Full Throttle

„When I’m on the road I’m invincible, no one can stop me. But they try…”
							                  / Ben /

Sohasem felejtem el azt az estét amikor Lilynél először peregtek le A Full Throttle bevezető animációjának képei és a levegőt először töltötte be Ben nyugodt, magabiztos basszusa. Emlékszem, ahogy a kamera lassan araszol végig egy szurdok mentén, mialatt Ben gyermeki, melankolikus nyugodtsággal kb. három mondatban összegzi találkozását élete szerelmével. Olyan fokú igényességet pedig egy játék bevezetőjében, ami mindezt követte, azóta sem láttam. Grafikusok, zenészek, a kalandprogram felé maximálisan elkötelezett játék készítők olyan félelmetesen tökéletes gárdája állt össze e produkció kedvéért, amit legközelebb csak a Grim Fandango tudott utolérni.
A játék grafikája a mai, Geforce-os látványhoz szokott, szemeinknek kissé puritánnak hathat, ám hamar megszokható. Hála az aranykezű grafikusoknak a hátterek véleményem szerint és az akkori lehetőségekhez képest remekek, a szereplők pedig jellemmel, egyéni karakterisztikával bírnak. A hangra senkinek nem lehet egy rossz szava sem, kristálytiszta beszéd és félelmetesen jó soundtrackek jellemzik. A játék igazi élvezetéhez nem árt középszintű angol nyelvismeretet, de állítom, ezekért a poénokért érdemes leporolni esetlegesen megkopott angol szókincsünket. A szöveg megértését nagyban segítheti a bekapcsolható feliratozás is. Az irányítás pofonegyszerű: az egér bal gombjára egy roppant egyedi, ám kétségtelenül praktikus és stílusos „menürendszer” ugrik be a képernyőre, míg a jobb egérgombra az inventory bukkan elő.
A menü használata elsőre furának tűnik, de hamar megtanulható. A lényege, hogy a tárgyon amivel valamilyen cselekvést kívánunk folytatni nyomjuk meg a bal egérgombot, hagyjuk lenyomva és így próbáljunk meg a stilizált emberfigurán mozogni. Lehetséges interakció: száj (beszélgetni valakivel, megízlelni valamit), szem (megvizsgálni valamit esetleg valakit), kéz (megfogni, használni, elrakni valamit, esetleg finom megregulázást foganatosítani), láb (megrúgni valamit, valakit, valamint berúgni a motort).

A kerettörténet:
A Corley Motors vállalat, az amerikai álom megtestesítője, minden Szelíd Motoros „családja” válságos napokat él át. A világ megváltozott, a népet már kevésbé hajtja a szabad száguldás vágya, ráadásul a cég elnöke Malcolm Corley is elég rosszbőrben van. Egy szó mint száz a részvényesek találkozót terveznek melyen vázolni kívánják a cég jövőjét. Az elképzelések nem túl fényesek, az amerikai álom úgy tűnik behódolna a japán kisautógyártásnak és ezentúl ún. minivan-eket gyártana. A Nagy Öreg hallani sem akar a dologról, a helyzet tehát némiképp feszültnek mondható. A bevezetőben épp az öreg Corley-t és minden hájjal megkent, kétszínű tanácsadóját, Rippburger-t láthatjuk vitatkozni, amikor Ben és kis csapata sajátos módon előzik meg gépkocsijukat. Csak egyvalaki képes ilyen „laza” tettre, Corley azonnal felismeri régi barátját Ben-t, a Polecats motoros banda vezérét. Nosza követik is őket egy kis iddogálás és némi sztorizgatás reményében. Rippburger először bölcsen a kocsiban marad, ám amikor már éppen oldódni kezdene odabent a hangulat, váratlanul betoppan, kétes értelmű megjegyzéseket kezd tenni Malcolm Corley egészségére vonatkozóan, valamint fel kívánja bérelni Ben bandáját, hogy legyenek a kíséretük a részvényesek találkozójáig. Ben önérzetét sérti a lealacsonyító modor és Rippburger-rel együtt távozik a helyiségből egy kis „négyszemközti tárgyalásra”. Kint azonban már lesben áll a tanácsadó két „nagytudású” biztonsági őre, akik egy vaskos husáng segítségével átmenetileg nyugalomba helyezik hősünket, mialatt Rip elhiteti a bandával, hogy a vezérük ráállt az alkura és már el is robogott előre. Nosza a bandának sem kell több, nyeregbe pattannak és már dübörögnek is tova a sivatagos táj végtelenjébe.

A játék:
Szokatlan helyszínen, az ivó mögötti szeméttároló telepen vagyunk, ám egy teremtett lelket sem látunk. Próbálkozzunk a szeméttárolónál (láb, kéz) amíg egy jólszituált mozdulattal hősünk le nem amortizálja a konténer tetejét. Szabad az út. Már itt megemlítem, hogy a különböző tárgyak és személyek a fentebb már ismertetett módon történő használata meglehetősen széles spektrumát kínálja a poénos beszólásoknak, más szóval tehát, érdemes mindenkin és mindenen kipróbálni valamennyi cselekvési lehetőségünket. A szeméttároló telepen például megtudhatjuk mik a konténer szakszerű és törvényes használatának feltételei, mindjárt van miért pironkodnunk! Eleget szédelegtünk az ivó mögött, itt az ideje, hogy motorunk nyergébe pattanva (kéz vagy láb használata a motoron) utolérjük megtévesztett bandánkat és Rippburger-t. Keserű csalódással vehetjük tudomásul: az öreg Rip jól kibabrált velünk, nincs meg az indítókulcs. Egy jó ivóban a csaposnak mindig mindenről tudnia kell. E mottót követve haladjunk befelé az ivóba (lehetünk először gentleman-ek és kopoghatunk, de ez nem fog eredményre vezetni). Ben szenvtelen arccal közli, hogy megjavította a túl szorosnak ítélt ajtót, hálát nem vár érte. Nézzünk körül a helyiségben, egy fénykép erejéig ismerkedjünk meg a csapos pittbull-fejű gyermekével, hódoljunk a muzikalitás oltárán és hozzuk működésbe a gépzongorát. E könnyed kikapcsolódás után érdeklődjünk a csaposnál mi is történt itt valójában. A beszélgetést számtalan módon elkezdhetjük, jobbnál jobb dumákat hallhatunk, de úgy tűnik csapos barátunk a lényegről mélyen hallgatni kíván. Bár a Desperado című örökbecsű alkotásból már megtanultuk az alapigazságot, miszerint „…a csaposokat sosem ölik meg”, Ben ábrázatáról ennek épp az ellenkezője olvasható le. Még VGA-n is jól kivehető, hogy őkelme a piercing lelkes híve és egy kézreálló (többet nem segítek), leginkább bikák esetében használatos orrkarikával igyekszik javítani a róla kialakult összképen. Csaposunk nyelve rögtön megered, sőt még az elveszett indítókulcsunk is előkerül a pult mögül. Ronda összeesküvés gyanúja kezd körvonalazódni főhősünk fejében, amiben neki és a bandájának is szerepet szántak. Nincs idő további beszélgetésre mihamarabb értesíteni kell a bandát, tehát motorra fel! 
Végre ismét a végtelen sivatagi országúton száguldozunk, előttünk egy rivális motoros banda, a Rotwheelers egy díszpéldánya robog. Ben megpróbálja szép szóval rávenni, hogy segítsen őt útbaigazítani, de a tag csak makacskodik és makacskodik. Hangoztatja, hogy a Rotwheelers-ek az út igazi ördögei és a Polecats tagjai jobban tennék, ha tőlük félnének, nem pedig holmi lesben álló titokzatos ellenségtől. A csetepaté elkerülhetetlen, ideje tehát néhány szót ejteni a játék akció betéteiről. Személy szerint én feleslegesnek találom őket, de tény, hogy illeszkednek a „macho-motoros” képhez. A motoros verekedések alkalmával az irányítás a következő: egér balra-jobbra a motort dönti bal vagy jobb irányba, míg a bal gombbal vihetjük be az ütést és a jobbal választhatunk a rendelkezésre álló fegyvereink közül. Ha az ellenség túl sokszor talál el bennünket vagy leszorít az útról, menthetetlenül felbukunk. Szerencsére az ilyen bukások csupán az önérzetünkön ejtenek foltot, csorbát, a motorunk nem sérül meg. Jelen esetben fegyverként csak az öklünkre és a motoros csizmánkra számíthatunk, szerencsére ez éppen elég. Ben, arcán átszellemült vigyorral, konstatálja riválisa bukását és az országút urának megfelelő pózban, tehát egykeréken, kívánja megünnepelni győzelmét. Nem túl szerencsés ötlet, az első kerék ugyanis kissé laza (vagy meglazították) és ez az akció végleg kiszabadítja azt a villából. Ben arcáról fokozatosan lemálik a győzelmi maszk, helyét sorrendben az értetlenség, a végsőkig kitartás, majd legvégül a kétségbeesés arckifejezései veszik át, motorjával látványos szikraesőt hányva az országút melletti árokban landol. Szépen telik múlik az idő, az agyrázkódásból néha felocsúdva szakadozott nadrágszárunkat tekinthetjük meg különböző napszakokban. Végül egy kocsi fékezésére és ezt követően heves vakuvillanásokra eszmélünk, hang szempontjából egy hátborzongató tónusú és akcentusú fiatal fotoriporternő talált ránk.
Idegen helyen, Maureen műhelyében ébredünk. Az első megrázkódtatást követően hamar barátságot kötünk vele, sőt Ben viselkedéséből ennél messzebbmenő következtetéseket is levonhatunk. Beszélgetésünk alapján kiderül, hogy nőktől szokatlan mértékű érdeklődéssel és tehetséggel van megáldva a motorjavítás terén, ami, motorunk szívszaggató állagát tekintve, éppen kapóra jön nekünk. Meg is ígéri, hogy megtesz minden tőle telhetőt, csak némi alkatrészre van szüksége, úgymint: egy új villa, hegesztőpisztoly és üzemanyag. Kukkantsunk körbe a javítóműhelyben, nézzük meg a képet a falon és finoman emeljük el a gumicsövet (hose) és az üzemanyag tartályt (gas can). Kifelé menet a műhelyből Mirandával futunk össze és a hosszú csevely alatt (melyben hasztalan kérjük kölcsön a kocsiját) kikottyantjuk amit az összeesküvésről hallottunk. Látszólag közömbösen fogadja, ám mihelyst távozunk a képernyőről nyakába szedi a lábait és az állítólagos rossz kocsival úgy elfüstöl, hogy azt még az animátorok sem tudták 3 frame-nél többel érzékeltetni. Egye meg a fene, nézzünk inkább az alkatrészek után! Kezdjük a hegesztőpisztollyal. Mo már korábban kölcsönadta Todd-nak, csak úgy tűnik Todd igyekszik megfeledkezni arról, hogy illik vissza is adni a kölcsönvett dolgokat. Mint azt eddig is tapasztalhattuk Ben alapjába véve galamblelkű, békés ember, tehát éppen ideális személy arra, hogy az elemi udvariasság szabályait elmagyarázza Todd -nak. Nagy a munka odalent Todd pincéjében, finoman kopogtassunk. Amikor Todd éppen ajtót nyitna, segítsünk neki előzékenyen a lábunkkal. Ki a fene gondolta, hogy ilyen közel áll az ajtóhoz?! Nézzünk szét a szűk helyiségben amíg feszítővasra (lockpick) és (a szekrényben) húsra (meat) rá nem bukkanunk. Egy személyi lift vezet le bennünket az alsó szintre ahol Todd újhullámos fémszobrain túl a hegesztőpisztolyra (torch) is rálelhetünk. Adjuk át Mo-nak. A következő cél az új villa, amit a roncstelepen érdemes keresni. A bejutás némiképp körülményes, ha a láncot meghúzzuk az felhúzza a rácsot, de ahogy elengedjük a rács visszahullik. Valami más itt a megoldás. Nézzünk el az olajfúró toronyhoz (gas tower). Egy lakat zárja a bejárati kaput, nem akadály. A megszerzett lakattal iszkiri vissza a roncstelepre.
Gondosan lakatoljuk le a rács alját, így a lánc segítségével felmászhatunk. Ben-nek szinte azonnal szemet szúr egy ideális, alig használt villa, amit viszont sas szeme nem vesz észre az a telepet őrző „Morzsa”. Valahogy le kell kapcsolnunk az őr-ebet. Finoman osonjunk le ismét és villámgyorsan helyezzük el a húst a két képernyőnyi telep közepe táján elhelyezkedő autóroncsba (a többibe nem is engedi a program, helyette Ben elmés levezetésbe kezd). Ha sikeresek voltunk a kutya ideiglenesen csapdába kerül, ha nem Ben Oscar díjas rohanását tekinthetjük meg. Hangsúlyozom, ideiglenesen kerül csapdába! A végleges lekapcsolásához másszunk fel a daruba és a kezelőszervek segítségével eresszük a mágnest a kutyát fogvatartó roncsra, majd emeljük fel. Úgy tűnik vérebünk vérszomjasságánál csak a tériszonya nagyobb, vele tehát már nem lesz gond. Vegyük fel a villát és vigyük vissza Mo-nak (egy cool szöveggel lehetnek gazdagabbak az angolul tudók). Már csak az üzemanyag van vissza, amit a „szervek” sérelmére elkövetett turpissággal fogunk megszerezni. Osonjunk be az olajfúró toronyhoz és fogjuk meg a létra korlátját. Azonnal megszólal a riasztó, tehát futás hátra az árnyékos helyre (ha nem sikerül ismét megcsodálhatjuk Ben remek futótechnikáját, mellesleg ez a Sasa és szerénységem kedvence). Megérkezik a yard és szimatolásba kezdenek a torony tetején mialatt mi ügyesen megcsapolhatjuk helikopterük üzemanyag tartályát a gumicső és az üzemanyag kanna segítségével, mégpedig úgy, hogy először a gumicsövet illesztjük a helikopter tartályába majd a mi mobilis üzemanyag kannánkat használjuk a csővel, végül Ben-nel „rásegítünk” az áramlásra. Pánikszerűen hagyjuk el tettünk helyszínét (ismét a rulez futás, immár kannával).
Az alkatrészek előálltak, Mo pillanatok alatt végez remekművével, sőt még némi extra lóerőt is ajándékoz nekünk. Elérkezik az érzékeny búcsú pillanata és mi diadalmas lángcsóvákat eregetve, magunk mögött egy elérzékenyült Maureen-t és egy finoman lángokban álló műhelyt hagyva, ismét birtokunkba vehetjük jogos birodalmunkat az országutat, Nemes célunkban az utunkat álló rendőrkordon sem akadályozhat meg, utoljára ismét riasszuk be a tornyot, mire odacsődül mind a „rendőrnép” mi pedig folytathatjuk utunkat az ismeretlenbe.

 „Promise me, Ben… Promise to hurt him bad!”
/Malcolm Corley utolsó szavai/

Miután sikeresen kijátszottuk a rend őreit és kirobogtunk a kisvárosból némi átvezető animáció következik. Szenzációhajhász fotóriporterünk ismét akcióban. A jó öreg Corley-ról szeretne némi kompromittáló, erotikától sem mentes sorozatot készíteni. Elsőre úgy tűnik a szerencse kegyes lesz hozzá, a kocsma mögött épp egy kis „fáradt olaj ürítésen” sikerül kapni minden motorok atyját. Csendesen kattogni kezd a gép és fülsiketítő orgánummal ellátott hősnőnk még nem is sejti milyen veszélyes kincshez jut hozzá. Sötét árny lopózik Malcolm Corley mögé és az ismétlődő vakuvillanásokban egy megszállott gyilkos, Rippburger vérfagyasztó ábrázata rajzolódik ki, aki könyörületet nem ismerve lesújt áldozatára. Kincset érő fotósorozat, már ha sikerül ép bőrben eljuttatni egy kiadóhoz. Nos Mirandának éppen, hogy csak sikerül élve elhagynia a terepet. Ben sétál be mit sem sejtve a helyszínre, épp jókor, hogy elcsíphesse Malcolm utolsó szavait Rippburger összeesküvéséről és szívbemarkoló vallomását a rég nem látott lányáról. Az említésre kerülő becenevet különös figyelemmel raktározzuk el elménk, egy könnyel hozzáférhető szegletében, később még jól fog jönni. Malcolm halála nem old meg minden problémát - ezt Ripburger is tudja - hiszen Mo személyében él még a cég örököse, tehát egyik gorilláját, Bolust bízza meg az ügy végleges elrendezésével. Bolus szép szál ember, megvan vagy 200 kiló, de közismert a mondás: ha Isten valamiből sokat ad, azt máshonnan elveszi. Bolus esetében az irgalmatlan fizikum a szellemi erő rovására fejlődött, így nem is csoda, hogy Mo az utolsó pillanatban kicselezi és meglép a szerelőműhelyből.
Ismét visszakapjuk a vezérlést, rohanjunk tehát vissza Mo műhelyéhez, ahol egy átkutatásra váró törmelékkupacon kívül semmi érdemleges nem fogad bennünket. Miután széttúrtuk a romokat és meghallgattuk Ben oknyomozói előadását, pattanjunk ismét nyeregbe és hagyjuk el a poros kisvárost a bal felső sarok irányában. A jól ismert kocsmánál járunk ismét, tovább viszont nem tudunk menni, rendőrkordon zárta körbe a környéket. Malcolm Corley halálának híre futótűzként járta be a környéket, érdekes módon azonban e széles publikum számára terjesztett verzióban mi domborítjuk a potenciális gyilkos szerepét, nem csoda, ha hollétünk iránt oly nagy az érdeklődés. Az ivó belsejében a már megszokott idill fogad bennünket, plusz egy fő szomorkodó kamionsofőr. Ő is a kordon feloldására vár és unaloműzésképpen kése segítségével a reflexeit (bár a képek tanúsága szerint az esetek többségében a fájdalomtűrő képességét) teszi próbára. Próbáljunk meg szóba elegyedni vele, hátha rá tudjuk venni, hogy csempésszen át bennünket a kordonon. Megpróbálkozhatunk szépszóval, burkolt fenyegetéssel esetleg italrendeléssel (a csaposban még és a legutóbbi emlék, némiképp tisztelettudóbb, ámbátor tagadhatatlanul ferde szemmel néz ránk, tekintettel arra, hogy a TV-ben éppen fennhangon emlegetik személyünket a gyilkossággal kapcsolatban), a végeredmény lehangoló. A késével játszadozó sofőr nem mozdulna a világ minden kincséért sem, vagy talán mégis? Sétáljunk az ivó mögé a kukákhoz, ahol is némi motoszkálást tapasztalunk. Motoros csizmánk segítségével, finom úriemberek módjára, járjunk az ügy végére. A rémült, ám határozottan lakájosan berendezkedett Miranda bukkan elő, a félelem hallhatóan nem tett jót amúgy sem kellemes tónusának, fülbántó előadásba kezd. Türelmesen hallgassuk végig, kincset fog átnyújtani ugyanis: egy hamis igazolványt. Ez kell nekünk! Vissza a kocsmába, ahol finoman lobogtassuk meg új szerzeményünket a sofőr előtt. A hamis papírokért cserében rááll a fuvarra, vagonírozzuk tehát be a motorunkat, helyezkedjünk el kényelmesen a csempészáruk elrejtésére szolgáló üregben és már indul is a kamion. A nap izgalmai, vagy a benzincső közelsége okozza-e, nem tudni, de Ben-t elnyomja a buzgóság. A hamis iratok beváltak, átjutunk a rendőr kordonon. 

„Give ’em hell, Polcat!”
/Torque atya, a Polecats nyugdíjazott vezére/

Gyanús neszezésre riadunk, határozottan úgy hallatszik, valaki szerel valamit. Ben kikászálódik alkalmi rejtekhelyéről és az idegesen vigyorgó kamionsofőrrel találja szemközt magát, aki villámgyorsan istehozzádot mond és távozik. Sietségére hamar fény derül: a motorunkat könnyítette meg az átkozott. Mink Ranch-en vagyunk, menjünk be a házba és keressük meg Mo hálószobáját. A párna egy rendkívül sokoldalúan használható acéldarabot rejt (gondolom a hívatlan éjszakai látogatók dorgálására volt rendszeresítve) vegyük magunkhoz. E hathatós segédeszközzel immár a masszív hajósláda sem őrizheti tovább titkát fürkész szemeink elől. A láda mélye egy üzemanyagcsövet rejt ami pont kapóra jöhet nekünk „megkönnyített” járművünk javításánál. Ismét szerelés zaja üti meg a fülünket, ez már az előbb sem jelentett semmi jót. Most sem. Mo-t látjuk elviharzani motorjával, talán túlságosan is sebesen. Nos igen, kölcsönvette upgrade-elt motorunk remek turbófeltöltőjét. Ha jobban belegondolunk miért ne tehetné, végtére is ő adta nekünk, ezek szerint csak kölcsön. A tömlővel sebtibe javítsuk meg a járgányunkat és iszkoljunk utána. Semmi esélyünk elkapni Mo-t, csakúgy, mint a közben felbukkanó Cavefish banda formatervezett motorosainak. A rivális banda végül megelégedne a kamion rakományával is, ám korábbi villámkezű tolvaj sofőr ismerősünk nem adja olcsón a bőrét. Hogy egérutat nyerjen, lekapcsolja rakományát, alaposan ledarálva ezzel az üldöző bolyt, ám nem teljes a siker, ugyanis egy cseles Cavefish-es beéri és rögtönzött időzített bombával torolja meg a banda becsületén ejtett csorbát. Pechünkre a bomba pont annak a hídnak a közepén robban amerre utunk folytatódna, de vígasztaljon bennünket a tudat, hogy a tolvaj meglakolt. Motorunk enyhén szólva nem a megfelelő darab egy ilyen volumenű ugratás megfelelő kivitelezéséhez, be kell tehát szereznünk néhány alkatrészt. Álljunk meg a hátrahagyott rakománynál. Műtrágya, nem túl értékes, de azért vegyünk magunkhoz egy keveset, ha már egyszer ingyé’ mérik. Itt az ideje, hogy Ben megdolgoztassa kissé elkényelmesedett izomzatát, a sokoldalú acéldarab ismét jól jön, most mint csavarhúzó fog funkcionálni, segítségével lazítsuk meg a műtrágyaszállító utánfutó kerekeit, ezután Ben-nek már gyerekjáték felborítania azt a pár tonna rakományt. A végeredmény még több műtrágya az úton. Legyünk büszkék magunkra, amiért ilyen nyíltan és hathatósan kiálltunk a biogazdaságok mellett, elégedetten motorozhatunk tovább visszafelé.
Elérjük újra a Mink Ranch-ot, ahol kis híján nem várt ismerősök, Nestor és Bolus a két gorilla kezei közé futunk. Nincs más hátra, ismét hátraarc és iszkolás, ám eközben Ben fejében ördögi terv szövedékei állnak lassan össze, talán nem is volt olyan haszontalan mulatság felborítani azt az utánfutót. A műtrágya-tengert elérve padlógázba váltunk, ami úgy tűnik a meglepetés erejével éri a mögöttünk acsarkodó gorillapárost. A felverődő por átmenetileg elvakítja őket és mire eloszlik már késő, a légpárnás limuzin az út menti földfalba fúródik. A két jómadár szerencsésen átvészelte a balesetet és a főnök sincs messze. Forduljunk vissza ismét és álljunk meg a baleset helyszínén (egy felvillanó STOP jel fog segíteni nekünk ebben). Az acéldarabbal feszegessük fel a limuzin oldalát és máris mienk a légpárnás jármű lelke (hoover lift), amit azon nyomban aplikáljunk is rá a motorunkra. Eddig direkt nem említettem, de bizonyára mindenkinek feltűnt, hogy egészen idáig nyílegyenesen haladtunk oda-vissza az úton, de menet közben felbukkant néhány letérő sáv is. Itt az ideje egy kis Polcat-es erőfitogtatásra a rivális bandák területén, irány tehát az Öreg Bánya felé vezető út (Old Mine Road). Az Öreg Bányával kapcsolatban, Leslie L. Lawrence híressé vált nyomozási technikáját kölcsönözve, meglepő felfedezésre jutottam, amit most meg is osztanék a tisztelt olvasókkal. A fent említett aggkorú érclelőhely ugyanis meghökkentő rokonságot mutat egy békebeli fekete-fehér magyar ifjúsági filmsorozat azonos nevű létesítményével, valamint Olaszország fővárosával is. Nem akarom terhelni a tűrőképességüket, ennek az Öreg Bányának is van titka, valamint itt is minden út (kivéve az egyenest) oda vezet. Motorunk tuningja szempontjából valóságos mozgó kincsesbányára bukkanunk, csak minden darabért keményen és taktikusan meg kell küzdenünk, lássuk hogyan:
-	a kis motoron feszítő tagtól néhány pofon kíséretében orozzuk el a láncot
-	a magas hangú punk egyéntől (lehet, hogy nő?) sima verekedéssel lehetetlen elvenni a motoros fűrészét, ám a szuvenírként zsebünkben lapuló műtrágyára most is bízvást számíthatunk
-	a következő darab bővülő arzenálunkban a deszka, amit egy meglehetősen agresszív és rendkívül impresszív fájdalomküszöbbel bíró riválistól kell megszereznünk, ám a motoros fűrészt azért ő sem szereti…
-	következő állomás egy remek turbófeltöltő. Elég kemény dió, pontos időzítést igényel. Mielőtt röhögve kilőne, suhintsuk meg a lánccal
-	éjjellátó szemüveg, a Cavefish banda titkos fegyvere. A deszka közömbösítheti tulajdonosát.
A csatákról kiegészítésképpen annyit, hogy ESCAPE megnyomásával megfutamodhatunk előlük. Nem haszontalan dolog, ugyanis a motoros ellenfelek (nekem legalábbis úgy tűnt) véletlenszerűen bukkannak fel és megfelelő fegyver híján jobb a bajt elkerülni. A sok negatív hőst ellensúlyozandó a program alkotói egy pozitív hőst is csempésztek az Old Mine Road sziklafalai közé, előbb utóbb összefutunk vele is. A neve Torque atya, bár itt az atya szó korántsem vallási vezetőre utal sokkal inkább szellemi vezérre, ő ugyanis a Polecats önkéntesen nyugdíjba vonult vezére, Ben igaz barátja. Macho-s megjegyzéseken és nosztalgikus visszarévedéseken túl fontos információval is szolgál. A Cavefish-ek rejtekhelyét véleménye szerint egy éjellátó szemüveg segítségével lehet csak megtalálni. Milyen szerencse, hogy a birtokunkban van egy ilyen! Az éjellátó berendezésről azt mindenképpen illendő tudni, hogy használata alapvetően csekély fényviszonyok mellett javallott, kerüljük tehát alkalmazását a napsugaras sivatagi úton. Szerencsére a program vigyáz szemünk világára, külön villogó éjellátó szimbólummal adja tudtunkra, ha használhatjuk a berendezést. Ha tehát feltűnik a szimbólum, válasszuk ki az éjellátót és használjuk. Figyeljünk erősen, mert csak rövid időre fog feltűnni ráadásul nem is túl hivalkodóan a CAVE felirat. Ha elcsíptük ezt a kivételes pillanatot és ráadásul még az egér gombját sem felejtettük el megnyomni, máris a Cavefish titkos főhadiszállásán találhatjuk magunkat. Óvatosan haladjunk le a motorral a barlang mélyére, egészen az óriási falba vésett szimbólumig, ha jól körülnézünk egy rámpát is találunk. Toljuk el a rámpát a motorunkig és akasszuk rá. Figyelem elsőre Ben csak odatolja az alkalmatosságot, a ráakasztáshoz még egyszer meg kell ismételni az eljárást (kéz a rámpán). A motorral guruljunk el finoman a fordulóig. Itt ismét válasszuk le a rámpát és finoman tolva, az ék alakú végével pöccintsük ki az út közepén elhelyezett apró golyócskákat. Ezek a golyócskák segítik a barlang sötétjében az éjellátókkal felszerelt Cavefish tagokat a tájékozódásban, gyakorlatilag ezeket követik. Elképzelni is szörnyű mi lenne, ha nem a helyes irányt mutatnák…Ne felejtsük el újra csatlakoztatni a rámpát és most bőgessük fel a madarunkat. Megbolydul a Cavefish bázis, mindenki a behatoló után veti magát, vagyis NEM PONTOSAN utána…
A rámpával guruljunk el a híd maradékáig, gondosan olvassuk el a hirdetőtáblát, állítsuk be a rámpát és hajrá! Irány Corville!

„A …………… rézfejjel határozottan tartósabb”
/csonkított reklámrészlet/

Megérkeztünk a kies Corville határához. Jobbra lefelé a stadion, a képernyő teteje felé haladva előbb utóbb a Vultures banda törzshelyére érkeznénk. Ez utóbbi még kissé korai lépés lenne, tehát szálljunk le a motorról és sétáljunk le a domboldalon a stadionig. Egy szuvenír-árus bódéjába botlunk. Keltsük potenciális vevő benyomását (meglehetősen nehéz dolog lesz), vizsgáljuk át a portékát és játszadozzunk kicsit a távirányítós autóval (a joystick segítségével), szórakozzunk kicsit a boltos idegeivel. Az igazi cél, mindenki kedvence az elemes nyuszi, ott áll a pulton, csak a megfelelő pillanatot kell kivárnunk, amikor a bódé tulajdonosa elfordul. Ha megvan a hőn áhított tárgy, caplassunk vissza a motorunkhoz és irány a Vultures banda. Az említett baráti társaság, a vendégek szelektálásának egy igen kifinomult formáját választotta, ami eleve kizár minden váratlan rokoni, esetleg adóhatósági látogatást. Gorillák? Pitbull? Kamerás védőrendszer? Esetleg vizesárok+krokodilok? Ugyan, kérem, ez már mind elavult, sznob megoldás! Aki cool akar lenni, csakis az aknamezőt választja! Mivel Ben nem tag, a belépés egy fortélyos verziójával kell próbálkoznunk, ami sajnos áldozatokkal jár. Bocsássuk útjára újdonsült kis elemes szerzeményünket, aki vidám dobolással neki is lát a terep felfedezésének. Kisvártatva azonban elhal a dobolás. Óvatosan, a megboldogult nyuszi nyomvonalát követve, sétáljunk el a robbanás helyére, szedjük fel a hátra maradt elemet és ideiglenesen távozzunk az aknamezőről. Ahol egy nyuszi van, ott van több is, látogassuk meg újra a kissé zaklatott szuvenír árust. Az elemet helyezzük el a távirányítós kisautóban és hódoljunk egy kicsit ismét a játéknak. A kisautót finoman vezessük a bejárati forgósorompón túlra. Több sem kell a boltosnak, azonnal az értékes portéka után veti magát, mi pedig szabadon garázdálkodhatunk a gazda nélkül maradt bódéban. Csakhamar egy egész szakajtóra való nyuszira bukkanunk, fuvarozzuk el mindet az aknamezőre. Itt a gyorsaság próbája következik. Mivel az inventory-ban csak az egész csomag nyuszi látszik, így csak ezt használhatjuk az aknamezőn. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy a nyuszik egyszerre beindulva, a szélrózsa minden irányába szétszélednek és nekünk kell őket hamar összekapkodni, kivéve azt az egyet amelyik az aknamező felé sétál. E gyakorlat megfelelő számú ismétlésével, lassan, de biztosan araszolhatunk egyre közelebb a főhadiszálláshoz. Megérkezésünk nem sikerül valami fényesre, hamarosan olyan kínos helyzetben találjuk magunkat, amire talán a „húzós” kifejezés a legtalálóbb. E meglehetősen kényelmetlen pozitúrában kell elcsevegnünk Mo-val. Ő is a médiákból értesült apja haláláról, így nem csoda, ha némiképp neheztel ránk. Adjuk elő a mi verziónkat. Eleinte nem nyeri el a tetszését, ám amikor kimondjuk a haldokló apja által elárult régi becenevét helyzetünk drámai, mondhatni 180 fokos fordulatot vesz (remélem anno mindenki csüngött az öreg Malcolm utolsó szavain, mert a program többfajta becenevet is fel fog kínálni és Ben számára csak egy fogja elhozni a megváltást). Na jó ne kínozzuk feleslegesen főhősünket: a megoldás a Füles mintájára omanyD derepaiD, remélem mindenkinek sikerül megfejtenie. A Vultures tagjai egy kissé öngyilkos tervvel állnak elő, nem csoda tehát, ha Ben szó nélkül rábólint.
Egy kis Mad Max-es roncsderby vár ránk, Nestor és Bolus vendégszereplésével. A kék kocsiban ők követik Mo minden lépését. Érdemes megemlíteni, hogy a derby ideje alatt az egérrel szemben sokkal inkább célravezetőbb a kurzorbillentyűk használata. Tehát akkor, első lépésként ugrassunk át a képernyő bal-közép táján található rámpán, ezzel a bronzszínű autót máris kivontuk a forgalomból. A roncsát terelgessük el a jobb alsó sarokban leledző másik rámpához, majd toljuk fel rá és borítsuk le róla a túloldalon. Átmeneti ugratóként használva a bronz roncsot pontosan a rosszfiúk kocsijára pattanunk, átmenetileg üzemképtelenné téve azt. És most izomból szaladjunk bele Mo járgányába, ami rögtön kigyullad. Fussunk a képernyő tetején található zárt ajtó mellé, és borítsuk lángba a stadiont. Fussunk vissza és ugorjunk rá a bronz kocsi roncsára. A rosszfiúk ész nélkül nekihajtanak, ekkor jó időzítéssel ugorjunk a kocsijuk tetejére és várjunk amíg a lángoló roncs felé nem veszik az irányt. Amint elhaladnak a tűz mellett, ugorjunk le a kocsiról és fussunk egyenesen a tűz felé. Bamba birkaként fognak követni bennünket egyenesen a tüzes végzetükbe.
Ismét a főhadiszálláson vagyunk. Beszélgessünk Mo-val és csodáljuk meg a szétszerelt motort. Kíváncsiságunk kifizetődő, egy hat számjegyű kódot találunk (154492, de lehet, hogy ez installonként változik). Itt az idő, hogy kicsit befűtsünk Adrian Ripburger-nek, sétáljunk tehát el a gyár mögé. A fal mellett haladva, valahol az út negyed tájékán rúgjunk bele a falba lehetőleg akkor amikor a kattogó hang elhal. Ha jól csináltuk egy titkos bejárat tárul fel előttünk. A jó öreg Malcolm Corley úgy tűnik kiépítette saját használatú vészkijáratát a régi ivócimborák felé. Menjünk be és Corley irodájába kerülünk. Az íróasztallal szemben a földön egy széf rejtőzik. Üssük be a hatjegyű kódot és a jutalmunk egy mágneskártya, valamint egy magnószalag lesz. Haladjunk jobbra a folyosó irányába. Valahol az épületben most veszi kezdetét a Corley Motors részvényeseinek gyűlése, ahol Ripburger igyekszik majd vázolni a cég jövőképét. Jobbra, egészen a folyosó végén, az ajtó melletti kártyaleolvasónál használjuk a mágneskártyát. A vetítőterembe kerülünk. Már javában folyik az előadás, de még éppen idejében érkeztünk ahhoz, hogy belerondítsunk. A vetítőgépen két kar található. Először a baloldali (a motort vezérlő) kart nyomjuk le, majd villámgyorsan kettőt kattintsunk a jobboldali (mellesleg a világításért felelős) karon. Így, Ripburger előadásába egy kis „nem várt technikai szünetet” illesztetve, elégedetten slisszoljunk ki a szobából és menjünk az editáló terembe, melynek egyszemélyes személyzete épp a mi korábbi csíntevésünket indult korrigálni. A nálunk levő terhelő fotókat helyezzük az állványra, dőljünk hátra és nézzük mi is sül ki ebből. Hála a robotikus, beidegződött munkának, a laborban található fényképanyag ellenőrzés nélkül bekerül a részvényesek számára vetítendő bemutatóanyagba. Nagyszabású film következik Ripburger látványos leégéséről és a bejáratott Holywood-i klisék szerint nem maradhat el a jó és a rossz végső leszámolása sem.

„You gave us wings, you gave us wheels. Thank you Malcolm Corley”
/búcsóbeszéd/

A munkáját becsülettel ellátó ember elégedett büszkeségével feszítünk motorunk nyergében, alattunk legalább 200 km/órával szalad az aszfalt, a sivatagi nap és a forrón metsző ellenszél cserzi férfiassá vonásainkat. Egyszóval ismét lételemünkön, az országúton vagyunk. A kamera beállítás már nem is lehetne idillibb amikor valami rendkívül vészterhes árnyék emelkedik fölénk és a gőzölgő aszfalt hullámzó illúzióján át is tisztán kivehető az az acélmonstrum, ami pillanatokon belül teljes sebességgel rohan neki és gyűri maga alá Ben motorját. Hősünknek szerencsére sikerül megkapaszkodnia a termetes hűtőrácsban. Amennyiben kezdeti meglepettségünkön sikerült úrrá lenni első dolgunk legyen kinyitni a hűtőrácsot. Ripburger (mert ugyan ki más vezetné ezt a fémszörnyet) észreveszi turpisságunkat és fegyvernek minősülő sétapálcájával igyekszik további csínytevésünk elejét venni. Számítsuk ki a megfelelő és ragadjuk meg a sétapálcát, ami, mint kiderül róla, a legmegfelelőbb eszköz egy sebesen forgó ventilátor megfékezésére. Most már veszélytelenül átmászhatunk a motorház alatt a vezető-kabin mögötti hátsó traktusra. Ezer szerencse, hogy a nagy hajcihő során sem vesztettük el a mindentudó acéldarabunkat, amivel most metéljük is el gyorsan a jobboldali legszélső üzemagyag csövet.
Némi átvezetés után a Vultures sajátos földi repülőgépén kapjuk kezünkhöz ismét az irányítást. Először is Ripburger meglehetősen gyenge célzó képességről árulkodó össztüze alatt közelítsük meg a létrát és másszunk fel rajta. A pilótafülkében kapcsoljuk be az irányítórendszert. Többfajta navigációs és megsemmisítő alkalmazást kipróbálhatunk amennyiben előtte gondosan kimentettük az állást. A kevésbé kísérletező lelkületű egyedek a futómű behúzását kezdeményezzék (Takeoff - Post Takeoff - Gear menu). Némi adrenalinszint-emelő átvezető után irány a vezetői kabin ahol szintén egy computer segítségével deaktiváljuk a védelmi rendszert, azaz a gépfegyvereket (Defense menü - Machine Gun almenü - Control almenü - Shutdown ). Vissza a repülőbe, ami szemlátomást a végső robbanás előtti utolsó pillanatait éli. Rohanás jobb felé! A program kissé cseles, a menekülésünket szolgáló motor ugyanis első pillanatra nem látszik a képernyőn, csak akkor tűnik elő amikor már majdnem a képernyő jobb széléhez érünk és az tovább scrollozódik. Pöccintsük be a drágát és a mindent elsöprő robbanás izzó hátszele által hathatósan támogatva ugrassunk ki.
Az érdemi munkánk itt véget is ért. Nincs más hátra mint végignézni a fájdalmasan szívbemarkoló temetési ceremóniát, amely akár etalon is lehetne Holywood számára, hogyan is kell „csöpögés-mentes” megható zárójelenetet rendezni, és aminek zárómondatát volt bátorságom e leírás utolsó bekezdésének mottójává tenni. A Corley Motors megmenekült, de valahogy érezni a várható elmúlás előszelét. Malcolm Corley halálával lezárult egy legendás fejezet, melynek magányos farkasai a lassú, de biztos kihalás felé motoroznak tova, büszkén, tiszta lelkiismerettel.

A kalandprogram műfaján belül is fehér hollónak számító mű ér itt véget, egy olyan eposz amiből sütött az alkotógárda (programozók, grafikusok, a hangjukat kölcsönző színészek és zenészek) teljes alázata a téma iránt és dacára annak, hogy a program nem tartozik a nehéz játékok közé, mindenki aki játszott vagy játszani fog vele (hisz csak ez a két emberfajta létezik) érezni fogja ahogy felgördül a stáblista utolsó sora is, hogy valami egészen rendkívüli kalandnak volt részese.
Köszönöm, hogy egy leírás erejéig tolmácsa lehettem ennek a remekműnek, valamint köszönöm mindenkinek a figyelmét és türelmét, amit személyem irányába tanúsítottak.

Beton