JANKALOVICS
Egyszer volt,
hol nem volt, az Óperenciás-tengeren túl, a hármas üveghegyen is túl,
volt egy fiatal király s annak szép felesége.
Még
egyesztendős házasok sem voltak, a királynak háborúba kellett menni, s
amíg idegen országban hadakoztak, a feleségének két aranyhajú gyermeke
született: fiú volt az egyik, leány volt a másik. Haj, de a királyné meg
sem pillanthatta szívéről szakadt drága gyermekeit, mert az a vén banya,
aki a királyt is dajkálta gyermekkorában, ellopta az aranyhajú
gyermekeket, a helyükre két kopókölyköt tett, a gyermekeket meg ládába
zárta, s a ládát a tengerbe dobta. Mondjam, ne mondjam, hogy miért tette
ezt a vén banya? Azért tette, mert szerette volna, hogy a király az ő
leányát vegye feleségül. No ez úgy is lett, mert ahogy hazajött a király
a háborúból, a királynét bivalybőrbe varratta, a templom előtt földbe
ásatta, s szörnyű haragjában megparancsolta a népnek, hogy mikor
elmennek előtte, köpdössék le a királynét, merthogy őt oly erősen
meggyalázta azzal a két kopókölyökkel - s a vén banya leányát feleségül
vette.
Hiszen jól
van, majd csak kisüt az igazság fényes napja, hadd lám, mi történt az
aranyhajú gyermekekkel.
Hát a láda
csak úszott, úszott csöndesen, hol lemerült, hol felmerült, mígnem
beleakadt egy vén halász hálójába. Hazaviszi a halász a ládát, felnyitja
a feleségével, de bezzeg örültek, mikor meglátták az aranyhajú
gyermekeket! A halásznak nem volt gyermeke, csak akkora sem, mint egy
ütés tapló, örültek hát nekik erősen, édes gyermekükként ápolták,
dajkálták az aranyhajú gyermekeket, s mikor akkorára nevekedtek,
iskolába is járatták.
Telt-múlt az
idő, egyszer a halászné a kisleányt a kútra küldötte, de alig indult el,
a korsó kiesett a kezéből, s puff! ezer darabba tört. Sírt a kisleány
keservesen, de a halászné nem bántotta, meg sem is dorgálta, hanem más
korsót adott a kezébe. Az ám, elindul ezzel a kisleány, s ámbátor úgy
vigyázott rá, mint a szeme világára, hogy, hogy nem, ez a korsó is
kiesett a kezéből, s eltörött.
Hazamegy a
kisleány nagy sírással, rívással, de a halászné most sem bántotta, csak
annyit mondott:
- Na, ha az
én leányom volnál, most megvertelek volna!
Ámult-bámult
a kisleány, a szava is megfogyott a nagy csudálkozásban, mert eddig azt
hitte, hogy a halászné az ő édesanyja. Este, mikor hazajött a testvére
az iskolából, mondja neki, hogy mit hallott. Csudálkozott a fiú is
erősen, s azt mondta a testvérének:
- Bizony, ha
nem apánk a halász, s nem anyánk a halászné, menjünk világgá, s addig
járjunk-keljünk, míg édes szülénket meg nem találjuk.
Egyszeribe
elhatározták, hogy világgá mennek, s meg is mondották a halásznak s a
feleségének az akaratjukat.
Hiába kérték
az öregek, maradjanak, hiába sírtak, az aranyhajú gyermekek megköszönték
az öregeknek az irántuk való igaz szeretetét, elbúcsúztak keserves
könnyhullatások közt, s világgá eredtek.
A halászné
sütött nekik három pogácsát, a halász adott három krajcárt: ezzel
indultak világgá.
Mentek,
mendegéltek, de még a falu határából ki sem értek, egy öreg koldus
megállította:
- Jó
gyermekek, adjatok valamit isten nevében.
A királyfi
kivett a tarisznyájából egy pogácsát s egy krajcárt, a koldusnak adta, s
azzal továbbmentek. De egy puskalövésnyire sem mehettek, megint egy öreg
koldus jött eléjük, s az is kért valamit.
A királyfi
ennek is adott egy pogácsát s egy krajcárt.
Tovább
mentek, mendegéltek, s hát megint megállítja egy öreg koldus:
- Adjatok,
adjatok, amit isten adott.
Már csak egy
pogácsa volt meg egy krajcár, s a királyfi ezt is odaadta.
Tovább
mentek, mendegéltek. Egyszer megszólal a leányka:
- Jaj, de
éhes vagyok, édes testvérem. Nézd meg, hátha van a tarisznyában egy kis
morzsa!
Belenéz a
királyfi a tarisznyába, s hát - halljatok csudát! - mind a három pogácsa
ott volt a tarisznyában, de még a három krajcár is!
Leülnek egy
fa tövébe, falatozni kezdenek, s egyszerre csak elejbük áll egy ősz
öregember.
- Hát ti mi
járatban vagytok? - kérdi az ősz öregember.
Felelt a fiú:
- Édesapánkat
s anyánkat keressük, öregapám.
- No,
hallottam, hogy három öreg koldussal jót tettetek, hát most jótét
helyébe jót várjatok.
Az ősz
öregember félrenézett, s nagyot kiáltott:
- Hé,
Jankalovics, gyere elő!
Abban a
pillanatban egy kicsi emberke termett ott, akinek földig ért a szakálla.
- Mit
parancsolsz, uram?
- Azt
parancsolom, hogy ezt a két gyermeket két lélekért vidd abba a városba,
ahol az apjuk lakik.
Jankalovics
keresztülbucskázott a fején - s halljatok ide, aranyszőrű paripa lett
belőle.
- Üljetek a
hátamra - mondotta a gyermekeknek.
A gyermekek
egyszeribe felültek. Jankalovics pedig hirtelen felszállott a
levegőégbe, repült, mint a gondolat, még annál is sebesebben, s
egyszerre csak leszállott a király városa mellett. Ott Jankalovics ismét
visszaváltozott emberré, hamarosan sátort ütött a város alatt, s azt
mondta a gyermekeknek:
- Menjetek a
templomba, de a templom előtt ne tegyétek azt, amit a népek, hanem csak
menjetek be szépen a templomba. Ott lesz a király is, s ha meglát,
vacsorára hí titeket. Nagy szeretetében azt ád nektek, amit a szívetek
kíván, de ti ne kérjetek egyebet, csak akkora helyet a város mellett,
amekkorát a ti inasotok egy fertályóra alatt cigánykerekezve körülkerít.
Elmennek a
gyerekek, s ím, látják, hogy a népek mint köpdösnek a templom előtt egy
asszonyt, aki derékig volt a földbe ásva, de ők szomorúan elmentek
mellette, világ kincséért le nem köpték volna. Ahogy beléptek a
templomba, megvilágosodott a templom, csak úgy fénylett, ragyogott. A
király alig várta, hogy megszólíthassa a gyermekeket:
- Hallottam,
hogy ti nem köptétek le a bivalybőrbe varrott asszonyt. Tudjátok-e, hogy
azt én megparancsoltam?
Felelt a fiú:
- Bizony nem
tudtuk, mert idegen országból jöttünk, de különben sem tennők azt, mert
nekünk az az asszony nem vétett.
Tetszett a
királynak ez a felelet, s mondta mindjárt:
- Gyertek a
palotámba, nálam vacsoráltok!
Mentek a
gyermekek a királlyal, de bezzeg az nem győzte nézni őket, s mind csak
sóhajtozott magában: "Istenem, istenem, bárcsak az enyém volna ez a két
gyermek!"
No,
vacsorához ül a király meg a két gyermek, de közbe legyen mondva, a
királyné s a vén banya nem jött be, mert a vén banyát, mikor meglátta az
aranyhajú gyermekeket, hétszer rázta ki a hideg, de még a leányát is.
Jól van, a király nem bánta, inkább azt gondolta, bárcsak sohase is
látná őket. Vacsora közben jókedve kerekedett a királynak, etette-itatta
a gyermekeket, a legjobb falatokat tette a tányérjukra, s mikor a
vacsorának vége volt, azt mondta nekik:
- No,
gyermekek, jókedvemben vagyok, kérjetek akármit, megadom.
A gyermekek
nem kértek egyebet, csak amit Jankalovics mondott.
- Nem bánom
én - mondotta a király -, ha három óráig cigánykerekezik is, van föld
elég!
Visszamennek
a gyermekek Jankalovicshoz, lefeküsznek, alusznak édesen, s ím, reggel,
mire felkeltek, már ott volt a király a feleségével s az anyósával.
- No, fiam -
kérdezte a fiút -, hol az inasod?
A királyfi
füttyentett egyet:
- Hé,
Jankalovics, gyere elő!
Jankalovics
abban a szempillantásban előperdült. Akkor azt mondta a király:
- Hallod-e,
Jankalovics, amit három óra alatt körülcigánykerekezel, az a föld a te
gazdádé lesz! Hát csak neki!
Mondta
Jankalovics:
- Elég lesz
egy fertályórára való is, felséges uram.
Azzal
cigánypurdévá változott, elkezdett cigánykerekezni, forgott, mint az
ördögkerék, aki látta, a szeme is káprázott belé s egy fertályóra alatt
háromszázkilencvenkilenc mérföldet cigánykerekezett körül.
De megijedt
erre a vén banya, s súgta leányának:
- Hallod-e,
ez a törpe ember eszi meg a te fejedet is s az enyémet is, ha nem
vigyázunk. Azt mondom hát neked, hogy vagy dicsértél meg valakit
világéletedben, vagy nem, dicsérd meg ezt a két gyermeket. Mondjad
nekik, hogy sohasem láttál olyan két szép gyermeket s ilyen szép földet,
mint amit a királytól kaptak, de még csak akkor lenne igazi szép, ha a
Forró-tengerek közül ide hoznák az aranyvárat.
Szóról szóra
ezt mondta a királyné a gyermekeknek, s azzal visszamentek a palotába
mind. Mikor elmentek, kérdi Jankalovics:
- Ugyan
bizony, mit beszélt a királyné?
Mondja a fiú,
hogy mit.
- Ejnye, a
beste lelkét - dörmögött, mormogott Jankalovics -, tudom, miben
sántikálnak. El akarnak titeket pusztítani, de későn keltek fel. Még ma
éjjel elhozzuk az aranyvárat!
Amint
esteledett, alkonyodott, Jankalovics a fején keresztülbucskázott,
aranyszőrű táltos lett belőle, hátára ültette a királyfit, s egyet
ugrott, kettőt szökött, ott volt a Forró-tengerek közt, az aranyvár
mellett, egyet rúgott a vár kapuján, s abban a pillanatban aranyalma
lett a várból.
- Tedd a
zsebedbe, kicsi gazdám!
Zsebbe dugta
a királyfi az aranyalmát, s reggelre nemcsak hogy hazakerültek, de ott
is tündökölt, ragyogott az aranyvár.
Amint
meglátta a vén banya az aranyvárat, hétszer rázta ki a hideg, s mondta a
leányának:
- Hallod-e,
az a Jankalovics eszi meg a te fejedet is s az enyémet is. Eredj oda, s
vagy dicsértél meg valakit világéletedben, vagy nem, dicsérd meg azt a
két gyermeket, s mondjad nekik, hogy: szép, szép az aranyvár, de még
szebb lenne, ha előtte állana az a huszonnégy aranyalmafa, amelyik a
Veres-tengerben vagyon.
Elmegy a
királyné, s az anyjának minden szavát elmondja háromszor is, s a
királyfinak nem volt többet nyugodalma.
- Sebaj,
kicsi gazdám - mondotta Jankalovics -, elhozzuk a huszonnégy
aranyalmafát is, ámbátor huszonnégy sárkány őrzi.
Keresztülbucskázott a fején, aranyszőrű táltos lett belőle, a királyfi
rápattant, s hipp-hopp, ott voltak a Veres-tengerben. A sárkányok
tűzlángot fújtak rá, de Jankalovics altató szelet fújt rájuk, attól
egyszeribe elaludtak, vihették az aranyalmafákat, azt sem mondta senki:
nézz vissza, hé!
Haj,
teremtőm, amikor a vén banya meglátta a huszonnégy aranyalmafát, kirázta
a hideg hetvenhétszer, de megint csak feltápászkodott az ágyból az
ördögadta boszorkánya, s mondta a leányának:
- Hallod-e,
ez a Jankalovics többet tud, mint én, bizony mondom, megeszi a te
fejedet s az enyémet is. Eredj, próbálj még egyet. Dicsérjed azokat a
kölykeket, hogy a bőr is suvadjon le az arcukról a nagy dicsérettől, s
mondjad nekik, hogy vagy volt szép eddig, vagy nem a földjük, de akkor
lesz csak igazán szép, ha a Fekete-tengerek közül a huszonnégy zengő
fáról elhoznak huszonnégy ágat, s azt a huszonnégy almafára akasztják.
A királyné
ezt éppen úgy megmondta, s most már csakugyan nem volt a királyfinak
nyugvása, maradása.
- Hej -
mondotta Jankalovics -, nehéz ennek a sora, kicsi gazdám, mert a zengő
fák Világvámján túl vannak, s azon még ember nem ment át elevenen. No,
hanem ezt is megpróbáljuk.
Táltossá
változik Jankalovics, ráül a királyfi, repülnek, repülnek
országokon-világokon keresztül, s egyszerre csak leszáll Jankalovics:
- No, kicsi
gazdám, szállj le rólam, innét három mérföldre áll Világvámja, aki, tudd
meg, magasabb a legmagasabb hegynél, akinek két szája van, elöl is,
hátul is, s akkora fogai, mint tizenkét vaslapát együtt. Ezen kell neked
keresztülmenned. Hallgass ide. Én most mákszemmé változom, s tégy a
zsebedbe, mert ha tudná, hogy én is veled vagyok, mákszemnél kisebbre,
szetemnyi szemre morzsol téged is, engem is. Ám, hogy téged áteresszen a
száján, dicsérd meg úgy Világvámját, ahogy még senkit világéletedben meg
nem dicsértél.
Ezt mondotta
Jankalovics, s tüstént mákszemmé változott. A királyfi jó gondosan
zsebébe tette a mákszemet, s elindult Világvámjához. Hej, látott, amit
látott a királyfi, látott már huszonnégy fejű sárkányt is, de még
Világvámjához hasonló szörnyeteget nem!
No, mindegy,
ahogy lesz, úgy lesz, ha megesz, megesz, egy életem, egy halálom,
gondolta a királyfi, s nagy bátran Világvámja elé állott, köszöntötte
illendőképpen:
- Adjon isten
jó estét, öregapámuram!
- Hozott a
szerencse, fiam.
- Jaj, lelkem
öregapám - mondotta a királyfi, s összecsapta a kezét -, világéletemben
sok szép öregembert láttam, de kegyelmedhez hasonlatost nem! Hej, ha
megláthatnám a másik felét is!
Mondta
Világvámja:
- Márpedig én
nem fordulhatok meg, fiam, hanem mássz fel a szájamhoz, ott
áteresztelek, mert szó, ami szó, én is sok szép ifjút láttam
világéletemben, de hozzád hasonlatos szépet nem!
Azzal egy
kicsit meggörbítette a lábát, s az egész testet félig hanyatég vetette,
hogy könnyebben mászhasson fel rá a királyfi. Uccu! a királyfi sem
tétovázott, egy szempillantásra felmászott, be a rettentő nagy szájba,
végigsétált a lapátfogak közt, át a másik szájba, onnét ki, le a másik
oldalon, s mikor vagy három mérföldre szaladt, kiugrott a mákszem, ismét
lóvá lett, a királyfi ráült, s hipp-hopp, ott voltak a Fekete-tenger
partján. Ott lakott Jankalovicsnak a bátyja, akit háromszázkilencven
esztendeje nem látott, mert Világvámján egyik sem tudott keresztülmenni.
- Hát te hogy
tudtál idejönni? - kérdezte az öreg.
- Ahogy
jöttem, úgy jöttem, bátyja, azt most ne kérdezze, hanem hozzon nekem a
huszonnégy zengő fáról egy-egy ágat, mert sietős az utunk visszafelé.
- Jól van,
öcsém, csak feküdj le. Feküdjön le kicsi gazdád is, amíg egy órát
alusztok, elhozom a zengő ágakat.
Azzal beleült
egy csónakba, s akkorát lökött azon, hogy a Fekete- tenger túlsó partján
még két mérföldet szaladott a csónak. Ott volt a huszonnégy zengő fa,
huszonnégy sárkány őrzött minden egyes fát, de áldott szerencsére, a
sárkányok aludtak, s csak akkor ébredtek fel, mikor mind a huszonnégy
ágat leszakította, amire megzendült az aranyerdő, zengett-zúgott a
tenger is, de még az ég is.
De bezzeg
kiment a sárkányok szeméből az álom, nosza, utána, de mikor éppen
nyomába értek, az öreg beleszökött a csónakába, s akkorát rúgott rajta,
hogy még tizennégy mérföldet csúszott a túlsó parton. Felköltötte az
öccsét s a királyfit, azok meg mindjárt útnak eredtek. De Világvámjától
három mérföldre megint mákszemmé változott Jankalovics, a zsebében vitte
tovább a királyfi. Már messziről mondta Világvámjának:
- No, lelkem
öregapám, nagy földet bejártam most is, de olyan szép öregembert, mint
amilyen kegyelmed, igazán nem láttam.
- Jó, jó -
mondta Világvámja -, de nem csúfságból mondod-e?
- Dehogy
abból, dehogy abból, lelkem öregapám!
- Hát jó,
eredj át rajtam, járj békével.
Átmegy a
királyfi Világvámján, s mikor három mérföldet haladt, a mákszem kiugrott
a zsebéből, ismét lóvá változott. Ahogy a királyfi ráült, mondta neki
Jankalovics:
- Most nézz
vissza, kicsi gazdám, s kiáltsad Világvámjának, hogy sohasem láttál
olyan csúf embert, amilyen ő!
A királyfit
nem kellett biztatni, visszafordult:
- Hé,
Világvámja! Sohasem láttam hozzád hasonlatos csúf embert!
Hej,
megmérgelődött Világvámja, dúlt-fúlt, reszketett, s megfenyegette
Jankalovicsot:
- Hadd el,
Jankalovics, hadd el! Hej, ha tudtam volna, hogy szájamban vagy,
ízzé-porrá morzsoltalak volna!
Úgy elöntötte
a méreg s a bosszúság, hogy rettentő nagy szél kerekedett belőle, széllé
változott maga is, annak is maradt, s azóta nincs Világvámja.
Reggelre
hazaértek, s mire a vén banya felébredt, már zengett a huszonnégy ág,
kicsődült az egész város, csak a vén banya meg a leánya nem ment oda:
kirázta a hideg hetvenhétszer mind a kettőt.
Mondja
Jankalovics a királyfinak:
- No, kicsi
gazdám, most hívjuk meg a királyt vacsorára egész háza népével s
udvarával.
Azzal
megrúgta a konyhán a tűzhely oldalát, s csak kiugrott belőle huszonnégy
szakács, azok miből, miből nem, elég az, hogy főztek-sütöttek minden
jót. Aközben este lett, s jött a király a háza népével, az udvarával, s
Jankalovics mindenkit leültetett a maga helyére. A fő-fő helyre ült a
király, a királyné meg a banya kétfelől, de ahogy le akartak ülni, mind
a kettő alatt nagyot ugrott a szék, s elterültek a földön, hogy még a
király is hasát fogta nevettében.
Mondta
Jankalovics:
- Felséges
királyom, mindjárt hozok én ide egy asszonyt, aki alatt nem ugrál a
szék!
Szaladt a
templom elé, ott az igazi királynét kifejtette a bivalybőrből, ölébe
emelte, úgy vitte az aranyvárba, s leültette a király mellé.
- Ez az
asszony tehozzád illendő, felséges királyom! Mert úgy tudja meg minden
ember, hogy nem kopókölykök az ő gyermekei, hanem imhol ez a két
aranyhajú gyermek!
S elmondta
szépen, rendjében, mi történt velük. De még csak most rázta ki cudarul a
hideg a vén banyát és a leányát. A király meg szót sem szólhatott
szertelen nagy örömében, Jankalovics keresztülbucskázott a fején,
kecskebakká változott, az egyik szarvára felkapta a banyát, másikra
felkapta a leányát, s azt mondotta: ezt a két lelket nekem ígérték, ez
az enyém, viszem!
Mintha csak a
föld nyelte volna el, úgy eltűnt velük, s meg sem állott a pokol
tornácáig: ott bedobta őket.
No, ott éppen
jó helyen voltak.
Mire
Jankalovics visszajött, állott a vígság, a hejehuja az aranyvárban,
zengett a huszonnégy zengő ág, a fiatalok táncra kerekedtek, döngött a
padló, majd leszakadt, pedig színarany volt a deszkája. Mondjam, ne
mondjam, úgysem hiszitek, én is ott voltam, szívem szerint táncoltam,
azzal hazaszaladtam, s nektek ezt a mesét mondtam.
Holnap a két
aranyhajú gyermek legyen a ti vendégetek.
![](53_elemei/umcarinho6.jpg)