Kései bosszú

Rézi Jani Blic

Néhány felhő képződését figyelte a férfi. Tudta, hogy mi várható, igen értett az ilyen megfigyelésekhez. Vérében volt a repülés, kora gyermekkora óta más hobbyja nem is volt. Éppen kijött egy szűk negatív hurokból, agya még érezte a vér feszítő erejét, ez volt az a fizikai fájdalom, ami után mindig is vágyott. A repülősök mazohizmusa volt ez.

Félórája lehetett fent, sokszor vesztett a magasságból, de nem törődött vele, hisz tudta képességeit, valamint a termikek csínját-bínját. Mindig visszalopta magát 2000 méterre a sok figura után is.

- Micsoda idő van! - ordította el magát, mintha távoli személyek pofájába akarná ordítani az örömét.

Felkészült egy újabb hurokhoz.

- Most szerényebb leszek, csak egy szimplát nyomatok le! - gondolta.

A botkormány engedelmesen simult kezébe, ismerték egymást. Kapcsolatuk töretlen volt, a berepülő pilóta után ember nem érinthette a hűvös fogantyút. Apjától kapta a vitorlázó gépet a 20. születésnapjára. Vigyázott a becses ajándékra, imádta tisztítgatni, fényesíteni, de kettős énje miatt kijutott gépének a próbatételekből. Felrántotta a gép orrát, teljesen függőlegesen rohant felfelé. Aztán a gép kereszt alakú sziluettje megállt egy pillanatra. Függőleges visszaesésből akarta indítani a figurát.

- Hé, Taylor, - jött a hang a hangszóróból, - Már megint kéjelegsz, mi?

A repülőtér irányító tornyában megelégedéssel konstatálta a klub elnöke, hogy nincs unalomra ok, ha Ben Taylor a levegőbe emelkedhet szárnyas szeretőjével.

- Nagyszerű ez a gyerek! - szólalt meg újra az idősebb úr. - Ha nem a Ben lenne, hát utálnám, idegesítő, ha valaki ennyire sikeres. A kisöregre rájött a beszélhetnék.

- Hányadik éve is, hogy ő a sztár a klubban?- kérdezte a radart kezelő fiatal nőt.

- Hatodik éve lesz a télen, George bácsi. -  mondta Sarah.

Sercegni kezdett a hangszóró, majd Ben hangja hasított bele a megfigyelőterem zümmögő háttérzajába.

- Ezt kapjátok el fiúk, lányok! Ez az én speciális 10. évfordulótokra szóló ajándékom. BOLDOG SZÜLINAPÓÓÓÓÓÓÓÓT!!!!!

Hangját természetesen a kinti hangszórók is harsogták. Elégedett, elismerő szemek figyelték a gépet. Valami zavaró is volt ebben a képben. A függőleges visszaesés már vagy hat másodpercig tartott. Ez nem tréfa, gondolták azok, akik tudták, mit is jelent az igazi vitorlásrepülés. Egy szemvillanásnyi időre sokakban megállt az ütő.

- Ennyi elég a sokkolásból! - gondolta  Ben és egy mondhatni, brutális kormánymozdulattal megbontotta az idáig feszített pozíciót, balra átbillenve belefogott az újabb bukfencbe.

Legalább 150 ember elismerő felkiáltása volt a jutalma ezért a mocskos csínyért.

Mick Fabrus nagyon kellemetlenül érezte magát. Egy részt hízelgett hiúságának, hogy Abigél még mindég utána epekedik, de ő le akarta zárni a múltat. Már túltette magát azon, hogy Abigél egy mondvacsinált veszekedés után napokon belül a club üdvöskéjéhez ment feleségül. Pont Benhez, a környék legcsúnyább férfijához. Ennek a véleményének a világért sem adott volna hangot, hisz Bent testvérként szerette.

- Csodálatos ember! - szokta mondani társaságban.

Számára is nyomasztó volt Ben tökéletes mivolta, de büszkeséggel gondolt rá mindig. Mick tudta magáról, hogy nem egy nagy lumen, a diplomájának nem az a fajsúlya, mint Bené. Mögötte a 200%-os tudás a biztosíték.

- Oké, - mondta Mick, - Mi az amit akarsz mondani és a többiek nem hallhatnak?

- Gyere! - mondta a nő és húzta maga után a férfit egyre tovább. Felmentek az emeleti raktárhelyiség felé.

- Várjál Abigél! Nekünk nincs olyan megbeszélnivalónk, amit itt kellene megbeszélnünk! - mondta Mick.

- Nem, most te várj! A mi ügyünk nem lett korrektül lezárva! - hadarta a nő.

- Mire gondolsz?- kérdezte a férfi, de már tudta, hogy itt baj lesz.

- Hogy mire gondolok?- kérdezte a nő az őrjöngés határán.

Mick meghökkent. Nem volt félperce, hogy  félrevonta őt Abigél valamit motyogva és most az őrület határán sikoltozik.

- Mi lelte ezt a nőt?- gondolta.

- Lehet, hogy hozzámentem Ben Taylorhoz, de én nem tudok olyan könnyen kilépni a kettőnk múltjából, mint te! - folytatta Abigél. - És miután te gyorsan elvetted az ügyeletes "Barbi babát" már sanszom sincs részt bírnom belőled. De tudj róla, nem félek semmiféle botránytól, ha te is úgy akarod!

- Mit csinálsz?- kérdezte megrökönyödve Mick a nőt, aki kibújt a szoknyájából és egyre tovább vetkőzött.

- Te nem vagy normális! - mondta Mick és ellökte magától a nőt.

- Nem Mr Fabrus, ilyen könnyen nem szökünk meg egy több éves szerelem elől! Csak egyszer szeress, könyörgöm szeress! - mondta Abigél és nem tudta visszafojtani a zokogását.

Ennél jobban nem tudott megalázkodni férfi előtt. Egész testét rázta a zokogás. Ott állt tejesen meztelenül, Mick, a redőnyök közt beszűrődő fényben látta a gyönyörű női testet. Nem tudta, hogy mit csináljon. Pár másodpercig képek villództak az agyában. Ben, a legjobb és becsült barát, saját felesége Elenor, a fiatal csodás nő, akit mindenki irigyelt tőle. Soha sem volt egy acél kemény karakter, tartása hamar megrogyott, valamint az Abigél által választott inkorrekt fegyver is megadásra késztette. Átkarolta a nőt és tudta, hogy egyfajta vesztesként állt ott a raktár félhomályában.

Nem is tudták, hogy milyen rövidre van szabva utolsó egybeolvadásuk ideje, teljesen kikapcsolták a világot és a kétszeresen tiltott bűnnek engedtek. A szeretkezésük fájt, de vállalták, tudva, hogy nem lehet folytatás. Mick utálta önmagát, és arra gondolt, "Milyen szerencsés vagyok, hogy Ben elutazik még az esti párizsi géppel. Lesz öt hetem bujkálni a barátom elől!"

Valami történhetett odakint, mert a jubileumi repülőnap többszáz főnyi  közönsége örömrivalgásban tört ki. Ők ketten, halálos kimerültségben feküdtek egymás mellett a csupasz földön. A férfi törte meg a csendet.

- Menjünk!- mondta, kijózanodva szexuális mámorából.

Abigél nehezen találta a ruhadarabjait, még mindég könnyezett.

- George bácsi!- hallatszott a hangszóróból, - Kérlek, mond meg Abigélnek, hogy próbáljon kilopakodni a parkolóból, hogy mire leszállok készenlétben legyen. Hosszú útja lesz még neki a new-yorki reptérig! - sorolta Ben a kívánságait. Pár másodperc sercegés után jöttek a következő szavak.

- A haveroknak, kikkel nem tudok találkozni üzenem, hogy nem elfelejteni, csak öt hétre megyek át Spanyolba.  ...héj Mick! Ott vagy a toronyban?

- Nem Ben, Mick valahol lent vár a tömegben és vár, hogy lekokizzon azért a brutális függőleges visszaesésedért! - mondta George bácsi.

Autó autó hátán állt a repülőklub parkolójában. Abigél idegesen kapkodva kereste a kiutat, sokan igen szabálytalanul parkoltak, megnehezítve azok dolgát, akik korábban akarták volna elhagyni a területet. Nem sokat kellett várnia, míg Ben futva megérkezett. Sokan nem hitték volna el, hogy öthetes európai üzleti útra indul, pedig így volt ez! A szupergazdagok magabiztosságával indult mindig el.

- Mit aggódjak? Amíg van toll, meg csekkfüzet nem érhet baj! - szokta mondani.

Gyorsan helyet cseréltek, Abigél valahogy nem érezte jól magát, mint mondta. Benben még feszült a sportos indulat, a Thunderbird kerekei felsikoltottak, ahogy kikanyarodott a new-yorki útra.

- Abee, még mindég azt mondod, hogy nem jössz át velem Európába? Csak tudunk keríteni egy helyet valamelyik járaton, és nem gondolom, hogy valakinek is úgy hiányoznál itt, mint nekem odaát! - Ben próbált győzködni Abigéllel.

- Nem kedvesem, tudod mennyire odavagyok mostanában, legfőbb ideje lenne meglátogatnom Dr. Welsh-t. - válaszolta a felesége.

- Én minden esetre 2-3 naponként felhívlak Spanyolból, és ha meggondoltad magad, hát átugorhatsz egy kis örömünnepre. -  mondta Ben.

Abigél kicsit magába roskadt és, hogy férje újabb kérdéseinek elejét vegye, elővette retiküljéből a naplóját és felütötte az aznapi oldalt. Életében először, nem az íróasztalánál tett bejegyzést becses kis "könyvébe". Megpróbálta gondolatait rendezni, agya forrt.

- Csak kiírni, csak kiírni mindent magamból! - gondolta.

Abigél a naplóját a térdén egyensúlyozva igyekezett nem Benre hallgatni.

- Ezt az embert csapom be? Ezt a csupaszív embert? Házasságunk félévet sem birt ki? Aláfeküdtem megint a szépfiúnak? - Ilyen gondolatok rohantak agyában, de már tudta is a választ. - Igen, ezt tettem, de meghaltam volna, ha nem teszem!

Ben mosolyogva nézte feleségét és megkérdezte.

- Na mi az, már megint a legújabb flamand titkolódzás van? Fogadjunk, hogy az én mesteri függőleges visszaesésem is benne lesz?

A férfi kuncogott.  A nő kezében megállt a toll, egy másodpercig nem tudta, hogy mit válaszoljon.

- Persze Ben, persze! Minden légi csínyed megemlítem, amióta csak ismerlek. -mondta végül.

Aztán megint csak írt. Írása a kocsijuk lágy hullámzása és a jó utak ellenére nagyon csúnyára sikeredett. Ő, aki a gyönyörű írásáról volt híres az építész karon, most a legjelesebb írásszakértőket is a kétségbe kergette volna. A világítás sem volt perfekt, a kocsik térképolvasó lámpája nem ilyen feladatokra volt tervezve.

- No flamand szépség, hát nincs bővebb válasz?- kérdezte Ben.

Abigél nem fordult a férje felé, félt hogy férje meglátja a könnyes szemét.

- Figyelj, - mondta kimérten, - Ez lezárt téma nálunk, 12 éves korom óta vezetek naplót édesanyám nyelvén, ezt a szokásom ne akard megváltoztatni.

- Abee, meggyőztél, tiszteletben tartom a kérésedet, több kérdés nincs flamandul. - mondta Ben

A nőnek sok idejébe telt, míg át és átrendezett gondolatait papírra vetette. Tudta, itt nincs pardon, csak a teljes igazságot lehet leírni.

- Megérkeztünk! - hallotta Ben hangját mintegy távolból. A new-yorki nemzetközi repülőtér főépülete ott tornyosodott előttük. Nem volt idegen a látvány, számtalanszor voltak már itt, a gazdagok sokat repülnek. Ben megölelte Abigélt, s érezte a nő erős testét. Nem kapkodtak, hisz igen jó időt hozott Ben a sportkocsival. Egymást átölelve várták a megafon jelzését: A párizsi járathoz kérjük az utasok jelentkezését!

Ben megcsókolta felesége száját, megborzolta a gondosan fésült frizuráját és nevetve, szó nélkül elindult. Abigél kiáltott utána.

- Szia, hívjál, kedvesem!

A párizsi gép felemelkedett és Abigél azon gondolkodott, hogy vajon melyik ablak mögött ülhet Ben.

A közúti rendőrök az éjjel nagyot foghattak volna. Nem mindennapi, hogy valaki 100 mérföldes tempóval siessen valahová. Abigél sem tudta, hogy hová siet, de a Fabrusék háza felé kanyarodott. A világos emeleti ablakokat figyelve ráébredt, hogy neki ott semmi keresnivalója sincs.

Abigél lezárta a kocsit, nem volt kedve beállni a garázsba. A házba érkezve hallotta Mrs. Johnson kedves matatását, ahogy törölgette a bútorokat az ő megszokott alaposságával. Korán őszülő nő volt Mrs. Johnson, mindig nettül kikeményített ruhában jelent meg a házimunkához. Őt és két bakfis kislányát példaképként tartotta az egész környék. A nő meghallotta Abigél lépéseit. Eléje sietett.

- Az úr hívta asszonyom, Barcelonából. - mondta - Meghagyott egy számot, hogy ön hívja vissza.

- Köszönöm! - mondta Abigél és a telefonhoz lépett. Máris tárcsázta a számot és hosszú-hosszú kicsengések után egy spanyol hang hadart valamit.

- Beszél ön angolul? - kérdezte Abigél.

- Sí,sí, momento, momento!

Pár másodperccel később egy másik férfihang kérdezte tökéletes angolsággal.

- Kivel óhajt beszélni asszonyom?

- Mr. Ben Taylort kérem! - válaszolt a nő.

- Halló, Abee kedves! Na, mit mondott Dr. Welsh? - volt az azonnali kérdés.

- Ha őszinte akarok lenni, akkor csak annyit tudok mondani, hogy gratulált a makk egészséges lényemhez. De azért három hét múlva visszavár ha már képzelt beteg vagyok. Amúgy rólad beszéltünk többet, ugye ő is kint volt a klubban a 10. évfordulón. És te mit intéztél az elmúlt 36 órában? - kérdezte Abigél.

- Semmit kedves, csak egy nagy rohanás volt az egész. Jó, hogy nem törődtél itt össze, ebben a nagy össze-visszaságban. Párizs, rohanás a barcelonai géphez, no azt látnod kellett volna. Aztán itt egy kis alvás és utána azonnal hívtalak. - válaszolt Ben.

- Jól van Ben, nem tartalak fel, de jó légy, nehogy meglepjelek valamelyik nap. - mondta Abigél és elszégyellte magát.

- Van nekem akkora szerencsém?- kérdezte a férfi.

- Igen van! - mondta Abigél. - Viszlát kedves. És letette a kagylót.

Ben arra gondolt, hogy milyen hosszú is a három hét. Míg nem volt Abigél a felesége, soha nem figyelte az idő múlását. A párizsi gép hat percet késett, már nem is a három hét, hanem a hat perc fájt a legjobban.

- Ez a szerelem?- kérdezte önmagát.

Tizennyolc napja űzte önmagát, nem is hitte, hogy milyen könnyű itt Spanyolban üzletet kötni. A hatalmas rohanás, találkozások úgynevezett nagykutyákkal, meghozták a várt eredményt. Több ezer acre földterületet vett. És most a felesége lepi meg őt. Telefonon bejelentkezett.

- Halló, kedves! Itt vagyok Párizsban a barcelonai gépre várok. Persze ha nem akarod, hogy leugorjak hozzád, csak mond és akkor hazautazok unatkozni, oké? Egy kérésem van. Mire odaérek Barcelonába a női bugyikat tüntesd el a szálloda szobádból. Ha-ha-ha!

- Gyere Abee, csak gyere! Máris indulok a repülőtérre! - mondta Ben boldogan. Pont egy őrült taxist fogott ki, kinek nem volt akadály, piros lámpa, vagy egy kis járdamenet. Pillanatok alatt kint volt a zsúfolt városból. És azóta két kávét megivott, és bár gyenge dohányos volt, jó pár cigarettát elszívott.

- De egy tetves dolog ez a cigaretta! - mondta maga elé.

Ahogy ott motyogott, egy fiatal gyönyörű nő mosolygott rá a pult másik oldaláról. Ben körbe nézett, vajon kire nevet az a nő? Senki, se távol, se messze! A fekete izzó szemek neki üzentek, de Ben érzéketlen volt az efféle üzenetekre.

- Esélyed nincs, egy gramm se! Abee jön! - gondolta boldogan. Aztán el kezdtek szállingózni a párizsi gép utasai. Ben szeme kereste a kedves arcot. Hirtelen, több jókedvű füttyögésre lett figyelmes. Gondolhatta volna! Pár felszabadult kedvű fiatal fickó, - nyilván valami sportolók, - füttyögtek Abigél után, kinek szőke hajába belekapaszkodott a folyosó huzatos levegője és testére feszítette a drága selyemruhát.

Ben gyorsan fizetett és magabiztos léptekkel elindult felesége felé.

- Halló kedves! - mondta.

Abigél ebből a "halló"-ból kiszűrhette azt a sok rajongást, amivel a férje mindenkoron elhalmozta. A nő nem szólalt meg, csak hozzábújt az erős férfihez. Megcsókolták egymást.

- Ben, olyan szívesen innék valamit! - szólalt meg Abigél hosszabb szünet után.

- Gyere kedves, még meleg a helyem a bárpultnál. - mondta Ben nevetve. És indultak tomboló jókedvvel. A bárban a pultos fiú udvariasan megkérdezte.

- Mit óhajt a Madam?

- Ben, csak juice-t igyunk, jó?- mondta Abigél.

- Sok jéggel! - adta le a rendelést a férfi.

Ben, ahogy a juice-os poharat emelte, átpillantott a pulton túlra. A kis mosolygós nő még mindég ott ült. Szeméből az elismerés sugárzott.

A késő éjjel ott érte Benéket a bárban. Sokat beszélgettek mindenféléről, mint akik ezer éve nem látták egymást.

- Tudod, a legnagyobb fegyvertényem az volt, hogy leléptem a doki elől. -sorolta Abigél.

- Nos, ezért az egyért nem tudlak megdicsérni. Az egész három hét alatt azon aggódtam, hogy mi lehetett veled? Miért is maradtál New-Yorkban. Oké, ott vannak az ismerősök, ott van a munkád! Apropó! Hogy haladtál a makettjaiddal? Chandigar veszélyben van?! - kérdezte Ben és örömmel gondolt felesége gyönyörű építészeti álmaira.

- Csak te ne légy ilyen cinikus! - tette a sértődöttet Abigél, - Nagyon jól haladtam. Minden időmet otthon töltöttem, ugyanis az országos barátaink egyszerűen köddé váltak. Hát te még ilyet nem láttál!  Egyszer, mikor az ember ki van éhezve a barátok közelségére, hát ott vagyok egyedül New-Yorkban, a Fabrusék meg sehol! Legalább ötször hívtam az Elenorékat, de Mrs. Kolos mindig csak szabadkozni tudott.

- Azt mondta, hogy egy üzenet van: Majd csak hazatérünk!

- Tudod Abigél, Mick önző! Eldugta megint a feleségét, nehogy más is gyönyörködhessen benne. Emlékszel, ezt a játékot eljátszották az esküvőjük után is? Ha a véleményemre vagy kíváncsi, közlöm veled, hogy a barátaink még a mai napon is a mézesheteiket tartanák, ha a repülőklub jubileuma közbe nem jön. -mondta Ben.

Abigél ült a szeretett emberrel szemben és hálásan gondolt a bárok félhomályára, amik ki tudja hány könnyes szemet takartak el? Megfogta Ben kezét és halkan mondta.

- Talán elég fáradtak vagyunk, menjünk a szállodába. Bár, ha akarod, bemutathatod Barcelonát az éjjeli fényekkel.

Szikráztak a csillagok. Egy fiatal taxisofőrrel behajtattak a belvárosba. Ott kéz a kézben sétáltak. Nagyon sokan voltak az utcákon. A mediterrán éjszakák egyik legszebbje lehetett az aznapi. Ben szorosan ölelte feleségét, nagyon boldognak érezte magát.

- Köszönöm, hogy átjöttél utánam Európába. És hogy meglegyen a jutalma a tettednek, most mi bújunk el a világ szeme elől. Úgyis amit akartam, mindent elintéztem. És csak akkor bújunk elő, amikor meg akarlak mutatni a világnak. Mert ugye, én nem vagyok gizda! A te formád lehet, hogy csak az enyém, de az emberiség tulajdona is! Rubens volt ilyen az ő kis flamand nőivel. Képzeld, ha ő is megfosztotta volna az emberiséget.... huh, ne is mond, ma szegényebbek lennénk jó pár remekművel. - mondta Ben.

Bárki látta e párt, tudta, hogy ezek egymásnak teremtettek. Abigél is ilyen érzéssel ölelte a férjét és arra gondolt, hogy az idő megoldja majd a lelkiismereti problémáját. Nem sok embert ismert aki nem hibázott volna, persze ez nem mentség, ő kiállhatta volna a próbát. Fájt a tette, már-már arra gondolt, elmondja férjének, ő úgyis megbocsátott volna. Abigél száz százalékosan biztos volt ebben, de a fájdalmat nem tudta volna megspórolni Bennek. Paradox helyzet volt, tudta a nő, talán kellett is ez a lelketlen tévedése, akkor jött rá, Bent nem tudja pótolni még a Mick iránti testi vágyódása sem. A bukástól nem kellett félnie, mert Mick egy igazi úriember, a sok szerelmi kalandjáról, /amit jobbára irigyei tartottak számon/ soha nem beszélt, minden nőismerőse számolhatott diszkréciójával. Abigél megállította férjét és szembe fordult vele. Határtalan boldogság sugárzott arcáról.

- Ben, menjünk le a tengerpartra! - mondta.

Ha nem is mondja, csak kézen fogta volna a férfit, ugyanazt a célt érte volna el. Ben számára Abigél minden mozdulata egy édes parancs volt. Ő csak egyre vágyott. Az idők nem érzékelhető távoláig, felesége irányító keze ott legyen az erős markában. Tudva tudta, Hogy Abigéllel a megfelelő időben a megfelelő helyre érkezik mindig. Sürgető dolguk csak a szegény embereknek van, ezt ő így hallotta valahol, ők megengedhették maguknak a lezser nemtörödömséget.

- Tudod kedvesem, a tengerparton ugyanolyan jó, mint bárhol, tehát menjünk le a tengerpartra! - mondta Ben.

Biztos volt benne, hogy igen kellemes időket fognak eltölteni ott, a hullámokat figyelve. És egy futó csók után erőteljesen kiléptek, jól esett a gyorsabb tempó az andalgás után. Az idő múlását észre nem véve, szinte tévedésszerűen jutottak ki a vízpartra. Viselkedésük teljesen megváltozott. Hangosan hahotázva rohantak le a vízhez. Nem sokan gondolták volna e tomboló ifjú párról, hogy mögöttük, komolytalanságuk ellenére, sőt attól függetlenül többszáz milliós vagyon van. Az átlagemberek a súlyos milliókkal rendelkezőket vaskalapos, visszataszító alakoknak képzelik. Pedig nagyon sok kivétel erősíti a szabályt.

Közvetlenül a víz szélére mentek, játszva ugráltak hátra, ha jött egy-egy nagyobb hullám. Meg-megölelték egymást és arra gondoltak, hogy akár ne is legyen holnap, minek egy újabb nap, ha úgy sem lehet csodásabb. Összenevettek és tudták egymás gondolatát. Egy strandkabint láttak párszáz méterre. Abigél ugrott ki, rohant mint a szél, Ben utána. Könnyedén utolérte és felkapta a levegőbe a nőt. Forgott vele szédülésig, aztán leültek a hűvös homokba. Az idő csodás volt, a levegő alig vesztett a nappali melegségéből.

- Ben, mi volna, ha megfürödnénk? - kérdezte a nő.

A férfi azonnal helyeselt.

- Abee, az utóbbi percek legnagyobb ötlete volt ez tőled!

Odaértek a strandkabinhoz, óvatosan megnyomták az ajtót, de nem engedett. Ez már túl sok lett volna a boldogságból.

- Tudod kit érdekel ez a dolog? - kérdezte Ben, és kezdett vetkőzni a kabin falánál. Másodpercek múlva ott állt alsónadrágban. Míg felesége vetkőzött, ő egy ott talált újságpapírba göngyölte ruháját és a puha homokkal elfedte.

- Abee, remélem nem egyedül megyek úszni? - kérdezte.

Felesége kibújt a testhezálló selyemruhájából és ott állt fekete alsóneműben.

- Ez aztán a fürdődressz! - füttyentett a férfi, aki a tulajdonos büszkeségével nézte a perfekt testet.

A nő ruháját is beburkolta és betemette homokkal. elindultak a hullámok felé. A női táska, amit Abigél egy a kabin falából kiálló szögre akasztott, az eresz vetette árnyékba, valahogy feledésbe merült.

Gázoltak a hullámokban, fröcskölték a vizet egymásra. A nő gyönyörű haja csapzottan lógott. Beúsztak igen messzire. Tudták, hogy valahol egy úszó napozónak kell lennie. Az érzéseikre hagyatkoztak és azok nem hagyták őket cserben. A séta, a rohanás, a nap édes izgalmai végre hatni kezdtek, pihegve érték el a ringó napozót. Felkapaszkodtak rá és egymás gondolatát kiolvasva összeölelkeztek. A pokol szabadult el. Semmi és senki nem létezett, csak kettőjüké volt a világegyetem. A már kimerült emberek kapkodásával szerették egymást, tudták, hogy csodás napot zártak. Feküdtek, egymást szorosan átölelve, a csillagok hunyorogva nézték őket. Senki nem számolta a perceket, míg ott voltak a stégen, a vidám perceknek úgy sincs száma. Egyszer csak Abigél kibújt párja karjai közül és a vízbe siklott.

- Ben! - kiáltotta vidáman.

Ben fejest ugrott és követte a hullámokba megmerülő világos testet. Amikor a partközelben a lábuk leért, újra megölelték egymást. Sehová nem siettek, senki sem várta őket. Jókedvűen birkóztak, gurultak jobbra-balra, míg kiértek a kemény homokra. A vízparti homok alig fogadta be a lábnyomukat. Jó párszáz méternyire kerültek a kabintól. Kéz a kézben sétáltak oda. Megrökönyödve vették észre, hogy valaki feltúrta a homokot és a ruháikat elvitte.

- Ben! - mondta Abigél. -Tuti, hogy valaki látta, hogy mit csinálunk. Nagyot fogott a tolvaj, a retikülömben volt vagy ötszáz dollár. De tudod, nem azt sajnálom, hanem a naplómat!

- Kedvesem, én a te táskádat nem ástam el! Egyáltalán, hová tetted? - kérdezte Ben.

- Hu-hú! - sikított fel Abigél-Idenézz, itt felejtettem az árnyékban a szögön, ahova akasztottam vetkőzés közben! Ha-ha-ha! Örülsz az örömömnek, Ben?

- Persze, hogy örülök! Hisz kár szinte nem is ért bennünket. Kicsit a szituáció kellemetlen, de nem vészes. A te ruhádban szinte semmi sem lehetett, az én zsebeimben talán negyven dollár lehetett. A papírjaim a szállodában vannak. Most már csak egy megértő taxis kell és semmi probléma.

De még mielőtt egy taxit foghattak volna egy rendőrautóba botlottak. A két igazi vérmes spanyol férfi igen sokáig vette fel a jegyzőkönyvet. Inkább kutató pillantásaik, mint gyenge angoljuk miatt húzódott a dolog, több mint egy óráig. Mikor már nem tudták tovább feszíteni az időt, kelletlenül elvitték a fiatal párt a megadott címre, Barcelona legelőkelőbb szállodájába. A késő éjjeli óra ellenére igen sokan voltak a szálloda előcsarnokában. A hotel vendégek összenéztek, ritkán látni alsóneműbe öltözött, rendőr kísérte vendégeket. Csak két férfi tudta, kik is a jövevények.

- Akármi legyek, ha nem Ben Taylor ez a fickó, meg a felesége!  Ezekkel mindig történik valami! Ilyen unalmas nap után, nekem is lehet egy kis szerencsém! Ne mozdulj, Tim, fedezz a válladdal! Most megkeressük a mai nap "betevő falatját". - mondta a fotoriporter - Majd körítesz hozzá valamit 10 sorban!

És a fotoapparát tette a kötelességét. Szerencsés volt a riporter, a szállodák szokásosan megkomponált világítása volt itt is. Jobb fényviszonyokról álmodni sem lehetett.

- De jó lenne közelebb lenni!-mondta Tim.

- Ja, ja! - válaszolt a fotós, - Hallanánk a magyarázataikat!

A két szenzációhajhász riporter nem tudhatta, hogy Benék semmit sem magyarázkodtak. Ők úgy voltak vele, hogy ilyesmi bárkivel, bárhol megeshet. A portás kérdésére: Mivel szolgálhatunk Mr. Taylor? Ben röviden elmondta kívánságait.

- A reggelit úgy is a szobánkban fogyasztjuk el, végigböngésszük az újságokat, tehát van időnk az áruházak nyitásáig. Szóval, legyenek szívesek egy selyemruhát, illetve rögtön kettőt venni. Természetesen, különböző stílusút és színűt. És úgy délre felhozni a szobánkba!  A feleségem 165 cm magas.

Ben megfogta Abigél kezét és elindultak a felvonó felé. A portás bólintott és arra gondolt, hogy a yenki nem vesztegeti a szót.

A gyönyörű lakosztályhoz hatalmas fürdőszoba volt. Abigél térült-fordult és máris csobogott a meleg víz. Lemosták magukról a sós tengervizet és lepihentek.

Nagy meglepetésükre a rendelt ruhákat a reggelivel együtt hozták.  A szálloda a hírnevének eleget tett! - gondolta Ben.

Odakint gyönyörű verőfényes idő volt, ilyen napon csak kirándulni kell, elszakadni a mindennapi teendőktől. A türelmetlen emberek megszokott kapkodásával reggeliztek, falatokat bekapva. Közben Ben hívta a portát és bérautót rendelt. Óriási túra tervei voltak. Amíg a bérautó megérkezett, az újságokat böngészte a férfi. A főbb érdekességeket hangosan olvasta Abigélnek. Felöltöztek és indultak lefelé. Nagyon meleg nap volt. Ben egy hosszabb sétakocsikázás után a Sagrada Familia templomhoz hajtott. Az utca sarkán leparkolt és gondosan bezárta a kocsit. Ennél jobban nem járhatott volna Abigél kedvébe. Ha valaki építészetet tanult és olyan tehetséges volt, mint Abigél, nem is vágyott volna másra, mint egy ilyen építmény látványa. A templom, abszolút asszimetriája ellenére lenyűgözte a nőt. Nem várt mást, hisz könyvekből ismerte az egész építkezés történetét. Gauditól nem is szabad elvárni, hogy a vonalzót mindenek felett tisztelje. Abigélnek is az volt a véleménye, hogy lassan vissza lehet térni az "álmodozásos" épület tervezéshez. Mert, valahogy ma úgy fest a dolog, hogy a diploma kiosztás utáni időszakban már nincsenek jelen az "álmodozók".

Pedig Gaudi már ötven évvel előbb is bátran álmodott, szinte mást sem tett!

Ott álltak kéz a kézben és nézték a csodát. Nézték az óriási tornyokat, a mozaik és színes csempetörmelék motívumok körbeölelték az égbetörő objecteket. Minden egyes torony önálló életet élt, még barnás színük is különbözőnek hatott. A nagy túraterveknek betett ez a templom. Ki tudja hányszor kerülték meg, néha keresztutcákba besétálva, hogy rálátásuk nagyobb lehessen. Aztán úgy döntöttek, hogy bemennek. Megvettek minden kiadványt, amit csak lehetett. Tanulmányozták, leülve a napmelegítette kövekre. Egymás szavába vágva elemezték az épület minden vonását.

- Szerintem, - mondta Ben - Gaudi semmiféle szabállyal nem törődött. Ő egy külsőt tervezett, ami az esztétikai örömkeltésre volt hivatott.

- Így van ez, kedves, jól látod, de a statikát nem szabad oblikon kívül hagyni! Az idős mester igen csak szenvedhetett, mikor a fizika egyfajta  béklyóját érezte magán! - felelt Abigél.

- Én ezt nem látom ilyen borúsan. Hisz az ösztönösség, amivel Gaudi a tornyait napról napra építette, évmilliók próbáját állta már ki. Gondolj csak a termeszek váraira. Valahogy azokra a csoda homokvárakra emlékeztetnek ezek a tornyok. Persze ez nem túl tudományos, de az öreg Gaudit kellene kifaggatni, mi is inspirálta őt. - érvelt Ben.

- Tudod Ben, azokat az embereket sajnálom, akikre a befejezés feladata hárul majd. - mondta Abigél.

Az idő repült, a levegő izzott. Észre sem vették, hogy felégtek a napon. A téma, amin több órája időztek, megért mindent. A tömény élmény leterhelte az agyukat, pedig építészetet tanultak, nem idegen területen kalandoztak. Sőt, Abigél igen tehetséges volt, benne feszült az építészeti jövő egyik nagy ígérete. New-Yorki lakásukban sok hozzáértő vendégük csodálhatta meg gyönyörű makettjait. Ő maga biztos volt benne, hogy sok munkája majd kivitelezésre is kerül.

A bérkocsi felé sétálva visszanéztek még a templomra, tudták, hogy a nap nem volt elég ebből a gyönyörből.

- Ben, ugye holnap is eljövünk ide? - kérdezte a nő.

- Persze, hogy el! Tudod, sajnálnivaló az az ember, aki csak egyszer állhat ezen a téren, fájó nyakkal felfelé nézve!

A Barcelonában eltöltött további három nap még visszatértek a Gaudi templomhoz és a Güell parkban is sokat sétáltak.

Egy késő este határozták el magukat, hogy felautóznak Cadaquez-be. A döntés tudatos volt, nem a rájuk jellemző hirtelen döntés. A terv mögött jól kiérezhető volt a következő közös kedvencük lénye. Kíváncsiak voltak Salvador Dali szűkebb pátriájára.

Minden komoly ember kora reggel hagyja el a szállodát és indul útnak. Nem úgy a Taylorék!

Abee, ha befejezted a naplód írását, akkor talán indulhatunk is! - mondta Ben.

- A számlát már lerendeztem, tíz percen belül mehetünk is!

Abigél épp válaszolni akart, amikor a telefon megzavarta őket.

- Vajon, ki lehet ez? Valami üzleti hívásod van? - kérdezte Abigél.

- Nem kedvesem, én mindent lezártam. Ha te itt vagy, nincs más programom! -válaszolt Ben és felemelte a kagylót.

- Mr. Taylor, California keresi önt! - mondta a telefonkezelő.

Ben felhúzta a szemöldökét.

- California? - kérdezte - Oké, adja!

- Halló, Benjamin Taylor! - szólt a telefonba.

- Halló, én Ben Taylort keresem!......

- Te vagy az, Mick? Így aztán hiába keresett benneteket Abee! - mondta nevetve Ben. - És egyáltalán honnan tudjátok, hogy hol vagyunk? Mrs. Johnson mondta meg, hogy hol keressetek?

- Miért kellett volna Mrs. Johnsont megkérdeznünk, egész Amerika tudja, hogy hol vagytok és mit csináltok. - hahotázott Mick.

Ben nagy humorú ember volt, de most nem tudta, hogy itt mi a poén. Tanácstalanul fogta a telefont, várta a következő hangokat. Ő nem tudott mit mondani.

- Halló Ben! Ott vagy még? Vagy valami újabb kalandra összpontosítasz? Halló, ott vagy? - hallatszott a kagylóból.

- Igen. - nyögte Ben és nem érezte jól magát.

Abigél értetlenül állt mellette, így még nem látta a férjét. Ő mindég tudta, hogy mit egy kérdésre mit kell, vagy minimum, mit lehet válaszolni.

- Fogadjunk, hogy nem láttad a New-York Herald tegnapi számát. - kérdezte nevetve Mick.

- Amióta Abee itt van, csak egyszer olvastunk újságot. - mondta Ben.

- Pedig kellett volna, mert az egyik legérdekfeszítőbb rövid cikk rólatok szól! Ha-ha-ha! - rázkódott a membrán. - Apropó, mi a következő tervetek?

- Először is lerohanok a portára és megveszem a Heraldot. Kíváncsivá tettél, mi benne olyan vicces velünk kapcsolatban? - válaszolt Ben.

- A továbbiakról a lányok beszéljenek, adom Abee-t! - és azzal felesége kezébe nyomta a kagylót.

Abigél kicsit erőltetett közvetlenséggel szólt a telefonba.

- Helló, elveszettek! Mick, add gyorsan a barátnőmet!

- Abee! - szólt vissza Ben az ajtóból. - Én már fel sem jövök, ha kibeszélgetted magad, gyere le. Üdv a Fabruséknak, és ha a mostani telefonszámuk nem titok, úgy adják meg!

A férfi kilépet a szobából és behúzta az ajtót.

Még mielőtt Abigél meg tudott volna szólalni újból, Elenor szabadkozó hangját hallotta.

- Óh, Abee! Ugye nem haragszol, hogy úgy elmentünk? Micknek valahogy elege lett a repülőnap után a tömegből és elhatározta, hogy elszökünk mindenki elől. Reggelre mire felébredtem, Mick előadta a tervét. Szabadságra megyünk, mondta és tíz percem volt felkészülni. Így kerültünk Californiába. Ti mit fogtok még csinálni Spanyolban?

Abigél mély levegőt vett.

- Mi most indulunk Cadaquezbe, tudod, ahol Dali töltötte a fiatalságát. Vagy két hétig szándékozunk ott maradni. Ben mindent elintézett, legalább is azt mondja, hogy csak a nyaralásnak élünk.

- Abee! Akkor 2-3 hét múlva megint együtt a csapat. Már nagyon hiányzol! -mondta Elenor.

- Elenor, ha ti most egy darabig helyben maradtok, akkor add meg a telefon számotokat és majd hívlak egy kis tere-ferére, oké? - mondta Abigél.

- Hát persze, úgy is sok beszélnivalónk lenne. ........Mick! - hallotta Abigél a telefonból-Mick, mond csak a számunkat!

Mick felírta a hosszú számot egy papírra és Elenor hangosan olvasta.

- Sikerült, Abee? - kérdezte barátnőjét.

- Hát persze! - válaszolt Abigél.

- Oké - mondta Elenor és megvárta míg a másik letette a kagylót, majd Mickhez fordult. - Jaj, te nem akartál volna beszélni Abee-vel?

- Nem, minden oké, ahogy te intézted! Akár mehetünk is ebédelni

Mindketten megfelelően éhesek voltak, mert a reggelit visszavitették. Miután Elenor belelapozott a New-York Heraldba nem volt más elfoglaltságuk, mint újra meg újra átolvasni a 10 soros pici cikket, ami olyan komikus pozícióban mutatta a Taylorékat. Azt tudták, hogy Ben imádja a nyilvános szereplést és felesége is bírja a férje extrém viselkedését. Fotójukat meg lehetett találni, nap mint nap a különböző újságok társadalmi rovataiban.

- Tudod, már hiányoltam is egy picit, hogy hogy a haverom nem szerepel valamelyik világlapban. Az igaz, hogy Európából ne várjon az ember olyan sűrűn pletykákat. -  mondta Mick.

- Igazad van, a repülőnapi csoda programja óta semmi, de semmi! Csak az Aero-Revue méltatta a fiút egy hosszabb cikkben. - emlékezett vissza Elenor.

A nő hóna alá fogta az újságot és elindultak, hogy minél előbb túl legyenek az ebéden. Az asztalnál nevetve folytatták a cikk elemzését. aztán Mick megkérdezte Elenort, miről is volt szó a telefonban?

- Nem fogod elhinni, de Abee-ék most akarnak útnak indulni és tudod, hogy ott most úgy este nyolc óra lehet. Ilyenkor költözni egy szállodából, szerintem ez röhej! - mondta Elenor.

- De teljesen méltó a mi exaltált barátainkhoz! - mondta Mick.

- Megint valami veszélyes dolgot keresnek, mert a te Ben barátod nincs meg a veszélyérzet nélkül. Emlékezz csak arra, mit tett a klubnapon a közönséggel! -mondta Elenor.

Mick nem tudta mire vélni ezt a mondatot. Vajon mit csinálhatott Ben, gondolta megijedve. Ő is látta a program nagy részét, de ugye az a tizenöt percnyi idő, amit Abigéllel töltött a mámorban, fekete foltként szerepelt. Kezdett félni. Ezért cselhez folyamodott.

- Nos, azért nem kell megrogyni a fiútól, egy jó napon bárki megcsinálja az összes figurát! - adta Mick a lezser társalgót.

- Hogy mondhatsz ilyet? Te nem azt a programot nézted, vagy mi? - kérdezte Elenor felháborodottan.

Mick tudta, hogy vége van. Gyorsan egy falatot tett a szájába, hogy időt nyerjen mielőtt megszólal.

- Mit csinálhatott Ben, talán egy orsót föld közelben? - Agya lázasan kereste a megfelelő blöfföt, de szerencséjére felesége tovább folytatta a dühös kitörését.

- Mick nem mondj hülyéket, mi mindannyian jó pilóták vagyunk, de nekünk ott van a félelem szabta józan határ. Ami Bennél nem létezik!  ......és még neked sem lehet olyan jó napod, hogy egy ilyen perfekt függőleges visszaesést megcsinálj!

Mick felszabadultan nevetni kezdett.

- Ja, Ben az Ben! Hogy is mertem a barátodat alábecsülni?!

Mick érezte, megint kegyes volt vele a sors, nem sejthette, hogy a fájdalmasan boldog negyedórának valahol nyoma lehet.

- Megúsztam! - gondolta.

Feleségének az igazságérzete megoldotta ezt a kényes problémát, amiről Mick nem tudta, hogy a feje felett tornyosult.

Abigél vezette a bérkocsit. Jól haladtak az egyre erősödő szürkületben. Száz kilométerre voltak még a kitűzött céltól. Volt több mint egy órájuk az erős forgalomban. Óriási teherautók húztak el velük szemben, kocsijukat megrázta mindenkor, a keltett ellenszél. Néhol a szűk utak miatt nagyon kellett a nőnek koncentrálnia, de képességeit nem tette különösebb próbára a feladat. Az biztos, hogy a levegőben nem olyan szűkreszabott a hely, de az idegeket megacélozza a fix talaj hiánya. Abigél megpróbálta a legkényelmesebb pozíciót felvenni az apró kocsiban. Még nem ült életében ilyen kis autóban. Gondolta is: Kis földrész, kis autó!

- Ben! - szólalt meg Abigél  - Nem vezetnél egy kicsit? Valami émelygés van a gyomromban.

- Oké, kedves! Húzódj le és cserélünk! - mondta a férfi.

Régóta nem váltottak egy szót sem, mindketten az újságban olvasottakon meditáltak.

Abigél törte meg a csendet megint.

- Mennyit is gondolkodtam már az újságírók természetrajzán! Furcsa teremtmények, leginkább a parazitákhoz hasonlítanak. Mindenhol felütik a fejüket.

- Mindenki tudja, hogy ugrom egy kicsit a szereplésre, de enélkül a fehérnemű bemutató nélkül kibírtuk volna, nem Abee? - kérdezte Ben.

Abigél nem felelt. Az utazás kötötte le újra a figyelmüket. Hosszú percekig nem szóltak egy szót se, aztán mintegy beintésre egyszerre felnevettek.

- Tudod mit, Ben!- mondta Abigél, - Ez azért kevés, hogy elrontsa a gyönyörű nyaralásunkat.

- Igazad van! - felelte Ben és arra gondolt, hogy ez a felszabadultan gondolkodó nő az élet ajándéka.

A kocsi gyors tempóban falta a kilométereket. A sötétség már teljes volt, a motor duruzsolása álmosítólag hatott. Ben oldalra pillantva látta, hogy Abigél hosszakat pislant.

- Nem akarnál a hátsó ülésen elnyúlni? -  kérdezte feleségét.

- De, igazad van, Ben! - mondta Abigél és már mászott is az ülésen keresztül.

- Ez az én feleségem! - gondolta Ben, - Nem töpreng semmin egy másodpercig sem!

Vidáman, de igen halkan füttyögni kezdett valami melódiát, csak úgy improvizált. Ízlelgette a különböző hangokat. Egyre vigyázott, hogy a motor monoton ritmusát túlharsogva fel ne ébressze Abee-t. Figureastól egyre komolyabb kanyarok jöttek, a kerekek sírtak egyszer-egyszer. Ben arra gondolt, hogy az ismeretlen útvonal milyen veszélyes hajtűkanyarokat rejthet.

- Jó lesz lassabban hajtani! - gondolta és épp jókor vette vissza a tempót, mert egy újabb erős kanyarba rohant volna bele. Egy szembejövő jól láthatóan elvétette a kanyar ívét és átcsúszott Benék oldalára. A férfi látta a sofőr ijedt arcát, de csak egy villanásnyi időre. Gyakorlott kézzel rántotta félre a kormányt, majd ellenkormányzott a sóderral szennyezett útpadkán.

- Ez szoros volt! - gondolta, majd hirtelen hátranézett Abigélre. Felesége aludt, nem tudta őt semmi sem zavarni.

A szerpentinen felért a hegy tetejére. A lefelé vezető kanyarokon túl ismét megpillantotta a tengert. Lámpák égtek az utcákon, ő egyre közelebbről látta e fényeket. Végre, egy igen hoszú egyenes lejtőn befutott a városkába. A mediterránok bohém emberek, nem tűnnek el korán az utcákról. A nap minden percét  megünneplik. Lampionok tették még fényesebbé az éjszakát. Fiatalok, tehát úgymond, saját korosztályuk tobzódtak az utakon. A zenés szórakozó helyekről decibelek százai áradtak ki, zajjal ízesítve a túlhevített éjszakát. A városka, mint valami nyitott ékszerdoboz, szórta fényeit a tenger fölé.

- Ha romantikus vagy, ide gyere ember, ne máshová! - gondolta Ben

A félhold alakú öblöcske partjára épült város minden négyzetmétere élt. Élte az életet, mintha nem volna több nap. Amit ma elmulasztasz, nem hozhatod be soha többé. Nincs rá több esélyed.

Ben óvatosan, lépésben hajtott a sok gyalogostól elfoglalt úttesten. Nem sokáig kellett keresni a szállodát. A portás ott állt a hotel kapujában és várta a késői órában érkező vendégeket. Mikor Ben odahajtott a járda mellé, a fiatal férfi megigazította az egyenruháját és előbbre lépett.

- Abee, Abee! Megérkeztünk! Itt vagyunk, ébredj! - mondta Ben. Abigél úgy aludt mint a tej.  Ben gyengéden megrázta feleségét.

- Úh,ahhhh! - sóhajtott az asszony és felkelt.

A portás mosolyogva nézte az új jövevényeket. Nem a szituáció volt nevetséges, nem egyáltalán, de úgy gondolta, hogy egy portásnak mindig mosolyognia kell. A vendég nem kíváncsi egy dolgozó egyéni érzelmi életére.

- Isten hozta önöket, uram és asszonyom! - mondta.

És ott állt, hogy mit is tudna segédkezni, de az új vendégeknek csak egy utazó táska volt a birtokában, valamint a hölgy szorította a hónaalá az elegáns barna retiküljét egy újsággal együtt.

A kis spanyol portás nem csodálkozott, a vendégek többszáz ismert típusába ez az fiatal pár is belefért.

A recepción egy fiatal nő fogadta őket.

- Igen, Mr. és Mrs. Taylor! Igen, szabad a papírjaikat? A szobájuk az első emeleten van, a tengerre néző három ablakkal. Reméljük, hogy meg lesznek elégedve a szállodánk szolgáltatásaival.

Abigél teljesen felébredt, vidáman szemlélte az emberek jövését, menését a szálloda üvegajtaján keresztül. Miután a formaságok el voltak intézve, Ben feleségébe karolt és elindultak a hallon keresztül a lépcső irányába. Ahogy elhaladtak egy nagy méretű, díszes kiállítású giccses szemetes mellett, Abigél kihúzta retikülje mellől, a sokszor átforgatott újságot és beledobta. Az ügy teljesen le volt zárva. Felmentek a szobájukba.

- Abee, jobban vagy, vagy akarsz így kis konyakot inni a gyomorfájásodra? -kérdezte Ben.

- Köszi, tökéletesen jól vagyok, szerintem a kocsi volt a hibás! - válaszolt Abigél.

Megfürödtek, ahogy az szokásuk volt, sok víz az óriási kádban. Fröcskölték a vizet, nagyokat nevettek. Aztán nagy törülközőkbe burkolódzva kiálltak az erkélyre. Előttük volt a városka minden fontos épülete. Az utcai fények bevilágították az öbölben veszteglő kis bárkákat, amik gyors táncot  jártak a szél korbácsolta vízen. Egy idő után, ahogy a nedves törülközők száradtak a testükön, ők is érezték a hűvöset. Jónak látták lefeküdni.

Az erkély ajtókat becsukták, kirekesztették a vidám zenehangokat és bebújtak a meleg takaró alá. Percek múlva rájöttek, hogy csak a törülközők okozták a hidegérzetet. Ben beindította a ventillátort és a vékony surrogó hang csak fokozta a csendet.

A Cadaquezben eltöltött napjaik csodálatosak voltak. Az idő kedvező volt. Vagy fél napokat töltöttek az öböl hullámaiba, vagy a környéket járták be. A helyi lakósok már szinte ismerősként üdvözölték a fiatalokat. Ők is ráköszöntek mindenkire egy "Halló"-val és boldogan sétáltak tovább. Bár a házak a szokásos fehér színükkel akár unalmasak is lehettek volna, ők mindig egyre nagyobb rácsodálkozással néztek meg mindenegyes falkiszögelést, vagy kis tornyot. Ilyen embereknek nem hiába tartotta a professzor az órákat. Itt a többezer éves római kultúra kihatása is érezhető volt. Aki olyan helyről jött, ahol az épületek legtöbbje nem lehet 300-400 évesnél öregebb, nos, azok felfogják a különböző korok és áramlatok jelentőségét az építészetben.

Mikor nagyon elfáradtak a sok sétától, a sok lejtő az izmaikat kellően kifárasztotta, visszatérve a hotelba ruhát váltottak és strandolni mentek. A vízben, egymást hajtva valahogy új erőre kaptak. Egy ízben nagyon beúsztak a figyelmeztető bóják ellenére és az öböl bejáratánál balra úszva pár kilométerre egy másik kis halászfalut pillantottak meg. Abigél a vizet taposva hátrafordult és azt mondta.

- Ha adsz 200 méter előnyt, akkor versenyzek veled addig a partig!

A víz felszíne elég nyugodt volt, nagyon elnyújtott, lapos hullámok haladtak a part felé. Kedvező volt a versenyhez. Ben tudta, hogy ezen a távon a 200 méter előny ellenére ráverhet Abigélre.

- De majd hagyom a lányt egy kicsit domborítani! -gondolta aztán odakiáltott Abigélnek.

- Oké! Indulj, Abee!

És örömmel figyelte, hogy felesége milyen tempóban úszott a part felé. Mikor a köztük levő távolságot úgy 200 méternek gondolta, ő is úszni kezdett. Abigél nagyon ki lehetett, mert bármennyire is elengedte úszni a távolság túl hamar csökkent. Az utolsó 100 méteren nagyon kellett vigyáznia, nehogy befogja őt. A partról fiatalok figyelték őket, kis vidám társaság, harsányan röhögtek és megtapsolták Abigélt.  A nő odaintett a társaságnak és lerogyott egy alacsony, lapos sziklára, hogy kifújja magát. Ben fél perc múlva kapaszkodott ki a vízből. A fiatalok sportszerűen megtapsolták a második helyezettet is.

A helyi fiatalok tudták, hogy idegen a fiatal pár, az itteniek nem gabalyodnak ilyen nagyon össze a nyilvánosság előtt. Benékben meg sem fordult, hogy a helyi lakosok még nem tudták megemészteni a nyugati kultúrák szabados magatartás formáit.

Pár perces pihenő után felkapaszkodtak a magasabb partra és sétáltak a barnás sziklákon. Találtak egy rendkívül kis öblöt, nem volt az egész 70-80 méter átmérőjű. Nagyon meredek sziklapart védte. Ők nem ismertek akadályt, lemásztak a puha homokra. Ez az egész éria dagálykor víz alatt kell, hogy legyen.

- Itt aztán senki nem lát bennünket! -  mondta Ben.

Abigél a fejét Ben vállára fektette, igen jól esett neki az ilyenfajta kikapcsolás. Szemét körbe-körbe járatta a sziklás öbölfalon. Egyszer csak megakadt a szeme egy érdekes szikla formáción, a közvetlen közelükben. Mint a villám hasított bele egy felismerés.

- Ben, gyere! - mondta és felhúzta férjét a homokból.

Odamentek a sziklához és Abigél egy kérdést szegezett a férjének.

- Mire emlékeztet téged ez a vízszintes lyukacsos szikla?

Nagyon érdekes volt amit láttak. Nem egy, de megszámlálhatatlan számú hasonló képződmény vette őket körül. Csak most figyeltek fel rá, pedig szinte kiabáltak a természet formálta motívumok. A szél és a víz eróziós hatása volt felfedezhető, ez tagadhatatlan. Ben próbálta megfogalmazni az elképzeléseit.

- Mintha mocskos víz fagyott volna jégcsapokká! De ugye vízszintes jégcsapok nincsenek. - mondta.

- Igazad van, de próbáld meg az egészet 90 fokkal függőleges irányba elforgatni! - sürgette férjét Abigél.

- Igen, várj! Esküszöm ,hogy Gaudi innen, vagy hasonló természeti csodákból vette építészeti motívumait és ez a legtökéletesebb, akár úgy is nevezhetnénk, hogy újraértelmezi a természetadta lehetőségeket. - mondta Ben.

- Ha tudnád, hogy mennyire büszke vagyok rád, Ben! - mondta Abigél, férjéhez bújt, mint aki soha nem akarná elengedni.

És ekkor valami történt. A nő ugyanazt az émelygést érezte, mint mikor Barcelonából autóztak errefelé. Szeme előtt hullámzott a sziklafal. Szerencsére Ben erősen tartotta, mert lába alatt mozdulni érezte a talajt. A férfi érezte, hogy valami nincs rendben.

- Abee, mi bajod van? - kérdezte.

- Rosszul vagyok! - mondta ijedten a nő.

- Gyere, visszamegyünk a szállodába! - mondta Ben.

- Ben, én most nem tudok ezen a meredeken felmászni. Várjunk pár pillanatot! - kérlelte az asszony.

- Nem Abee! Ha nem tudsz felmászni, akkor hozok valami segítséget. - nyugtatta Ben a feleségét.

- Nem, itt ne hagy egy pillanatra is! Nem akarok egyedül maradni! - rimánkodott Abigél.

- Ne félj, itt vagyok perceken belül! - mondta Ben és elkezdett mászni felfelé a meredek sziklákon.

Pillanatok alatt felért a lapos platóra, és rohant a fiatal társaság felé.

- Segítsetek! Segítsetek! - kiáltotta.

A fiatalok összenéztek.

- Segítsetek! - kiáltotta újra Ben.

Látva az értetlen szemeket, észébe jutott, hogy a doktor szó a világ legtöbb részén egyformán hangozhat.

- Doktort, doktort!

A fiatalok egyből értették, miről lehet szó. Az egyik fiú rohant Ben felé. Ben kézzel. lábbal elmagyarázta, hogy szeretné a motorcsónakjukat használni. A veszély találékonnyá tette, pár másodperc múlva már a motorcsónakban ülve száguldottak a kis öböl felé. Abigél már jobban lehetett, mert hosszú ideges léptekkel rótta a köröket a homokban. Észrevette férjét a motorcsónakban. A fiatal spanyol ügyesen kezelte a hajóját. A motort kiemelte a habokból és könnyedén kifutott a homokra.

A két férfi kiugrott a kis hajóból és besegítették Abigélt. Ben a spanyolhoz fordult.

- Cadaquez, Cadaquez! - mondta.

- Sí, senor! - válaszolt a fiú és miután vízre tolták a hajót a motor újra felmordult.

A távolság amit úszva tettek meg, így nem is tűnt olyan nagynak. Hamarosan kikötöttek a szállodához közeli stégen. A fiatal spanyolnak megköszönni sem tudták a segítséget, mert az olyan gyorsan elment, szélesen mosolyogva.

Abigélék siettek a szállodába. A recepción Ben megkérdezte, hogy tudnak-e orvost hívni.

- Természetesen a hotelnak saját orvosa van! - mondta a fiatal nő.

Abigél egy villámgyors zuhanyozás után már kész is volt a vizitre.

- Dr. Carrero vagyok! - nyújtotta kezét Ben felé az alacsony öreg férfi.

- A feleségem már várja önt a belső szobában! - mondta Ben.

A doktor nagyon gyorsan végzett a vizsgálatokkal, még hőmérsékletet is mért Abigélnél. Mikor kész volt és rövid időn belül másodszor is kezet mosott, komoly arccal fordult a feszülten várakozó Taylorék felé.

- Hm, hm! - mondta. - A ladynek semmi, de semmi baja sincs! Ez a 100%-os diagnózisom. Egy valamit lehet csinálni. Egy vizelet vizsgálatot, mert önök ugye fiatal házasok és a terhesség nem kizárható!

Benék összenéztek.

- Hát, persze! Azt meg lehet csinálni. Mikor van önnek ideje ránk?- kérdezte a férj.

- Sajnos azt csak a városban tudják elintézni. Ha akarják, bejelentem önöket a barátomnál, Dr. Vargasnál. Jó önöknek a holnap kora délután?- kérdezte a kis öreg ember.

- Persze, hogy jó! - válaszolt Abigél.

Ebben maradtak és a doktor elment.

Ben a telefonhoz lépett és az operátornak bemondta a hosszú californiai számot.

- Mit csinálsz Ben?- kérdezte Abigél.

- Mit csinálnék, hát hívom a Fabrusékat! - válaszolt Ben.

- Végül is igazad van. Semmi érdemlegeset nem tudunk mondani, de egy kis jó csevely az mindig jól jön! - bólintott Abigél.

- Abee, lehet, hogy gyereket vársz! Ennél nem kell nagyobb hírrel előrukkolni! -mosolygott a férfi.

A telefonba valaki jelentkezett, mert Ben udvariasan csendre intette feleségét.

- Halló, Ben Taylor vagyok, a barátomékkal, a Fabrusékkal akarnék beszélni!

Pár másodpercig feszülten figyelt, és arcáról eltűnt a mosoly.

......és semmi üzenetet nem hagytak a számunkra? - kérdezte lehangolva a vonal másik végét.

A választ Abigél leolvashatta Ben arcáról. Odalépett a férjéhez és átkarolta.

- Ben! - mondta és kivette a kagylót a férfi kezéből és a helyére akasztotta. - Elmentek, ugye? De ne izgulj, ők meg tudják szerezni ezt a számot a barcelonai hoteltól. Ott tudják, hogy hol vagyunk!

- Te csak gondolod, Abee! Senki nem adhat információt egy vendégről, hacsak az nem adott engedélyt vagy utasítást rá! - morogta Ben.

......és mi, ugye nem adtunk? - tudakolta Abigél.

- Nem, Abee! - sóhajtott Ben.

A nap jó hangulata volt veszélyben. Abigél tudta, hogy Ben nehezen vígasztalható, ha egyszer elveszti a fonalat. Gyorsan döntött.

- Tudod mit szeretnék? - kérdezte és ezzel kibillentette Bent a rossz vonalból.- Vacsora, flamengóval egybe kötve.

Ben nagyszerűnek találta az ötletet. Abigél érezte, hogy sikerült megoldani a helyzetet. Villámgyorsan átöltözött, felvette a legújabb ruháját, amit a cadaquezi sétáik alkalmával vettek. Rövid nyári ruha volt, kék színű, apró virágokkal. Nagyon jól állt neki. Ben az orvost már az utcai ruhában fogadta, őneki nem volt kedve átöltözni. Jól nézett ki a szürke pantallóban és a hosszú zakóban. A lépcsőt kettesével vették lefelé, már nevettek.

- Menjünk be Figureasba! - indítványozta Abigél.

- Naná, hogy bemegyünk! - válaszolta Ben és vidáman csörgette a kocsikulcsot.

Kihajtottak a főtérről óvatosan, sétáló emberek nagy tömeg között és a kis kocsi nekifutott a szerpentinnek. Még mielőtt felértek volna a hegyecske tetejére, a csodás táj látványa megállásra késztette őket. Az egyik szűk kanyar után találtak egy zúzottkővel borított kitérőt, oda behajtottak és a látványban gyönyörködtek. Lábuk előtt volt Cadaquez. Mint ahogy az a Salvador Dali képein látható. A kis templomot szinte megérinthették volna. Elhatározták, hogy másnap megnézik azt közvetlen közelről.

A késő délutáni nap még mindég hevítette a köveket, a levegő reszketett, a kabócák rettentő boldogok lehettek, mert éktelen zenéjükkel megtöltötték a levegőt.

Ott álltak kéz a kézben sötétedésig és a vacsoráról megfeledkeztek.

Már jócskán este volt, mikor ráhajtottak a figureasi útra. A város előtt az út jobb oldalán láttak egy nagy vendéglőt. Sok kocsi szorongott a parkolóban. Egy flamengózó, karcsú spanyol nő volt a plakáton. Abigélék egymásra néztek és Ben már fordult is a parkolóba, kibökve egy szabad helyet a bejárathoz közel.

Egy pincér sietett elébük és egy a táncparketthoz közeli asztalhoz vezette őket. Szünet lehetett, csak a vendégek beszélgetése állt össze halk zümmögéssé.

Az étlapon angolul is fel voltak tüntetve az ételek nevei, így gyorsan megrendelhették a vacsorát, minden bizonytalan érzés nélkül.

A pódiumra lépett egy férfi. Széket húzott maga alá és a gitárját halkan megpendítette. Egyik futam a másik után. Nagyon tudott. a vendégek visszafojtott lélegzettel hallgatták. Több rövid darabot játszott egymás után, a közönség hangos tapssal nyugtázta minden dallam végét. A férfi, mintha nem is látná a közönséget, sőt, mintha nem is hallaná a fergeteges tapsokat. Fa arccal játszott. Senki nem tudott közelkerülni hozzá. Olyan művész volt, ki önmagát akarta minden nap túlszárnyalni és ez a feladat 100%-os koncentrációt követelt. Nem volt helye a külvilágból érkező lényegtelen információknak. Abigélnek nem volt idegen ez a fajta klasszikus ízű gitárjáték. Még Mick-kel járt, mikor közelebbről megismerkedett Segovia játékával, pár nagylemezt ronccsá hallgatva. Szóval, Abigél nagyon is tudta, hogy mit hall.

Ben nézte asszonyát, mint aki álmot lát, úgy nézett ki a nő. Ő maga, kevés zenét tartott rossznak,  a rádió vegyes programjain nőtt fel. A mércét ezen a téren nem tette túl magasra.

A pincérek tudták, hogy szentségtörés lenne a gitáros játéka közben járkálni a rendelésekkel. A szünetek valók arra. Abigélék is ennek megfelelően kapták meg a vacsoráikat. A pincérek gyorsan mozogtak, a levegőben érezhető volt a következő program feszültsége.

Egy férfi perdült a parkettra. Feszes fekete nadrág, magasított sarkú csizma, fekete ingujja bő. Hagy lebegjen a tánc ritmusára. Fekete haja, simára lefésülve csillogott. És ekkor berohant a nő, de milyen viharral. Egy hosszú piruettel elhelyezkedett a táncosa mellett. A férfi megérintette a sebesen forgó nő derekát, és az, mint egy varázsszóra megállt. A tűzpiros, cigánymintás ruhája körbecsavarodott a testén. Most lehetett látni, micsoda alakja van! A plakátrajzoló nem volt a közelében sem a valóságnak.

A kisérő zenekar egyre hevesebb iramot diktált. A férfi testére ragadt az ing, a nő arca kipirult. Lábuk fergeteges ütemet vert a parketton. Abigélék vacsorája majdnem elhűlt, de nem bánták. Már-már úgy nézett ki, hogy ezt a táncot a végkimerülésig járják. A tempó a géppuska ropogáshoz volt hasonló. Egy, a tánc gyönyörétől űzött sikoly volt hallható és a nő, a kezében fogott szoknyája szélét megrántva a szempillantás töredéke alatt megállt.

A táncos, partnerja kezét megfogva körbe sétált a parkett szélén és a nő hajából kivett vörös rózsát Abigél felé dobta. Abigél meg volt hatva. Nem tudhatta, hogy ez a mindenkori programzáró gesztus volt.

Éjfél lehetett, mikor hazahajtottak a szállodába. Abigél lefekvés előtt még a naplóírásnak áldozott. Élete egyik legfontosabb eseményére gondolva rótta a sorokat.

Dr. Vargas rendelője az öböl szállodával szembeni oldalán volt a dombon. Eszükbe jutott tegnapi tervük, hogy közelről megnézik a templomot. Ennél közelebbre nem is kerülhettek volna hozzá. A váróban egy fiatal nővér vette fel az adatokat. Az orvos már értesült a fiatal amerikai pár érkezéséről.

- Az eredményre kell pár órát várniuk! - közölte Dr. Vargas tűrhető angolsággal.

- Nem baj, addig majd teszünk egy kis sétát, itt a környéken.- mondta Abigél.

Már kint is voltak az utcán, a templom nem volt 100 méterre. Egyszerűségében is lenyűgöző volt ez az építmény. Falai visszaverték a napfényt. Benék élvezték a csendet, egymást átkarolva sétáltak. Bementek, az ajtó be volt hajtva, de engedett a fiatalok kívánságának. Öreg asszonyok ültek a kevés padon, fekete ruhában. Ott álltak ők ketten és imádkoztak a szerencsés emberek kevésszavú imájával. A kis öreg asszonyok felpillantottak és nézték a boldog párt. Pillantásuk nem sokáig időzött rajtuk, újra belemerültek a kis imakönyveik sárga lapjaiba.

A templomból kijőve, a lejtőn lefelé vették útjukat. Egy kis kávézó teraszán leültek, rendeltek két duplát. Mellettük a kő virágtartókban színes virágok között megszámlálhatatlan cigaretta csikk éktelenkedett. Kevés ember volt az utcán, néhány autó húzott erőlködve felfelé a lejtőn, enyhe benzingőzbe burkolódzva.

Abigélnek melege volt, talán csak az izgalomtól. Csuklóit a hűvös műmárvány asztal lapjára szorította.

- Ben, ha kihozzák a kávét, azonnal fizess. Hogy tudjunk menni, mert szerintem már idő van! - mondta a Abigél.

- Természetesen! - válaszolta a férje.

Nyurga, fiatal fiú, fehér kötény előtte, hozta a kávét. Szegény kis kávézó lehetett, a két csésze különböző volt. Ben fizetett azonnal. Délután öt óra volt, mikor visszaértek Dr. Vargas rendelőjébe.

Az orvos mosolyogva fogadta őket.

- Gondolom, hogy örömhírt akarnak hallani! - kérdezte. - Mert azzal tudok szolgálni! Asszonyom, ön kisbabát vár, ez bizonyos! Ön tudhatja, hogy milyen idős terhes lehet.

Boldogan elköszöntek. Ben egy kitöltött csekket adott a doktornak, megköszönve a vizsgálatot. A kapun kívül, Ben felkapta feleségét, tomboltak. boldogan tervezgették az elkövetkező hónapok teendőit.

A szálloda felé menet eldöntötték, hogy még pár napot eltöltenek, ebben a gyönyörű városkában, ahol életük fontos óráit élték. A szállodában vacsorát rendeltek, amit gyorsan elköltöttek. Aztán visszavonultak a szobáikba és Ben leült egy kicsit tévézni.

Abigél elővette naplóját és beírta a nap eseményeinek sorozatát. Mikor az örömteli orvosi diagnózishoz ért, kezében megállt a toll. Anélkül, hogy befejezte volna a mondatot, könnyes szemmel becsukta a kis könyvekét.

.....lépésről, lépésre haladtak előre a bejárat felé. A program első fele már lement, a pikadorok pózoltak bepárnázott lovaik hátán. A tömeg ordítozott, a hőségben erősen érezhető volt a sok, kis helyre összezárt emberi test szaga. Benék úgy gondolták, hogy egy bikaviadalt látniuk kell.

A férfi vállán lógott a kis félhold alakú bőrtömlő. Kihúzta a parafadugót és Abigélnek nyújtotta. Édes, spanyol bor volt benne. Felesége kortyolt belőle. Élvezték a tömegben való tolakodást. Lassan elérték a helyüket. Egy alacsony torréró páváskodott, lábai igen kis nyomott hagytak a homokban. Ő már biztos volt a dolgában, volt hozzá szeme. A pikadorok nagyon kicsinálták a bikát. Az állat nyaki púpjából patakzott a vér. Ott állt a bika. A sok hirtelen kirohanástól és a sok hirtelen fordulótól kimerülten nézte a pici embert. Nem értette, mi is történik vele. Eddig a mező királya volt, most fájtak a lábai, fejét nehezen tudta feltartani. Pedig tudta, hogy ha szem elől téveszti az apró embert, az megint megkínozza őt, azon színes, hegyes botok valamelyikével. Próbált erőt gyűjteni, csak egy kis időt kellene nyernie. A tömeg őrjöngött, idegesítette őket a bika passzivsága.

Abigél már nem volt benne olyan biztos benne, hogy minden Spanyolországba látogatónak kötelessége bikaviadalt látni. A bika megint hibázott, beugrott a kis ember trükkjének. Megkapta a két utolsó pikát. tudta, hogy itt valami igazságtalanság történik. Nagyon fájt mindene. Arra gondolt, nem hibázik megint. Úgy csinált, mintha neki akarna rohanni a kis lénynek, de az utolsó pillanatban félre ugrott, csak a fejével ütött visszafelé. Valamibe beleakadt a szarva. A torréró vagy három métert repült. Ez már sok volt Abigélnek.

-Menjünk Ben! -mondta -Nagyon rosszul vagyok!

Ben belekarolt feleségébe, támogatta kifelé a tömegből. Megszokott látvány volt ez, minden bikaviadalon előfordul, hogy nő, férfi rosszul lesz a látványtól. Abigélt kicsit felháborította, hogy a bikának milyen kevés esélyt adnak. Még látta, hogy a kis torrérót kiviszik hordágyon. A nő úgy gondolta, hogy ez a bika megúszta. Nem sejtette, hogy nyertes bika nincs.

Szorosan ölelte férjét. Mire a kocsihoz értek, már semmi baja nem volt. Ben vezetett, egy órányira voltak Barcelonától. a hotelban már ismerősök voltak a londinerek meg a portások. Csak egy éjszakára vettek ki szobát. A másnapi párizsi géppel fognak elutazni.

Abigél még nem edződött igazán hozzá, Ben teljesen kiszámíthatatlan döntéseihez. Szerencsére, férje mindég kellemes meglepetésekkel bombázta. A párizsi gép, még valahol Lion felett repülhetett, mikor Ben előállt az elképesztő ötletével.

- Abee, megajándékozzuk magunkat egy újabb héttel!

- Ezt hogy érted Ben? - kérdezte Abigél.

- Nagyon egyszerű, leutazunk Le Havre-ba és onnan áthajózunk New-Yorkba. Isteni lesz! Most aztán mindent bele, mert ha hazaértünk ki kell tennünk magunkért. Millió dolgunk van. Ezt a spanyolországi üzletet fel kell dolgoznunk és neked ott lesz a temérdek tennivaló a baba miatt. Gondolom, hogy a munkádat is akarod folytatni a terepasztalon, mert helyetted senki sem fogja lemodellálni az álom városod! - volt a válasz.

Le Havre-ban két napot kellett időzniük, a hajó amivel utazni akartak, csak akkor indult. Feltalálták magukat, azzal soha nem volt gondjuk. Egyik több órás sétájuk alkalmával, a főposta épülete az eszükbe juttatta, hogy akár telefonálhatnának  is a Fabruséknak. Ben ráhagyta Abigélre a telefonszámmal való küzdelmet, mert ő, két számot nem tudott megjegyezni, azok leírása nélkül. Abigél tárcsázta a számot, ott szorongtak a szűk telefonfülkében. Tetszett nekik a szituáció, nevettek még akkor is, mikor Elenor már vagy negyedszer szólt bele a készülékbe.

- Halló, Elenor Fabrus, halló, Elenor Fabrus!

- Héj, Elenor, képzeld kisbabánk lesz! - kiáltotta a kagylóba Abigél.

A vonal nem volt tökéletes, Elenor hallotta úgy ahogy a szavakat, de hirtelen arra gondolt, hogy téves a kapcsolás. Aztán beugrott, hogy nem lehet téves, hiszen a nevén szólították ismét.

- Halló, Elenor, ott vagy?

Elenort elöntötte a forróság az örömtől, felismerte Abigél hangját. A legjobb barátnője gyermeket vár. Hát ez a legjobb hír lehet, amit hallhat.

- Halló Abee, babát vársz? - kérdezte hitetlenkedve, majd elkiáltotta magát, - Mick, gyere, beszélj a Taylorékkal, Abee-nek babája lesz!

Mick állt az emeleti nappali ablakánál, nézte a kora reggeli mozgást az utcán, diákok lökdösődtek a járdán.

- Abee-nek babája lesz! - mondta maga elé.

Odament a galéria lépcsőjéhez és leszólt a feleségének.

- Elenor, mond Abee-nek, hogy örülök a boldogságának és a havernak meg gratulálok!

- Oké, oké Mick! - kiáltott vissza Elenor a férjének - Majd közvetítette a gratulációt a telefonba.

- Halló Elenor, babánk lesz! - most Ben nevetése hallatszott a telefonból. - Itt vagyunk Le Havre-ban, rohanunk haza. A hajó két nap múlva indul. Nem sokára együtt leszünk. Jól elcsavarogtunk mindannyian.

- Ben, én alig várom, hogy összeugorjunk egy kis csevelyre! - mondta Elenor. - Akkor igyekezzen az a kapitány! Mi kint leszünk a kikötőben.

A hajón volt idejük az összes színes magazinokat végigolvasni, a fedélzeten üldögélve. Az idő jó volt, csak az állandó szél volt kicsit kellemetlen. Stewardok jöttek, mentek, minduntalan üdítőket hoztak.

Már harmadik napja hajóztak, mikor egy másik óceánjárót pillantottak meg, amelyik Európa felé igyekezett. Ez volt az egyetlen esemény idáig.

Ben mondta is. - Tudod Abee, nem hittem volna, hogy egy hajóút ilyen unalmas lehet! Oké, a stewardok minden kívánságodat lesik. De és azt mondom, hogy minekünk ez börtön, csak ez idáig nem tudtuk. Nekünk hiányzik a városban való csavargás, az állandó jövés-menés. Talán mondhatom kettőnk nevében is, hogy a mi mozgékonyságunk van itt büntetve.

- Igen Ben, ez így van! - válaszolt Abigél.

Nem élvezték a medencében való fürdést sem, mert úgy gondolták, hogy ez nem egy spontán fürdés, hanem egy pótcselekvés, mivel ez is jobb a semminél. Talán a bárban eltöltött idők voltak a legkellemesebbek. Ha nem volt élő zene a stúdiós a Beatles számokat játszotta "oda-vissza", megszállott tisztelőjeként a liverpooli négyesnek. Itták a jeges üdítőket, boldogan beszélgettek a közeli örömökről.

Egy este sokáig időztek a bárban, táncoltak, bár nem voltak nagy táncőrültek. Ben kipördítette Abigélt, a nő rosszul lépett és a Le Havre-ban vett alkalmi cipőjének kitörött a sarka. Abigél hahotázva az asztalukhoz ugrált jobb lábon.

- Ben! - mondta - Kedvesem, ugye nem várod el tőlem, hogy sántikáljak el a kabinunkig? Légy szíves, dobd el ezt a cipőt és hozd el a fekete tűsarkúmat, jó?

- Természetesen Abee, pillanatok alatt itt leszek. - mondta Ben.

Abigél már vagy tíz perce ült egyedül az asztalnál, nevetett magában.

- Vajon, mi történhetett Bennel?

Fekete nylonharisnyás lábát lóbálta. Egy negyven körüli férfi jött felé bizonytalan léptekkel.

- Oh, oh! - gondolta Abigél.

Bízott abban, hogy a férfi nem az ő asztalukhoz igyekszik, hanem valahová máshova. A férfi ittas volt, a rossz fajtából. Mindenáron kötözködni akart az este.

- Hello! - mondta és leült.

- Hello! - mondta Abigél - Én úgy gondolom eltévesztetted az asztalt!

- Nem, épp ide készültem, láttam, hogy ma este még senki sem esett be hozzád! - mondta a részeg.

- Figyelj, haver! Még a végén bajba keveredsz! - próbált győzködni Abigél.

A férfi teljesen be volt indulva, minden áron nőt akart szerezni az éjszaka hátralevő részére. Felbőszítette, hogy egy látszólag egyedülálló nő játssza az eszét.

- Héj pincér! - kiáltotta. - Két konyak!

A pincér odament az asztalhoz és udvariasan felkérte a részeget, hogy hagyja békén a vendéget. A férfi elvesztette teljesen az önuralmát.

- Mi van, összejátszol a ringyóval? Én is tudok fizetni! - ordította tele torokból és megfogta Abigél kezét.

Ben ebben a pillanatban lépett be a bárba, felesége tűsarkú cipőjével a kezében. Abigél ott hadakozott egy idegen férfivel. Ben óriási léptekkel rohant át a báron és anélkül, hogy egy szót szólt volna leütötte az idegent. A férfi felbukott az óriási erejű ütéstől, de a részegeket nehéz kiütni. Ordítva felugrott. A pincér békítőleg közéjük állt, de a részeg gyomron rúgta, artikulátlan hangon ordítva. Ben nem haragudott különösebben, többször előfordult már, hogy Abigélre rászálltak a férfiak.

- Haver, ugye nem akarsz verekedni? - kérdezte.

- De igen, pont azt akarok! - kiáltotta a férfi és vérző szájszélét törölgette.

Futva jött a hajó detektívje, valaki hívatta.

- Ez az én formám! - gondolta a detektív. - Egy idióta pont a Taylorékba köt bele. Ez a hülye lehet az egyetlen a hajónk, aki nem ismeri ezt az aranyifjút.

A részeg odaugrott Benhez és próbálta megütni. Ben képzett bokszoló volt, semmi áron nem kívánt verekedni. Ügyesen lefogta a részeget és az odaérkező detektívnek azt mondta.

- Kérem, vigye ki az urat a levegőre!

- Igen, Mr. Taylor! - mondta a detektív és tudta, hogy a milliomos nem fog visszatérni az ügyre.

Abigél felvette a cipőjét és felkérte Bent egy táncra. A parketton több pár táncolt.

- Ben, elárulnád, hogy mi volt az a fontos dolgod, ami miatt negyedórát időztél? - kérdezte az asszony.

- Képzeld, útban a kabin felé elkapott a kapitány és megkérdezte, hogy milyen az utunk, meg ilyen hasonló udvariassági szöveg. - mondta Ben. - Nos, ez volt kedves, de amint láttam, te sem unatkoztál, ha-ha!

- A dolog el is van felejtve, nem fogja a hangulatunkat elrontani egy ilyen apró ügy. - mondta Abigél és megcsókolta a férjét.

Később felmentek a fedélzetre. Az idő nagyon kellemes volt. Csillagok milliárdjai ragyogtak az égen. Ben átfogta Abigél vállát és a korlátnak támaszkodtak. A messzeségben egy óriási árny suhant a hullámok felett.

- Figyeld Roger azt a hajót! Az megy a jó irányba. - mondta Greg oldalba lökve társát.

- Igen! - mondta Roger.

Már órák óta lesték az óceánt, egy szót sem szóltak. Miről is beszélhettek volna. Féltek és minden gondolatuk haza szállt. És akkor, még ez is! Kabin társuk a gitárjával, már vagy huszadszor játssza a kesergő nótáját. Háború, halál, elhagyott kedves, újból és újból.

Greg és Roger nézték a távolban eltűnő fehérgyöngysorszerű ablakok sorát és saját bizonytalan jövőjükre gondoltak.

Abigél és Ben már a hajó hágcsójáról látták a Fabrusékat a nagy Caddillac-jük  mellett. Vadul integetni kezdtek és kiabáltak.

- Hahó, hahó!

Fabrusék meglátták őket. A két fiatal pár nagy örömmel üdvözölte egymást.

- Mutasd magad Abee! - mondta Elenor.

Abigél büszkén körbefordult, mintha már valami is látszana öröméből. Elenor kacagva ölelte magához barátnőjét.

- Nagyon jól nézel ki, Abee! - mondta.

Mick Ben vállát veregette.

- Gratulálok, pajtás! - mondta.

A két férfi előre szállt a kocsiba, a nők hátulra. Abigél csodálkozva nézte a csomagokkal teli hátsó ülést.

- Vásárolni voltatok? - kérdezte.

- Persze! - volt a válasz.

Elenor kibontotta az egyik drága csomagolású dobozt és egy angyali kis csecsemőrugdalódzót vett ki belőle.

- Na, mit szólsz hozzá? - kérdezte cinkosan nevetve.

Abigél meg volt hatva, hirtelen nem is jutott szóhoz.

- Csak nem az én bébimnek vetted? - kérdezte aztán.

- Dehogynem! - mondta Elenor. - Várj csak míg az összest megmutatom!

És bontotta a csomagokat, gyorsan egymás után. Az egyik ruha szebb volt, mint a másik. Látszott, hogy az ár nem játszott szerepet. Elenor órákat töltött a vásárlással. Mick először nem is tudta, hogy miért indultak el hat órával a hajó várható érkezése előtt. Aztán rájött az első áruházban. Hamar elment az első óra. Volt, ahol Elenor csak sétálgatott. Nem volt kedvére való a választék. Nem akart semmit elhamarkodni. Nem azért kérte ki Mrs. Kolos véleményét. Mikor a házvezetőnő megtudta, hogy Elenor csecsemőholmikat akar vásárolni, megölelte a ház asszonyát, félreértve a helyzetet.

- Oh, nem Dorothy, nem nekem! Még nem! - mondta Elenor. Abigél babát vár. Jönnek hazafelé és  Franciaországból telefonáltak, hogy van ez a nagy öröm.

- És te ugyanúgy örülsz az Abigél boldogságának, mint a sajátodnak? Szerencsés az az ember, akinek ilyen barátja van! - mondta Mrs. Kolos.

Szóval, Elenor követte a jó tanácsokat, valamint a saját jó ízlését és nem hibázott.  Abigél csak nézte az izgalomtól kihevült arcot és arra gondolt, ezt a kis jövevényt mások is nagyon várják. A férfiak is halkan beszéltek, nem akarták asszonyaik társalgását zavarni. Aztán Ben hátranézett és megrökönyödött. A két asszony szinte teljesen be volt borítva a legkülönbözőbb dobozok tömegével. Meghökkenése csak pár másodpercig tartott, hisz eszébe jutott, hogy Elenor mindig is ilyen volt, a szívét tette volna ki másokért, egy jó szóért.

Átvergődtek a városon, óriási volt a forgalom. Hajtottak a kertvárosba, ahol minkét család lakott, pár utcára egymástól. Mick felhajtott a kis bevezető útra a kapu elé és megnyomta a kürtöt. Ez szinte felesleges volt, Raymond Johnson már jött is kifelé a házból, mintha érezték volna, hogy itt az érkezés ideje. Ben és Abigél jól eső érzéssel néztek egymásra. Pedig még semmit sem tudtak. A legnagyobb meglepetés még váratott magára. Mikor beléptek az óriási hallba, akkor kezdték felfogni, hogy mi a helyzet. Virágok mindenütt, mosolygó emberek. Elenor szervezői munkája kiválóan sikerült. Ennél nagyobb örömet nem is tudott volna szerezni.

Az elmúlt két napban folyt a tüsténkedés. Mindkét család gondnokai és a két Johnson leányka is kivette részét az ünnepre való készülődésből. Az esti vacsorához Elenor, önhatalmúlag meghívta a Taylor család régi barátját, Mr. Ivan Bonafortunát. Az öreg ügyvéd nem tudta mire vélni a dolgot, de Elenor hagyta a kellemesen bizsergető kétségei között az öregurat.

Ez alkalommal Mr. Bonafortuna virággal jött, ami egyébként nem volt szokása, hisz majd mindennapos vendég ebben a házban. De most valami azt súgta, hogy nagy események vannak itt készülőben. Az óriási bejárati kapu nyitva, a ház fényárban úszik.

- Igen, igen.....- mondta a kis öreg.

Odaért az ajtóhoz és kopogott. Abigél volt épp a legközelebb és ajtót nyitott.

- Ivan!  - mondta. - Már te is tudod a hírt?

- Hogyne, persze!  - mondta bizonytalanul a férfi.

Abigél belekarolt az öreg barátjába és beljebb vezette a hallba. A virágot odaadták a kis Eve-nek, ki otthonosan mozgott az egész házban, és ő elhelyezte azokat egy nem túl tömött vázában. Aztán bevonultak a társalgóba. A vacsora már tálalva volt, de ki-ki magához vett egy üdítőt. Az ebédlőben két hivatásos pincér vigyázó szemei követtek minden mozdulatot. Nem lehetett pohár üresen. Elenor úgy intézte, hogy a saját házvezetőik vendég mivoltát nem veszélyeztethette semmi. A vacsora nagyszerű hangulatban zajlott le. A felnőttek beszélgettek, Taylorék is kiosztották az Európából hozott ajándékokat. Mindenkire gondoltak kis apróságokkal. A két kis Johnson leány, Eve meg a Sophie, kis spanyol babákat kaptak. Ott álltak tanácstalanul, anyjukra pislantva.  Mrs. Johnson megszólalt.

- Lányok, adjatok egy köszönöm puszit Abigélnek és Bennek.

És a lányok boldogan szaladtak Abigélék karjai közé.

Aztán éjjel 11 óra felé, Mrs. Johnson a gyerekekre hivatkozva elköszönt a társaságtól. A lányokat terelgetve, férjével együtt indultak az ajtó felé.

- Még egyszer köszönjük a szép estét! - mondta.

- Oh, Rose! Nagyon örültünk, hogy itt ünnepeltetek velünk! - mondta Ben és kikísérte őket.

Mint egy varázsszóra mindenki készülődött hazafelé. Mr. és Mr. Kolos, Fabrusék gondnokai is távoztak.

- Ivan bácsi, gyere! Hazaviszünk, feléd kerülünk egyet. - mondta Mick. Ő volt az egyetlen, aki bácsizhatta az öreg ügyvédet. Még a gyerekek is Ivannak kellett, hogy szólítsák.

- Oké fiam! - mondta Ivan. - Menjünk!

Másodpercek alatt kiürült a ház. Ben és Abigél az ajtóban állva integettek a távolodó Cadillac után.

Ivanban nem állt meg a szó.

- Elenor, lehet, hogy elkerülte a figyelmemet a dolog, vagy nem is tudom mit mondjak, de én még csak nem is sejtem, hogy mi volt ez a nagy ünnepség?

Mick hahotázott.

- Ivan bácsi, te soha nem tudsz semmit, időben! Elenor, meg ne mond az öregúrnak! - tiltotta meg feleségének a titok kikottyantását.

Ivan bosszúsan dödögött.

- Jól van, jól van!

Az egész út nem tartott 10 percig, hisz mindannyian a város azonos részében laktak. A kis öreg még mindég morgott az orra alatt.

- Szerbusztok gyerekek! - mondta és megköszönte a fuvart.

- Szia, Ivan bácsi! - mondta Mick.

Elenor puszit nyomott öreg barátja arcára és cinkosan a fülébe súgta.

- Abee-nek babája lesz!

Az öreg hálásan kacsintott Elenorra. Ennek a lánynak aranyból van a szíve. Ezt gondolta és megsimogatta a göndör szőke fejét.

Mick és felesége alig érkeztek 10 perce a Taylorékhoz és Elenor máris lefoglalta magának Abigélt.

- Na, hogy van a pici? - kérdezte és megsimogatta barátnője hasát.

Abigélen nagyon meglátszott, hogy hat hónapos terhes. Gömbölyű volt mindenfelé.

A két férfi fent a galérián állt és itták az italaikat. Nézték a két nekihevült asszonyt, kik egymás szavába vágva magyarázták különböző elképzeléseiket. Abigél hónapok óta egy kis üdülő telep modelljét dédelgette, de meghallgatta barátnője szakemberi véleményét is. Az egész üdülő telep kilenc egységből állt, valamint egy szórakoztató centrumból, de igen jó mű összhatását keltette.

Elenor munkája is benne volt, hisz minden szabad idejét Abigéllel töltötte. És kivette részét a sok idegölő apró részlet készregyártásánál. Egy kicsit a túl sok, feszített beton felületet nehezményezte. De végül is más egyéni véleményét nem akarta erősen befolyásolni. Abigél isten adta tehetség volt, öröm vele a munka.  Elenornak millió egy dolga lett volna, de számára most barátnője volt a legfontosabb. Abigél is élvezte ezt az alkotói közösséget. Mikor kis felüdülésre vágytak, Elenor előállt a kocsival és csavarogni mentek a városba és egy kávézó asztalánál beszélték meg a következő apró részleteket. Sokat voltak így napközben úton. A hétvégeken Mick is áthajtott a Taylorékhoz és úgy teljes volt a csapat. Kedvenc időtöltésük, a repülés most szünetelt, hisz a téli szünetnek még nem volt vége. Legtöbbször egy mozilátogatással egybekötött vacsorát iktattak be vasárnapokra. Volt, hogy a repülőklub vendéglőjébe mentek, az minden szezonban nyitva volt. Ott sok, sok barátjukkal találkoztak, kik nevetve érdeklődtek.

- Na, mikor jön már a kis pilóta?

Ma Abigél leszögezte, hogy nem akar sehová se menni, mert nagyon fáradt. Így aztán otthon maradtak.

- Vacsora után majd römizünk! - mondta Abigél. Mindenkinek tetszett az ötlet.

- De vacsora közben nagyon komoly beszélnivalónk van ám, fiúk! -titokzatoskodott Elenor.

- Nocsak! - néztek össze a férfiak. - Csak ne kerüljön sokba! - nevetett Ben.

Leültek vacsorázni és Abigél nekiveselkedett, hogy a fiúknak előadja a tervét. Kettőt, hármat köszörült a torkán és kivágta.

- Fiúk! Mivel a zsebpénzem nem megfelelő a terepasztalon látható object finanszírozásához, úgy döntöttem, hogy mecénást keresek!

- Így van! - erősítette meg Elenor.

A férfiak tudták, hogy ez nem tréfa. Nem egy két dolláros regény kiadásáról van szó. Abigél leste Ben arcát. Most meglátja munkája mennyit ér, hisz Ben 100%-osan érti a dolgot. Ha hideg fejjel utána számol bárki, a végén kiderül, hogy hat, nyolc éven belül rentábilissá válik az egész objektum, ha belekalkulálódik a közbeni értéknövekedés is.

- Oké, a telket illetve, itt egy nagyobb földterületről van szó, azt meg kell venni. De abba talán én is bele tudok szállni, a már említett sovány zsebpénzemmel. -próbálkozott Abigél érvelni.

Normálisan Abigélnek semmit, de semmit sem kellett volna mondania, mert ha a viccet félretesszük, ő a saját erejéből lábra tudott volna segíteni egy ilyen építkezést. De itt, a munkájának a próbája volt a tét. Nagyon hajtott az elismerésre.

Mrs. Johnson érezte a hangsúlyokból, hogy itt valami készül, nem akart sokáig zavarni. Igen sietett a második fogás tálalásával.

Abigél az utóbbi időben könnyen sírt, most is küszködött a könnyeivel, alig bírta kivárni míg Ben megszólalt.

- Igen kedvesem, kell is az embernek egy jó mecénás. De te megtaláltad! - mondta Ben.

- Naná, hogy meg! - mondta Mick. - Itt vagyok teljes mellbedobással. Mert itt ellentmondást nem tűrök. Elenor is kivette a részét a tervezési és modellezési munkából. Hát most én jövök! Bukni az ügyön nem lehet, ahogy mi a szakemberek látjuk az építőipari piaci árakat.

A többiek összenéztek. A két nő nem hitt a fülének. Mi történik itt, még csak korrekt ellenérvek sincsenek? Hát ez óriási!

- Természetesen, azonnal kérünk egy másolatot az egész tervről, részletrajzokkal egyetemben, ugye Ben? - mondta Mick. - És ennek az ügynek már holnap meg lesz a folytatása, ha ugyanilyen aktívan dolgoztok tovább!

- Holnap az összes papírmunka a kezetekben lesz! - biztosította a férfiakat Elenor és odament barátnőjéhez, hogy magához ölelje.

Mick arra gondolt, hogy egy ilyen munkát nem kivitelezni bűn lenne. Kis munka a nagy, városi beruházásokhoz képest, de az igazi tehetséget mutatja minden felvázolt vonal. Abigél még nagyra viszi, gondolta. De azután eszébe jutott Elenor munkája is, büszke volt felesége tudására.

A kávét a társalgóba kérték. Mrs. Johnson villámgyorsan elkészítette és majdnem észrevétlenül szervírozta. Mrs. Johnson tudta mikor kell láthatatlannak lenni. A családok igen szerették a gondnokaikat, szinte barátokként kezelték őket, de azok tudták tartani a három lépés távolságot.

Abigél határtalan jól eső érzéssel gondolt vissza erre az estére. Akármennyire is félt legelőször, -  hátha terve süket fülekre talál - tudat alatt bízott, Ben iránta érzett rajongásában.

 Ha másképp nem megy, hát személyes varázsomat kell, majd bedobnom! - gondolta.

De, hogy idáig nem is fajult a dolog, ez Micknek volt köszönhető. Abigél nem érzett lelkiismeretfurdalást. Szerinte az object hozza magát, pár év és Mickék tulajdonát fogja képezni egy akkorra beérett, bedolgozott üdülő centrum. Így, vagy úgy, az ügy sínre került, izgalmas időknek néztek elébe. Hogy a tervek ilyen szépen az útjukra indultak és elkezdték önálló életüket, Abigél teljesen megnyugodott. Épp ideje volt, mert az utóbbi idők teljesen kivették az energiáját. Egyre nehezebben mozgott. Teltek, múltak a napok, a hetek, kellemes semmittevésben. Persze az olvasásban megtalálta a pótszert az unalom ellen.

Egy alkalommal, Mick és Elenor egy kirándulási ötlettel jelentek meg.

- Kibírnál egy két napos kirándulást? - kérdezte barátnőjét Elenor.

- Elenor, én terhes vagyok és nem beteg, persze, hogy benne vagyok a túrában! - mondta Abigél.

- Hová megyünk egyátalán? - kérdezte aztán.

- Fiúknak van valami ötlete, őket faggasd! - mondta Elenor.

- Ben azonnal mond meg, hogy miről van szó? - követelte Abigél.

Ben csak pakolt, mintha semmit sem hallana és közben segélykérően Mickre sandított. Tudta, hogyha semmilyen segítség nem jön, Abee leveszi a lábáról és kicsikarja belőle a titkot. Óvatosan kisiklott az ajtón és barátjára hagyta a támadó Abigélt.

- Mick! - kiáltotta Abigél. - Te nem tűnsz el!

Mick odafordult Abigélhez.

- Miért kellene nekem eltűnöm? He? - kérdezte.

Abigél nem volt már benne biztos, hogy bármit is megtud. Cselhez folyamodott.

- Elenor, csak nem hagyjuk, hogy a két pasas átvágjon bennünket?

Elenor kivételesen erősnek bizonyult, megfogta Abigél kezét és húzta kifelé.

- Gyere, megtudunk mindent, időben! - mondta.

A Cadilladban jól elfértek a nők hátul. Abigél feltette a lábait az ülésre, próbálta kényelmesen érezni magát. Ben vezette a kocsit, délnek haladtak. Mick a rádióban vadászott valami háttérzene után. Az egyik csatornán klasszikusok játszottak.

- Fiúk, lányok, megtaláltam! - mondta és nem volt ellenvetés.

Tehát szólt a zene, komoly hegedű szólók töltötték ki a kocsi belsejét. Mick el volt varázsolva. Nap, mint nap játszott ő is kora gyermekkora óta, de mégis meghatotta egyből a felhangzó hegedűszó. Ben egy kicsit felhangosította, biztos akart lenni abban, hogy Abigél nem tudja bombázni kíváncsi kérdésekkel. Semmi áron nem akarta elrontani a poént, amire harmadik hónapja készült Mick, Elenor és ő maga. Eléggé aggódott Elenor miatt, hátha a két barátnő közös nevezőre jut valahogy. Úgy hajtott, mintha soha nem akarna megállni.

- Ebédelni azért megállunk, vagy nem? - kérdezte Abigél.

- Hát persze, hogy meg. Sőt tehetünk egy kis sétát a kocsi körül. - mondta Mick.

Ben behajtott a következő óriási parkolóba. Itt mindenki megtalálhatta a megfelelő helyet. Gyors büfé, reprezentatív vendéglő, minden volt itt az autópálya mellett. Szép volt a környezet, nagy fák adtak árnyékot, az azt keresőknek. Abigél meg volt egy kicsit izzadva, a légkondicionáló tökéletes működése ellenére. Az igen enyhe szellő is hűvösnek hatott. Uralkodott magán, már tudta, hogy túlbecsülte az ezideji tűrőképességét. Alig hitte, hogy megmozgathatja a csontjait. Elenor erősen karolta barátnőjét, ki határozott lépteket próbált produkálni. A világért sem óhajtotta elszúrni a jó hangulatot. De a vendéglőben nem tudott tovább színészkedni. Nem kívánt semmit, pedig az ő ötlete volt egy kiadós ebéd.

Ott ültek az asztalnál, hárman ettek, Abigél csak turkált az eléje tett finomságokban. Persze senki nem erőltette. Betudták az egészet egy terhes kismama különcködésének, pedig az effajta szereplés nem volt jellemző Abigélre. Nagyon büszke volt magára, hisz azokat az embereket vágta idáig át, kik legjobban ismerték, idáig jól alakította az erős nőt. Másfél órát időztek a vendéglőben, aztán elindultak újból a titokzatos cél felé.

Ben megint úgy helyezkedett, hogy a kormányfelöli oldalra kerüljön. Mick vette az adást, tudva, hogy Abigél rögtön rászállna a férjére és akkor vége a dolognak. Már csak egy órányi időre lenne szükség, aztán robbanhat a bomba.

Egy hete kapta Mick a telefont, hogy az óceánparti óriás telken elkezdték az alapokat kiásni, a kapott tervek alapján. Azonnal hívta Bent.

- Héj, ember! a munka beindult most kaptam az értesítést az építésvezetőtől.

- Oké, Mick! Ez szuper, akkor tudunk organizálni egy kirándulást a lányokkal. Meg tudjuk tartani az egészet titokban? - kérdezte Ben reménykedve.

- Egy kicsit bajos, mert elkottyantottam magam Elenornak. De várj egy pillanatig! - mondta Mick.

- Elenor, Elenor! - kiáltotta Mick, a telefont letéve egy kicsit.

Ben ott álldogált a telefonnal a kezében és bízott a szerencséjében.

- De jó is lenne Abigélt egy kis meglepetéssel sokkolni! - gondolta.

- Elenor, Elenor! - hallotta megint halkan a telefonból.

Elenor jött lefelé a lépcsőn, a kora délutáni napot élvezte eddig a tetőteraszon.

- Mondjad, Mick! - nézett a férjére kíváncsian.

- Te Elenor, tudod a tengerparti objectről van szó! Szóltál már az Abee-nek róla? - kérdezte Mick.

- Nem Mick! Úgy voltam vele, hogy hátha kisüttök valamit Bennel. - válaszolt Elenor.

- Ben, nem hiszed el. Az Elenor szinte sejtette, hogy te valamit akarsz majd firkálni! - szólt bele a telefonba Mick .

Ben rettentő boldog volt.

Szóval, így lett a kirándulás megszervezve a csapat dédelgetet tagja számára. Nem is sejtette a két férfi, hogy ők jobban meg lesznek lepve, illetve a bombát nem ők, hanem Abigél fogja robbantani.

Reszketett a levegő. Egy felhő sem volt az égen. Egyre közeledtek a tengerparti kis városkához. Már csak le kellett térniük az autópályáról és egy lankán leereszkedni. A kis város szorosan simult az öbölhöz. A táj gyönyörű volt, az óceán végtelensége rátalált a partra . Mindannyian el voltak varázsolva. A két férfi összenézett és mosolyogtak. Eddig minden úgy történt, ahogy eltervezték. Még Elenor is átérezte a meglepetés közelségét. De még mielőtt bármi is történhetett Abigél felkiáltott.

- Ben, megállj! Stop!

Egy enyhe kanyar után ráláttak egy újonnan beépítendő területre, Abigélnek elállt a lélegzete.

- Stop! - kiáltotta újból.

Ez volt az a szituáció, amivel az "összeesküvők" nem is számolhattak. Ki tudhatta azt előre, hogy a lankán lefelé haladva feltűnhet az épülő üdülő centrum alapozási munkája. Erre a fiúk nem gondoltak. Elenor még annyira sem volt beleavatva a készülő meglepetés mikéntjébe.

- Na, ezt a simlisséget soha nem fogom megbocsátani nektek, mert gondolom, nem meritek tagadni, hogy ott a parton az én terveim kelnek életre! - háborgott Abigél.

Ben lehúzódott a padkára és elkészült a legrosszabbakra. Abigél már kint is volt a kocsiból. Könnyes szemmel nézte munkájának életrekelését. Ben mellé állt, Mick és Elenor kissé hátrébb maradtak. Remélték, hogy ez a kirohanás afféle izgalom-levezető pótcselekvés volt csak. És nekik lett igazuk. Abee átölelte Bent, már a mennyire a nagy hasától tehette, aztán eszébe jutott a mecénása is.

- Mick gyere ide! Nagyon köszönöm és soha nem felejtem el, amit értem tettél. Az előbb csak a dinnyeség beszélt belőlem. - mondta Abigél - Elenor, te is gyere ide! Hát, megcsináltuk!

A két barátnő összeölelkezett.

- No, haverok! Gyerünk gyorsan, menjünk le a partra! - sürgette Elenor a csapatot.

Újra beültek a kocsiba és csak az építkezésnél álltak meg. Óriási földgyaluk álldogáltak dolguk végezetten erős kerítések mögött. Kilenc, kiásott, négyzet alakú alap húzódott parabola vonalon és a vonal fókuszában egy ellipszis alakú beton alapkoszorúból meredtek ki a betonvasak. Mick megelégedéssel nézte az építkezést. Úgy gondolta, hogy a munkások jó tempót diktáltak. Egymás vállát veregetve, nevetgélve sétáltak körbe-körbe. Abigél tudta, hogy ebbe a dologba Ben és Mick rengeteg munkát fektetett bele. Mint kiderült a földterület már előzőleg is a Mick családjának a tulajdona volt. De az építkezési engedélyek megszerzése mindig is nagy problémák okozója lehetett.

- Egyáltalán, mikor volt időtök megszervezni ezt az egész balhét, fiúk? - kérdezte Abigél. - Hisz minden napotokról tudunk Elenorral.

- Még a végén kiderül, hogy csak úgy, tudnak egy kicsit a tilosban járkálni! Ha-ha! - nevetett Elenor.

Ez az építkezés, ha lehet, még közelebb hozta egymáshoz a két családot. Közös erőbedobással hozzák létre, s bár a Fabrus família személyes vagyonát fogja képezni, nem tagadható, hogy itt az anyagi szempontokon túl, az eszmei, erkölcsi kötelékek legalább olyan döntőek.

Kicsit felsétáltak a lejtőn, újra a magasból nézni a betonvasak friss kötegeit. A régóta tartó szárazságban a talajt centiméteres finom  por lepte, boldogan rúgták, hagy szálljon. Mick karolta Abigélt, segítette felfelé a földes ösvényen. Elenor és Ben mosolyogva követte őket. Abigél, mintha megbotlott volna valami kőgörgetegen, megrogyott.

- Jaj! - mondta.

A társaság pillanatok alatt kiesett a felhőtlen hangulatból. Abigél elvesztette a fonalat, a fájdalom, mely az egyik pillanatról a másikra meglepte, bizonytalanná tette. Ben és Mick kétoldalról karolták és vitték a kocsihoz. Mindegyikük tudta, hogy mi a teendő. Hajtottak be a kis városka szívébe. Mick felkapcsolta a reflektort és szaggatottan nyomta a dudát. Egy rendőrautó ragadt rájuk.

- Nézd, az aranyifjakat, mire játsszák az agyukat! - kérdezte az egyik zsaru.

Bekapcsolták a szirénát és minden áron a Cadillac elé akartak vágni. Mick dudált teljes erejéből és integetett a rendőröknek. azok személyes sértésnek vették, hogy egy láthatóan gazdag ficsúr nem hajlandó eleget tenni a rendőri felszólításnak. Tovább forszírozták az üldözéses versenyt. Mick nem hagyta a zsarukat előzni. Meglátta a H betűt és a kórház elé hajtott. Ben alig tudta kisegíteni Abigélt a kocsiból. Ez az utolsó pár perc nem tett jót feleségének.

A két rendőr épp elkezdte volna a leckéztetést, mikor meglátták, hogy miről van szó. elképedve léptek közelebb. Mick fel volt háborodva.

- No, no! - szólt az idősebbik rendőr. - Ember, mi a kötelességünket tesszük. Bárki hajt gyorsabban a megengedettnél, nekünk intézkednünk kell! És mivel már nem is olyan sürgős a szituáció, önnek van ideje igazolni magát!

Mick, tudatalattijában igazat adott a rendőrnek. Odaadta a jogosítványát és a kocsi papírjait, rájött itt nincs mit hőzöngenie, ha csendben van előbb szabadul. Így is történt!

Ahogy ment volna be a kórház kapuján, Elenorba botlott.

- Abigélt bevitték a vizsgálóba! - mondta a nő. - Gyere, itt leülünk a parkban és megvárjuk Bent!

Ben jött egy jó félóra múlva és már messziről kiabálta.

- A doki azt mondta, hogy az Abigél sehova sem mehet, mert bármelyik pillanatban megindulhat a szülés!

- Ben, most akkor elmegyünk és foglalunk itt valami szállodában szobákat. - mondta Elenor.

- Nem Elenor, ti menjetek szobát foglalni, és intézzétek el az összes telefonálni valókat, én visszamegyek Abee-hez! - mondta Ben.

Ebben maradtak, a Fabrusék beültek az autóba és elhajtottak.

- Te Mick, kell ám venni pár holmit a babának, meg persze Abee-nek is! - szólalt meg Elenor.

- Igazad van Elenor, amint lerendeztük a szállodát rögtön megyünk és bevásárolunk! - helyeselt Mick.

Perceken belül intézkedtek a szobák ügyében és aztán kerestek egy áruházat. Elenor olyan hévvel válogatott a babaruhák között, mintha nem is ő vásárolt volna ruhákat, korábban a kis jövevénynek. Mick csak mosolygott. Mi lesz, ha majd Elenor vár gyermeket? Vettek egy szép mózeskosarat és Abigélnek pár váltás fehérneműt. Az áruház virágosztályán óriás csokrot rendeltek. Aztán a kórházba siettek, ahol Ben heherészve fogadta őket.

- Sok fekete haja van! - kiáltotta - És nagyon gömbölyű!

Mick hülyén nézett.

- Mi gömbölyű, sok hajjal? - kérdezte.

Elenor tudta mit kell kérdezni.

- Ben, higgadj le! Fiú vagy lány?

- Nagy lány, ... apám! Gyertek! - mondta fülig érő szájjal.

Összekapaszkodtak és elindultak, hogy megnézzék a babát és az anyukát.

Abigél frissen fésülve, vidáman üldögélt  az ágyon, mellette kis kerekes kocsin ott volt a kislány.

- Nora lesz a neve! - szögezte le azonnal a belépőknek.

- Persze, hogy az lesz! - mondták szinte egyszerre.

- De miért pont Nora? - kérdezte Mick.

- Hogy egy kicsit a keresztanyja nevét formázza. Mert gondolom, semmi ellenvetés, ti lesztek a keresztszülők?! Igaz, Ben! - mondta Abigél.

- Persze, remélem, hogy nincs más tervetek? - kérdezte a boldog apa.

Fabrusék örömmel vállalták ezt a feladatot.

Az orvos mondta, hogy Abigél három nap múlva lesz kész az utazásra.

- Nagyon erős asszony! - mondta Bennek.

- Igen, tudom! - így Ben.

Ben az elbocsátás napjára organizált egy repülőgépet a klubtól, amivel hazatérhettek. Mikor a gép megérkezett, Mick és Elenor kivitte a kis bébit a szülőkkel együtt a repülőtérre és elbúcsúztak tőlük, mondván, hogy pár nap múlva újra találkoznak otthon.

- Te Mick, menjünk le az építkezésre! - kérte Elenor a férjét.

Mick belekarolt Elenorba és a kocsihoz mentek, kinyitotta felesége előtt a Cadillac súlyos ajtaját. Lehajtottak az óceán partjára. Elenor valahol mélyen érezte, hogy ez az épület csoport fogja az ő nevét is dicsőíteni.

- Abee egy nagy ász, de én sem vagyok rosszabb! - gondolta.

A beton szerkezetek,  az elmúlt nappal növekedésnek indultak. Többet mutattak, mint az érkezésük napján. A modern építészeti technológia csodákat tesz lehetővé. Elenor lelki szemei előtt már bontakozott kifelé a gúla forma, ami majd a kilenc egység alakja lesz. Ezek az épületek nem csak nyaralók lesznek, de bizonnyal a városka egyik látványosságai is.

Másnap is ott voltak az építkezésen. Jól szórakoztak, sokat nevettek, a munkások örültek a jelenlétüknek. Vidám főnökök növelik a munkások életkedvét is.

Mick megkérdezte az építésvezetőt, hogy mikorra lesz kész az object.

- Mr. Fabrus, ha az idő kedvez, akkor az utószezonra már jöhetnek az emberkék! - válaszolt a védősisakos férfi.

- Az igen szép lenne, de nem kell elsietni semmit, a minőségi munka a lényeg! - mondta Mik.

A fiataloknak tetszett az egész munkahelyi jó hozzáállás. Mindenkihez volt pár szavuk.

Fel-felmentek a környező dombok valamelyikére, izzott a levegő, ahogy visszapillantottak az óceán irányába. Csodás kis ligetek fái, árnyékot ígérően hívogattak. Mick leheveredett az egyik fa tövéhez, Elenor követte férje példáját. Fejét Mick ölébe hajtva pihentetett.

- Te Mick! Ez a terület már régóta a tiéd? - kérdezte.

- Nem. Nem olyan régóta! - válaszolt Mick. - Tudod, Elenor, erről már annyiszor akartam volna beszélni veled, de valahogy soha nem jött ki a lépés. Végül is ez a telek, meg minden egyéb ingó és ingatlan, úgy öt évvel ezelőtt maradt rám. Anyámék akkor költöztek át Hawaii-ba, megszöktek a hülye emberek elől. De miért? Hány 47 éves asszonynak született már gyermeke? Nem az anyám volt az első!

- Bocsáss meg Mick, ha bánt ez a dolog, ... én nem is tudom, hogy miért hoztam fel, .... - szabadkozott Elenor.

- Nem Elenor, én akarom most ezt mindörökre kibeszélni magamból! - mondta Mick, majd folytatta. - Képzeld el, de nem is kell elképzelned, hisz már ismertél abban az időben is a repülőklubból. Szóval, képzeld el. Te vagy az egyetem egyik felkapott hallgatója, minden sikerül. Nincs kívánságod , ami ne teljesülne. Jó szülők, kikre felnézhetsz, meg minden! És akkor robban az egész. Anyád bejelenti, hogy átköltöznek Hawaii-ba. Oké, ez csodás! És anyád közli, hogy nélküled, ugyanis, te is oka vagy az egy fajta menekülési akciónak. Még, hogy én! Anyám azt mondta, hogy nem akarja, hogy bárki is lássa a két fiát a fennálló huszonegy év korkülönbséggel.

- Tudod Elenor, akkor egy kicsit meghaltam. Mert ki a fontosabb, én aki szeretem a szüleimet és imádom az öcsköst, vagy a sok bunkó, aki gúnyolódva néz az anyám után? Szüleimet nem tudtam jobb belátásra bírni, ők úgy gondolták, hogy az irdatlan vagyon majd megvigasztal. Ha nincs mellettem akkoriban az öreg Ivan bácsi, az atyai jó barát, hát nem is tudom, hogy mit teszek.

És Mick csak mondta, mondta a fájó szavakat. Elenor először hallotta férjét panaszkodni. De az most beugrott a fiatalasszonynak, hogy Mick hányszor keresett a bánata elől, hegedűvel a kezében. Nem sokszor hallotta férjét vidám darabokat játszani. Kérdezte is magától, vajon a hegedűirodalom jobbára csak letargiát sugárzó darabokat tartalmaz? Nap, mint nap figyelte férje hegedűjátékát, tudta, hogy rendkívüli adottságú hegedűs. Soha nem értette, hogy férje miért csak a zeneszobája négy falának játszik?

Ahogy Mick beszélt és a régóta lenyelt fájdalomtól el- elcsuklott a hangja, Elenor rájött, hogy nagy az ő feladata. Egy szeretetre kiéhezett ember az ő párja. Fektében felnyúlt és magához vonta Micket. Megcsókolta többször, beléfojtva a keserű szavakat. Amit eddig nem tudott meg, azt már nem is akarta tudni. Csak szeretni akarta Micket, úgy ahogy őt még senki sem szerette. Minden akart lenni, szerető, anya, feleség, jó barát, minden. Mert csak Mick számít és senki más!

Ott feküdtek és Mick, mintha mázsás terhektől szabadult volna meg, hálásan nézett Elenorra. Csókolták egymást, nem zavarta őket senki és semmi. Szerelmes percek űzték a liget adta árnyékokat. A nap már srégen sütött a szeretkező párra, kik erejük fogytán, boldogan heveredtek egymás mellé. Elenor érezte magában az erőt, úrrá tud majd lenni a férjét nyomasztó bánaton. Bár szerénysége miatt nem tudott gyönyörű lénye varázsáról, de ismerte szíve kapacitását. Más dolga úgy sincs, mint boldoggá tenni ezt a férfit. Ismerte jobbára a múltját. Egy diadal út az egész, rengeteg megállóval. É s a mostani, az utolsó megálló épp ő, a majdnem szegény lány, ki épp, hogy befért a divatos iskolák egyikébe. Apja, egy kis műszaki áruház vezetője, minden követ megmozgatott, hogy egy szem lánya magas fokú képzést kaphasson, hogy elkerülhesse a szép, szőke nők általános, felszínes életvitelét.

- A mi lányunk nem fogja játszani a "kis hülye szőke" szerepét! - szokta mondani feleségének.

Elenor jó alany volt az iskolában. A tudományok érdekelték a legjobban, fizika, matek, meg a kémia voltak a kedvencei. A gimnáziumból, ösztöndíjasként került az építész karra, ahol Abigéllel és Bennel járt egy évfolyamra.

Csodás barátságuk a korai napok egyikén indult. A két gazdag barát azonnal kisajátította a mindig mosolygó Elenort és vitték magukkal mindenfelé. Nagy csapat voltak. Ben, az akkori barátnőjével, Abigél, az akkori barátjával és ő, aki még nem tartott senkivel sem szorosabb köteléket. Új környezetében kissé bizonytalanná vált, a sok fiú terhes körberajongása miatt. Ben és Abigél elvitte a mindenre kíváncsi lányt a repülőklubba is. Ott történt, hogy először találkozott Mick Fabrussal. Első gondolata az volt.

- Hű, de szép ez a srác!

Talán még mást is gondolt volna, ha Abigél nem fogja meg a kezét.

- Gyere! Ismerd meg a legjobb barátunkat! - mondta és húzta őt Mick felé, ki egy magas lánnyal társalgott.

- Hello! - mondta Mick és megölelte Abigélt. A fiú partnere odébb lépett.

- Oké Mick! Oké! Most ismerkedj meg egy csodás új haverral. Ő az Elenor! Együtt járunk az építészetre. - mondta Abigél.

- Hello! - mondta Mick és megcsókolta Elenort, akiben meghűlt a vér egy pillanatra.

Mick nem is vette észre, észre sem vehette, mert már lépett is vissza a partnernőjéhez, akivel korábban beszélgetett.

Az akkori  Mick tényleg a kedvence volt minden baráti társaságnak. Sok fiatal szinte hajtotta Micket egy jó szóért, rang volt ismerni ezt a fiút. Nagy évei voltak ezek az évek Micknek. Egy totál playboy indult el útjára.

És ebbe a társaságba került bele Elenor. Rövid idő elteltével, ők négyen szinte összenőttek. Külső partnerok  jöttek, mentek, de őket semmi sem bonthatta volna szét. Minden napos találkozásuk acélozta kapcsolatukat. 21 évesek voltak Abban az időben, mikor valami történhetett Mick-kel. Talán összefüggésben volt minden a szülei elköltözésével, de senki sem tudott biztosat. Az köztudott volt, hogy a szívtipró Mick csak a szülei iránt érzett rajongó szeretetet. Egyke volt sokáig, elkényeztetett gyermek. Elkényeztetve a szüleitől, elkényeztetve a sorstól. És ez a fiú, hirtelen magába roskadt. Barátai tapintatosan a háttérben maradtak, tiszteletben tartották Mick magánykeresését. Csak Abigél nem tartotta magára nézve kötelezőnek a távolmaradást. Az ő szelíd erőszakossága visszahozta a fiút a társaságba, hosszú harc után. És Mick megtért, Abigél iránt érzett szerelemmel. Elenor határtalanul örült a két barátja boldogságának.

De a megtért Mick nem volt ugyanaz. Barátságuk egy sötét felhő terhét is kibírta. Mindannyian tudták, hogy kérdéseikkel meddig mehetnek el. Abigél sziporkázó lénye próbált egyensúlyt tartani Mick búskomorságával. Négy év édes harc következett kettőjük között. A szerelem más, mint a barátság. e kapcsolat erősebb lett volna Mick régi énjével. Mindketten fürödhettek volna a népszerűség fényében. De az új Mick nem bírta a feltűnést. Az egyetlen ütközési pont volt ez, és ebben rejlett a későbbi, - mindenki számára érthetetlen, - összeveszésük is.

1967 kora tavaszán történt a különleges esemény.

Abigél napokig bánatosan járkált le s fel a lakásban, amit Elenorral együtt bérelt.  Néha el-eltűnt. Elenor nagyon szomorú volt barátnője miatt és nem tudta mire vélni Mick távolmaradását sem. Már több, mint egy hete volt ez az áldatlan hangulat, mikor a munkából hazajövet, Abigél azzal fogadta, hogy férjhez ment.

- Micsoda? - kérdezte Elenor. - De örülök, hogy minden rendeződött!

- Semmi sem rendeződött! - kiáltotta Abigél. - A Benhez mentem hozzá!

Elenor ott állt, becsapva érezte magát. Mi történik körülötte? Teljesen tanácstalan volt. Nem tudta, mit is kellene mondania? Odament barátnőjéhez és megölelte. Abigél a legfontosabb holmiját magához véve elment. Elenor gyűlölte a lakást, mintha az tehetett volna valamiről. Évek óta nem volt egyedül, most sem akart egyedül maradni ilyen gondolatokkal. Menekült, nem tudta, hova is menjen. Mivel szabad tervezői irodát tartott fenn, senkinek sem tartozott beszámolóval, lezárta még aznap az irodáját és meglepetés szerűen beállított a szüleihez.

Több, mint egy hónapja bujkált szinte önmaga elől is, fájlalva a megbomlott barátság fonalait. Ami pedig nem volt megbomolva, hisz Ben, Mick és Abigél nap, mint nap várták kis barátnőjüket. S mivel nem jött, Mick - "próbából" - megjelent Elenor szüleinél.

- Mond csak Elenor, ez felétek divat, így eltűnni? - kérdezte Mick a meglepett lányt az első pillanatban.

A hangulat rögtön szikrát vetett.

- Te kérdezel engem? Hát mi voltam én köztetek, az ügyeletes hülye, vagy mi? Állítom, én voltam az utolsó, aki megtudtam a szerelmi háromszögetek forgatókönyvét! - ordította a lány.

- Tudod mit, Elenor! Nem nyertél! Én voltam az utolsó! - mondta a férfi - És ez így van jól. Abee jól választott. Ben Taylornál nem kell különb férj. De beszéljünk másról. Gyere vissza a barátaidhoz, nagyon hiányoltunk már!

- Mick, én nem vagyok még kész a new-yorki útra. Én még maradok egy hetet. De tudod mit? Maradj itt és megmutatom az összes jó helyeket itt a környéken. Gyermekkorom legszebb helyeit. - mondta Elenor.

Mick nem tudta, hogy mit hozzon fel ez ellen, de nem is akart nagyon felhozni semmit. Nagyon szerette ennek a lánynak a társaságát. Csodás időket töltöttek együtt, bár igaz, hogy kettesben, szinte egy percet sem voltak. A hét, amit Elenor kért a maga számára, viharos gyorsasággal elment. A hét végén, Mick egy elképesztő dolgot tett. Odaállt Elenor szülei elé és egyszerűen megkérte a lányuk kezét. A két szülő Elenorra nézett, aki jobban meg volt lepve, mint ők maguk.

- Nekünk nincs kifogásunk ellened, fiam! - mondta az anya. - De Elenor egy kicsit zavartnak látszik. Ő nem is tud erről az elhatározásodról, ugye?

Elenor szólt bele a beszélgetésbe.

- Anya, lehet, hogy meg vagyok lepve, de hozzá megyek feleségül.

A kis város katolikus templomában tartották meg az esküvőt, szűk családi körben. Aztán telefonáltak Tayloréknak New-Yorkba.

- Halló, Taylorék? - kérdezte Elenor.

Elenor hangját megismerte Mrs. Johnson.

- Óh, te vagy az kedves?! Hogy mit aggódtunk már érted. - mondta.

- Igen, én vagyok az, Rose! Add a Bent, nagy hírem van a számára! - válaszolt Elenor.

- Az úrék nincsenek itthon. Van valami üzenet? - kérdezte Rose.

- Igen! Mond meg nekik, hogy Mick és én összeházasodtunk és nászútra megyünk. Majd jelentkezünk!

........és ez a jelentkezés a repülőklub 10. születésnapján történt meg.

A késő délutáni hűvösebb tengeri szellő ébresztette Elenort. Mindketten elszenderedtek az édes percek után. Elenor nézte Micket, aki könnyen lélegzett.

- Hát ez az én életem! - gondolta boldogan a nő. - Hát "ő" az én életem!

Nézte a férfit hosszú perceken keresztül és mikor Mick felébredt összeszedelődzködtek és elindultak lefelé a poros dombról. Az építkezésen csendes gépek várták a másnapi műszakot. A melósok bementek a közeli kocsmába, a sok lenyelt por valami italt kívánt.

Elenor és Mick visszamentek a szállodába, ezt az éjjelt még a városkában töltötték.

Az óriási társaság, kik a kis Nora keresztelőjére voltak hivatalosak, vidám zsongással töltötték meg a Taylor család villájának több holdas parkját. Körülbelül százan lehettek. Sok munkát adtak a személyzetnek. Hogy az összes teendő maradéktalanul el legyen látva, Fabrusék házi szolgálói is itt segédkeztek, sőt, az egyik reprezentatív vendéglőjük főszakácsát is magukkal hozták. Mrs. Ziegler, a fiatalon özvegyen maradt nő, örült a plusz munkának és hálásan gondolt a Kolos családra, ki pár jó szóval beajánlotta őt a Fabrusék híres-neves éttermébe. Mrs. Ziegler jó természetű ember volt. Nem várt sokat az élettől. Csendes lénye hamar meghozta számára az elismerő barátságot. Gyakori vendég volt a Kolos családnál, kik egyre jobban szerették a szorgalmas asszonyt. Partnerját is jó szívvel látták mindenhol, így a keresztelő nagy munkájánál is. Képzett pincér volt, több éve dolgozott a Fabrus vendéglőben.

A jó kedvű társaság mulatott, pohár nem lehetett üres, mindenki élvezte a gyönyörű időt, kora délelőttől késő éjjelig. A kis Nora, az ünnepelt, az emeleti, leghátsó gyermek szobában aludt. Abigél jó anyuka volt, alig szakított időt a társaságra, figyelte gyermekét. Gyönyörű gyermek, sűrű fekete haja, barna szeme volt a babának. Mikor Mrs. Johnson felment az emeletre, hogy megkérdezze, nem-e kell valami a kismamának, Abigél azt mondta.

- Rose! Kérlek maradj pár percig itt Noraval. Leszaladok egy húsz másodpercre, hogy megmutassam magam. Nehogy azt gondolja valaki, hogy bujkálok.

- Persze Abigél! Menj csak le, én elleszek itt a kicsiddel! - mondta Rose.

Abigél lement a parkba. Szeretett volna mindenkivel egy pár szót váltani, de az képtelenség volt. Bent kereste, gondolván az ő oldalán könnyebb dolga lesz, mert férje mindig kész van egy-egy humoros beszólással. Ben a kerti pavilonnál álldogált Elenor mellett és Micket figyelték, aki egy vidám tételt játszott a zongorán egy klasszikus darabból. A kis maroknyi csoport el volt különülve a társaság nagy részétől, belefeledkeztek Mick játékába. A darab végén nagy tapssal jutalmazták az előadót. Elenor tapsolt teljes erőből. Neki többet mondott e rövid darab, mint bárki másnak. Tudta, hogy egy újjászületett Mick Fabrus ül a zongoránál. Abigél csatlakozott a kis társasághoz. Mick még játszott egy pár rövid futamot, mintegy ujjgyakorlatként és aztán lejött az emelvényről.

- Hello emberek! - mondta.

Elenort átkarolva odébb sétáltak a svédasztalhoz és ettek pár falatot. Aztán újból Abigélhez és Benhez csatlakoztak.

- Nem nézzük meg a picit? - kérdezte Elenor.

- Dehogy nem! - mondta a büszke apa.

Négyesben leléptek az ünneplő tömegből és "leváltották" Roset.

A vendégek már csak a késői búcsúzkodáskor látták őket. Az utolsó vendégek között volt az öreg Ivan is. Félrevonta a búcsúztató Elenort és viccesen megpaskolta a kedves arcot.

- Aztán mond csak! Nálatok mikor lesz egy ilyen parti? - kérdezte. - Remélem még megérem, hogy nálatok is lesz egy kis csemete?

- Ne aggódj Ivan! Te díszvendég leszel a Mick gyermekénél! - nyugtatta az öreget Elenor.

Mikor mindenki szétszéledt, Ben külön köszönetet mondott Elenoréknak és a kiváló személyzetnek.

Az elkövetkező hat év nagyon mozgalmas volt, a korszak krónikása Abigél rótta a sorokat a naplójába. aki naplót vezet, annak megvannak az apró trükkjei, hogyan fokozhatják az írás-visszaolvasás izgalmait. Abigél imádta kis rajzokkal illusztrálni az egyes eseményeket, kisebb fotókat ragasztott be a szövegek közé. Szinte nap, mint nap lapozgatott a múltban. Néha három, négy kötet volt a kezében, hogy tudjon több esemény összefüggésén gondolkodni.

Legtöbbször a pirostintás bejegyzéseknél időzött, boldogan nézte a sorokat, melyek gyermekei születéséről íródtak. Gondosan jelölve a súlyt, a nagyságot. A hajukból egy-egy szál volt beragasztva.

Az 1970-es évben két piros bejegyzés került. Abigél számára Elenor első gyermeke, a kis Dorothea nagyon fontos személy volt. Sokáig úgy volt, hogy a Fabruséknak nem lehet gyereke. Aztán a határtalan öröm, mikor megtudták, hogy egy időben lettek terhesek. A két kis gyermek két hét különbséggel érkezett. Úgy, hogy a keresztelőt össze is várták, szűk családi körben rendeződtek a keresztszülői teendők. Abigél mosolyogva nézte a bejegyzést, miszerint az öreg Ivan kikövetelte magának a tiszteletbeli keresztapa címet a kis Dorothea Fabrusnál.

Két gyermek, két külön világ. Mennyi örömük volt ebben a két gyermekben?

Randy a kis vasgyúró, Ben szemefénye. És a Fabrus leányka, törékeny, zöld szemű gyönyörűség. Együtt növekedtek a kis Noraval egyetemben. A szülők jó kis közös programokat csináltak a nebulóknak, nap, nap után újabb "kalandok" történtek a házaik körül. Mikor a felnőttek el voltak foglalva, a házvezetőik vigyázó szemei kisérték a gyerekeket.

1973-ban bővült a kis csapat. Abigél szülte a kis Benyt, három hónappal később született Elenor második kislány, Evelyn. Az öreg Ivan nevetve mondta Micknek.

- Mi van fiam, te csak a lányokra koncentrálsz?

- Ivan bácsi, a kedvedért a következő majd fiú lesz! válaszolta Mick.

És milyen a véletlen? Azon a napon, mikor Evelyn született, Mrs. Ziegler, a főszakácsnő egy kisfiúnak adott életet. A pincérrel eltöltött hat év boldogsága szertefoszlott, mert a férfi hallani sem akart a gyermekről. Lelépett a városból, mikor Helen értésére adta, hogy nem veti magát alá egy abortusznak. Mrs. Ziegler nem volt egy szerencsés alkat. Fiatalon özvegységre jutott, férjét egy baleset kapcsán vesztette el. És most, hogy akár boldog is lehetne, elhagyta a férfi, kinek a gyermekét hordta.

A szőke kis gyermeknek óriási szerepet adott a sors, mindenkit kell, hogy pótoljon az anyukája számára. a kis Kurt, - mert anyja nem tudta a munkáját feladni, - a Kolos családnál talált szerető felnőttekre. Dorothy és Adam Kolos, a gyermektelen házaspárok imádatával halmozta el a két Fabrus lánykát, meg a kis Kurtot.

Abigél részletesen beszámolt kis könyvének, minden eseményről, ami környezetében fontossággal bírt. Ahogy múltak az évek, gyermekcsínyek százai kerültek a lapokra. Abigél hálás volt a sorsnak, amiért olyan jó emberekkel volt körbevéve. Tudta, ha ő és Ben nincs is otthon, a személyzet abszolút biztonságot nyújt a gyerekeknek. Mrs. Johnson két felnőtt lánya is komoly háttér volt. Eve és Sophie örökölték szüleik magabiztos lényét és enyhe szigoruk jó korda volt a csintalan gyerekhadnak.

1977 dec. 25. /íródott dec.27-én/

- Rettenetes dolog történt. Hogy is kezdjem! Olvasható Abigél naplójában.

- Minden úgy kezdődött, ahogy az lenni szokott. A Fabrusékhoz voltunk hivatalosak, de mit is mondok, hivatalosak, buta kifejezés! Egyszerűen átmentünk testületileg, amint azt nap, nap után tesszük. Kivülállók nem is tudhatják, hogy ki , melyik családhoz tartozik. Mivel a mi személyzetünk a legjobb barátai a Kolos családnak, természetesen ők is velünk jöttek a Fabrus rezidenciába. A Kolosék kis kedvence, a Kurt gyerek is ott volt az anyukájával. A gyerekek egy fergeteges rohammal bevették az egész házat, mindenhol fényes, csillogó papírok, szana szét, a gyorsan kibontott ajándékok burkolatai.

A felnőttek jobbára a főépületben töltötték az időt, körbajnokságot játszottak römiben. Az idő repült. Az öreg Ivan elemében volt, csak Mrs. Ziegler tudta tartani a frontot, ideig óráig. Ben és Mick korán kizuhantak a partikból és a sakktábla mellett kerestek vigasztalást. ... Szóval ott voltunk az emeleti társalgóban mindannyian, mikor szörnyű sikolyt hallottunk. Egy pillanatra senki sem tudta, hogy mi történhetett. Odaugrottunk az ablakhoz és láttuk, hogy Sophie rohan a kert ösvényen, vállán a kis Evelyn.

- Segítség, segítség! - sikoltozta.

Ott álltunk földbe gyökerezett lábakkal. Aztán felfogtuk, hogy mi olyan különös abban a szörnyű képben. Mick tért legelőször magához, amint meglátta a füstöt Sophie ruhája körül. Feltépte a társalgó erkélyének ajtaját, - nem volt idő arra, hogy a több helyiségen végigrohanva kijusson a szabadba, - leugrott az első szintről. Mi nők, pánik hangulatban rohantunk a hosszú úton lefelé, már tudtuk, hogy tűz keletkezett. A kerti ösvény, talán 50 métere végtelen hosszúnak tűnt, egymást taposva rohantunk. Egyikünknek sem tűnt fel, hogy a férjem nincs közöttünk. Odaértünk a kerti lak bejáratához, óriási füst tódult ki a szűk réseken. A tűz ropogása éktelen zajt ütött. Az ajtó a felső szélén már átégett. Mick rúgta az ajtót, de az nem akart engedni. A pokol szabadult el, mindenki őrjöngött. a tűzben álló lakásban öt gyermek volt bent. Mick tehetetlen dühhel nyomta az áthevült ajtót. Ekkor történt, hogy egy autó motorjának a hangjára lettünk figyelmesek, az öreg Ivan, /legyen áldott/ gázolt át a díszkerten és megállt az egyik ablak rácsánál. Villámgyorsan cselekedett, vontatókötelet a rácsba akasztva kirántotta az egész ablakot. Ugyanebben a pillanatban Mick, valahogy beljebb lökte az ajtót és már bent is volt a házban. És ott bent a nagy füstben nem tudta, hogy merre menjen. A tűz ropogása őrjítő volt. Ösztönösen a legtávolabbi, még csak a füsttől veszélyeztetett hely felé törekedett. A kis, 7 éves Randy kiabálását hallotta, ahogy a kis fiú az ijedtségtől fuldokolva mondta társainak, hogy maradjanak ott a sarokban.

Mick rájuk talált és a csöppségeket felnyalábolva, Randyt, Dorotheat és a sokk alatt levő Norat maga előtt terelve próbált áttörni a folyosó tüzén. Kétségbe esett, mert azt gondolta, hogy egyedül van. Arra gondolt, hogy ha a tűzoltók itt vannak, csak egy-két percet kell kitartaniuk. Eszébe jutott, mi lenne, ha a fürdőszobából elárasztaná a talajt vízzel? Úgy is tett! A gyerekeket a kádba állította és az össze csapot teljesen kinyitotta. Zakóját megmártotta vízben és a fejére csavarta, így viszonylag védettebben kirohant, hogy a remélhetőleg érkező segítséget a jó irányba hívja. Pedig a bejárati ajtó felől, csak a lángok rohantak felé. Valami huzatot észlelt. Ekkor megbotlott és végigvágódott a törmelékek között. Estében elvesztette a vizes zakót, a láng az arcába csapott. Felállt és megpróbálta betájolni magát. Megijedt, mert eszébe villant, hogy a gyerekeket magukra hagyta. Éles fájdalom hasított bele. Műszálas inge lángra kapott, őrült módjára kezdte csapkodni a testét.

- Segítség, segítség! - kiáltozta.

Rohant visszafelé és meglátta, hogy a folyosón ömlik lefelé a víz. A falak égtek, a szőnyegek félig elégett maradványai a víz alatt. Az elemek vívták itt külön harcukat. Földre vetette magát. iszonyúan fájt az összeégett háta és arca.

Aztán meghallotta Ivan hangját.

- Héj Mick fiam, erre gyere. az ablakon keresztül gyere!

Rúgta a vizet és berontott a fürdőszobába.

- Gyerünk gyerekek, erre felé megyünk! - mondta a rettegő kicsiknek, majd elkiáltotta magát. - Itt vagyunk Ivan bácsi, jövünk!

Az öt gyerek, sírva, sikoltozva követte a koromtól mocskos, összeégett Micket.  A falakon égett mindenhol a tapéta, a tipikus amerikai tűzvészben. Itt nem volt pardon, a fa és a papír ilyenkor  megmutatja a tűzhöz való hűségét.

Beértek abba a szobába, ahol az ablak ki volt tépve keretestől. Mick kinézett a szabadba. az öreg Ivant látta, háta mögött Ben jött fájdalomtól eltorzult arccal. Mick sorban adta ki a gyerekeket, aztán, mikor Ivan odébb vitte azokat, ő is kimászott a házból és Ben vállára rogyott teljesen kimerülve.

Az égő ház bevilágította az egész környéket. A tűz félelmetes fényében a megriadt emberek nézték, ahogy a másodpercekkel előbb megérkezett tűzoltók begyakorlott mozdulattal úrrá lesznek a lángokon. Az ambulanciás kocsi is a kertben állt már. A rendőrség is kijött a tűzesethez. A kocsik tetején villogtak a fények, még nyomasztóbbá téve a hangulatot. A tűzoltók, bár a szakmájuk mesterei voltak, nem sokat tudtak megmenteni. Amit a tűz meg akart hagyni, az ott volt. A vízzel elárasztott, csempézett fürdőszoba állt ott a füstölgő romok között. A Kolos házaspár könnyes szemmel nézte egykori otthonuk romjait. Elenor lépett oda melléjük és Dorothy vállára tette a kezét.

- Dorothy, csak fel a fejjel, és te is Adam! - mondta.

A harminc főnyi embersereg, a család tagok, a tűzoltók, meg a rendőrök elismeréssel nézték Micket, akit egy doktornő éppen ellátott kötéssel.

- Mr. Fabrus, ön most velünk jön a kórházba! - mondta a fiatal mentőorvos.

Mick szinte nem is hallotta ezeket a szavakat, vele már fontos dolog nem történhet. a gyerekei biztonságban vannak, a Taylor csemeték is. Ezek után semmi sem számít! Feleségeik ott állta, ölelve a gyerekeket, kiket nem lehetett megvigasztalni. Mrs. Ziegler is hálásan nézte Micket, a férfi megpróbált a nőre mosolyogni. A rohamkocsi másik orvosa Ben vizsgálta.

- Mr. Taylor, az ön bokája szét van roncsolva! - jelentette ki az orvos.

Ben eddig nem érzett semmit, a vészhelyzet feledtette vele a rosszul sikerült ugrását az erkélyről. Tudta, hogy komoly műtétnek néz elébe.

- Hát ez volt, ami a nyomozókkal folytatott beszélgetés kapcsán legelőször kiderült. - gondolta Abigél, összegezve az eseményeket.

Hogy a kis Sophie milyen világosan, érthetően számolt be a még korábbi történésről! A nyomozó a lehető legkörültekintőbben kérdezte a lányt, nem akart feleslegesen újból ijedtséget kiváltani.

- Hogy kerültek mindannyian a kerti lakba? - kérdezte először.

- A gyerekek, itt a Mr. Fabrusék házában már minden zugot végig játszottak, sőt már az ajándékokat is felbontották a karácsonyfa alatt. Nem bírtak magukkal, akkor én áthoztam őket ide, illetve oda, a Kolosnéniék házába. Ott is mindenkire ajándék várt. A Kolos família imádja a gyerekeket, nem múlhat el ünnep, hogy náluk a gyerekek ne kapnának valamit. A csomagok kibontása után hátra mentünk a belső szobákba, a kicsik bújócskát akartak játszani. Már vagy egy órája lehettünk ott, mikor én voltam a hunyó és a gyerekeket keresve az előcsarnokban láttam, hogy ég a fenyőfa. Már régebben begyulladhatott, mert az egész, három méteres magaságában égett. - magyarázta Sophie.

- Gyerek nem volt a környéken, aki esetleg oka lehetett a tűznek? - forszírozta a nyomozó.

- Nem hiszem. - mondta a lány. - És a fenyőfán nem is volt igazi gyertya, hanem villanyfény volt műgyertyákban. Annyira meg voltam ijedve, hogy először azt sem tudtam, hogy mit tegyek? És akkor Evelyn betévedt az előcsarnokba. Arra gondoltam, hogy nem időzök a többi kicsi keresésével, hanem inkább segítségért megyek. De akkor már az ajtó előtti nagy szőnyeg is égett. Embertelen füst keletkezett. Épp hogy ki tudtam rohanni a lángok közül, de az biztos, hogy az ajtót nyitva hagytam.

- Igen, ez így lehetett! De a fa a lángokban megrogyott és eldőlve, az ajtó elé zuhant, jelentős torlaszt képezve előtte, amitől Mrs. Fabrus nem tudott a házba hatolni! - vélekedett a rendőr.

A tűzoltóság egyik fő embere félrevonta a nyomozót és pár percig beszélgettek. Aztán a nyomozó közölte a tényeket.

- A sajnálatos esemény egy karácsonyfa izzó elektromos zárlatából következett be!

Az éjjelt a két baráti család, a kórházba vitt férfiak nélkül, a Fabrus házban töltötte. Mr. Ivan Bonafortuna alig tudott a köszönetnyilvánítások elől megszökni. A gyerekek, mind puszival búcsúztak öreg barátjuktól, aki Mrs. Zieglert és a kis Kurtot hazavitte otthonukba.

1977 dec. 26. /íródott dec.27-én/

Épp csak fürdeni meg ruhát váltani autóztunk haza. Aztán máris visszamentünk Elenorékhoz. Ők is készen voltak már, átszálltunk a Cadillacjükbe. Abban elfértünk testületileg. Elenor vezetett és bent voltunk egy órán belül a kórházban. Micket láttuk előbb. Ő már teljesen lekezelve üldögélt a télikertben. Most láttuk csak, hogy milyen súlyosan megsérült. Elenorból kitört a zokogás. Mick begöngyölt kezeivel próbálta átölelni feleségét. A férfi arca nagyon vörös volt, szemöldöke és szempillái részint leégtek. Csodás módon a haja nem fogott tüzet. A vizes zakó, bár elvesztette hadakozásai közben, jót tett. Megóvta a súlyosabb sérülésektől. Dorothea és Evelyn csüggtek az apjukon.

- Voltatok már Bennél? - kérdezte Mick.

- Nem! - mondtam. - Egy nővér mondta, hogy épp elaltatták egy műtéthez. Elenor, tudod mit? Én megyek és beszélek az orvosokkal, te addig maradj itt. A gyerekeket sem kellakkor vinnem! - kértem Elenort.

- Persze! - mondta ő.

Egy nővérrel együtt megkerestem az orvost, aki készült műteni Ben bokáját.

- Mrs. Taylor, a férje bokája nagyon rossz állapotban van! Már az ugrásnál elszenvedte a fő sérülést, de az, hogy a vállán vitte a barátját, hát az végképp betett a bokájának! - mondta a sebész. - A röntgen kép nagyon csúnya dolgot mutat nekünk. Ez persze nem azt jelenti, hogy tartós nyomoréksággal kell számolnunk, de az biztos, hogy több hónapi türelmi harc áll a férje előtt.

Nagyon szomorúan hallgattam a doktor beszámolóját. Tudtam, hogy Ben és a türelem nem összeegyeztethető dolog. Férjem állandóan vibráló egyéniség, fél napra sem tud nyugodni. Az orvos mondta, hogy több órás műtétje lesz. Utána Ben az altató hatására a nap további részében aludni fog. Így aztán elbúcsúztam és visszamentem Elenorékhoz. Beny ott állt és torkaszakadtából sírt, Randy próbálta vigasztalni, ő mindig bátorítólag hatott a kis öccsére. Elenor tanácstalanul állt, főleg amikor a gyereksírás folytatódott, másodpercek alatta az egész gyereksereg ordított. A kis Nora Mickhez bújva zokogott.

- Elenor! A Dorothyt és az Adamot telepítsd az emeleti, nyugati szárnyba, azokra a szobákra most úgy sincs szükségünk! - mondta Mick

- Igen Mick! ahogy mondod, úgy lesz! És ha kijössz a kórházból, azonnal újjáépíttetjük a kerti lakot a számukra. - válaszolt Elenor.

Később elbúcsúztunk Micktől és elindultunk lefelé a parkolóba.

- Elenor, én meggondoltam magam, mégis itt maradok addig, míg Ben fel nem ébred. Légy szíves vidd haza a gyerekeket és mond meg Rosenak, hogy lássa el őket és holnap jöjjenek be együtt a kórházba. Én itt várom meg őket. - mondtam Elenornak.

- Nem lesz fárasztó ez? - kérdezte ő.

- Nem, drágám, nem! - mondtam.

- Abee, neked is pihenned kellene! - így Elenor, de én elhatároztam magam és mindig le tudtam venni a barátnőmet a lábáról.

A kocsiba betereltük a gyerekeket, mindegyik sírt. Engem is fojtogatott a sírás, ahogy néztem a parkolóból kihúzó Cadillac-et, a hátsó ablakban Benym szöszi fejét látva. De ott maradtam és az emeleten, ahol a műtő volt, egy padon lepihentem. Több órán át ott ültem, aztán lementem a büfébe valamit harapni. siettem vissza a padomra. Kis idő múlva nyílt a műtő ajtaja és tolták kifelé Bent. Egy szót sem szóltam, nem kívántam, hogy kioktassanak, csak követtem a csendesen guruló kocsit. a liftbe nem szálltam be, tudtam hol a szoba, ahová viszik a férjemet. Az orvos engedélyezte, hogy a kórteremben maradjak. Ben egyedül volt egy relatív nagy szobában. Egy széket húztam az ágya mellé, leültem és próbáltam semmire sem gondolni. Ott ültem és néztem Bent, az jutott eszembe, hogy viszonylag szerencsésen megúszta, megúsztuk a tűzvészt. Bármennyire is próbáltam kikapcsolni, nem ment, de, hogy ne kelljen a gondolataimmal küszködni, imádkozni kezdtem. Hálát adtam az Istennek, hogy mindenki meg van a csapatból. És akkor elnyomott az álom.

- Abee, Abee! - hallottam szinte irdatlan távolból.

Kinyitottam a szemem és rájöttem, hol vagyok. Mick állt mellettem. A szobában majdnem korom sötét volt.

- Mióta vagy itt? - kérdezte Mick.

- Haza sem mentem! - válaszoltam. - Te Mick! Még meg sem tudtuk köszönni, amit a gyerekeinkért tettél!

- Ugyan, hagyd ezt a szöveget Abigél, mi egy család vagyunk és a Ben sem lopta a napot. Határtalan boldogok lehetünk, hogy így megúsztuk az egészet! Ben is helyre jön, ne félj, kedves! - mondta Mick és megölelt.

Az órám este 10:30-at mutatott, mikor az orvos bejött a nap utolsó vizitjét megtartani. Bennünket az időre kiküldtek. Nem sokat tudhatott meg az orvos, hisz Ben mély álomban volt még. Jött is ki és mondta, hogy Ben nyugodt éjszakának néz elébe. Szerinte, már nem az altató hatására alszik, hanem egy erős, gyógyuló szervezet él a pihenés adta lehetőséggel.

- De csak azért menjenek be, hátha felébred a férje, Mrs. Taylor. - mondta az orvos.

Bementünk, én engedtem, hogy Mick leüljön. Álltam Ben mellett. Nézte, amint valami álommal küszködve leizzadt. Haja összeállt, csapzottan a verítéktől. Letöröltem zsebkendőmmel a homlokát. Jól esett simogatnom a kicsit borostás arcát. Ben kinyitotta a szemét.

- Hello Abee! - mondta érdekes, reszelős hangon. Biztos az altató gáz csöve megsértette a száját belülről. - Hello Mick, öreg haver, hát te is itt vagy? Tudjátok mit? Ez már fél gyógyulás!

Megpróbált nevetni. Imádtam ezt az embert. Nincs az életben olyan esemény, ami az ő jó kedvét tartósan el tudná venni.

Éjfél lehetett, mikor már a fáradtságomat nem tudtam a fiúk előtt leplezni.

- Menj haza Abee! - mondta Ben. - Holnap már totál jól leszek. Gyere be a gyerekekkel!

- Most aztán jó kis kórház-látogatási programokat szerveztünk, nem? - humorizált Mick.

Neki azt mondta az orvos, hogy január első hetében lesz kiengedve, de még további két-három hétig vissza kell járnia kötözésre. Ben hazatérése teljesen a bizonytalan jövőbe veszett. Elbúcsúztam a fiúktól és portáról rendeltem egy taxit.

Rose még fent lehetett, mert a kertvégi házban még égtek a villanyok. A fagyott ösvényen elbukdácsoltam az ajtóig és bekopogtam.

- Abigél, hazajöttél mégis? - kérdezte Rose.

- Igen. Ben magához tért és jól van. Holnap megint bemegyünk a gyerekekkel. - mondtam.

- Természetesen mi is bemegyünk a lányokkal és Raymondommal. - mondta Rose.

- Oké, akkor majd a reggelinél mindent megbeszélünk. - mondtam.

Szóval, dec. 27-én úgy éjjel kettőkor értem haza. /28-án???/  Valahogy a fáradtságom átjutott egy holtponton, ültem a könyvtár szobában és próbáltam összegezni a dolgokat. Ekkor végre eszembe jutott, hogy elhanyagoltam a naplómat. Elővettem a retikülömböl a kis bordó, bőrkötéses könyvecskét és visszamenőleg beírtam az elmúlt napok eseményeit. Eddig ilyesmi soha sem fordult elő. de a mostani késlekedésre meg volt a nyomós ok, a viharos események nem adtak egy percnyi szabadidőt sem.

Mindenki arra gondolt, hogy pár nap és minden a régi kerékvágásba kerül. A férfiak egyre jobban voltak. Az abszolút semmittevést jelentette számukra a kórházi kezelés. Minden újságot és magazint kielemeztek, mikor a hosszú sakk partiknak véget vetettek. Igaz Ben, jobb lábát kímélendő, mankóra volt utalva, de ez nem hátráltatta őket, hogy nagy sétákat tegyenek a fedett körfolyosókon. Beszélgettek, megszakítás nélkül, mintha nem minden nap látnák egymást, amúgy is. A repülésen kívül szinte nem lehetett volna közös témájuk, hisz Mick filozófus alkat volt, jogi doktorátussal, Ben meg a technika szerelmese. És mégis, e két férfi tudott egymásnak sok újdonságot mondani, órákat átívelő beszélgetéseik során.

Családjaik rövidre fogták a látogatásokat, persze ez lehet, hogy a gyerekek türelmetlenségére volt visszavezethető. Az anyák picit szégyenkezve néztek a rosszallóan tekingető nővérekre, mikor az öt gyerek, felváltva tette próbára az automata ajtók tűrőképességét.

Az év utolsó napja jött el. Ben lába javulást mutatott, jól gyógyult. Kezelő orvosa kicsit meggyötörte a műtött bokát, de mint mondta ez szükséges rossz, amit nem utoljára tett a páciense érdekében. Ben a vizsgálat után egy enyhe altatót vett be és lepihent. Még fektében felemelte a telefont és hívta Micket, aki az épület másik szárnyában volt elhelyezve. Arra hiába várt volna, hogy majd a barátja hívja. Mick tiszta szívből utálta a telefont. Mindent elkövetett, hogy ne kelljen használni a gyűlölt készüléket. Saját bevallása szerint, minden száz tárcsázásából kilencvenöt esetben téves kapcsolást kap, vagy a hívott fél egy harmadikkal órákig beszélget. Elenor megállapítása szerint ez valami kényszerképzet lehet, de néha az ő jelenlétében is mintha igazolást nyerne Mick elképzelése.

- Te Mick! Én most hunyok egyet, ha majd felébredek lemegyek hozzád! - mondta Ben.

- Oké! - válaszolt Mick és azonnal letette a kagylót.

Ben mosolygott, nem is várt két-három szónál többet.

Mick már szeretett volna hazamenni, de tisztelte az orvosok véleményét. Kora délután volt, felesége hazament a két kislányával, mondván, hogy még visszajönnek boldog újévet köszönteni.

- Igen, igen! Majd január első hetében! - emlékezett a dokik ígéretére.

Belenyugodott mindenbe, idegességre semmi oka sem volt. Az ünnepekre az egész világ leállt. A peres felek párhetes fegyverszünetet hazudtak egymásnak. Így egy jogásznak nem sok tennivalója akad. A saját ügyeit meg Ivan bácsinak a kezébe adta, azok jobb helyen nem is lehetnének. És ahogy Ivan bácsira gondolt. az öreg megjelent az ajtóban.

- No, kiket hoztam? - kérdezte.

Mick nem tudott kire gondolni, számára nem voltak fontos emberek a családján a Taylorékon, meg az atyai jó baráton kívül.

- Ivan bácsi, nem tudsz meglepni! - mondta Mick mosolyogva, de aztán torkán akadt a szó. Édesanyja lépett a szobába, apjától és öccsétől kisérve.

- Anya! - mondta elcsukló hangon, mikor újból meg tudott szólalni.

Öccse, a 15 éves komoly fiú odament hozzá és átölelte.

- Mick, én már azt hittem, hogy soha sem foglak meglátni. - mondta Robert és ölelte a bátyját.

Mick nagyon meg volt hatva. Fogta az anyja kezét, aztán az apját ölelte magához, az egész család könnyezett.

Ivan az öreg barát, diszkréten visszahúzódott és becsukta az ajtót maga után.

- Anya, hogy hogy itt vagytok New-Yorkban? - kérdezte Mick.

- Kis fiam! 28-án láttuk a hírekben, hogy egy karácsonyfa tűz, milyen pusztítást vitt végbe az egyik előkelő kertvárosi negyedben és apud felismerte a volt villánkat. Azonnal telefonáltunk, pedig tudod, hogy tartjuk magunkat a tilalmadhoz, hogy ne telefonálgassunk. Az Adam vette fel a telefont és mondta, hogy mindenki a kórházban van nálatok. Megnyugtatott bennünket, hogy túl komoly bajotok nem esett, de lehet egy szülőt megnyugtatni? - mondta az anya.

- Anya, apa, ilyen boldog rég voltam már! Roby, te is gyere ide, hagy nézzelek meg! - mondta Mick. Nem tudta, kit öleljen szorosabban.

Roby ott állt bátyja mellett. Nagyon hasonlítottak egymásra. Szüleik gyönyörködtek bennük. Önkéntes száműzetésük megfosztotta őket az ilyen látványtól. Az elmúlt tizenöt év alatt nem sokszor tudtak fiukkal kontaktot teremteni. Az első években, miután átköltöztek az idősebb Fabrusék Hawaii-ba Ivan volt az eleven kapocs. Súlyos terhek nehezedtek az öreg ügyvéd vállán. Még a diploma osztásnál is Ivan képviselte a szülőket. Aztán, mikor Mick megházasodott, Elenor osztotta meg a terhet Ivannal, havonta telefonálva Mick szüleinek.

- Hová lett Ivan bácsi? - kérdezte Mick.

- Az előbb ment ki. - mondta Robert. - Megkeressem?

- Menjünk utána mindannyian! - nevetett boldogan Mick.

Egymásba kapaszkodva kimentek a kórteremből. A folyosón ott álldogált Ivan az ablak mellett.

- Ivan bácsi, hová tűntél? - kérdezte Mick.

- Óh, csak kijöttem levegőzni! - hazudta ügyetlenül az ügyvéd.

Együtt átsétáltak a hosszú folyosókon a télikerthez és ott leültek a pálmák alatt. Beszélgettek, a sok-sok év elmulasztott boldogsága követelte a mondatokat. A család minden tagjának fájt az elmúlt idő, tudták, hogy visszavonhatatlanul megrabolták  önmagukat. Ivan fájó szívvel nézte az embereket, kiket megviselt a tizenöt éves elkülönültség.

- ... és a Beny hogy van? Ő is itt van, ahogy Ivantól hallottuk. - kérdezte az idősebb Fabrus.

- Igen, itt van! - válaszolt Mick. - Az én arany haverom!

- Gyerünk nézzük meg! - indítványozta Mick apja.

- Apa, a Ben épp most telefonált, mikor jöttetek és azt mondta, hogy a doki megkínozta egy kicsit. Szóval, ledőlt egy kis hunyásra. - mondta Mick.

- Jól van kis fiam, akkor nem háborgatjuk őt, majd te üdvözlöd a nevünkben is holnap. - mondta az anyja.

Kellemesen érezték magukat a szép környezetben, a pálmák vizes földjének a szaga terjedt szerte szét. Kis szintkülönbségű, mű vízesés permetezte a vizet. A drága magánkórházak nem sajnálják a pénzt a luxus környezet kialakítására. Márvány padlózaton bőr ülőgarnitúrák, krómozott hamutartók a dohányzónak kialakított területeknél. Mick apja, egy cigarettát elszívandó, odébb sétált. Roby szeretettel bújt bátyjához. Mick most érezte igazán, hogy mindig is mennyire szerette kis öccsét. A hülye világ az egyedüli vétkes, amiért ők egymás nélkül élték le eddigi életüket. Irigyen gondolt azokra a szegény családokra, ahol a tíz tizenkét gyermek, a fennálló korkülönbségek ellenére is boldog közösségben él. Csak a szegények kiváltsága lehet, hogy nagyon idős korban is felemelt fejjel nézzenek a kíváncsiskodó szemekbe egy késői gyermekáldás után is?

Édesanyja soha nem tudta magának megbocsátani, hogy 46 évesen teherbe esett és nem tudott az abortusz gondolatával megbékélni. A gyermekét világra hozta, de bűnösnek érezte magát és további életére ez a hangulat nyomta rá bélyegét. Aki pedig mindig a büntetést várja, nem is tudja elkerülni azt. Tizenöt éve elbújt, tizenöt évig szerencsésen elkerülte a megalázó szituációkat. De nagyon puritán neveltetésének eredményeként mindig vele volt a tudat, hogy nincs bűn, bűnhődés nélkül.

A márvány padlón kopogó léptek közelítettek. Egy idősebb nővér jött feléjük.

- Mr. Fabrus az orvos várja önt a kórteremben. A délutáni vizittel hamar fog végezni! - mondta a fehér ruhás nő.

A fecsegő, jópofáskodó fajtából volt.

- Mindjárt visszajön apukád! - mondta a Micket átölelő Robynak. - Addig maradj itt a nagymamáddal!

És még folytatta volna, mert látta a riadt arcokat, de a kis Robert büszkén mondta.

- Nővérke, ez a hölgy az édesanyánk!

Mick kezét megfogva odalépett anyjuk elé.

- Igen, ő a mi édesanyánk!

Kathie Fabrus ott állt fiaitól ölelve és arra gondolt, ez a pillanat nem lehet büntetés, hisz ilyen boldog nem volt életében.

- Igen, ők az én fiaim! - mondta, mintha bárkinek is beszámolóval tartozna.

Az öreg Ivan, mintha villám csapott volna bele. Ilyen tanácstalannak még nem érezte magát soha. Mick oldotta meg a helyzetet.

- Oké nővérke! Menjünk! - mondta és az öreg ügyvédet egy kedves mozdulattal az anyja felé terelte.

- Anya, ide jövök vissza! - mondta.

Mick apja elszívta a cigarettáját és csatlakozott hozzájuk.

- Mick hová ment, - kérdezte. Ő semmiről sem tudott.

- Az esti vizitre hívták. - mondta a kis Robert.

Az idősebb Fabrusék még maradtak egy ideig a kórházba a fiuknál. Aztán Ivantól patronálva hazaindultak a régi otthonukba. Adam Kolos nyitott ajtót az érkezőknek. Egy pillanatra bután nézett az öreg úrnőjére, aztán elkiáltotta magát.

- Elenor, asszonyom! Gyere gyorsan!

- Adam, hát nem engedsz be bennünket? - kérdezte Kathie Fabrus viccesen.

- Mrs. Kathie, gyertek be! Micsoda nap, egy évet így zárni! - mondta Adam és elkiáltotta magát újból. - Asszonyom!

Az idősebb Fabrusék már bent voltak a házban, mikor egy kis, göndör, fekete tündér odarohant hozzájuk., mind a három évével. Mikor meglátta Robyt, aki apjának hasonmása volt, nem tudott továbblépni. Roby felkapta a levegőbe Evelynt.

- Hu-hú! - kiáltotta.

A kislány érezte, hogy itt minden a legnagyobb rendben van.

Kathie, férje vállára borulva zokogott. Az öreg is küszködött a könnyeivel. Krákogott, meg az orrát fújta kétségbeesetten, hogy sírhatnékját leplezze. Elenor, Dorothea lányával jött lefelé a lépcsőn. Mikor meglátta, hogy mi az oka Adam kiabálásának, egy pillanatra megtorpant. Az öröm kivette a lábából az erőt. Csak lehajolt kislányához és azt mondta.

- Szaladj oda nagymamádhoz!

Dorothea nevetve sietett, csak fényképről ismert nagyszüleihez. Kathie Fabrust fojtogatta a sírás.

- Bocsássatok meg, bocsássatok meg! - csak ezt tudta hajtogatni.

Elenor leért a lépcső aljába, megölelte anyósát, életében először találkoztak. Hányszor elképzelte, hogy ez az esemény, hogyan fog majd megtörténni? Pedig erre az esély alig volt több a nullánál. És most itt voltak Mick szülei. Tudta, hogy ez csak a tűzesettel függhet össze, de örömét ez semmivel sem csökkentette. Így, vagy úgy, fő hogy megtörtént és Mick megölelheti szüleit és kis öccsét. Ahogy nézte és hallotta Kathiet, tudta, hogy mire gondolt a nő, mikor azt mondta, hogy "bocsássatok meg!". Elenort a jó szíve meggátolta, hogy bárkiről is neheztelő véleményt alkosson. Most is inkább az együttérzését szerette volna kifejezni a hosszú öleléssel. Ott álltak mindannyian a hallban, mintha nem is lett volna egyéb hely az óriási villában. Adam elszaladt feleségéért, aki az alagsori mosókonyhában mosott és a gépek zajától nem értesülhetett az eseményekről. Percek múlva futva érkezett vissza a gondnok házaspár. Számukra nagy öröm volt New-Yorkban tudni régi uraikat. Micsoda szerencsés emberek is ők, gondolták.

1957-ben, fiatalon kerültek a Fabrus rezidenciába, és a világ hordozhatta egy vészterhesebb napjait, ők ebben a házban békét találtak. Angolul szinte semmit se tudtak, de a Fabrus család bizalmat szavazott meg a két magyar menekültnek. Ők odaadásukkal bizonyítottak. Manapság a második, sőt a harmadik Fabrus generációt szolgálják.

Az öreg Kathie megölelte Dorothyt.

- Óh, drágám! - mondta.

Dorothy, kinek nem lehetett gyereke, az óriási szeretetet, ami benne felgyülemlett, a környezetére áldozta. Sokan nem is sejtették, hogy ez az asszony hogy tud szeretni. Ő nem ismert határt, ha valaki szimpatikus volt neki, azt rögtön bálványozta, imádta.

Most itt volt az a nő, aki megszorultságukban felkarolta őket. Megadta a lehetőséget egy szép, emberi életre.

Az év utolsó napját így zárni, sőt az újévet majd így kezdeni, ez jó.

- Az ilyen nap az, amiért érdemes felkelni! -  gondolta Dorothy.

A január nagyon hideg napokkal köszöntötte az év elejét. Az idősebb Fabrusék a Roby fiukkal, örömmel húzódtak a nagy kandallók valamelyike mellé. Ők  a hawaii jobb idők után érzékenyebbek voltak a hidegre. Bezzeg a gyerkőcök, azoknak nem volt elég a mozgásból. Kathie mosolyogva gondolt arra, hogy mi lenne, ha kevesebb helyiség lenne, hol tudnák a gyerekek kitombolni magukat.

Mikor Micket másodikán hazahozták a kórházból beleolvadt a nyüzsgő csapatba. Kathie Fabrus nézte az ő komoly fiát, ahogy az hajtotta körbe a gyerekeket, meg Robyt is, a hatalmas házban.

- Héj apa! Gyere szállj be egy kis bújócskába! - biztatta Mick az apját.

- Vincent, ez jó ötlet! - helyeselte Kathie.

Csak ez hiányzott, és az öreg úr máris bújt a szőnyeg alá az unokái elől. Mikor a kis Evelyn rátalált határtalan jókedvvel bújt elő.

- Igen, meg vagyok fogva kicsikém! - nevetett és felkapta a kis tündért.

Evelyn, mint a szél futott tovább, újabb trükkjével villantott a nézőknek. Nekifutott és egy kis méretű szőnyeg közepére ugorva, pár méteres csúszást produkált. Óriási sikere volt a mutatványnak. Mindenki tapsolt és sorra próbálták egy puszira elkapni. Nővére ott állt, kicsit visszahúzódottan, mintha vele senki sem akarna foglalkozni.

- Dorothea tanított meg erre a játékra! - mondta a pici és az ölelésre táruló karokból kipenderülve nővéréhez futott.

- Gyere! Csináljuk együtt! - mondta.

Máris rövid nekifutás következett és csúsztak megint a síkos parkettán a szőnyeggel. Mint az arabok a mesebeli varázsszőnyegen.

Micsoda időket éltek meg a Fabrusék! A kis Evelynben három fiú veszett el, a felnőtteknek nagyon kellett koncentrálnia, mert trükk, trükköt követett és néha nem is voltak veszélytelenek. A nagyszülők büszkeséggel vegyes rettegéssel nézték a kis, fekete fürtös fejet, vajon mit forral már megint. Idősebb Fabrusék nem is sejthették, hogy kis unokájuk kissé visszafogottan viselkedik, mert a két legjobb játszópajtása nem jelentkezett.

Abigélnek nagyon sok intézni valója volt az év első napjaiban. Sok időt töltött férjénél a kórházban. aztán rögtön hívta Ben anyját, beszámolandó Ben állapotáról. Ben anyja, a férje halála után visszavonult a texasi birtokukra és csak kivételes eseteknél utazott föl New-Yorkba. Ő csak három nappal a tűzvész után tudta meg, hogy a fia megsebesült. Holott látta aznap az utolsó kiadású híreket a Tv-ben. Neveket nem hallott, és a környezet valahogy nem ugrott be neki, így a hír egy volt a sok tragikus hír közül. New-York nem az a város, ahol ne történne minden nap valami szörnyűség.

Az öreg Ivan az új év második napján meglátogatta Abigélt és elmentek a két kis fiúval a City-be. A gyerekek McDonald's látogatást terveztek be. Nagy kitérő volt, mert McDonald's van mindenfelé, de a gyerekek kötötték magukat az eredeti ötlethez. Több órás késéssel érkeztek a kórházba. Ivannak lett volna valami dolga időközben , de Abigél nem engedte el, mondván, hogy őt ki kell mentenie Bennél. Az öreg gavallér vállalta a hős szerepet.

Ahogy kanyarodtak be a kórház parkolójába egy nagy Cadillac hajtott tova.

- Te Ivan, ez nem a Fabrusék kocsija volt.? - kérdezte Abigél.

- Abee, nem tudom. Színre olyan volt, de ezekbe a mai autókba nem lehet belátni az üvegen! - zsörtölődött az öreg.

Aztán Bentől megtudták, hogy Micket kiengedték, mert nem volt indokolt a kórházi tartózkodása.

- Szerencsés fiú. ő már otthon van és képzeld, Kathie és Vincent jött be, hogy hazavigye! - mondta Ben.

- Kathie és Vincent? - kérdezte Abigél, mintha rosszul hallotta volna.

- Igen! - mondta Ivan kicsit zavartan. - Azért nem mondtam, mert az akartam, hogy meglepetés legyen a számodra,  ha átmész Elenorékhoz.

- Ivan, hogy tudtad ezt megtenni velem? Régen olyan hatással voltam rád, hogy bármit kiszedtem belőled! - mondta Abigél és tette a haragost. - Mi van, elmúlt a varázsom?

Nevetve megölelte az öreg urat.

- Hogy én miket tudok meg rólatok?! - hahotázott Ben.

Randy és Beny ott lábatlankodtak az ágy körül, pont kapóra jöttek az ügyvédnek.

- Gyertek, megyünk egy kört és megnézzük a képeket a folyosón. A szüleitek addig hagy beszélgessenek. - mondta

S bár a fiúk nem voltak elragadtatva az ötlettől, menniük kellett. Mikor a büfében a harmadik fagyit fogyasztották, már nem is bánták a hosszú sétát.

- Ivan gyere, te is nyalhatod a fagyim! - mondta a kis Beny.

Ivan felkapta a gyereket, de hirtelen le is tette, mert izületei hevesen tiltakoztak a kis fiú zömök, lénye ellen.

- Hagyd meg az ostyát nekem. - mondta.

Órája lehetett, hogy eljöttek a szülőktől, de a két gyerek egyre jobban élvezte Ivan társaságát. Abigél és Ben nem győzték kivárni míg visszaérkeznek, így elindultak a büfé irányába. Ben nem mozgott valami biztosan a mankóival. Beleizzadt ebbe a kis mozgásba, ma valahogy hamarabb elfáradt. A büfében meglelték Ivanékat.

- Abee, ha nem haragszol, én a szobámba megyek és lepihenek. - mondta Ben.

- Ivan légy szíves vidd haza a gyerekeket, én itt maradok Bennel és majd taxival megyek haza! - mondta Abigél. - Oké?

Egy puszit nyomott az öreg arcára, hiába is vonakodott az.

Ivan kemény próbált maradni.

- Abee, sajnálom, de nekem dolgom van!

- Ivan, neked dolgod van? - kérdezte az ügyvédet, de faggatni nem volt ideje, mert a fiai közbekiabáltak.

- Igen Ivan, gyere haza, a Nora is vár!

Ilyen invitálás elől nem volt menekülés.

- Persze, persze! Majd át rendezem a soraimat! - mosolygott és már úton is voltak a parkolóba.

- Tényleg, a kis Nora hol van? - kérdezte Ben. - Zongorázik?

- Állandóan! Készül az évzáró hangversenyére. Istenem, ez lesz a negyedik! - mondta a büszke anya.

Másnap Abigél átment a Fabrusékhoz a gyerekeivel együtt. Idősebb Fabrusék nagy szeretettel fogadták a fiatal asszonyt. A gyerekeket sorra ölelgették, a kis Norat külön megdicsérték, hogy milyen komoly kislány. A fiúkat nem sokáig tudták fékezni, mert azok rögtön Evelynnel kezdték hajtani egymást. Most látták a nagyszülők, ki is ez a kis ördög. Hármasban fetrengtek a földön, Randy persze egy kicsit hagyta magát. Könnyedén legyűrhette volna a két kis vadócot.  Vigyázott, hogy mindkét kicsi egyformán részesüljön a gyömöszölésből. Nora, Dorothea kezét fogta meg és elvonultak Mick zeneszobájába. Ez a két kislány nagyon szerette egymást.

- Nora, eljátszod azt, amit most tanultál? - kérdezte Dorothea és leült egy fotelba.

Nora a zongorához ült és pár futammal bejáratta az ujját. Belekezdett egy darabba. Dorothea kicsit furcsán nézett ez a zongorázás nem hasonlított azokra a zenékre, amiket a gyermek műsorokban szokott hallani.

Észre sem vették, hogy egy hallgatója van a kis programnak. Mick egy gyönyörű melódia mágnesétől vonzva ment a szoba felé. Az ajtóban megállt és hallgatta a játékot. Tudta, hogy Nora jól zongorázik, de hogy még türelme is van egy kisebb gyereknek játszani, hát ez igen! A férfi nem akart zavarni és visszament a társasághoz.

- ..... és ha Ben kijön a kórházból, de legalább az iskola szünetben, gyertek át Hawaiira! - mondta Kathie Abigélnek.

Míg Mick Nora játékát hallgatta, az anyja, ki megszabadult minden lelki gyötrődésétől, meghívta a Taylorékat.

- Ez csodás! - gondolta Mick, és abban reménykedett, hogy Abee Ben nevében is igent mond.

- Kathie, én ezt nem tudom megígérni. Majd Bennel is kell, hogy beszélj! - válaszolt Abigél.

- Majd én azt elintézem a haverommal! - szólalt meg Mick.

Az ügy már le is zárult. Két ilyen barát, mint Ben meg a Mick közös nevezőre fognak jutni.

Ben három hét után járógipsszel hazatérhetett. Még mankóra volt utalva, de napról, napra jobban érezte magát. Élvezte, hogy kényeztette a felesége, egy pohár vizet nem önthetett magának. A gyerekek nagyon örültek az apjuk állandó jelenlétének. A kicsiknek sokat olvasott meséket. Sokat beszéltek az izgalmasnak ígérkező nyárról, mikor majd meglátogatják a Fabrus nagyszülőket Hawaiin. A gyerekek kis életük első komoly utazására készültek. A két iskolásnak már volt némi fogalma az idő múlásáról, számolgatták, hogy hány napot kell még aludni az indulásig.

Hónapok teltek el és a kis Nora a szobája falán függő naptáron jelölte az elmúlt napokat. Úgy okoskodott, hogy valahogy július első hetében fognak elrepülni. Naptárján addig még két piros tollal keretezett nap volt. Májusban egy újabb vizsgája a zeneintézetben és a születésnapja július első hetében. szorgalmasan huzigálta ki az elmúlt napokat. Abigél mosolyogva nézte a naptárt, együtt izgult nagy lányával a napok múlásán.

Eljött a tavasz, mindenhol virágoztak a fák. Nőtt a fű egyre magasabbra, a gyomok is elkezdték kártékony életüket. Kis nyúl lapult az egyik fűcsomó mellett. Nem rég született, tapasztalatlan volt még nagyon. De most valami mégis súgta neki, hogy nem szabad megmozdulnia. Mi volt az, ami megrettentette? A program, ami a génjeiben volt rögzítve. A megfoghatatlan gyors, fekete valami, ami előtte suhant el a földre simulva, kioldotta a kódot. Ráébredt arra, hogy ha egyszer nem veszi időben észre a sas árnyát, többször nem lesz módja hibázni. Lapult, jól beleilleszkedett a rögök színébe. A sas elvesztette a szeme elől. Újból felemelkedett többszáz méterre, hogy jól átlássa a több mérföldes vadászterületét. Körözött, kihasznált minden kis szellőt, úgy érezte, neki nem kell sietnie, az idő neki dolgozik.

Aztán meglátott a távolban egy fekete, meglehetősen gyorsan mozgó dolgot. Már sokszor látta életében és kíváncsisága mindig visszavitte őt  arra a helyre, ahol az a titokzatos fekete valami a hívó parancsot kiadta számára. Erőteljes szárnycsapásokkal sietett arra és lecsapott. De még mielőtt elérhette volna a soha el nem érhető zsákmányt, egy fiatal fiú, vastag, bőrkesztyűbe bújtatott karját találta magával szemben. Szárnyait becsukva megpihent azon.

- Mondtam neked John, Sunyit nem lehet elveszteni! - büszkélkedett a fiú.

- Igen, ez a toll bábu egy csodálatos valami. - mondta a másik.

John, egy alacsony, korhadt fatörzsre nyers húst tett ki egy papírzacskóból és a sast odaültette mellé. A madár lábán levő bőrszíjat könnyedén átvetette egy gallyon. A sas, fajtájának díszpéldánya, ette a csirkemaradékot. Szárnyival csapott néha, mintha az egyensúlyát akarná visszanyerni.

- Tudod, amíg te látod a sast, addig semmi gond, mert ő jobban lát téged. És a tol bábu reflex a vérébe van itatódva. Ha látja, hogy pörgetem, esélye sincs ellenállni a parancsnak! - vezette elő szakvéleményét John.

És ez így volt. Sunyi fiókaként került John bátyja birtokába. Azóta épült fel benne a pavlovi reflex, amely az örökös visszaigazolással rabul ejtette Sunyi csöppnyi agyvelejét.

A két fiú ott hevert a fűben, nézték a szikrázó napsütést. Élvezték az életet.

- Peter, fordítsd meg azt a kazettát! - mondta John.

- Oké! - mondta a másik és már szólt is a zene, teljes hangerővel.

Ben lábáról régen lekerült a gipsz, szinte már panaszmentes volt. Amikor kocsit vezetett, vagy repült, akkor a speciális igénybevétel még kihozta a fájdalmat. Ezért legtöbbször a klub oktató gépével mentek fel Mickkel, nehogy valami probléma legyen. Mick nevetve ült a hátsó ülésen, tudta, hogy Ben uralja a gépet. Örömmel ment fel mégis Bennel, jó kis balhés figurákat csináltak.

- Mick, te jössz! - kiáltotta hátra Ben és elengedte a botkormányt.

Barátja biztos kézzel hozta ki a gépet a dugóhúzóból és ráfordult a leszálló pályára. Mire Ben feleszmélt, már annyit vesztettek a magasságból, hogy nem volt visszaút.

- Te simlis! Még nem akartam volna lemenni! - kiáltotta Ben.

- Egy kis időt kell a családnak is szentelni! - mondta Mick.

- Igazad van! Készülnöm kell a Nora születésnapjára. Még semmit sem vettem a kislánynak. Bejössz velem a városba? - kérdezte Ben.

- Naná, hogy be! - mondta Mick. - Bár Elenor vett pár dolgot, én is szeretnék venni valamit a kis zenésznek.

Ben eltöprengett. Mennyire is repül az idő. A kis Noraja tíz éves lesz holnapután.

A ház tele volt. Gyerekek mindenfelé. Nora iskolás társai. Az óriási szülinapi zsúrra töménytelen vendéget meghívtak. Az idő kedves volt az ünnepelthez. Sütött a nap, szélcsend volt. A kertben több helyütt zsúrasztalok álltak. Körülöttük vidám gyerekhad. Itt most nem volt érvényben a szülői szigor.

- Ne edd a csokoládét!  Vigyázz a ruhádra! Egyél tisztességesen! Hogy  állsz? -

Meg a hasonló, totál unalmas felnőtt dörgedelem.

A sok szülő kissé odébb húzódva beszélgetett. Lesték csemetéiket. Majd otthon elszámolunk, gondolta némelyik. Abigél és Ben gyönyörködtek a nagy ünneplő seregben. A vendégek jobbára idegenek voltak egymás számára, de a kötetlen hangulat hamar áthidalta ezt a problémát. Mindenkit összekötött a legjobb, közös téma, a gyerek.

A party a szokásos módon volt megszervezve. A Johnsonék, a Kolosék, külső segítséget kaptak az óriási feladat megoldásához. Mrs. Kolos magán kívül volt.

- Ennyi gyerek, ennyi gyerek! - mormogta boldogan maga elé.

Nem tudta melyiket simogassa meg. Sokat nem tudott álldogálni, mert a party egésznapos mozgásban tartotta a felszolgálókat. De amikor a két kis kedvencét meglátta, akkor úgy volt vele, hogy fél percre megáll, bármi is történjék. A kis Evelyn meg a Kurt egymás mellett üldögéltek és nyalták a fagyit. Hangosan kacagtak, folyt le a kezük szárán a megolvadt fagyi. Dorothy úgy látta, hogy itt nem lehet továbbmenni. Előhalászott egy zsebkendőt és odament a kicsikhez.

- Ajajaj! - mondta és megtörölgette a két gyereket.

- Dorothy, Dorothy! Hozzál még fagyit! - kérlelte Kurt.

A nő megborzolta a majdnem fehér hajat és megölelte a két gyereket.

- Mindjárt jövök, el ne tűnjetek! - mondta.

De legközelebb már csak az ebédnél látta őket. Az ebédlőben nem fért el a sok vendég, ezért a kertben is voltak asztalok felállítva. Kanalak, villák, csörögtek a porcelánon. Helen Ziegler főztje tetszést aratott a vendégek körében. A meleg sültek gyorsan fogytak. Az étkezés egy órájára a felnőttek megint hatalmukba kerítették a gyerekeket. Egy-két pofon el is csattant a lecsöpögtetett ruhákért, de nagyobb baj nem esett. A gyerekek gyorsan leléptek az asztaloktól, sokuk a park leghátsó részében levő játszóteret vette birtokba.

Nora az ünnepelt, mindenhol akart volna lenni egy kicsit. Abigél kísérgette kislányát. Lassan közelített a délutáni mini hangverseny ideje. A vendégek izgatottan várták, tudták, hogy Nora valamilyen klasszikussal fogja majd őket elkényeztetni. A kislány szemével kereste Micket. A darabot, amit ma fog játszani, már évek óta ismerte. Micktől hallotta először, mikor odaát volt náluk.

- Anya, egy pillanatra beszélek Mickkel. - mondta Nora.

Abigél maga felé fordította a lányát.

- Mit akarsz Micktől? - kérdezte.

- Titok! - válaszolt a lány és még mielőtt anyja bármit is mondhatott volna odafutott Mickhez.

- Mick, kérhetek tőled valamit? - kérdezte.

Mick kacsintott a gyerekre.

- Valami nagy dolog? Mert akkor várj vele, nem hagyom elrontani ezt a jó kis szülinapi banzájt. - nevetett Mick.

- Gyere velem! - mondta Nora és már vonszolta is a férfit a zeneszobájába.

- Tudod, ezt a darabot játszom ma a vendégeknek. - mondta és egy kottát nyomott Mick kezébe.

- Ezt jól ismerem. - mondta Mick. - Valami problémád van vele?

- Nem, de szeretném, ha játszanád a hegedűszólamot! - kérlelte Nora a férfit.

Mick nem tudott mit mondani. Az egyetlen kizáró tényező az lehetne, hogy nincs hegedű. De ez álprobléma, mert tizenöt perc alatt megfordulnának kocsival, a sajátját elhozandó. Aztán arra gondolt, már miért is ne!

- Gyere pici! - mondta és Nora kezét megfogva rohantak le a lépcsőn.

A kertben az ünneplők nem tudhattak a dologról, egyedül Mrs. Kolos látta őket elviharzani, de nem ért rá csodálkozni, mert Mick cinkos pisszentéssel hallgatásra intette őt. Percek múltával Abigél kereste lányát, de az egyik szülő elkapta és végtelen szóáradattal agyondicsérte a partyt. Abigél udvariasan hallgatta az idősebb urat, Ben a háttérből figyelte őket, jól mulatott. Abigél szemmelláthatóan menekülni próbált. A vendég nem is tudta, hogy milyen jó szolgálatot tett egy kislány tervezte meglepetésnek. A vendégek ugyanúgy zsongtak, mint mikor ott hagyták őket tízegynéhány perccel, annak előtte. Nora annyira izgult, hogy arcát elöntötte a pír.

- Na, itt vagy! Merre kujtorogtál? - kapta el Abigél a lányát.

- Majd megtudod, anyuka! - bújt ki a gyerek a válasz alól.

- Gyere kicsim, még át kell öltöznöd a hangversenyhez! - sürgette Abigél a gyereket.

A lány erős karakter, belőle nem fogja kihúzni a titkot, abban Abigél már biztos volt.

- Itt készül valami! - gondolta az anya.

A kertben felszerelt hangszórók vegyes szórakoztató zenét árasztottak. Nem volt túl hangos, a beszélgetést nem tette lehetetlenné. A vendégek közül sokan táncoltak. Egyszer csak elhallgatott a muzsika és egy férfihang, - Adam Kolos volt - figyelmet kért.

- Kedves vendégek, a nap fő programja várja önöket a földszinti hallban!

A földszinti könyvtárszobát összenyitották a hallal, így egy jelentős területet biztosítottak a zenekedvelő közönségnek. A gyerekek nagy hada kint maradta parkban, nekik nem sokat nyújthat a komoly zene. De a szülők kíváncsian tódultak a duplaszárnyas bejárati ajtó felé. Lassan megtelt a két nagy terem. A zongora környéke maradt csak szabadon. Mikor a vendégek viszonylag jól elhelyezkedtek és csak enyhe pisszegés volt hallható, belépett Nora és a zongoránál megállt.

- Kedves vendégeim, barátaim! Köszönöm, hogy megtiszteltetek látogatásotokkal. A zenemű, amit ma előadok nektek, eredetileg zongorára és hegedűre íródott. Hogy a ti örömötök teljes lehessen, felkértem egy barátomat, hogy legyen segítségemre a mű tolmácsolásában.

A jelenlevők összenéztek. Vajon, ki a kislány partnerja. Ben Taylor értetlenül szorította meg felesége kezét.

- Abee, te tudsz valamit erről? - kérdezte.

Abigélben valami melegség lett úrrá. Itt csoda készül, gondolta.

Nora meghajolt, majd leült a zongorához és belekezdett egy lassú tételbe. A nézők nem értették, hogy hol a kisérő. Csak akik ismerték a darabot, azok tudták, a hegedűsnek még van ideje a belépésig. A dallam betöltötte a teret. Egy könnyed ismétlés következett és ebben a pillanatba Mick belépett hegedűvel a kezében. Ő, aki soha nem szerette a pózokat, kis barátnőjének kedvére eljátszotta ezt a szerepet. A meglepetés tökéletesen sikeredett. Mick összenézett Noraval, bátorítólag mosolyogva, hegedűjét az álla alá szorította és várt. Aztán felhangzott egy könnyed trilla. Mick ujjai mesteri módon szabadították ki a húrokban foglyulejtett gyönyörű hangokat. Kamara zene volt ez a javából. Egy fiatal leány, veleszületett tehetsége és egy érett hegedűs tökéletes összhangja volt. A nézők kis hányada volt jártas a zeneirodalomban, de áhítatuk átragadt a többiekre és egy olyan publikumot formáztak, kiknek érdemes volt e művet előadni. a darab nem volt rövid. Nora óriási munkáját mutatta, hogy kotta nélkül játszott. Hetek gyakorlása volt a fedezet a munkája mögött. Mick beugrása sokkal bátrabb dolog volt, mint azt sokan elképzelhették. Nem is emlékezett rá, mikor játszotta a darabot utoljára. Tárgyi tudása és nagy jártassága a kották világában, ezek volt az ő ászai. Biztos volt benne, hogy a kislányt nem hozza zavarba bizonytalan játékával. El sem vállalta volna a szereplést, ha ilyen veszélyekkel számolnia kellene. Egy gyermek munkáját nem szabad tönkretenni, mert ki tudja a kár milyen mélyen ütné  a sebet. Nora előtt egy csodálatos pálya állt. Ezt tudta a férfi.

Egy hegedűszóló lehetőséget adott a kislánynak, hogy székét megigazítsa, egy fortissimo következett. Emlékezett Mick tanácsára, nem akart hibázni.

- Nora, itt ennél a résznél sokan beleesnek a szereplés hibájába. - mondta Mick az előzetes megbeszélésnél és a kottára mutatott. - Tudod, mi zenészek, szolgák vagyunk! Szép szolgálat a miénk! Nem mi vagyunk a fontosak, a zenemű az! Erről a figyelmet egy pillanatra sem szabad elvonni. Sokan úgy érzik, hogy kötelességük a fejüket rázni és szinte ráfeküdni a zongorára. Csak az a mozgás megengedett, ami indokolt. Erre vigyázz, kicsi! Oké?!

- Oké! - mondta Nora.

Mrs. Kolos ott állt az első sorban, Randy kezét fogta. Nagyon büszke volt az ő kis ismerőse játékára. Nora korrektül játszotta a tételt. Mick nézte a gyönyörű gyereket, a kezét, ahogy erőteljesen verte a fehér-fekete billentyűket. Igen, így kell tolmácsolni egy művet, csak a hangok fontosak, az emberi magatartásnak nincs semmi jelentőssége.  Most csak ketten voltak egy zárt világban, egy boldogabb világban és onnan árasztották el a nézőket a zene csodájával. Szerette ezt a gyereket eddig is, de most egy lett vele. Közös érdeklődési körük mélyre gyökeredzett.

A viharos fortissimo átsimult egy gyönyörű, lassú tételbe, Nora Micket kereste szemével. A kislány szavak nélkül sugallta az üzenetet partnerjéhez.

- Ezt megcsináltuk!

Mick könnyedén meghajolt a kislány felé, aztán odalépett hozzá és kezet csókolt akis művésznőnek.

Abigél átverekedte magát a tapsoló vendégek tömegén és magához ölelte Norat. Kerülte Mick tekintetét. Boldogan sírt. A közönség tombolt. Dorothy, Randy kezét fogva, odament Abigélékhez. Az anya félrelépett, hogy Randy is gratulálhasson egy öleléssel a testvérének.

- Nagyon szépen játszottál a Mickkel, kislányom! - mondta Dorothy az ő egyszerű stílusában.

- Kedves közönség!  mondta Mick. - Kis barátnőmmel nagyon örülünk, hogy játékunk tetszett.

Dorothea is odaért hozzájuk.

- Nagyon szép volt Nora! - dicsérte kis barátnőjét

A két kislány közre fogta Randyt és mosolyogva álldogáltak a tömeg közepén.

A teremben feloldódott a feszültség és a tömeg az ajtók felé indult, kivéve Bent, aki szintén magához akarta ölelni Norat.

Ez a gyerek az ünnepelt és biztos, hogy ő adta a legnagyobb ajándékot a jelenlevőknek. Erre gondolt, mikor puszit nyomott az arcára.

A sok-sok nagyon kis gyerek miatt a szülők már kora este szedelődzködtek. Hét felé, bár még teljesen világos volt, már csak a személyzet volt a parkban. A rendcsinálás súlyos feladata még az éjszakai órákba is belehúzódott.

Peter és John, a két kebelbarát harsányan röhögött. Sunyi a sas, fröccsentve ürítette meszes ürülékét, John biciklijének első kerekére. A két fiú nem idegeskedett ilyen dolgon. Számukra ez a természetes magatartása a sasnak. Korán indultak útnak, a jó időben sokan fognak kijönni a domboldalba. Ők úgy gondolták, hogy dél felé már el is indulnak haza. Három-négy óra legyen elég Sunyinak. A magnót ma is hozták magukkal. Ellesznek a rock zenén, amíg a sas kiröpködi magát. Az eszkiben, a csirkeaprólék mellett ott volt a két fiú szendvicse, meg a colája is. A megszokott dombtetőre felkarikáztak, a fűben keményen kellett hajtani a pedált. A sas egyensúlyozott John előtt a kormányon. Peter leterítette az öreg pokrócot, miután biciklijét a korhadt fatörzshöz támasztotta.

John ráültette a sast az ágra és pár cafat húst tett elébe. Nem akarta, hogy sokat egyen, mert akkor nem lesz kedve repülni. Ha Sunyi nem tudja magát kirepülni, akkor az esti órákban nagyon nyugtalan és éktelen rikoltozásával feldühíti a környéket.

A fiúk colát bontottak és hallgatták a magnót. Minden számot külön megvitattak. Robert Plant hangja hasította a vasárnap délelőtti csendet. A két fiú úgy gondolta, hogy ennél nincs felségesebb. Napsütés, hideg cola, a sassal a szabadban és a bálványozott énekes hangja. Ez igen!

- Johnny, most én engedem fel a Sunyit! - jelentette ki Peter.

- Oké, csináld! - válaszolta John.

Peter leoldotta a bőrszíjat az ágról és bőrkesztyűs kezére ültette a madarat. Kettőt lépett a domb legmagasabb pontjáig és fellendítette a sast. Sunyi könnyedén emelkedett felfelé. Fél perc és a két fiú csak azt tudta, hogy milyen irányban tűnt el.

Tele volt a parkoló, mire a két család megérkezett a repülőklubhoz.

Sokáig pihentek a reggel, mindannyian fáradtak voltak a tegnapi sűrű nap miatt. De ez a kirándulás már be volt programozva. A világért sem hagyták volna ki.

Ben beállt a falhoz teljesen és mikor kiszállt Abigél meg a gyerekek, Mick szorosan nekisimult a kocsijukhoz. Így spóroltak némi helyet. Úgymond, csak egymást zavarták, másnak nem okoztak fejtörést.

A gyerekek egymást hajtva, nagy ricsajjal köröztek a felnőttek körül. Átvonultak a vendéglőn, ki a leszálló pályára és az ott elhelyezett padok némelyikét lefoglalták. Mire letelepedtek a pincér is előkerült. Egyenlőre csak üdítőket kértek, kiadós reggeli után voltak.

Ben elment a bazárhoz és vett öt, kis, gumimotoros papundekli repülőt, hagy játszanak a gyerekek. Beny az első mozdulatra tönkre tette a sajátját, de még mielőtt a szája elgörbülhetett volna, Evelyn odaállt elébe.

- Beny, itt van az enyém, játszhatsz vele! - mondta legjobb barátjának.

Ez a két kis négy éves elválaszthatatlan volt. Szüleiknek sok boldog percet adtak. Öröm volt nézni őket, ahogy együtt játszottak sokszor, órákon át.

- Megyek, előkészítem a gépet! - mondta Mick. - Megröptetjük a kis ünnepeltet. Persze mindenki repül, csak két körben lesz lebonyolítva az egész!

- Oké, oké! - rikoltoztak a gyerekek.

Mick elment, először meglátogatta ismerőseit az irányító toronyban, aztán kihozta a gyönyörű kétmotorost a hangárból. Odagurult a tankoló helyre és feltöltötte a gépet. A kis társaság alig bírta kivárni, míg végre Mick odaért hozzájuk a géppel.

Abigél fogta Nora kezét, Elenor Dorotheat és Evelynt vezette volna a géphez, mikor a kis Evelyn tiltakozni kezdett.

- Én nem megyek a lányokkal, én a Benyvel akarok menni!

Ben Taylor felkapta a vadócot és vitte vissza a fiaihoz.

- Evelyn, gyere! - hívta őt a testvére.

- Nem! - mondta az és mindenki tudta, hogy a kislány csak Benyvel fog repülni.

Abigél beült Noraval és Dorotheaval a hátsó ülésre. Mick ült a baloldali pilótaülésre. Elenor a másodpilóta helyét foglalta el. Bekapcsolták a biztonsági öveket.

- Mick Fabrus, Mick Fabrus! Halló, torony. Kérek engedélyt felszállni! - mondta Mick a rádióba.

- Halló Mick, halló Mick! Egy vitorlázó jön a hátad mögött. Engedd le és azonnal indulhatsz. - jött a válasz.

A két motor nyugodtan járt, enyhe remegéssel várakozott a repülőgép. Elsuhant a fejük felett az említett vitorlázó és pár másodperc után a pilóta puhán a talajra tette. Segédkező fiatalok rohantak oda és a szárnyakat egyensúlyban tartva legurították a gépet a pályáról.

- Halló torony! Megyek! - szólt Mick.

- Oké Mick! - volt a válasz.

Mick a gázkart óvatosan megmozdította, a kellő fordulatot elérte és lassan a felszálló pályára gurult. A gyerekek élvezték az enyhe zötykölődést. Nagyokat nevettek. Igazi repülős gyerekek voltak ők. Még menni egyikük sem tudott, de már jó csomó órát repültek szüleik társaságában. A kis Nora négy napos korában esett át a tűzkeresztségen.  Mick ráfordult az egyenesre és fokozta a gázt. A repülő gyorsított és rövid nekifutás után felemelkedett. Rettentő jó repülési tulajdonságai voltak ennek a gépnek. Mick tavaly vette és Elenorral együtt jelentős repülési órát tett bele. Felesége is nagyon szerette a kis ötszemélyest.

Elenor hátra fordult az ülésen, megnézni, hogy a gyerekek hogy gyötrik Abigélt. Nevetett barátnőjén, aki számára nem létezett rossz gyerek. Nagyon jól mulattak a hátsó ülésen. Abigél, mindig jól fésült frizurája, rosszabbul nézett ki, mint egy vihartépte szénakazal. No, ő sem pihent a babérjain, két kézzel dolgozott.

Mick felhúzott két ezer méter magasba és tartotta a nyugati irányt. Az ég felhőtlen volt, vakítón kék. Ezzel a gyors  repülőgéppel hamar eltávolodtak a reptértől. A táj, egy farmerok által szabálytalan alakúra tervezett sakktáblát formázott. Mick meg-megdöntötte a gépet, hogy a gyerekek is lássanak valamit. Ők csak ilyenkor láttak ki a gépből.

Halló lányok, nincs valami extra kívánság? - kérdezte a férfi.

- Apa, azt a tavat nézzük meg, ahol múltkor olyan közel repültél a vízhez! - mondta Dorothea.

A kislány ötlete tetszést aratott mindenkinél. Mick már csűrte is a gépet és délnek repült. A tájat úgy ismerte, mint a tenyerét. Minden öregebb fa, minden domb beszélt hozzá. Tizennyolc éves kora óta, majdnem minden héten repült a táj felett. A távolban feltűnt egy szabálytalan alakú folt a földön.

- A tó, a tó! - kiáltotta Dorothea.

Mick úgy helyezkedett, hogy a tó leghosszabb oldaláról közelítsen. Meredeken ereszkedett lefelé. A gyerekek sikongtak. A víz felülete tükör sima volt. Apró hullámok millióit indította útnak a két légcsavar szele. Nem voltak két méterre a felszíntől. Élvezték a mélyrepülést. Mick a tó végénél felkapta a gépet, végig emelkedve visszatért az előző kiindulási pozícióhoz és újból zuhanóba váltott. Eljátszották, többször ugyanazt.

- Oké Mick. - szólalt meg Elenor. - Menjünk vissza és hozd el a többieket, ez jó tréfa!

- Na, lányok, most a testvéreiteket is elhozzuk, jó? - kérdezte a férfi a gyerekeket.

- Persze! - mondta Nora.

Mick újból felvitte a gépet, úgy 800-on tartotta magát és a nappal szemben repülve rátért a repülőtér irányára. Alacsony dombok felett repültek. Jóval alattuk, pár tucat galamb szárnyalt.

- Halló Mick! Halló Mick! - sercegte a hangszóró.

- Ez az apa! - mondta Nora.

- Ha-ha! Ezek nem tudnak bennünket kivárni. - nevetett Abigél.

- Halló Ben, megyünk már vissza, pár perc múlva leszállunk. - szólt a rádióba Mick.

- Anya! - hallatszott megint a sercegés. Beny szólította az anyukáját.

- Halló kicsim! Mindjárt te is feljössz! - nyugtatta meg kis fiát Abigél.

Kis idő után Elenor szólalt meg.

- Nézzétek! - mutatott galambok óriási tömegére.

Valahol galambászok engedték el postagalambjaikat. Most értek pont föléjük.

A sas zuhanó repülésbe húzott a galambokra. Hibázni nem is lehetett. A madarak nagy számmal kisebb felhőbe tömörültek. Sunyi elérte a legnagyobb zuhanási sebességet, amit egy zuhanó test  egyátalán elérhet. A nap felől érkezett, nem is lehetett szinte látni. Mick sem látta. Mick semmit sem látott. Az óriási sas az ablak fém keretét találta el. Az üveg kirobbant és keret egy kis szilánkja, Mick nyakát átszakítva, Elenor mellett a kabin falába állt. Nem fogták fel a másodperc töredékének a tragédiáját azonnal. A gép zuhanni kezdett. Az ablak üveg darabjaitól mindannyian véreztek. A halott férfi nyakából fröcsögött a vér.

- Mick! - sikoltotta Abigél.

Elenor gyakorlott kézzel húzta a kormányt magafelé, és a csűrőlapokkal operált. Szó nem hagyta el az ajkát. Próbált hideg fejjel repülni. Az ő oldalán az ablak a helyén maradt, de Mick vérétől teljesen el volt borítva. Elenor szinte vakon repült. De már semmi sem számított. A gyerekek sikoltozása sem jutott el hozzá. Érezte, hogy a haja alól vér csöpög az arcára, de nem érdekelte, ő meghalt a férjével együtt. Nem tudni, hogy ki az a nő aki, mint egy utolsó feladatot a gépet le akarja tenni. A nő nagyon tudott repülni. A majdnem lehetetlent csinálta. Már a repülőtér közelében volt. Erőltette a szemét, foltokban látta a repülőtér épületeit. Arra gondolt, hogy ha kitart a szerencséje, akkor tud landolni a pályán kisebb roncsolódással. És akkor megmenthetik a gyerekeket és Abigélt. Magára már nem is gondolt.

Ben a gyerekekkel már lejött a toronyból és várták a visszaérkezőket. Kedvenc látcsöve a nyakában, a három gyereket terelgette az asztalukhoz, ahol még ott voltak a félig kiivott colás üvegek. Ben figyelte az eget, úgy volt vele. hogy már itt kellene lenniük. Aztán meglátott egy repülőt, de az nagyon alacsonyan érkezett.

- Mi lehet ezzel a géppel? - gondolta, még nem ismerte fel Mick repülőjét.

Távcsövét a szeméhez illesztette és meghűlt az ereiben a vér. A repülő rendellenesen viselkedett és a jobb oldali ablakát vér borította.

- Jaj! - nyögte.

El sem tudta képzelni, hogy mi történhetett. A gép gyorsabban érkezett annál, hogy korrektül landolni tudjon. Már távcső sem kellett, mindent tisztán látott. Az okát nem tudta, de a tragédiát minden csontjában érezte.

Randy látta apját, látta a repülőgépet, ami szemmel láthatóan bajban volt. Okos kis fiú lévén, ő is ráébredt a valóra.

- Anya! - kiáltotta és rohant.

Még nem tudta, hogy a gép hogy végzi, de ő már rohant.

Elenor mindent elkövetett, sok korrekciót nem tudott végrehajtani, úgy ért talajt, a keskeny betonsáv legszélén, ahogy az a legjobban elképzelhető volt, majdnem vakrepüléssel. Az emberek elhűlve nézték a gép vergődését. Ben nem tudott megmozdulni. Csak szorította a két kis gyerek kezét és rettentően félt. Randy után rohantak már többek. A repülőtér tűzoltókocsija is húzott ki a garázsból és a kis gép érkezési helye felé robogott. Bőgött a szirénája. Ben próbált mozdulni, de nem tudott. Azt várta, hogy felébred egy gonosz álomból. Pedig neki ezt az álmot végig kellett álmodnia.

A repülőgép egyik kereke leért, Elenor a feladatot megoldotta, ez már úgy látszott. De mielőtt a másikat is talajra tehette volna, a földön guruló kerék, egy gödörben elakadt. A gép megperdült e kerék körül, szárnyával a talajba csapott, és az orrán átbukott. A szárny tartályokból fröcskölt a kerozin. Két további átvágódás után, a gép a hátán fekve megállt.

Elenor nem vesztette el az eszméletét. Bordája alatt éktelen fájdalmat érzett. Kioldotta a biztonsági övét és kijött a fejjel lefelé pozícióból. Mindent vér borított. Abigél ájultan lógott a hevederben. Elenor nem boldogult a csatokkal. Hidegséget érzett a vállán folyni. Orrát csavarta az üzemanyag szaga. Utálta önmagát, mert izmai ösztönösen a kiutat keresték. Óriási erőfeszítéssel kirúgta az ajtót és mászott kifelé a gépből.

Randy rohant, ahogy csak tudott, valami húzta a gép felé. Egy fűcsomón felbukott, de felpattant és rohant tovább. Alig látta hová lép, ömlött a könnye, de rohant. Hang nem hagyta el az ajkát. Látta, amint valaki kimászik a gépből. de nem tudta ki lehet. A szakadt, véres ruha cafatok és a mocskos szőke haj nem adott bizonyosságot. A fiú meg sem torpant, mikor a gép felrobbant. A sebesült biztos távolságban feküdt a földön. Kínlódva próbált a gyerek felé fordulni. az most megállt. Nem ismerte fel a nőt. Összeroncsolt véres arc.

- Gyere ide! - hallotta a fájdalomtól eltorzult hangot.

- Gyere ide! - mondta megint a hang.

Randy odalépett a nőhöz, már tudta, hogy az Elenor az.  Az ő anyja bent van az égő gépben Mickkel és a két lánnyal.

- Vigyázz Evelynre! - nyögte Elenor.

Megpróbálta megérinteni a fiút. Randy ráborult Elenorra és kitört belőle a hangos zokogás. A halálosan sérült nő fájdalmát csak fokozta a kis könnyű test súlya, de még pár másodpercig boldogság áramlott benne szét. Az utolsó kép, ami tudatáig eljutott, az volt, hogy az odaérkezők leemelik róla a fiút, ki őrjöngve kiáltozza.

- Vigyázz Evelynre! Vigyázz Evelynre!

A fű égett mindenütt. A tűzoltókocsi habbal árasztott el mindent. A gép roncsa még füstölgött, de további veszéllyel nem kellett számolni.

Ben ott állt és szorította a két gyermek kezét. Azok sikoltoztak és rohantak volna Randy után. A férfi nézte a távolban lezajló eseményeket, nem volt ereje odébb lépni. Az elmúlt két perc megtanította félni. Két ismerős klubtag hozta a síró Randyt. A kicsik végre kiszabadították magukat a bilincsből és hárman összeölelkezve sírtak. Az öreg George ott állt Ben mellett és nagyon fájt a szíve. Kereste a szavakat. Ben ránézett, de nem szólt egy szót sem. Odalépett a három gyerekhez és némán bevezette őket a klub társalgójába. Tudta, hogy a szenvedéseiknek még nincs vége, a rendőrség minden pillanatba megérkezhet.

Egy fiatal nyomozó érkezett. Körbe járta a gép roncsát, többen tisztogatták a habtengerből és kiemelték a halottakat. a mentőorvos látta, hogy itt nincs mit tenni. A nyomozó szerint a bűncselekmény ténye nem kizárható itt és boncolásra adott utasítást. Repülő roncsát szakemberekkel kívánta megvizsgáltatni. Többeket megkérdezett, a hallottak nagyon egyöntetűek voltak.

- Ben Taylor a klubban van! - mondta az egyik szemtanú. - Az ő hozzátartozói is a gépben voltak! A kis fia, a Randy még tudott beszélni Elenorral, aki a gépet lehozta.

A nyomozó megkereste Bent.

- Copper vagyok! - mondta. - Tud pár kérdésemre válaszolni, Mr. Taylor?

- Igen! - mondta Ben.

- Oké! Milyen kondícióban volt a gép? - kérdezte a nyomozó.

- A repülő másfél éves lehetett! A legmodernebb típus, állandó kontrol alatt. Barátom, Mick Fabrus volt a tulajdonos. Gondolom, ismeri a nevét! - mondta Ben.

- Ismerem, vagy sem, egy név nem garancia egy gép állapotára! - válaszolt a nyomozó túl magabiztosan.

- Mr. Copper, a gép vadonat új volt, ez a klub egy nagyhírű klub, nem tartunk roncsokat. Mick Fabrus meg tudta magának engedni, hogy gépét annyiszor szervízeltesse, ahányszor csak akarta. És nem utolsó sorban a barátom az államok egyik legjobb pilótája lehetett. - mondta Ben a flegmáskodó nyomozónak.

- Akkor van valami elképzelése a tragédiáról? - kérdezte Copper.

- A gép ott jött be a repülőtér térségébe, - emelte fel kezét Ben - nagyon alacsonyan és a kelleténél gyorsabban. És erősen oldalazott. Gondolom, azért, mert csak az baloldali hiányzó ablakon lehetett kilátni, vagy ilyesmi! Elenor hozta le a gépet, le is tette jól, csak a leszállópálya betonjának a szélén és a kereke beállhatott. - próbálta Ben megmagyarázni a történteket.

Egyre többen voltak már körülöttük. Rossz, figyelmetlen szokása sokaknak a kíváncsiság.

- Az egyik szemtanú azt mondta, hogy az ön fia volt az első, aki odaért a színhelyre. - mondta a nyomozó. - Szeretnék vele beszélni!

Ben odament az öreg Georgehoz, aki a három gyereket vigyázta.

- a nyomozó Randyvel akar beszélni. - mondta halkan Ben. - Mit gondolsz George, hagyjuk a gyereket faggatni?

- Fiam, hiába undorító ez a zsaru, a munkáját végzi! - mondta az öreg és bátorítólag megsimogatta Randy fejét. - Ugye Randy, beszélünk a rendőr bácsival?!

Az öreg igazgató fogta a gyerek kezét és odamentek Copperhoz.

- Legyen rövid! - kérte a nyomozót.

- Figyelj fiam, azt hallottam, hogy te még beszéltél a pilótanővel. - próbált megnyerő pofát vágni a férfi. - Mit beszéltél vele?

- Elenor már kint feküdt a füvön, mire én kiértem a repülőtér végére. - hüppögött Randy. - Azt mondta, hogy menjek oda hozzá, mert a végén nem mertem közelíteni.

- Milyen messze voltál a pilótanőtől? - kérdezte Copper.

- Mint ide a terem vége! - saccolta a fiú.

- És te odamentél? - sürgette a nyomozó.

- Igen, oda! - Randyt újból fojtogatta a zokogás. - Azt mondta nekem, " Vigyázz Evelynre! Vigyázz Evelynre!

Ben lépett oda és nyugtatólag a fia vállára tette a kezét.

- Azt hiszem, ez minden, Mr. Copper! - mondta.

- Valamit mondott még a pilótanő? - erőltette az ügyet a nyomozó.

Ben elvesztette a türelmét.

- Ember nincs több válasz! - ordította.

George bácsi lépett közéjük.

- Mr. Copper, ha van még valami gondja az üggyel, kérem vegye fel a kapcsolatot a család ügyvédjével. Ivan Bonafortuna, Ivan Bonafortuna a neve, megtalálja a telefonkönyvben. - igazította el George az értetlen embert.

A nyomozó még körbejárt a leszállópálya mentén, de semmi újat nem hallott. Hacsak azt nem, hogy a repülőtér, - egy privát repülőtér, - a Fabrus család tulajdonát képezte a kezdetek óta. De ez csak az ő számára volt újdonság.

- Ez is valami! - gondolta.

- Egy gép lezuhan, a reptér a pilóta tulajdona, motorhiba, vagy sem? ... hm! Ki tudja? - fűzte tovább gondolatait.

George bácsi kikísérte Ben meg a gyerekeket a parkolóba. Az egész társaság közelített a parkoló végében várakozó kocsik felé. Ben megtorpant.

- George bácsi, hozass egy taxit, vagy vigyél bennünket haza valahogy! - mondta szomorúan. Nagyon fáradt volt fizikailag, szellemileg.

A kis Evelyn álomba sírta magát és Ben vállán nyugodott.

- Gyertek! - mondta az öreg George. - Ott áll a kocsim szemben!

Ben hátra ült a fiúkkal. Evelyn felriadt és rögtön sírni kezdett.

- Anya, apa! - sikoltozta.

Randy megölelte a kislányt, s bár a saját fájdalma is olyan nagy volt, hogy az szinte elképzelhetetlen, mégis vigasztalólag simogatta Evelynt. A kislány kezével kereste Benyt. Reszketve a félelemtől, összekapaszkodtak ők hárman.

Ahogy hazaértek és George bácsi megállt a kapu előtt, Mrs. Johnson sietett a kocsi felé. Gazdái nem voltak itthon, kíváncsi volt ki van az idegen kocsiban. A színezett szélvédőn nem tudott belátni. Aztán mikor Ben kiszállt és a gyerekeket kisegítette, Rose valami rosszat sejtett.

- Hol a kocsijuk, hol vannak a többiek?

Egy ilyen hosszú program után, mindkét család együtt érkezik haza. Ma is vacsorára várta valamennyiüket.

Odafutott a síró gyerekekhez és tudta, hogy nagyon nagy baj van. Rose érzékeny, nagyon lágyszívű teremtés volt, rögtön sírva fakadt.

- Mi van, mi történt?! - kérdezte könnyek között.

- Rose, nagy tragédia történt! Kérlek vigyázz a gyerekekre! - mondta Ben és már tovább is lépett.

- George bácsi, köszönöm, hogy haza hoztál bennünket! - mondta szinte búcsúzásképpen Ben és bement a házba.

Rose érezte, nem szabad többet kérdezni Bentől

- Uram, mi történt? - kérdezte Rose George bácsit. - Baleset az autóval, a többiek kórházban vannak?

- Nem madam, aki nincs itt az sajnos meghalt! A repülővel történt valami. Leszállás után felrobbant! - mondta George bácsi.

- Nem, ez nem lehet igaz! - sírta Rose.

Férje Raymond ekkor ért ide, de az utolsó szavakból megtudta a rémítő valót.

- Én megyek! - mondta George bácsi. - Még fel kell hívnom Mr. Bonafortunat.

Mikor a férfi elhajtott, Johnsonék bevezették a gyerekeket a házba és mindent elkövettek, hogy megnyugtassák őket. Szerencsére a két kicsit le tudták fektetni, és az elsötétített gyerekszobában álomba hüppögték magukat. Randyvel nem boldogultak sehogy. Egyre jobban elkapta őt a sírógörcs. Rose abszolút tanácstalan volt. Raymond azt tanácsolta, hogy hívják ki a család orvosát. A telefonba nem mondott semmit Rose, csak a gyerek idegállapotára hivatkozott. Az orvos azonnal indult.

Randyt még aznap bevitték a kórházba, mert elhatalmasodott rajta az ideg sokk. Teljesen magán kívül volt és kezdett félrebeszélni. Mr. Bonafortuna is megérkezett és a Rosetól hallottak után, meg sem próbálta zavarni Bent. Mit is tudott volna mondani neki? Ő, szinte családtag volt mindkét famíliánál, együtt érezte gyászukat.

Csengettek, Raymond nyitott ajtót. Mrs. Kolos állt az ajtóban, mondani akart valamit, de nem jött szó az ajkára.

- Jól van, jól! Gyere beljebb Dorothy! - mondta Raymond.

- Te jössz! - mondta John Peternek.

 Már több, mint félórája ő próbálkozott  a jelet leadni Sunyinak. Barátja átvette a fekete varjútollból készült bábut és fellépett a domb legmagasabb pontjára.

Elmúlt délután két óra, nem tudták mire vélni, hogy a sas nem tért vissza. Igaz, hogy egy kicsit jobban elengedték a kelleténél, a zenehallgatás elvette a figyelmüket a madárról. Dehát ez nem lehet egy nagy baj. Máskor is volt már ez így! Pár héttel korábban, két napig jártak vissza pörgetni a toll bábut, mire Sunyi visszatért. azért voltak mérgesek, mert délutánra más programjuk is volt. El is határozták, hogy majd holnap délután fogják folytatni a hívást.

John összecsavarta a viseltes pokrócot, felültek a biciklikre és hajtottak lefelé a lejtőn.  A dombos terepen zötykölődtek, nagyokat röhögtek.

- Holnap befogjuk újra a sast! - mondta Peter.

- Ja, persze! - bizakodott John.

Mr. Bonafortuna a poklokat járta végig. New-York egyik jól ismert ügyvédje volt, tehát tudott intézkedni, emberekkel bánni, de a baleset utáni hét próbára tette fizikai és szellemi erejét. Bennel nem tudott kapcsolatot teremteni, Mrs. Johnson senkit sem engedett a közelébe.

- Mr. Ivan! Én is csak a kosztot tehetem be a szobájába és a tiszta neműt! - mondta Rose.

- Ez nem jó így! - zsörtölődött az öreg.

Zsörtölődött, zsörtölődött, de tette a dolgát. Halálosan fáradt volt, de a sok tennivaló valahogy tompította a fájdalmát. Tartotta a rendőrséggel is a kapcsolatot. A vizsgálat kiderítette, hogy valóban baleset történt.

A repülő a földet érés után, mikor szaltót vetett, elvesztette a balszárnyát, ami nem lett a tűz martaléka. A tövénél magyarázhatatlan vérnyomok voltak.  Miután kiderült, nyilvánvalóan, hogy nem emberi vér volt, indokolttá vált a további elemzés. Ami megállapította, hogy a gép egy sassal találkozott. Egy rendkívül nagy példány kellett, hogy legyen, más nem magyarázza meg a helyzetet. A nagy test, plusz az összeadódó sebességek okozták a tragédiát.

Kiderítették, hogy Mick az első másodpercben meghalhatott, mert egy fém darab szétroncsolta az ádámcsutkáját.

Abigél és a két gyermek a robbanáskor veszítették az életüket.

Elenor pedig a vérveszteség és a mája leszakadása miatt halt meg.

Ez a jelentés jött a rendőrségről.

Ivan ment egész napokat, organizálta a temetés ügyeit. Szétküldte a gyászjelentést, százakat kellett kiértesíteni, újságoknak leadni a gyászhírt. Amikor a hivatali órák elmúltak, az öreg a kórházba ment, Randyt meglátogatni. Az orvosok ott is csak rossz hírekkel fogadták. Bár állandóan nyugtatókon tartották a fiút, semmi eredményt nem tudtak felmutatni.

- Vigyázz Evelynre! Vigyázz Evelynre! - kiáltozta mindig, amikor csak ébren volt.

Rettenetes feladatot rótt Elenor egy nyolc éves gyerekre. Ha sejtette volna, talán némán hal meg!

Ivan napokig gondolkodott a temetés mikéntjéről. Koporsó, vagy urna? Ben volt az egyetlen személy, akinek a véleményét kikérhette volna, de Ben nem válaszolt.

- Ez nem jó így! - morogta az öreg.

A két család rendkívüli szoros kapcsolatát figyelembe véve, közös sírboltot csináltatott. A halottakat elhamvasztatta.

A temetés napján esett az eső. Mégis sokak jelentek meg a sírboltnál. A papnak öt embert kellett búcsúztatnia. Nem sietett a gyászbeszéddel. a család és a gyászoló tömeg megrendülten hallgatta a szavait. Gyönyörű imákat mondott az elhunytakért. A búcsúztató után szétszéledt a tömeg, a nagyon szűk családi kör lerótta kegyeletét az urnák előtt.

Mr. Bonafortuna belekarolt a háziorvosba. Minden áron beszélni akart vele.

- Doktor úr! - kezdte. -  Én nagyon aggódom Benért!

- Hogy a temetésre nem jött el, az megbocsáthatatlan! Valamit tennünk kell! - folytatta.

- Ivan, nem szabad azt az embert bántani! - mondta az orvos.

- Nem csak bánat, de kötelesség is van! - válaszolt Ivan és fájt neki, hogy ilyet kellett mondania. - Három gyerek van, kiről gondoskodnia kell. Ők igénylik a jelenlétét.

- Hogy hogy három gyerek? Hát a kis Evelynről is kell, hogy gondoskodjon? - kérdezte az orvos.

- Ez volt Elenor utolsó kívánsága! Én a jogi tényezőkről beszéltem a nagyszülőkkel, akik tiszteletben tartják menyük utolsó kívánságát. - magyarázta Ivan.

Majd újból kitört.

- Az első napon elvitetted a kisfiút a klinikára. Hát Ben azóta sem volt bent a gyereknél. Miért nem látogatja? azt hiszi, hogy el lehet bújni az élet elől?

- Ivan, te soha sem voltál ilyen keményszívű! Mi van veled? - kérdezte az orvos.

- Öreg vagyok és félek! Én nem tudom pótolni Bent a családjánál. - mondta az ügyvéd.

Az orvos ránézett az öregre, kit az utolsó napok nagyon megviseltek és arra gondolt, igen, ez az ember nagyon ki van idegileg, létkérdés a számára egy kis nyugalom.

A Taylor villában, a már korábban hazaérkező Rose fogadta őket.

- Ben nem jelentkezett? - kérdezte Ivan.

- Nem Mr. Ivan! - felelt a nő

- Én felmegyek hozzá! - mondta a háziorvos ellentmondást nem tűrő hangon. És már indult is fel a lépcsőn a felső szintre. Rose akart valamit mondani, de Ivan megfogta a kezét és csendre intette.

Az ajtó nyitva volt az orvos belépett a szobába. Először nem látott semmit. A sötétítő függönyök be voltak húzva. Aztán meglátta Bent, hanyatt feküdt a díványon. Odament hozzá és megrázta.

- Én vagyok az Ben! - mondta.

Ben kinyitotta a szemét és felismerte a doktort a folyosóról beszűrődő fényben.

- Tudom! - ennyit mondott.

Felállt, megigazította kézzel a haját és elindult az ajtó felé. az orvos nem hitte, hogy ilyen megoldása is lehet egy feladatnak. Ben visszanézett az ajtóból.

- Jössz? - kérdezte.

- Igen Ben, jövök! - válaszolt a doktor meglepődötten.

Kint a folyosó fényénél látta a férfi meggyötört arcát. Nem alkotott véleményt, ilyen helyzetben senkinek sincs joga ítélkezni. Először menjen át valaki a gyász poklán és aztán álljon egyenesen...

Ben ment lefele az alsó hallba. Ivan nagyot sóhajtott, mikor meglátta barátját.

- Ben, bemegyünk a kis fiadért a klinikára! - mondta az ügyvéd.

- Hol vannak a gyerekek, - kérdezte Ben.

Rose jött a konyha felől, ahol valami harapni valót készített a gyerekeknek.

- Rose, készítsd el a gyerekeket! - mondta Ivan.

A nő meglepve nézett Benre, szemében öröm tükröződött. Remélte, hogy a ház ura kilábalt az életet tagadó letargiájából.

A gyerekek pillanatok alatt útra készen voltak.

- Apa, apa! - kiáltotta a kis Beny és rohant Benhez.

Csak Evelyn nem tudta, hogy mi tévő legyen. Rose bátorítólag megbúbozta a kis fekete fürtös fejét.

- Kicsikém, menj oda Benhez! -  mondta.

A kórházba késő délután érkeztek. Randy egy fiatal orvossal sétált. Mikor meglátta az apját odaszaladt hozzá. Ben előre jött, a többieket kissé hátra hagyva. Nem tudta, hogy milyen hangulatban találja majd fiát. Nem akarta terhelni a kicsiket, egy esetleg, zokogó Randy látványával. De úgy nézett ki, hogy a kis fiú nyugodt, biztos tele volt nyugtatókkal. A család orvosa csatlakozott a fiatal orvoshoz és félre vonulva kikérte a véleményét.

- A gyerek túl jutott a sokkon, sok ideig nem fogta fel a haldoklótól hallottakat. - mondta a fiatal pszichológus, majd folytatta. - Megpróbáltuk megmagyarázni neki, hogy az nem egy terhelő parancs volt, hanem egy barát utolsó kérése volt! Szerintünk a gyerek jól van, de nem ártana még pár napot itt töltenie.

Ivan az üvegajtón túlról figyelte az eseményeket és megkönnyebbült.

- Na, gyerekek! Menjetek oda Randyhez! - mondta.

A három gyerek örült egymásnak, de nem sok szó esett közöttük. Csak kerülgették egymást, oda-odaléptek Benhez, aki megsimogatta őket. A gyerekek magatartása igen nagy benyomást tett a pszichológusra. Látszott rajtuk, megilletődöttségük ellenére, hogy nagyon jól meg vannak egymással. Bizonyára rengeteg időt töltöttel már egymás társaságában.

Evelyn kapaszkodott Ben zakója sarkába és megrántotta azt.

- Ugye Ben,  a Randy haza jön velünk! - kérdezte.

A férfi ránézett a doktorra és szemével igazolást keresett.

- Végül is a gyereknek nincs már baja,.... de nem is tudom! - mondta az orvos.

- Akkor haza visszük a fiamat! - mondta Be és körbe nézett, mosolygó szemeket látott.

Az öreg Ivan a torkát köszörülte.

- Hm, hm ... Ben fiam, ez a beszéd! Otthon, együtt minden simábban fog menni! - mondta-

Odahaza Ben, hogy a sok-sok fájó kérdésnek elejét vegye, különleges rendszabályokat foganatosított. Abigél dolgozó szobáját azonnal lezáratta és a kulcsát a széfjébe helyezte. A szobában az idő megállt. Azt a pillanatot rögzítette, ahogy Abigél utoljára kilépett onnan. a kis márvány asztalkán ott volt a nyitott, barna  retikülje, mellette a naplója.

Az öreg Ivannal beszélgetett a kis Evelyn sorsáról is. Természetesen az ügyvéd intézkedéseit, minden vonatkozásban korrektnek ítélte meg. Csak most ébredt rá, hogy öreg barátja milyen ideg munkán ment keresztül, amíg ő elbújt a világfájdalmával.

- Ivan, én nem is tudom, hogy mit mondjak! Elég-e a köszönöm! - kérdezte.

- Fiam, rám mindig számíthatsz! És ha netán egy kicsit keményebb vagyok, mint szokásos, akkor is csak az aggódás beszél belőlem. - felelte van.

A következő napon George bácsit hívta, és a motoros gépét és a legújabb típusú vitorlázóját tároló hangárt záratta le, ólom plombával. Ben számára egy gyönyörű fejezet zárult le és a záró jelenetek tragikus képe beleégett a lelkébe.

A munkába menekült, tennivalója akadt bőven. Hirtelen kitalálta, hogy hosszú évek óta nem ellenőrizte személyesen az óriási ingatlan hálózatát. Ez persze kényszerképzet volt, hisz a dolgozóit nem is kellett ellenőrizni, mert jó fizetéssel érdekeltté voltak téve és rang volt mindenkor Ben Taylor valamelyik cégénél dolgozni.

Ivan, ki nagy részvényes volt a Taylor üzleti birodalomban, rosszallóan csóválta a fejét.

- Fiam, milyen tempó ez, hogy személyesen rohangálsz ide-oda? - kérdezte Bent. - Inkább segíts nekem, most egy picit túl vagyok terhelve. Meg kell beszélnünk, hogyan is tovább a Mickék dolgával?

- Ivan. ez a dolog már eddig is perfektül dolgozott. Igaz, Mick jelenléte meghatározó volt. De most sem lehet semmi gond. Minden Evelyné és ha nagy korú lesz majd örökébe lép. Addig csak abszolút kockázatmentes dolgokra kell koncentrálnunk a vagyonával kapcsolatban. - mondta Ben.

- Ha nincs ellenedre, nekem van egy segédem mostanában. A gyerek most került ki az egyetemről és bevezettem őt, a két család jogi világába. Mint főállásút. Szerintem a személyében egy rendes kis embert nyernénk! - mondta Ivan.

Ivan, szeretném, ha elhoznád a fiatal embert, tudod én milyen vagyok! Nem kívánom magamat és a családomat összekötni egy esetleg nem szimpatikus emberrel! - mondta Ben. - A szakmai megítélésedben 100%-ig megbízok, de a rigolyáimat nem tudom megtagadni.

- A fiatal embert  Mick is ismerte és neki megfelelt, neked is tetszeni fog a srác! - morgott az öreg Ivan.

Másnap beállított a magas, elég jóvágású Mr. Damien Curtissel.

- Ben! Ő az én jobb kezem! - mondta mosolyogva az öreg ember.

- Különb ajánlásra nincs is szükséged! - mondta Ben a jövevénynek és kezet nyújtott neki.

Hangos nevetés hallatszott. Rose jött be és kérdezni akarta, hogy az urak kérnek-e kávét, vagy valami frissítőt. A kis Beny és Evelyn rohant a nyomában.

- Rose! Várj meg bennünket! - kiabálta Beny.

Evelyn is mondott volna valamit, de az ismerős arc látványa megállásra késztette. Ezt a bácsit már látta, de hol? Igen, amikor apukájával bementek a "dolgozóba" , ott volt ez a bácsi. Damien is meglátta a kislányt.

- Hello! - mondta Evelyn a vékony hangján.

- Hello Baba! - szólalt meg a fiatal ügyvéd.

Evelyn odament Damienhez és újra mondta, hello. Látszott a gyereken, hogy vár valamit.

- Persze! - mondta Damien és felkapta a picit, többször meglóbálta őt a levegőben.

- Hu-húúú! -  süvöltötte. Párszor eljátszotta már a kicsivel ezt a figurát az ügyvédi irodában, hónapokkal ezelőtt.

Ivan Benre nézett és egyre gondoltak. Ez az ő , illetve Evelyn embere. És igazuk volt, Ivan megtalálta azt az embert, akinek a kezébe tehető egy család, illetve egy gyerek összes jogi, emberi problémákkal teli élete.

Rose a nagy hangzavarban maga döntött és a férfiaknak kávét szolgált fel konyakkal. A két nebuló colát kapott. Addig ügyeskedett, míg a gyerekekkel megitatta a colát és gyorsan vitte őket a konyhába, hogy ne lábatlankodjanak a fontos dolgokról tanácskozó felnőttek között

A férfiak egész nap tanácskoztak, nagy vonalakban rögzítették a következő évek pénzügyi stratégiáját. Az este, Ben dolgozó szobájában érte őket. Csak Rose jött-ment, figyelte Ben óhaját.

- Rose kedves! Mr. Curtis velünk vacsorázik. Úgy, egy óra múlva ha tudnál tálalni?! - mondta Ben.

- Igen uram! - válaszolt Rose.

Mindig örült ha valami hirtelen feladatot kapott. Akkor tudta megmutatni, hogy milyen gyors és akkurátus munkát tud végezni. Raymond segítő kezét is dicsérte a vacsora. Ketten szolgáltak fel. Mikor végeztek a felnőtteknél a gyerekeket látták el. Beny, Randy meg az Evelyn nagyon szerettek a konyhában enni. Persze, mert ott nem voltak olyan erősek a szabályok. Az öreg Johnsonék szerették a gyerekeket a konyhában tudni. Saját lányaik már jobbára külön utakon jártak. Öröm volt a három gyereket rendszabályozni. Raymond nagyokat tudott nevetni a csínyeiken.

Késő este Mr. Curtis lépett a konyhába, jött elbúcsúzni Evelyntől. Megint feldobta a kislányt, jól mulattak mindannyian, ahogy Evelyn gurgulázva nevetett.

- Viszlát, kis hercegnő! - mondta Damien és puszit nyomott a munkaadója arcára.

- Szia, szia! - mondta Evelyn. - Gyere holnap is!

Mr. és Mrs. Kolos kinyitották az üvegfolyosó ajtaját. A hallban alig derengett valami fény. a sötétítő függönyök már egy hónapja be voltak húzva.

- Dorothy, én az összes ablakot kinyitom, hagy szellőzzön a ház! - mondta Adam.

- Persze, fiam! - válaszolt felesége. - Az a te összes munkád, mást ne is csinálj, mert csak zavarsz a portörölgetésben. Kora este majd gyere vissza bezárni mindent.

A nő egyedül akart maradni a gondolataival. Nem telt el nap, hogy ne kívánkozott volna a nagy házba. Ifjúságától kezdve minden nap ott tevékenykedett. Szeretett emberek voltak körülötte. Most, hogy az eltervezett, minden hónapi, egyszeri portalanítást elkezdte, most érezte, hogy mi is az egyedüllét. És ez így lesz, ki tudja milyen hosszú ideig. Nem sietett, nem volt más dolguk a park ápolásán kívül. a tragédia utáni hetekben megemlítették, hogy új munka után kell nézniük. Ben majdnem durván lehurrogta őket.

- Milyen új munkáról beszéltek? Van itt bőven munka! Ki fog vigyázni a Fabrus rezidenciára? He? Ki fogja szépen, gondozottan átadni Evelynnek, ha majd felnő? Azért, mert Evelyn velünk és, nektek nem szűnt meg a tevékenységetek. A fizetéseteket a gyerek ugyanúgy tudja folyósítani. Ha esetleg jobb ajánlatotok van, akkor szóljatok! Oké?

Az ügy le volt zárva.

- Ben, ha nem zavarunk, párszor átmegyünk a Rosekhoz besegíteni! - mondta a megszeppent Dorothy.

- Ezzel már ne kelljen nekem foglalkozni, akkor jöttök és mentek, amikor kedvetek szolgálja. Ez eddig is így volt. Oda haza jöttök! Minden túl van tárgyalva. - simogatta meg Dorothy vállát Ben.

Dorothy ment egyik szobából a másikba. A polcokon levő fényképeket törölgette a legtovább.

- Micsoda emberek! - gondolta.

Mikor a kis Evelyn valamelyik ezüst keretes képét a kezébe vette, elmosolyodott. Imádta azt a kislányt. Eddigi életének minden percéről tudott. Ő fésülte. Ha leverte a térdét, ő ragasztotta be. Néha még seb nélkül is kellett ragasztgatni a gyereket, mert tetszett neki a móka.

Dorothy késő délután végzett a dolgával. Csak egy kávét ivott egész idő alatt. Bezárta az ajtót és az összekötő üvegfolyosón átment az új házukba. Ezt a házat, Evelyn tervei alapján, három hónap alatt húzták fel. Kellően modernek hatott, de stílusával azért passzolt a Fabrus villa képéhez.

Adam nem unatkozott, Mrs. Zieglerrel beszélgetett. Kurt a földön kuporgott és Matchbox autókkal brummogott.

- Hello Helen! - üdvözölte barátnőjét Dorothy.

- Adam, ha akarod, lassan be is csukhatod az ablakokat odaát. - mondta később férjének.

Adam megitta a sörét és otthagyta az asszonyokat.

- Jössz velem? - kérdezte Kurtot.

- Nem, itt maradok a Dorothyval! - válaszolt a fiú, nagy örömére öreg barátnőjének.

- Oké! - mondta Adam és nevetett.

A Kurt a hét nagy részében Dorothyval van, nem mintha az anyja nem tudná az óvodai költségeket megengedni magának. De ez volt Dorothy kifejezett kérése, már évek óta. Helen tudta, hogy nincs az az óvoda, amelyik azt a gondoskodást nyújtaná gyermekének, mint ez a baráti család. Nyugodtan mehet dolgozni kora reggeltől, késő estig.

Kolosék, most így nyár időben sokat mentek a gyerekekkel, kisebb kirándulásokra, uszodába. Randy már komoly fiú lett. Sokat játszottak iskolást, a három kisebb gyönyörű dolgokat tanult tőle.

Ben látta ezt a ragaszkodást a gyerekek és a Kolos házaspár között. Nagyon örült neki. Tudta, hogy költségeket okoznak napközben, sőt nem is kicsit. De a Kolosék hallani sem akartak e költségek kiegyenlítéséről.

Ben cselhez folyamodott. Ivan és Damien utasítást kaptak, hogy a Kolosék járandóságát emeljék meg. Ez nem okozott problémát. Egyszerűen többet utaltak át a család kontójára.

Már két hónap is eltelt, mire Dorothy felfedezett valamiféle tévedést.

- Mr. Ivan! Itt valami hiba történt! A számlánkon valahogy több pénz van a kelleténél! - hívta azonnal Dorothy az ügyvédet.

- Nem Dorothy! Ezt így akartuk, tudod az infláció, meg minden! - hazudott az öreg. - De majd egyszer beszélünk a dologról, mert most hívásom van a másik vonalon.

Dorothy egyszerű ember lévén, nem nagyon értett a pénzpiac problémáihoz. Filléres gondjai soha nem voltak, nagyon ritkán foglalkozott a kontóállásukkal.

Ben is óriási változásokon ment keresztül. Ez az ember korábban a társaságnak élt. Mondhatni, játszotta az életét a világ publikuma előtt. Sok újságnak a társasági rovata megélt a Ben Taylor történetekből. Sokuk, egyedül azt sajnálta, hogy mocskos dolgot nem írhattak erről a férfiről. Pedig minden követ megmozgattak, hogy hátha a példás családi és baráti élet hátterében valamit, csak találjanak. De semmi! Fél éve semmi!

A pletykarovatok olvasói nem kíváncsiak a gyermekeit sétáltató Ben Taylorra. Sehol egy gáláns verekedés, sehol egy repülőtéri bankett, jótékonysági felhívásokkal. Semmi!

Csak Ben Taylor sétáltat három gyereket. Néha négyet. A kis Kurt nagy rejtély volt az újságírók számára. Csak nem? Talán valami elejtett gyermek ez a fehérhajú kicsi fiú?

Egy téli reggelen Ben kinyitotta a hálószoba nagy ablakát, jólesően áradt szét a hideg levegő a szobában. Még volt ideje a reggeliig, Rose mindig félnyolckor csenget, ha kész volt a konyhában. A férfi nyújtózkodott nagyokat, nézte a kertet, melyet hó takart. Sok-sok gyermek lábnyom a kertben a hóember körül, amit Raymond remekelt. Mennyit nevetett Evelyn, mikor Randy betűzte a répát orr gyanánt.

Aztán Ben valami szokatlant vett észre. Egy felnőtt lábnyom vezetett a távoli kerítéstől a pavilonig és ott megszűnt. Azon a területen nem volt összetiporva a gyereklábnyomokkal a hó. Az a nyom totál friss lehetett. Az a valaki még most is ott lehet a pavilon mögött, mert visszafelé nem vezettek a nyomok.

- Ha csak el nem repült, ott érem a fiút! - mosolygott magában Ben.

Tudta, hogy csak valami újságíró lehet. Belebújt a jeansébe és futott le a lépcsőn. A vastag pólóját futtában húzta fel. Nagyon kócos volt, kezével igazgatta a haját. Kiugrott a parkba. Mire a fiatal újságíró feleszmélt, már csak egy hajításnyira volt tőle Ben. Átfagyott csontjaival a lehetetlenre vállalkozott. Megpróbált elfutni a kerítés felé. Ben könnyen beérte a fiatal férfit. Az szembe fordult vele és nem tudta, mi is a teendő ebben a kényes helyzetben. Különösebben nem félt, jó kötésű ember volt. De azt tudta, hogy itt ő semmi szín alatt nem verekedhet. Egész életére elvágná maga alatt a talajt, ha a milliomos Ben Taylorral, annak a házánál verekedni kezdene. Lihegett, minden porcikája fájt. Át volt fagyva. Ott állt és várt, hogy mi fog történni. Ő nem fog visszaütni.

- Hello haver! - mondta hirtelen Ben.

Az újságíró még nem fogta föl a történteket, a fényképező gépet szorította bitangul. Azt nem érheti kár. Várt, hogy mi jön most. Ben vigyorgott és közelebb lépett. a kerítés nagyon messze volt még. A ház felől egy másik férfi közeledett. Egyre nagyobb a baj, gondolta az újságíró.

- Mr. Taylor, valami baj van? - kérdezte Raymond.

- Á, semmi baj sincs, csak ez az úr eltévesztette a bejáratot. - válaszolt Ben mosolyogva.

Az újságíró úgy volt vele, hogy túl van már a legkellemetlenebb részen.

- Igen, már megyek is! - mondta és a két férfi között el akart surranni.

- Nem akartál megtudni valamit, haver? - kérdezte Ben és megfogta erősen az összefagyott férfi karját. - Gyere velem, iszunk valamit, aztán leléphetsz, ha akarsz!

Raymond megállt tőlük pár méterre, várakozó állásponton.

- Uram, komolyan gondolod, hogy menjek veled? - kérdezte hitetlenkedve a riporter.

- Naná! Majd én is itt fagyok meg, míg kiszedem belőled, hogy ki az ördög is vagy egyátalán! - nevetett Ben.

Raymond elindult vissza a házba, szólnia kell a feleségének, hogy eggyel több terítéket tegyen az asztalra. Nem először fordult az elő, hogy az úr valahonnan vendégeket hoz, néha nem is egyet. azok voltak a boldog idők, micsoda estéket értek meg az utolsó tíz évben is.

Ez a húzása Bennek teljesen a régi időkre emlékeztette Raymondot, de azzal együtt, tudta, hogy ez a mostani, csak egyszeri és megismételhetetlen szituáció lesz. Nem tudta, hogy mi váltotta ki gazdájából ezt a magatartást, de nem is nagyon foglalkozott vele, Ben nem olyan ember akit ki lehetne ismerni. Most, ahogy visszatekintett, látta, hogy Ben bátorítólag maga elé tereli az idegent. Az ebédlőig meg sem álltak. Rose lépett be, velük egy időben, a csengőt akarta megszólaltatni.

- Jó reggelt, uram! - mondta. - Pillanatok alatt itt a reggeli. - folytatta és már fordult is vissza konyhába.

Mire ő megterített, Raymond felkeltette és lehozta a gyerekeket az emeleti szobáikból.

Az újságíró még mindig annyira meg volt lepve, hogy be sem mutatkozott.

- Szóval, ki és mi vagy? - kérdezte Ben.

Egy pirítóst kent a kis Evelynnek aztán a fiait is kiszolgálta. Hát egy milliomos is keni a pirítóst a gyerekeinek? Tapasztalatlan kis riporter volt ő. Ezért is bízták meg ezzel az unalmas feladattal. Lessen ki valamit a mai, Ben Taylor életéből. A szerkesztő szerint ez a világ legérdektelenebb sztorija. Ez a társasági hős kiégett, de az olvasók talán megeszik az ömlengéseket is!

- Frank Zipper vagyok, uram! - mondta.

- Oké, Frank! mi az amire kíváncsiak az olvasók? - kérdezte egyenesen Ben.

- Én legszívesebben egy családfa elemzéssel kezdeném a riportot!  - próbálkozott a fiatal férfi.

- Ha okosan kérdezel, kaphatsz értékelhető választ. - mondta Ben.

- Ma minden milliomos család szereti visszavezetni őseit a Mayflowerig. - kezdte Frank. - Ez természetesen az ön esetében is így van, ugye?

- "Természetesen" nincs így! A dédapám egy angol kereskedelmi hajón szolgált és baleset érte. A hajón nem tudták volna kezelni és így itt ragadt az amerikai kontinensen. Miután felépült egy farmerhoz került és ott szolgált hosszú éveken át. Ott ismerkedett meg a dédanyámmal. Három gyermekük lett, két lány és egy fiú. Dédszüleim végigrobotolták az egész életüket és elég jelentős vagyont hagytak a gyerekeikre.

- Szóval, az önök vagyon, úgymond a tiszta vonalon jött össze?! - volt a következő kérdés.

- Igen! Ha ezt a választ akarod hallani, akkor igen. Bár, ha a vagyonunk fegyverkereskedésből származna, akkor sem szégyellném magam, mert az ember a saját tetteiért felelős és nem az öröklött vagyonért. Amennyibe egy óriási vagyon dolgozik a társadalom javára, az akkor jó!  A mi cégeinknél ezrek és ezrek dolgoznak. adót fizetnek. Házainkban nagyon sok család él normális nívón. Mit akar még tudni az olvasó? - nézett Ben a riporterre várakozóan.

- Talán arról valamit, hogy az egykori aranyifjú Ben Taylor, minden társaság közkedvelt figurája, hogyan boldogul most a sok gyerek nevelésével? - kérdezte Frank. - És még valamit. Ki az a fehér hajú kisfiú, aki olyan sokat van a Taylor villában?

- Mint tudott, a repülőtéri tragédia után magamra maradtam a két kis fiammal. És azóta a nap óta, a családhoz tartozik az elhunyt baráti családnak a kislánya is, Evelyn Fabrus. Nagy segítségemre vannak a családaink régi, hű szolgálói. Így semmi akadálya annak, hogy a gyerekek minden nehézség nélkül, szerető közegben nevelkedjenek. - válaszolt Ben.

- Igen, de ki a szőke gyerek! - erősködött az újságíró. Valami titkot várt.

- Ki lenne! Hát a Kurt Ziegler! - válaszolta nevetve Ben, de aztán hirtelen eltűnt a mosoly az arcáról. A hirtelen hangulatváltozás következett nála.

- Tudod Frank, ez volt az utolsó válaszom egy riporter számára! - mondta.

- Rose, kísérd ki Mr. Zippert, bizonyára még nagyon sok dolga van! - fordult Ben Rosehoz.

Az újságíró nem volt telhetetlen, egy kellemetlenül induló fagyos reggelt átvészelt és meggyőződése volt, hogy ez az ember méltán rászolgált sokak barátságára.

- Ja, Frank, ha legközelebb jössz, még folytathatjuk a beszélgetést, csak felejtsd otthon a riporter énedet! - szólt a távozó újságíró után Ben.

Kint az utcán hideg szél fújt, Frank Zipper fázósan összébb húzta a kabátját.

- Akármi legyek, ha ez a pali most nem meghívott! - gondolta. - Hülye ez a világ!

Bent a szerkesztőségben, mikor elmondta a történteket, többen kinevették, a főszerkesztő, egyenesen dühös volt.

- Ha legalább elérted volna, hogy kirúgjon, vagy dulakodtál volna vele egy kicsit! Dehát ez, ez maga az antitörténés! - hőbörgött a főnök.

Késő délután Ben már tüsszögött. Nem tett jót neki a kora reggeli beszélgetés a parkban. Zokni nem volt a lábán, mikor leszaladt elcsípni az újságírót. Teste, még az ágy melegét tartotta. Pólója alá bekúszott a fagyos levegő. Egy erős meghűlést szedett össze. Rose forró teát itatott vele vacsora után és belediktált pár tablettát.

- Ben, ez nem tréfa, ha nincs halaszthatatlan dolgod, feküdj le és holnapra jobban lehetsz! - mondta.

Ben megfogadta a szívélyes intelmeket és felment a hálószobájába. Úgy volt vele, hogy kibírja az estét az ágyban, onnan is tudja nézni a Tv-t.

Másnap reggel nem érezte jobban magát. Az egész éjjeli izzadás elvette az erejét. Haja csapzottan lógott. Érezte, hogy egy nagy fürdés kell neki. Forró vizet engedett a kádba, most lustálkodni akart a vízben, fáradtabb volt annál, hogy a zuhanyzóban álldogáljon. Bőrét vörösre hevítette a vízzel, aztán a köntösébe bújt és visszament a hálószobába. Mosolyogva konstatálta, hogy Rose már lecserélte az ágyneműt. Bebújt a takaró alá és szaglászta a friss illatot árasztó párnákat. Elhatározta, hogy otthon marad. Felvette a telefont és tárcsázta Mr. Curtist.

- Szia, Damien! Ben vagyok!

- Jó reggelt Mr. Taylor! - hangzott a telefonban.

- Ma itthon maradok, beteg lettem egy picit! - mondta Ben. - Ha van valami halaszthatatlan ügyünk mára, úgy ments ki az adott helyen!

- Igen Mr. Taylor! - válaszolt Damien és sietve el is köszönt nem akarta szaporítani a szót.

Ben lenyomta a telefon villáját aztán tárcsázta a háziorvosát. Az asszisztens vette fel a telefont és közölte, hogy a doktor már úton van a Taylor rezidencia felé.

- Rose, Rose! - mondta Ben elismerőleg morogva.

Az orvos megérkezett és megvizsgálta Bent. Láza is volt, az éjjeli izzadás nem volt elegendő a gyógyuláshoz. A doktor adott egy injekciót Bennek és utasította, hogy a hét többi hátra lévő részét töltse otthon. Ha nem is ágyban, de jól fűtött szobában.

Ben számára ezek a napok csodásan teltek el. Huszonnégy órát volt együtt a gyerekeivel. Szeretett velük lenni. Persze, ő csak az alsó hallból nézte a kertben tomboló kicsiket, de számára ez is csodálatos volt. Rohangáltak kipirult arccal, órákig tudta nézni őket. Rosenak nagyon sok munkát adtak a lurkók. Hol egyik, hol másik futott be, mindig valamit kértek. Ha megunták a parkot a házban fogócskáztak tovább. Néha megperdítették Bent, amint elviharzottak mellette, köntösébe kapaszkodva. ez volt az igazi tréfa. A kis Evelyn mindig úgy ügyeskedett, hogy nehogy kimaradjon ez az újabban feltalált figura. Egyszer aztán a férfi felkapta a kis ördögöt és feldobta a levegőbe. Jól megdögönyözte és aztán az útjára engedte megint. Nézett, hosszan utána. Ha valaki figyelte volna Bent, rögtön felfedezhette volna arcán a határtalan bánatot.

- Óh! - nyögte.

Imádta ezt a kislány a ragaszkodásáért, a gyönyörű lényéért és mert olyan embereket képviselt, kik Ben számára mindent jelentettek. Mick az igaz barát, Elenor nem különben. A mindig barátságos, mosolygós Dorothea. Hány boldog, felhőtlen percet töltöttek el ők együtt a csapattal. De ez a csöpp gyerek jelentette az ő családjának elveszett részét is. Ben sokszor küszködött fájó gondolataival, kedélyállapota még rapszodikusabb lett, mint azelőtt.

A napok teltek, úgy nézett ki, hogy mindenki visszanyerte a lelkiegyensúlyát.  Ben végre rászánta magát, hogy kimenjen a temetőbe. Randyt magával vitte és még ő vigasztalta a kis fiát.

- Fel a fejjel , fiam! Ők mindig velünk vannak, míg szeretettel gondolunk rájuk, nap, mint nap! Te már nagy fiú vagy és a te emlékeid örökre beléd vésődtek. Gondold csak el, a kicsiknek lassan kicsúszik minden a memóriájukból. És akkor majd a te feladatod lesz felidézni és beszélni a szeretteinkről! - mondta Ben.

Sokáig gondolkodott azon, hogy megemlítse-e Elenor utolsó szavait, félt, hogy egy még nem gyógyult sebet szakít fel, de aztán vállalta ezt a lelki problémát.

- Tudod Randy, mikor Elenor téged megkért, hogy vigyázz a kis Evelynre, végül is mindannyiunkat kért meg a személyedben. A te kis komoly személyed volt a közvetítő. És ha így nézed, akkor már megoszlott a feladat, együtt könnyebben tudjuk viselni az összes lelki terheket! Ugye, kis fiam? - mondta az apa és félt a következő másodpercektől.

- Apa, én már tényleg nagy fiú vagyok! Meglátod, hogy én tudok vigyázni Evelynre! - válaszolt Randy.

A sors úgy akarta, hogy a féltő gondoskodás ellenére, Ben súlyos lelkiismeret furdalással éljen a következő heteken át. Pedig ami történt, azért senkit sem lehetett hibáztatni.

a tél utolsó napjai még egyszer csikorgósra váltak. A napfénytől becsapott sok-sok járókelő sietősre vette az utját. a Taylor villában sokáig, gondosan öltöztették a gyerekeket, mielőtt kiengedték volna őket a parkba. Raymond minden nap elautózott az iskolába Randyért, pedig az iskola egy kőhajításnyira volt a Taylor villától.

Az éjszakák kimondottan kínzóak lehettek azok számára, akik fedél nélkül tengették napjaikat. Ezen éjszakák egyikén történt a különös eset.

Vacsora után még kicsikartak a gyerekek Benből egy házi mozizást. a könyvtár szobában volt a vetítő vászon. Ben úgy ügyeskedett, hogy egy rövidebb filmet vett elő. Nem sajnálta az időt a gyerekektől, csak az este még dolgozni akart.  Úgy gondolta, hogy a fontos tervek munkájával éjfélre végez is. De nem szabadult hamar a gyerekektől. Több vidám részt többször vissza kellett forgatnia. Aztán meg az volt az igazi tréfa, mikor visszafelé futott a film. A gyerekek hahotáztak.

Rose, ki végzett a konyhában, készített pár italt a mozizóknak. De sokszor jobbnak látta eltűnni, mert rá is ráragadt a nevetés. Nem tudta min nevessen jobban, a trükkfilmen, vagy a gyerekcsapat harsány röhögésén.

Ben türelmesem pörgette a filmet előre-hátra. Rendkívül későn jutott a munkájához. És halálosan fáradt volt, mikor végre az ágyba került. Úgy aludt, mint akit agyonütöttek.

Reggel, illetve még csak úgy hajnal öt felé a síró Rose ébresztette. Vállán az ájult Evelyn. Ben éktelen kiabálásra ébredt, először nem tudott magához térni, olyan fáradt volt. De Evelynt meglátta, és az ijedtség kiűzte szeméből az álmot. Azt sem tudta, hogy mi történhetett.

- Ben!  Hogy történhetett ez? - kérdezte Rose.

- Mi történt? - kérdezett vissza Ben, miután egy meleg takaróval betakarták a kicsi jéghideg testet. Evelyn mezítláb volt, kis éjjeli kezes-lábasában. Bőre lila színt vett fel.

Rose is csak azt tudta mondani, hogy pár perccel azelőtt ébredt fel a kislány sikongó sírására. El sem tudta képzelni, hogy hogy került a kicsi a kerti házuk ajtajába.

- Hívd az orvost Rose! - mondta Ben, a sírás fojtogatta.

- Milyen ember vagyok én? - kérdezte önmagát vádolva.

Evelyn nyitott szemmel álmodott. Egy néni intett feléje. Csak homályosan látta, de érezte, mennie kell utána. A folyosó kanyarulatánál a néni eltűnt, Evelyn kilépett, hogy utolérje. A földszinten a mosókonyha ajtaja nyitva volt, biztos ott ment ki. Ő is kilépett a szabadba és behúzta maga után az ajtót. Körbe nézett, sehol senki, de nem mozdult, várta újból a látomást. Ő tudja ki az a néni, igen, ő tudja! Épp akarta kimondani, mikor a hidegtől felébredt. Nagyon fázott. Az előtér fagyos kőburkolata sütötte a talpát. A kilincset próbálta elfordítani, de az nem engedett, kizárta magát. Megijedt. Ezen az ajtón, napközben számtalanszor át, meg átrohannak a Benyvel meg a Randyvel fogócskázás közben. Most tudta meg, mit jelenthet egy bezárt ajtó. Hangosan sírt.

- Ben, Ben! - kiabálta és hangosan verte az ajtót.

Ha Ben ébren lett volna, akkor sem hallhatta volna a kiabálást, a kicsi egyre gyengülő hangján. A ház hátsó oldalán könyörgött a gyerek a bebocsátásért. Leült, mert nagyon kimerült volt már, de a lépcső olyan hideg volt, hogy fizikai fájdalmat okozott. A kislánynak eszébe jutott, hogy a bejárati ajtónál menjen be. Megkerülte a hatalmas házat, de célt nem ért. A kilincs magasan volt akárhogy ágaskodott, nem érhette el. Már csak halkan hüppögni tudott. A szája össze volt fagyva, az ájulás környékezte. Végső kétségbeesésében a Johnsonék kertvégi házához vánszorgott.

- Rose! - próbálta kiáltani, de csak egy nyöszörgés jött ki a száján.

Verte az ajtót egyre erőtlenebbül.

- Te Raymond, én hallok valamit! - mondta Rose, ki nagyon éber alvó volt.

- Ugyan Rose, mit hallanál? Próbálj aludni! - mormogott a férfi és megsimogatta az asszony arcát.

De Rose biztos volt benne, hogy valami szokatlan neszt hall, mintha valaki matatna az ajtó körül. Óvatosan az ablakhoz ment, elhúzta a függönyt és kilesett. Majdnem elájult ijedtében. Egy gyerek feküdt a lábtörlőn. Semmi kétség, fekete hajáról azonnal felismerte Evelynt. Rohant kifelé, egy kendőt kapott a vállára. Mikor a gyereket felemelte köré csavarta a kendőt. A kulcsot kirántva a zárból rohant a Taylor házhoz.

Az orvos hamarosan megérkezett. Rose meleg vizet engedett a kádba és gyengéden lemosta az átfagyott gyereket. a kislány megállás nélkül sírt. Az orvos megkérdezte, hogy mi történt, de Rose és Ben csak feltételezni tudták, hogy a kicsi álmában valahogy kikeveredett a szabadba.

- Pedig esküdni mernék, hogy minden ajtó zárva van estétől reggelig. - mondta Rose.

Az orvos mindenfajta vizsgálatnak alávetette Evelynt, nagyon gondterhelt arcot vágott.

- Ez a gyerek rettenetesen át van fagyva, azonnal kórházba kell vinni! - mondta.

- Nem! Arról szó sem lehet! Egy percre sem engem el a szemem elől! - mondta Ben ellentmondást nem tűrő hangon.

- Mr. Taylor, ehhez önnek nincs joga! - válaszolt az orvos.

- Mi az, hogy nincs jogom!? - ordított Ben. - Csak egy vizsgálatot kértünk magától , meg gyógyszereket és nem magánvéleményt!

A férfi magán kívül volt.

- Mr. Taylor, önnel most nem vitatkozom, nem vagyok ehhez a hangnemhez hozzászokva az ön részéről! - mondta az orvos és nem haragudott.

Tudta, hogy Bent az önvád ragadtatta el. Ez az ember életében sem sértene meg senkit, kényesen vigyázott minden szavára.

A kislány két hetes betegsége alatt az orvos idejének nagy részét a Tayloréknál töltötte. Ben és Rose egymást váltották a gyerek szobájában, felügyelet nélkül nem lehetett a pici, még másodpercekre sem. Bennek meg sem fordult a fejében, hogy telefonáljon Ivannak, vagy Damiennek, hogy miért marad távol a teendőitől. Rosenak utasításba adta, hogy azt mondja mindenkinek, hogy Mr. Taylor nem ér rá. Egyszerűen, nem ér rá!!!

Ivan az első napok felgyülemlett teendői miatt, nem jutott oda, hogy átmenjen a Taylor villába. Mikor végre egy este beállított Rose fogadta a hallban, suttogva.

- Az úr egy kicsit odavan az idegeivel..... - mondta Rose és még folytatta volna, de Ivan közbevágott.

- Eh, mindannyian odavagyunk bizonyos mértékig!

- A kislány súlyos beteg! - bökte ki Rose.

- Az Evelyn?! - kérdezte Ivan és ő is egyből kibukott.

- Igen, nagyon súlyos tüdőgyulladást kapott! - hüppögte a nő.

- Hogy hogy én nem kapok telefont, mi?! - kérdezte vádlón az ügyvéd.

- Itt most a házba senki sem csinálhat semmit! Mindenbe beleköt az úr. Rendkívül kötözködő lett. -  válaszolt Rose.

Ivan ment fel a galériára és amint haladt Evelyn szobája felé, hallotta Ben hangját kiszűrődni a résnyi nyíláson.

-  ..... meggyógyulsz nem sokára és akkor megyünk kirándulni, vagy ahová akarod, oda!

Az öreg nem tudta, hogy menjen, vagy maradjon. Csendben megfordult és visszament Rosehoz, ki időközben a két fiú vacsoráját készítette elő.

- Mondd meg Bennek, hogy itt voltam és a kislánynak jobbulást kívánok. Ha azt akarja a Ben , hogy jöjjek, telefonáljon az .....hm ....úr! - mondta Ivan.

És elment az öregember. El tudta képzelni, hogy mi játszódhatott le Benben, mikor a gyerek ilyen súlyos betegségbe eshetett. De, hogy még telefonon sem értesítette őt, hát az megfoghatatlan. Aztán arra gondolt, hogy egy megrettent ember nem tud a barátsággal és egyéb dolgokkal foglalkozni, a kívülállóknak kell ilyenkor duplán vigyázni a kötelek épségére.

Történt egy nap, hogy Mrs. Ziegler, Kurttal ment át meglátogatni a kis beteget, de Rose annyit mondott, hogy még nem szabad zavarni Evelynt. Az asszonyok beszélgettek, a két Taylor fiú játszott kint a parkban. Kurt ődöngött az anyja körül, aztán gondolt egyet és elindult a galériára vezető lépcső felé. Vissza-visszalesett, de az asszonyok beszélgettek. Arra emlékezett, hogy a két nő megbeszélte Evelyn betegségét, meg, hogy nem szabad a kislányt zavarni, de ez rá nem vonatkozhat. Ők a legjobb barátok és mindenképpen látni akarta a lányt. Ment fölfelé. Ismerte a házat, számtalanszor a feje tetejére állították már fogócska, meg bújócska címén. Ment a leány szoba irányába. Az ajtót nyitva találta. Belépett rajta. Evelyn hátánál több párna. Úgy feltámasztva pihent a kicsi. A Tv-n alig hallhatóan ment a program, hogy Evelyn tudja nézni, ha felébred. Pár perce aludhatott Evelyn, mikor Kurt belépett. A fiú odalépett az ágyhoz és megsimogatta a kislány arcát.

- Evelyn! - suttogta-

A kislány azonnal felriadt és nagyon örült, hogy barátját látja maga előtt.

- Kurt, de jó, hogy itt vagy! Engem senki sem látogatott meg! - mondta. - Pedig mennyire vártam a Dorothyt, meg az Adamot is! Biztos nem szeretnek már!

Evelyn csendben sírva fakadt.  Ben, ki a fürdőszobából tért vissza, már másodpercek óta ott állt az ajtóban és hallotta a kislány szomorú hangját.

- Hát ez hiányzott a gyors gyógyuláshoz! - gondolta. - Miért is nem jutott az eszembe? Pedig a doki mondta, hogy kell Evelynnek a társaság, csak annyi amennyit elbír!

- Én faragatlan, lehurrogtam a doktort!  Ilyen egy bunkót! - ócsárolta magát Ben.

Nézte a két kis embert, Evelyn fogta a Kurt kezét, úgy mintha soha nem akarná elengedni. A gyerekek nem vették észre, mikor Ben csendesen elindult a folyosón. A társalgóban a két asszony még mindég beszélgetett. Hetek óta először.

Léptek ütöttek alig hallható nesz a lépcsőn. Ben jött lefelé a karzatról.

- Jaj Rose! Hol van Kurt? - kérdezte ijedten Helen. - Kurt, ... fiam! Hol vagy?

Rose nem jutott szóhoz. Ők a hibásak, miért nem engedték ki Kurtot a Randyékhez a parkba.

- Rose kedves, hívd fel a Kolosékat, hogy Evelyn szeretné őket látni! - mondta Ben, majd folytatta. - Kurt fenn van a barátnőjénél, minden a legnagyobb rendben van!

Nem kellett tíz percig várni és Dorothy már meg is érkezett. Adam valamiért befutott a Citybe, ő nem tudott jönni.

- Hagytam üzenetet Adamnek, ő majd jön egy kicsit később.

- Rose, öltöztesd fel Evelynt és gyertek le ide a nappaliba. Az estét itt töltjük együtt, talán ennyi lazaság már belefér. - mondta Ben

Rose felment az emeletre. Mikor a falon függő telefon mellé ért gondolkodva megállt.

- Igen, felhívom az öreg Ivant! - Benyomta az ügyvédre programozott gombot.

Késő este volt már, mire Helen és Rose a vacsorát elkészítette. A kis Evelynt mindenki dédelgette. A Taylor gyerekek is ölelgették, nagyon hiányzott nekik is a vadóc.

Az ebédlőben, - hosszú idő óta először, - temérdek teríték sorakozott az asztalon. Elhelyezkedtek a jelenlevők, a gyerekek hangoskodtak keményen. Ben látta a terítékeket és gondolkodóba esett. A két plusz közül az egyik Adamé, mindjárt érkeznie kell. Aztán Rosera pillantva tudta, hogy Ivan is érkezhet, bármely pillanatban. Persze, ami neki nem jut az eszébe, azt Rose elintézi mindig a kellő jóindulattal.

Nem kellett sokat várni. Még javában gőzölgött a leves, mikor megérkeztek a hiányzó barátok. Evelyn kissé fáradt volt, régóta nem mozgott ilyen sokat. Pár kilót le is adott a betegsége alatt. Tőle szokatlan módon, nyugodtan ült az asztal mellett.

- Ben, azt szeretném, ha a Dorothy ide ülne mellém és a Kurt meg a másik oldalamra! - mondta Evelyn.

- Hogyne kicsim! - mondta Ben és máris felborították az ülésrendet, Mrs. Kolos legnagyobb boldogságára.

Ez volt egy vidám este, úgy nézett ki, hogy elvonult a vihar. Csak az öreg Ivan nézte gyanakvóan Bent. Ő ismerte ezt az embert, mint a tenyerét. Szerette rettentően és féltette. Szemében ott égett az idegesség, ahogy a kis Evelynt nézte. Ivan tudta, hogy Ben még egyszer nem hibázik. Mert az ugye természetes volt, hogy Ben magát hibáztatta. Félt Ivan, hogy Ben, amúgy is labilis lelkiegyensúly a következőkben valami ostobaságra fogja majd a férfit késztetni. Igaza volt Ivannak. a következő hónapok igazolták az ügyvéd megfigyelőképességét.

Az egész úgy nézett ki, mintha csak Evelyn létezne Ben számára. Csak apa akart lenni, egy hiányzó apa helyett. Nem volt fontos munka, nem volt fontos családi esemény, csak Evelyn létezett. A kislány boldog mosolya elvarázsolta őt.

Semmit sem sajnált, nem bánta, hogy Rose, szinte rettegve kerüli őt, nem vette zokon, hogy Ivan sem jön nap, mint nap. Evelyn gyógyulásakor felvett magatartása csak álca volt. Két fia, bár hiányt semmiben sem szenvedtek, nem voltak részei Ben életének.

Rose, a jóságos Rose, mit meg nem tett a két fiú érdekében, ő meg azok kívánságát leste. Örömmel ugrott, fagylalt, juice, vagy akármi, csak a gyerekek mindig kérjenek valamit. Addig nem gondolnak semmire. Megszervezte azt is, hogy Dorothy és Adam egy-egy látogatás után elvigye a fiúkat moziba. Itt volt a nyár, lehetett uszodába is menni. Mikor Evelyn azt mondta, hogy a fiúkkal együtt akar menni strandolni, Ben kelletlenül összeterelte fiait és Kocsiba ültek. A strand, ahová a kislány kívánkozott félórai útra volt. Már majdnem odaértek, mikor a kislány nyugtalankodni kezdett.

- Mi baj van Evelyn? - kérdezte Ben ijedten, mert attól tartott, hogy a gyerek valami lehetetlent akar kérni.

- A Kurtot miért nem hoztuk el? Ő is biztos kijött volna velünk! - mondta Evelyn.

Ben megkönnyebbült, hát ez egyáltalán nem nagy probléma. Már fordult is meg, és Koloséktól elhozta a kisfiút. Az, hogy két fia is örült a barátjuknak, az nem is érdekelte Bent. Evelyn elégedett volt, ez volt a fontos. A strandon megkérte az egyik kabinos lányt, hogy segítsen Evelynnek a kabinjában.

- Menj a kisasszonnyal, majd ő kihoz a medencéhez! - mondta.

- Hát persze, gyere pici, mi lányok erre megyünk! - mondta a fiatal nő. - Pár perc Mr. Taylor!

Ben nem is vette észre, hogy a kabinos nő a nevén szólította. Ő már semmire sem figyelt, csak Evelynre. A nő vitte a kislányt. Ben a fiúkkal már kint volt a gyermek medencénél és türelmetlenül dohogott magában. Randy rántotta meg az apja karját.

- Apa, én megyek, úszok egyet! - mondta.

A gyerek jó úszó volt, apja nem aggódott, hogy baja lesz. Ő most azon idegeskedett, hogy hol van a kabinos nő Evelynnel.

- Héj! - kiáltott oda az úszómesternek.

- Nekem szóltál haver!? - kérdezte a vállas fiatal férfi.

- Igen! Nem mennél be a női öltözőbe? a kislányom még nem jött ki! - hadarta Ben, de mire befejezhette volna a mondókáját már jött a fiatal nő Evelynnel.

- Oké, már nincs semmi probléma! - nevetett idegesen Ben.

A strandolás minden napos program lett ezek után, mikor az idő megengedte. A nyár gyorsan szállt. Ben minden idejét elvette az Evelynnel való törődés. És a nyár vége egy újabb feladatot rótt Benre. Beny és Evelyn elérték azt a kort, amikor a gyerekeknek egy új közösségbe is be kell illeszkedniük. Ben a környék legjobb iskolájába akarta beíratni őket. Ekkoriban volt, hogy Ivan komoly arccal beállított, ritka vendég volt a házban. De mindig látta, mikor sötét felhők tornyosultak a család feje fölött.

- Te már időtlen idők óta próbálsz mondani valamit nekem! - kezdte Ben.

- Jól látod fiam, de ne félj rövid leszek! - mondta Ivan, majd folytatta. - Mindenki tudja, hogy az élet próbára tett, nehéz lehetett a felszínen maradnod. De ha azt mondom, hogy ez talán nem is sikerült, akkor az aggódás beszél belőlem! Te elvesztetted a reális életszemléletedet, elvakultál egy feladattól. Szeretni és óvni Evelynt! Egy olyan kívülálló, aki látja a dolgokat és ismer téged a kezdet kezdetétől, az veszi észre csak, hogy ez nem normális eset.

- Ivan, én erre nem vagyok kíváncsi! - mondta ingerülten Ben.

- Lehet, hogy nem vagy kíváncsi rá, de ki kell, hogy rúgjál, ha nem akarod végig hallgatni. Mert én, minimum az idősebb jogán elmondom, amit akarok! - válaszolt Ivan.

Nagy levegőt vett és aztán folytatta.

- Szóval itt van a kínálkozó alkalom, hogy rendezzük az Evelyn sorsát. Úgy, hogy az a kislány érdekeit is szolgálja. A gyerek iskola kötelessé vált. Annyi jó iskola van itt a környéken, egyet ki kell választani és beíratni a kicsit oda. Nívós bentlakásos iskolák, ahol éjjel, nappal felügyelet alatt vannak a gyerekek. Válogatott szaktanárok oktatják őket. Állandó orvosi ellátásuk biztosítva, meg minden egyéb, ami csak a felső tízezer gyerekei élvezhetnek. Itt én olyan iskoláról beszélek, ami úgymond, elég messze van ahhoz, hogy csak a hétvégeken és az egyéb ünnepek alkalmából látogathassuk meg a kislányt, vagy éppen haza hozhassuk. - sorolta Ivan az érveit.

- Miért kellene Evelynt tőlem, ... tőlem, távol tartani? - kérdezte meghökkenve Ben.

- Mert ha te nem is vetted észre, mások tisztán látják, hogy a számodra nincs más csak ez a kislány. Pedig neked van két fiad is, akik ugyan úgy rászolgáltak a szeretetedre, mint Evelyn. Ők nem bűnösek a történtekért, őket nem büntetheted. Érted?! És lehet, hogy Evelynt is gyötröd az állandó jelenléteddel. - válaszolt az ügyvéd.

- Eh, micsoda ostoba beszéd! - fakadt ki Ben. - Ez nem szép, ilyen szöveggel előjönni!

- Fiam, Evelyn még kicsi, de az időt még te sem tudod megállítani. Végtelen nagy lesz a csalódásod, hogyha egy felnőttebb Evelyntől fogod hallani, hogy terhes a jelenléted. Mert neki is jár némi magánélet. - mondta Ivan.

Ben már nagyon utálta önmagát, de főképp az öreget. Milyen jogon jön ő ide prédikálni. Ő aki életében nem nevelt gyereket, a tévedhetetlenek magabiztosságával oktatgatja őt. Épp összeszedte magát, hogy jól beolvasson az öregnek, mikor Ivan felállt és távozni készült.

- Engem persze nem hallgatsz meg, mi? - kérdezte.

- Nem Ben! Neked nincs és nem is lehet mondanivalód. És engem még csak a jó modor sem kötelez, hogy végighallgassalak. Te nem vagy az a Ben, akit én tisztelek, becsülök. Majd értesítesz, hogy miként döntöttél, mert ugye én a gyerek második gyámja vagyok és még nem lehet leírni. - mondta szomorúan az öreg és fájt neki, hogy ilyen mocskosságokat volt kényszerű mondani.

Ezt az embert fel kell ébreszteni, mert nem sokára késő lehet.  Ivan távozott lehajtott fővel. Arra gondolt, hogy neki is mennyi fájdalmat kell elviselnie. Pedig hát ő élvezhetné az agglegények felhőtlen életét. De ez már így volt réges rég. A két szeretett családhoz való kötődése egy szép álomhoz hasonlóvá tette napjait, éveit. És mikor az álom sokkoló ébredést hozott a múlt katasztrófájával, még jobban érezte ezt a hovatartozást és az egyre több kötelezettséget. Nem bántotta volna Bent, ha nem látta volna a szörnyű változást a férfi személyiségében.

Az ügyvéd napokon át várta Ben jelentkezését, ilyen vagy olyan módon, de semmi nem történt. Már csak napok voltak hátra az iskola kezdésig. Kerülő úton annyit megtudott, hogy Beny már be van íratva a közeli iskolába. Aztán egy nap, mikor a kis elsősök megjelentek a kisérőikkel az utcán, Ben hívta Ivant.

- El tudnál jönni ma, vagy én menjek át hozzád? - kérdezte.

- Ha sürgős, azonnal indulok! - jött a válasz és az öreg már indult is, amint letette a kagylót.

Nagyobb volt a probléma, mint gondolta. Ben strucc politikát folytatott Evelyn esetében. Azt gondolta, hogy ha nem veszi tudomásul a problémát, az akkor nem is létezik. a kislány otthon volt, mikor Ivan megérkezett.

- Hát te, Evelyn? - kérdezte a kislányt, mikor az nyitott neki ajtót.

- Én nem vagyok még iskolás! - mondta a kicsi.

Rose érkezett, üdvözölte Ivant és a gyerek kezét megfogva kikisérte őt a parkba. Itt most nagy vihar lesz és meg akarta óvni a kislány a veszekedő felnőttek látványától. De nem volt az úgy , ahogy azt Rose gondolta.

Ivan leült a könyvtárszobában és pár perc múlva megjelent Ben.

- Ivan, nagy bajt csináltam! - kezdte a férfi.

Az ügyvéd hallgatott, nem akarta kérdésekkel megkönnyíteni Ben helyzetét. Úgy gondolta, hogy ha a férfi ki tudja önteni magától a szívében levő keserűséget, a feszültség csökkenni fog. A feszültség, ami ott lebeg időtlen idők óta a Taylor házban.

- Ivan, tudod mit csináltam? Illetve nem csináltam? Evelynt nem vittem el be

íratni az iskolába! Hát ez tiszta hülyeség, nem? - szabadkozott Ben.

Ivan kínjában elmosolyodott.

- Ez tényleg a legnagyobb hülyeség, amit idáig hallottam! - mondta az öreg.

- Tudsz valami megoldást? - nézett Ben kérdően Ivanra.

Győztem de nem is én, hanem Evelyn győzött, gondolta az öreg és megköszörülte a torkát.

- Hm, hm, ... Utálok erre gondolni, de most az jut az eszembe, hogy nem egy hátrány ha az ember olyan gazdag, mint te, és persze Evelyn! Minden magániskola örömmel fogad be jól fizető magántanulókat még időn túl is. Mivel ez a késés a te hibádból adódik, meg kell, hogy említsem, te miattad kell ilyen "jogtalan" előnyökkel élni.

- Ivan, te tudod. hogy én életemben nem éltem vissza azzal, hogy gazdag vagyok. De talán egy gazdag ember is elkövethet hibát és bocsánatot is nyerhet?! - mondta Ben.

- Oké, fiam! Én már számoltam valami ilyesmivel és organizáltam egy iskolát Readingben. Katolikus leány iskola és ott még számolnak a gyerekkel. Kicsit előbb vártam a hívásodat, de még minden helyre hozható. - mondta Ivan.

- Azonnal fel kell hívni az iskolát, hogy minden a megbeszéltek szerint fog menni! - sürgette Ben az öreget.

- Nem fiam! Nem ilyen könnyű ez! Most megmondod Rosenak, hogy szépen készítse el a kislányt és személyesen megyünk le Readingbe. Kocsival másfél óra alatt ott vagyunk. - közölte Ivan.

- Ilyen hirtelen? - kérdezte Ben.

- Igen, a te rapszodikus magatartásod mellett és nem adok esélyt a meggondolásra! - nevetett az ügyvéd.

Ahogy Ivan eltervezte, úgy cselekedtek. Rose is ment velük, az utat végig sírta. Szerencsére Ben mellett ült elől. A kislány hangulatát így nem befolyásolta a hüppögése. Ivan ölelte Evelynt és mesélt neki az iskolás évek gyönyörűségiről. Aggódva várta az érkezés idejét, de még jobban félt az esti búcsúzástól. Sajnos a kislány nem volt felkészítve arra, hogy majd az övéitől távol fog élni. De az ő érdekében vállalni kellett ezt a rizikót. Az első napok keserűek lehetnek a számára. A gyerekek hamar vigasztalódnak egymás társaságában. Aztán úgy alakult a helyzet, hogy a késés kis probléma okozója lett. Az iskola igazgató nője közölte, hogy egy héten belül nem tudja fogadni Evelynt. A következő héten indulhat a pici , teljesen önálló szobája lesz.

Így aztán egy pár napot kaptak még ajándékba a felnőttek, bár Ivan terveinek következtében sok teendő várt is rájuk. Minden egyes nap valaki levitte Evelynt Readingbe. Hagy szokja a gyerek a leendő, új környezetét. Délutánonként Evelyn játszhatott a majdani társaival. A gyerekek  nem értették, hogy Evelyn miért nem alhat bent a kollégiumban.

Szombaton este történt, hogy Evelyn megkérdezte Mrs. Kolost, - aki aznap vitte le őt, - hogy miért kell hazamennie. Ő az új barátnőjével akarna maradni.

Vivian Dombrowsky legalább olyan eleven gyerek volt, mint ő. Hamar egymásra találtak. A tűzvörös hajú kislány egy sikeres író gyereke volt. Mint egyke, nem ismert lehetetlent. Ha ő Evelynnel akar maradni, hát azt miért nem lehet teljesíteni?

Mrs. Kolos azonnal telefonált a Taylor villába,

- Halló, te vagy az Rose? - kérdezte Dorothy.

- Igen én vagyok. Csak nincs valami baj? - idegeskedett Rose.

- Nem, nem! Szeretnék beszélni Bennel! - mondta Dorothy.

Ben épp belépett a hallba. Rose felé nyújtotta a telefont.

- Dorothy az, Readingből, veled akar beszélni!

- Halló, Ben vagyok, ... semmi baj sincs ugye? - kérdezte Ben.

- Semmi, de adom a kislányt, ő akar veled beszélni. - válaszolt Dorothy. - Ő majd elmondja, hogy mit főzött ki a barátnőjével.

- Ben, itt akarok maradni Viviannel. Ugye megengeded? - fogta könyörgőre Evelyn.

- Ki az a Vivian? - kérdezte Ben.

- Hát a legjobb barátnőm. - mondta Evelyn és Ben boldogan gondolt arra, hogy a kislány saját maga megoldotta a beilleszkedés és búcsúztatás nehéz feladatát.

- Add vissza Dorothyt, beszélnem kell vele! - mondta Ben.

- De ugye maradhatok, - hallotta a kislány hangját.

- Dorothy, te hogy gondolod ezt a dolgot? - kérdezte Ben.

- Ben ne aggódj, semmi gond nincs itt. a szomszéd utcában van egy szálloda, ott éjszakázunk. Aztán reggel újra összeugorhat a két lány játszani. Holnap vasárnap, majd kieszelek valami jó programot nekik. - mondta Dorothy. - Jól lesz ez így?

- Minden úgy van jól, ahogy eltervezted. De tudod mit? Mi is leugrunk mindannyian, úgy 10 óra felé ott lehetünk és akkor az egész csapat együtt lehet. - mondta Ben.

- Akkor a szállodában vagyunk. Hotel Swan a neve. - mondta az asszony.

Meg volt beszélve a hétvégi program. Játékosan, szinte hihetetlen könnyedséggel indult be Evelyn iskolás élete. Vivian Dombrowsky, az új barát rendkívül sokat jelentett Evelynnek. Szinte mindig együtt jártak, az osztályban egymás mellett ültek. Kivéve a kézimunka órát, mert a vénkisasszony Miss Green soknak találta, hogy két ördög üljön egy padban.

Szombatonként megjelent Raymond és hazavitte Evelynt. Ben számára ezek a szombatok ajándékok voltak. A kislány elhalmozta történetekkel, büszke volt minden új tudományára. Produkálta magát és Benyvel kellemes kis versenyt játszottak, a felnőttek nagy örömére. Evelyn nem felejtette el meglátogatni a Kolosékat sem. Ez persze egy paradox szituáció volt, hisz mikor Dorothy és Adam magukhoz ölelhették a kislányt, akkor ő a saját otthonában volt. Ezt Dorothy  nem győzte eleget hangoztatni.

- Végre kicsikém, újból itthon! - szokta mondani.

Ilyenkor találkozott mindig Kurttal, az ő kis barátjával. Sokat játszottak iskolást és Kurt megmutatta mindig a legújabb trükkjeit, miket a rajzórán tanult az iskolában. Meghökkentő kézügyessége volt a Kurt gyereknek. Mrs. Kolos minden egyszerű rajzot elrejtett a gyerek elől, mert az dolga végezetten minden rajzot összetépett volna. Az egyszerű asszonyt nagyon megfogták a fiú virág rajzai. Egy alkalommal, ami már az iskola év vége felé volt, Evelyn hozta az emlékkönyvét, hogy Kurt rajzoljon bele valamit. Pár oldal már tele volt. Az első oldalon Ben írása volt olvasható. Ő ajándékozta a kis könyvet Evelynnek. Természetesen jogot formált arra, hogy ő írhasson legelőször bele.

A második oldalon Randy gyöngy betűi voltak felsorakozva:

" Tudom, hogy mit jelent, VIGYÁZZ EVELYNRE!

 Tesód Randy.

Mikor a kíváncsi Ivan átlapozta a pár teleírt lapot, annál a lapnál könnybe lábadt a szeme. Kurt gyönyörű virágokat rajzolt bele. Ez a gyerek imádta a virágokat, jobbára azokat rajzolt, meg lovakat. Erősen gondolkodott, hogy meglepje Evelynt egy szép, izmos ló rajzával, de mikor kikérte Dorothy véleményét, az eltanácsolta ettől.

- Oké Dorothy, ha nem, hát nem! - mondta Kurt.

Az első nyáron az iskola végeztével nem lehetett Evelynt elvinni sehová. Pedig azt tervezte Ben, hogy egy óriási túrát tesznek majd a Niagara vízesés területén. Csak ő. meg a gyerekek. A cég tárgyaló buszát több napi munkával átalakítatta. A három gyereknek nagy teret teremtett így. Sokáig dédelgette ezt a tervet, még a fiainak is meglepetésként szánta. Úgy izgult, mintha ő is a gyerekcsapat tagja lenne, ki valami nagy titok birtokába jutott. Ő ment le Readingbe elhozni Evelyn a nyári vakációra. Közben utasítást adott a busz vezetőjének, hogy álljon be a parkba, mire ő visszaérkezik.

Evelyn már várta, hogy jönnek érte. Ez a várakozás kedvenc időtöltése volt. Mindig találgatta, hogy aznap ki fog lemenni érte. Mindenkinek egyformán tudott örülni. Iskolás dolgait, amit szándékozott haza vinni, már összekészítette. Az iskola kertjének kapujában álldogált. Leste az utat, amelyikről a jól ismert kocsik valamelyike bekanyarodik a feljáróra. Vivian ott állt mellette. Az ő apja még nem érkezett meg egy európai útjáról. Talán másnap fogják őt elvinni.

Percenként jöttek új és újabb autók. Felvették a kis diákokat és eltűntek sietve, mintha minden nyári percért kár lenne. Evelyn és Vivian integettek néha. Párszor csak a szájuk szélét vonogatták. Főleg mikor valamelyik közutálatnak örvendő társuk haladt el előttük.

- Láttad azt a lökött Margo Dewt? - kérdezte Vivian.

- Hát az tisztára lökött! - mondta Evelyn és már nevettek.

Egy kocsi közeledett a belső parkoló felől.

- Huha! - szólalt meg Evelyn. - A Miss Green!

Már azon voltak, hogy belépnek a kerítés melletti bozótba, de elkéstek, mert a vénkisasszony ócska Peugeotja sódert spriccelve megállt mellettük.

- Na jó madarak! Gyertek csak ide! - mondta a lányoknak.

A két lányka megigazította a ruháját és közelebb lépett. Mis Green nem volt rest kiszállni a kocsiból, hogy a két diákjával beszélgessen.

- Mennétek már, ugye? - kérdezte.

- Naná! - válaszolt azonnal Vivian.

- Dombrowsky, Dombrowsky! Mi az, hogy naná? - húzódott mosolyra az öreg arc, majd kérdően Evelynre nézett.

- Igen Miss Green, már nagyon mennénk! - mondta a kis fekete fürtös.

- Akkor jó nyaralást, ha eddig még nem mondtam volna és vigyázzatok az egészségetekre! - mondta a tanárnő.

Megbúbolta a két gyereket és beült a kocsijába. A motor nehézkesen beindult, köhögött párat, aztán a sebváltó némi kínnal elfogadta a parancsot és a kocsi kigördült az utcára.

Ben azt hitte, hogy már soha nem ér le Readingbe. Nagy volt a forgalom. Arra gondolt, hogy ha zenét hallgat, úgy gyorsabban telnek a percek. De a kocsi kvarcórája közömbös volt a türelmetlenségével szemben. Sokszor szinte azt hitte, hogy a másodperc mutató megállt pihenni. De aztán csak mosolygott saját magatartásán. Dél is elmúlt mire az iskolához ért. Evelyn már messziről integetett.  A két kislány nevetve beszállt a kocsiba és elvitették magukat a parkolóig.

- Hogy vagy Evelyn? - kérdezte Ben, de felesleges volt, mert a gyerek arca sugárzott az örömtől.

- Ben, végre mehetek haza! - mondta Evelyn. - Képzeld, a Vivianért csak holnap fognak jönni!

- De nem fogsz ezen az egy napon aggódni, ugye,Vivian? - kérdezte Ben.

- Á, dehogy Mr. Taylor! Jól elleszek én itt!  Persze az lett volna az igazi, ha te is csak holnap vinnéd el az Evelynt! - válaszolt Vivian.

- Tudod Vivian, Evelynt már nagyon várják a testvérei és a barátai. - mondta Ben.

- Jó neki! Engem meg pár cseléd vár, mert az apám soha sem ér rá! - mondta Vivian.

Kínos csend keletkezett, Ben szerencséjére a csomagok hordásánál megszakadt a fonal. Sajnálta Viviant, ahogy az erősen ölelte búcsúzásként Evelynt.

New-York felé menet megálltak az autópályán ebédelni. Evelyn szóval tartotta Bent az elmúlt hét eseményeivel. Ben csak hallgatta és arra gondolt, hogy most ez így lesz sok-sok boldog héten keresztül. Nagyon hiányzott neki Evelyn állandó jelenléte. Késő délután értek haza, mert Evelyn meg akart állni itt-ott egy fagyi vagy egy cola miatt. Ben örült minden kívánságnak, úgy érezte, hogy nem tud eleget adni a gyereknek. A nap ferdén tűzött a Taylor villa parkjára, erejét már jobbára elvesztve. De még a rohangáló Taylor gyerekeket izzadásra késztette. Beny és Randy, mint két indián, nagy csatakiáltásokkal vették birtokba a buszt. Valamit sejtett a két fiú. Itt igazi tréfa várat magára.

Vacsora közben hozakodott elő Ben a tervvel. Sokáig ecsetelte a kirándulás már általa eltervezett részleteit, képzeletben már végig is autózta a csodás tájakat.

- Ben, én nem akarok sehová menni. Csak most érkeztem meg az iskolából és már máris menjek valahová? Itthon akarok maradni és uszodába járni, mint tavaly és minden nap át akarok menni a Dorothyt meg az Adamet meglátogatni. Én ezt akarom! - hadarta a gyerek és félt, hogy most szigorú ledorongolásban lesz része.

Ben csak nézett maga elé, nem jött hang az ajkára. A levegő izzott, a feszültség másodpercei lassan másztak tovább. Rose kíváncsian állt meg a leveses tállal a kezében. Már bánta is, jobb lenne nem hallani a választ, mert erre a kislányos kirohanásra nincs megfelelő válasz. Itt most valakinek bánata lesz!

- Minek is vagyok én ilyen rohadt kíváncsi? - gondolta az asszony és már ment volna, de elkésett.

- Ben, én nem akarok sehová sem menni! - hallotta megint Evelynt.

A férfi körbe nézett, szomorú volt. Erre nem számított. Fáradt teste kívánta a kikapcsolódást. Az elmúlt hónapokban újból agyondolgozta magát. De az ő személyes érzése másodrangú Evelynével szemben. A kislány, a tudatosság legkisebb gyanúja nélkül zsarolta ezt a férfit a szeretetével. Csak az esett Ben nehezére, hogy a fiaira tekintsen.

- Ahogy gondolod Evelyn, itthon is tudunk jó kis mulatságokat rendezni. - mondta.

Érezte, hogy fiaival szemben igazságtalan volt, de nem tudott mást mondani, nem tudott elég okos lenni. Csak az életre tudott haragudni, miért teszi ki ilyen próbára őt.

Evelyn odament Benyhez az asztal túloldalára és leült mellé.

- Beny, ugye mi tudunk itthon is játszani? - kérdezte a fiút.

- Hát! - húzta a szót Beny. - Olyan jó lenne a buszban játszani!

- Ja, ja! - szólalt meg Randy is örömtelen hangon.

Most érezte Ben, hogy a sors a kezére játszott. A gyerekek nem sokat tudtak kezdeni a távoli Niagara képével, de a busz kézzel fogható valóság volt. Annak elvesztése jobban érintette volna a két srácot.

- Hé, fiaim, a busz nem megy sehová, majd azzal megyünk a strandra, meg a Fabrus villához is! Meglátjátok, milyen nagy balhé egy ilyen nagy autóval forgolódni az utcákon. - mondta Ben.

- Apa, vigyél bennünket egy kört a vacsora után! - kérlelte Beny.

- Az jó! - kiáltotta Evelyn és Randy egymást visszhangozva és a vacsora már el volt felejtve.

A busz elkezdte az első nyáresti túráját a hangos csapattal. Ben kihajtott a főútvonalra, ami kivezetett a kertvárosból és a City felé hajtott. A gyerekeket a legnagyobb atyai szigor sem tartotta a helyükön. Az egyik ablaktól a másikig rohantak. nem tudták, hogy mit nézzenek. Az esti fények már teljességükkel világítottak. Mellettük fiatalok, nyitott cabrioban, lobogó hajjal. A zene tombolt a kocsijukban, erős zajt komponált az utca egyéb zajával. Randy integetett fiatal párnak, és mikor azok a Mustangjukkal beálltak a busz mögé a fiú hátra rohant a hátsó ablakhoz.

- Gyertek ide, ezek jönnek utánunk! - mondta a két társának.

A Mustangosok egyáltalán nem követték őket, csak pár percig egybe esett az útvonaluk. a gyerekek vadul integettek.

- Figyeld azt a gyönyörű kislányt! - mondta a Mustangos fiú a partnerjának.

- Na látod! Az egy bombázó lesz ilyen arccal! - hagyta helyben a lány.

- Te én bemegyek ide tankolni, mert már nagyon idegesít a kontrollámpa. - mondta a fiú és már húzódott ki a külső sávba. Miközben hajtottak ki az autópályáról visszaintegettek a gyerekeknek.

Kilométerek ezreit tette a buszba Ben, miközben szinte céltalan boldogsággal autózott körbe-körbe a gyerekekkel. Sokszor bővült a csapat. Kurt és néha a Kolosék is velük tartottak. Nagy segítség volt ez a Ben számára, a busz vezetése jobban igénybe vette az idegeit, mint gondolta.

Teltek a napok a hetek, a nyár minden percét élvezték a gyerekek. Bent minden balhéra rá tudták venni. Egyszer a Beny azt mondta, hogy az autós moziba szeretne menni. apja körbe nézett, mindannyian díjazták az ötletet. Percek múlva már berregett a busz és egy vígjátékot megnéztek a szomszédos negyed autósmozijában. Hazafelé Evelyn azzal állt elő, hogy a Kolosékhoz akar menni. Ben a Fabrus rezidenciához hajtott és hosszan dudált a kocsifeljáróban. Adam futott kinyitni a kaput. Dorothy gyorsan összehozott valami vacsora félét és hallgatta közben az élménybeszámolót. Egymás szavába vágva mesélték a poénokat. Nagyokat nevettek.

Kora éjjel volt, mikor Ben szedelődzködni kezdett és terelte volna kifelé a gyerekeket, mikor Evelyn megszólalt.

- Ben, én most itt maradok a Dorothyval, Jó?!

- Hogyne kicsim, ha akarsz maradj itthon! - mondta és elcsodálkozott az "itthon" szó jelentésén. Ez a gyerek a saját otthonában van, most.

A nyári szünet utolsó hetét Dorothy ajándékba kapta a kis Evelyntől. Mellette volt a kislány amikor főzött, néha a kávét főzte meg Adamnek és vitte utána öreg barátjának, ki épp a füvet vágta a parkban. A Fabrus villa is felébredt egy napra.  Dorothy átvezette a kíváncsi kislányt az üvegfolyosón a villa előcsarnokába.

- Gyere kicsikém, leportalanítunk és kiszellőztetünk egy kicsit! - mondta Dorothy

A pici követte Dorothyt, mint az árnyék, az ő feladata volt, hogy a fényeket felkapcsolja. Egyre jobban motoszkált a fejében az emlék, a folyosók kanyarulati. Két éve elmúlt, hogy utoljára járt itt ebben a házban. Nem érezte jól magát a kislány, rosszat sejtett. Dorothy észrevette, hogy bajok lesznek a gyerekkel, ha nem vigyáz. Megfogta a kislány kezét és együtt léptek be a könyvtárszobába. Mick dolgozó asztalán több családi kép állt.

- Na Evelyn! Ki ez a szép baba ezen a képen? - kérdezte Dorothy és mosolygott, hogy bátorítsa a kicsit.

Csak most ne fakadjon sírva a gyerek, gondolta a nő, ennek a találkozásnak egyszer úgy is létre kellett jönnie.

- Szép kislány, ugye? - kérdezte megint.

- Ez én vagyok, mikor még bébi voltam. - mondta Evelyn, majd a szülei képét vette a kezébe és folytatta. - Apa, anya!

Dorothynak nagy kő esett le a szívéről, gyorsan levett egy polcról egy nagy  színes képet. Dorothea volt rajta, csíkos matrózblúzban.

- Itt a kis nővérkéd is! - mondta a gyereknek.

Próbálta szóval tartani Evelynt, hátha akkor nem tör ki rajta a sírás.

- Amikor csak akarod, mindig gyere ide haza és én majd mesélek az anyukádékról, meg a Dorothearól is, jó?!

- fogom én még látni őket? - kérdezett vissza könnyes szemmel Evelyn.

- A jó emberek nem veszítik el örökre a szeretteiket. - vigasztalta a kicsit Dorothy.

Kegyes hazugság volt ez, de a nő nem tudott okosabbat mondani. Több órán át dolgoztak és Dorothy mindig talált valami speciális tennivalót a kislánynak.

- Kicsikém, az én derekam már nem hajlik valami jól, igazítsd meg a szőnyegek rojtjait! - kérte Evelynt.

Később kitalálta, hogy teázniuk kellene, hisz már igen csak elmúlt az idő a sok munkával. Evelyn szaladt a konyhába és bekapcsolta a vízforralót.

- Milyen ügyes ez a kislány! - gondolta Dorothy.

És odafigyelt, hogy még ügyesebb legyen, mindent megtanított a kicsivel, amire csak tudta a kevés napok alatt. Evelyn gyorsan tanult, örömére szolgált, mikor látta Dorothy elégedett mosolyát. Ügyesen kezelte a mosógépet a mosodában, a mosogatót a konyhában. A porszívó, meg egyenesen a kedvence lett az utolsó napokban. Az egy tiszta tréfa volt számára.

- Asszony, te teljesen meghibbantál, ilyesmikre tanítani ezt a kislányt! - mondta Adam a feleségének. - Itt mi vagyunk azért, hogy minden házimunkát elvégezzünk és nem azért, hogy a tulajdonost betanítsuk!

A férfi furcsán mosolygott kínjában, röstellte magát amiért leteremtette az asszonyát.

- Adam, te nem érted itt a dolgokat. Ezt a gyereket el kell foglalnunk annyira, hogy ne legyen ideje a saját bánatával foglalkoznia. - vágott vissza Dorothy, az egyszerű nő, aki öntudatlanul felfedezte a munkaterápia egyik alaptézisét. - És arról nem is beszéltem, egy nőnek így is, úgy is kell értenie a házimunkához. Ki tudja mit hoz a sors a kicsikének?

- Dorothy, nagyon sokszor nem értettem én a te gondolkodás módodat és még ma is tudsz meglepetéseket okozni! - nevetett Adam.

Evelyn az elutazása előtti napon zsúrt rendezett a "testvéreinek" és a barátainak. Délutánra tervezte az eseményt. Dorothy jó tanácsokkal látta el a kislányt.

- Kicsikém, az ilyen zsúrokon, csak gyorsan elkészíthető dolgokat, meg gyümölcsöket kell szervírozni a vendégeknek.

Evelyn kitett magáért. A szendvicsei jól fogytak, az öreg Ivan magán kívül volt, mikor Evelyn elé állt.

- Ivan, kérsz még a tojásból, vagy valami ropifélét kérsz? - kérdezte az öreget.

- Evelyn, nagyon ügyes vagy kislányom! - monda az ügyvéd és Benre nézett.

Ben büszke volt, hogy a gyerek önállóbb lett a következő iskola évre. Dorothy munkáját dicsérte ez a tény. Ben nem győzte háláját kifejezni.

- Ben ez a mi kötelességünk és meg is kapjuk majd a jutalmat érte. - mondta Dorothy és úgy gondolta, hogy Istennek tetsző dolgot cselekszenek a kis árvának az érdekében.

Aztán még az este Kolosék átvitték a kislányt a Taylor villába, mert másnap kora reggel onnan indul majd vissza Readingbe.

- Egy-két héten belül látunk megint, ugye Evelyn? - kérdezte Dorothy a búcsúnál.

- Persze Dorothy! - mondta Evelyn és odabújt az asszonyhoz.

Az iskola beindult. Régi és új tanárok jöttek és tartottak órákat. A gyerekek napok alatt ráhangolódtak a ritmusra, a rendszeres élet megtette hatását. Evelyn örömmel töltötte az idejét az órákon és bár nem volt különösebben jó eszű, minden tantárgyat kielégítően elsajátított. Vivian most is mellette ült. Talán egy kicsit sokat sugdolództak az órák alatt, de annyi mondanivalójuk volt egymás számára. Viviannek nem volt valami fényes nyara. Csak arról tudott beszélni, hogy az apja most sem nyugodott meg, hanem három naponként eltűnt és a cselédekre hagyta őt.

Az óraközi szünetben kéz a kézben sétáltak. Vivian még mindig a cselédekről beszélt.

- Egyszer egy cseléd, akit én még nem láttan azelőtt, azt mondta, hogy az öreg Dombrowsky már megint valami új hússal lóg. Vajon, mit jelenthet ez? És röhögtek az apámon. Legszívesebben rájuk ordítottam volna, de nem tudtam, hogy miről van szó. Csak elbújtam és sírtam. A cselédek mind hülyék! - tört ki Vivian.

Sétáltak egy folyosó hossznyit, mikor Vivian újra megszólalt.

- Nálatok is olyan hülyék a cselédek?

- Nem, nekünk nincsenek cselédeink! - válaszolt Evelyn.

-  Nincsenek? Hát az hogy lehet? Hát a gazdagoknál mindenhol vannak cselédek! - replikázott Vivian.

- Ki mos, meg ki főz nálatok? Meg ki vágja a füvet? - kérdezte hirtelen és úgy gondolta hazugságon fogta a barátnőjét.

- Nekünk vannak barátaink és azok segítenek a ház körül. - válaszolt Evelyn. - Tudod, akik el szoktak jönni értem, nahát azok a mi barátaink!

Vivian nevetett, ő már tudta, hogy mi a cseléd. Apja mellett mindig változott a személyzet, nem tudni ki hibájából, de változott. Vivian temérdek szolgálót látott már a ház körül.

- Evelyn, te buta vagy! Nem tudod azt, hogy ha valaki nem családtag és dolgozik a háznál, akkor az cseléd! Ha, ha! - nevetett, hahotázott a vörös kislány. - Azok pénzért csinálják, amit csinálnak, ők a cselédek és a cselédek mind rossz emberek! - vonta le a végső következtetést Vivian.

Evelyn tudta, hogy meg kell védenie azokat az embereket, akikről Vivian olyan rosszul vélekedett.

Nem volt semmi kézzel fogható érve, tehetetlenségében sírva fakadt és el akart rohanni. De ha most ennyiben hagyja a vitát, ő kiszolgáltatja a barátait ennek a megkeseredett kislánynak. És az jóvátehetetlen hiba lenne.

- Te az én barátaimról ne beszélj így! - kiáltotta és úgy meglökte Viviant, hogy az hanyatt esett.

Vivian felpattant és odaugrott elébe. Fél fejjel magasabb volt, jóval erősebb, a nyáron sokat változott.

- Te hülye vagy?! - kérdezte.

- Nem, de nem engedem bántani a barátaimat! Én sem bántom a tiedet! - mondta Evelyn sírva.

Vivian kicsit tanácstalan lett. Lehet, hogy ő téved és vannak rendes cselédek is? Mert arról szentül meg volt győződve, hogy Evelynéknél is van személyzet. Csak a Ben, meg a két fia lehetnek rokonok, meg talán az öreg bácsi, az Ivan nevű. De az nem is biztos. A többi az csak a személyzet lehet. Már sajnálta, hogy ezt a dolgot felhozta, de ő aztán ismeri a cselédeket. Hánytól kapott még pofont is!

A folyosón sétáló gyerekek az első hangosabb szónál körbe vették őket. Sokan szerették volna látni a "nagy barátokat"  verekedni. Viviannek ismerős volt valahogy ez a kép. Zavaros, korai gyermek éveiben sokszor történt, hogy ellenszurkolók várták a bukását. Itt, ha megüti Evelynt, lehet, hogy örökre elveszti a barátságát és ő nagyon ragaszkodott a barátnőjéhez. Bukásnak számítana, ha az ő szoros kapcsolatuk megszakadna, holmi cselédek miatt. Jobb megoldást nem talált, széttolta a gyerekek gyűrűjét és ott hagyta Evelynt. Úgy gondolta, hogy az elveiből nem engedett, de a barátnőjét sem bántotta tovább. a következő órára nem ment be. Ez szinte elképzelhetetlen hiba volt. Az ilyen magániskolában nem sok joga van a bentlakónak. A perfekt oktatási rendszert, a diákok teljes jogfosztottsága jellemzi. Az igazgató nő már délután magához rendelte Viviant.

- Tudod kislányom, hogy azt iskolában gyorsan mennek a hírek. Néhány társad kárörvendően árulkodott, hogy te veszekedtél az Evelynnel. Én nem vagyok kíváncsi, hogy min volt a vita. Mindenkinek van rossz napja, ma nektek jött ki. De azt meg kell, hogy mondjam, hogy ilyen magánakcióra sem vagyunk kíváncsiak! Ha fáj is a szíve valakinek, attól még nem mulaszthatja el a kötelességét. És az órán való részvétel, az a te kötelességed! Ígérd meg, hogy az elkövetkezendőkben ilyen panasz nem lesz rád!  - mondta a lánynak.

- Ígérem! - mondta Vivian és elhúzódott az igazgató nőtől, aki meg akarta simogatni őt.

- Na jól van! Menj a tanulószobára! És tudod mit? Ne szerezz másoknak örömet azzal, hogy nem barátkozol többé Evelynnel. Igen? Ti olyan jól meg voltatok egymással. - engedte útjára Viviant.

A kislány makacs volt, szinte önveszélyesen makacs. Úgy volt vele, hogy Evelyn bántotta őt jobban, neki kell közelednie. Már az órák alatt sem ült mellé. Hetek teltek el és a két kislány között csak nőtt a szakadék. A tanári szobában is téma volt a két gyerek megkeseredett magatartása. Az igazgató nő sajnálta a dolgot, hisz egy-egy jó páros mindig hasznára van a közösségnek.

A megoldást a vénkisasszony, Mis Green hozta. Az ő óráin a két lány mindig is szét volt ültetve, de most mintha az öreg hölgy megelégelte volna ezt a szituációt. Nézte Viviant és kivárta az alkalmas pillanatot, mikor úgymond, figyelmetlenséggel vádolhatta volna meg őt. Az osztályterem halk zümmögését felkavarta Miss Green vékony hangja.

- Dombrowsky, eleget lapultál itt hátul, gyere csak a szemem elé! - mondta és a fülénél fogva előre vezette az első padhoz Viviant és lenyomta a padba, Evelyn mellé.

Vivian fel volt háborodva, meg sem mukkant az óra alatt. Nem értette, hogy mi játszódik itt, de amint felnézett az öreg szemekbe, felfogta a segítő szándékot, ami ilyen utálnivaló köntösbe öltözött. Miss Green sétálgatott a padsorok között és észrevétlenül zsebre tette Vivian ceruzáját. A munkafüzetet előre vitte és ledobta Vivian elé.

- Mi van kisasszony? nem akarunk dolgozni? - kérdezte a lányt.

- Miss Green, a ceruzám is ott maradt! Elhozhatom? - nézett rá Vivian.

- Igyekezz Dombrowsky, mindjárt vége az órának! - utasította a vénkisasszony és igyekezett rendkívül szigorúnak hatni.

Vivian hátrament és megrökönyödött. Esküdni mert volna, hogy a ceruzát ott hagyta az asztalon. Ott állt tanácstalanul, mikor Miss Green hangja csattant.

- Dombrowsky, ne idétlenkedj, kérj egy ceruzát a padtársadtól!

Evelyn alig várta, hogy Vivian megszólaljon. Nézte, ahogy a másik jött előre a padsorok között. Vivian tudta már, hogy mit vár tőle Miss Green.

- Evelyn, tudnál adni egy ceruzát? - kérdezte halkan.

- Itt van! - mondta Evelyn halkan és  nyújtotta felé az egyik színesét.

- Köszönöm! - mondta Vivian és egymásra mosolyogtak.

A két lány barátsága egyre mélyebbé vált ez idő után. Ráéreztek egymás sebezhető pontjaira, és egyre finomodó érzékkel kerülték el a vitára okot adó kérdéseket. Ez egyfajta kompromisszum volt, de a magasabb cél, az örök barátság szentesített minden eszközt. Kapcsolatuk a többi lánnyal nem volt rossz, jó közösségi emberek voltak, de kettőjük barátsága egy zártabb teret is jelentett. Természetes volt, hogy mikor Vivian a lantot választotta a zenei tanulmányaihoz, akkor Evelyn is azt a hangszert választotta. Pedig kicsi kora óta a hegedű volt az a hangszer, ami jelentett számára valamit. Éveken keresztül küszködött a lanttal, semmi különös eredményt nem ért el vele. De örült, hogy ezt választotta, mert így azokon az órákon is Viviannel együtt volt.

Az iskola igazgató nője felvilágosult ember volt és annak ellenére, hogy keresztény iskolát vezetett, voltak elképzelései egy lányközösség, külvilági érdekeiről.

Mikor a városban Tae Kwando klub nyílt, elhatározta, hogy az órarendeket átrendezve, a  diákjainak kötelezővé teszi heti két alkalommal a küzdősport elsajátítását.

Körlevélben értesítette a már 12 éves tanulók hozzátartozóit az ötletről és maradéktalan tetszést aratott vele.

- Ezek a lányok, illetve a lányok általában, állandó veszélyeknek vannak kitéve. Legyenek képesek az önvédelmi harcra. Ha az elkerülhetetlen! - mondta a tanári szobában a munkatársainak.

Vivian és Evelyn bekerült az első csoportba, és a sport tanár vezetésével bebuszoztak a városka szívébe, ahol a klub működött. A gyerekeknek tetszett a dolog. Az edző tudta, hogy kell a kis kezdőknek a szívébe lopakodni. az első órákon inkább csak ismerkedés jellege volt a dolognak. Bevezetésül csak a már ismert gimnasztikai elemeket követelte meg a lányoktól. Közbe- közbe csempészett egy-két erő elemet, de senki nem vette észre a cselt.

Nagy ötlet volt ez az igazgató nőtől. A lányok mindig jobban kedvelték a sport órát. Pedig a könnyű gyakorlatoknak hamar vége lett. Egyre többet követelt az edző. Nem volt tréfa, ez már kemény munka volt. Csak a bevezető légzőgyakorlatok voltak viszonylag könnyűek. Már a kátánál kezdődött az erős fizikai igénybevétel. Utána a páros munkánál, az ütő és rúgó gyakorlatoknál már minden energiájukra szüksége volt a tanulóknak.

A lányok minden elkövettek az edző tetszésének elnyeréséért.  Abszolút módon koncentráltak, hidegen, kiszámítottan mozogtak. S bár néha-néha egy ütés, egy rúgás nem sikerült 100%-osan visszafogottan, panasz nem volt. A fájdalmat büszkeségből elhallgattak. Érdekes módon egy gyerek sem gondolt törlesztésre, a rendszeres foglalkozások a karakterüket is acélozta.

A lányok kondíciója dicsérendő volt, egyre erősödtek. Nem volt étvágytalan egy sem közülük.

A téli hidegben, mikor az edző bevezető mozgásként futást rendlet. Kétszer megkerülték a nagy háztömböt, a hideg szél kipirosított az arcukat.

Eljött a karácsonyi szünet. A sport klub is bezárt másfél hónapra. A gyerekek készültek haza. Vivian kapott egy értesítést, hogy apja nem tudja hazavinni, mert nagyon elfoglalt az új könyvének bemutató útja miatt. A lány még csak nem is sírt.

- Vivian, gyere el hozzánk a szünetre! - mondta Evelyn.

- Felhívná Ben az apumat? - kérdezte Vivian.

- Gyere! - mondta Evelyn és már húzta is maga után a barátnőjét a klubszobába, ahonnan tudnak telefonálni.

Másnap hívatták őket az irodába. Az igazgatói székben Miss Green ült, az igazgató nő távollétében ő döntött a fontosabb kérdésekben.

- Na lányok! - fogadta őket. - Mr. Dombrowsky telefonált, hogy Vivian elmehet a szünidőre az iskolából. Ő, biztos tudja, hogy mit csinál, tehát már tudtok mindent. Menjetek, ne tartsatok fel!

A két lány nagyon örült a jó hírnek.

- Te, ez az öreglány olyan rendes! - mondta Evelyn kint a folyosón.

- Nekem mondod? - kérdezte Vivian és mosolyogva gondolt Miss Green cselére, ami újból összehozta őket.

Még mielőtt elkezdődött volna a karácsonyi szünet, még egyszer hívatták Viviant az igazgatói szobába.

- Dombrowsky, itt van 200 dollár, apád küldte karácsonyi ajándéknak! - mondta Miss Green és nagyon igyekezett visszafogni magát, nehogy még jobban kiérződjék a hangsúlyából a rosszalló véleménye Mr. Dombrowskyról. Aki nem képes néha megajándékozni kislányát a saját jelenlétével.

Vivian elvette a pénzt és ment a szobájába. Evelyn és a másik szobatársa kíváncsian néztek rá.

- Na mi volt? - kérdezte Jean Block.

- Ja, ja! Mi volt? - izgult Evelyn is.

Vivian lehangoltan félre vonult. Evelyn nem is faggatta, tudta mikor akar a barátnője egyedül maradni. De nem így Jean.

- Valami titok? - kérdezte megint Viviant.

- Az nem titok, hogy apámnak minden fontosabb nálam. - kiáltotta a lány. - Ki vagyok fizetve 200 dollárral karácsonyra, de többet ne is várjak!

Evelyn odalépett Jeanhez és kézen fogta. Kihúzta a szobából.

- Ez nem örül a 200 dollárnak! Én életemben nem láttam együtt annyi pénzt! - mondta Jean.

Az ő szülei nem voltak gazdagok, inkább csak az erős vallásosságuk késztette őket a plusz terhek vállalására, mikor lányukat ebbe az intézetbe adták.

- Ne mondj butaságokat Jean! Lehet, hogy nem kapsz 200 dollárokat ajándékba, de a szüleid mindig eljönnek érted és hazavisznek minden alkalommal. Te sem voltál egyetlen hétvégén sem bent az intézetben. - érvelt Evelyn.

Este viszonylag későig a ping-pong teremben voltak. Mire a szóbájukba értek, a villanyok le voltak oltva, Vivian már aludt.

Evelyn már hajnalban nem bírt magával. Még 5 óra sem volt, mikor felkelt és az ablakhoz ment. Aludni nem tudott, a sötétben unatkozott. Próbált csendes lenni, de nem sikerült, mert belebotlott a szemetesbe és felriasztotta társait.

- Bocs! Csak én vagyok! - mondta.

Az ablakban álldogált és tervezte az elkövetkezendő napokat. Amiket otthon tölt el majd Bennel, a fiúkkal és persze Viviannel. Úgy gondolta, hogy délelőtt 10-kor már úton lesznek New-York felé. Vajon, most ki jön értük?

A kocsi valóban ott volt már 10 előtt. Mr. Kolos és a felesége jött le a lányokért. Pillanatok alatt útra készen voltak.

- Vivian, nem akarsz előre ülni az Adam mellé? - kérdezte Dorothy.

- Nem, nem! Hagy üljek itt veletek hátul! - mondta Vivian.

Elhelyezkedtek és Adam lassan kigurult a kocsival az iskola vaskapuján. A két lány integetett Jean Blocknak, ő érte késő délután fognak majd jönni a szülei.

Dorothy középen ült a széles ülésen és átkarolta a lányokat. Vivian, a felnőttgyűlölő Vivian, odabújt Dorothyhoz.

- Nem cseléd! Barát! - gondolta és boldog volt.

Dorothy, kit számtalanszor látott már Vivian, türelmével és szeretetével átformálta a kislány elképzeléseit a gonosz világról. Amióta jobban megismerte Evelyn környezetét, párszor meglátogatva a Taylorékat, az apja engedélyével, azóta rájött dolgokra. Vannak rendes felnőttek is. Nem sokan, de vannak!

És most megint van lehetősége, hogy ezek között a jó felnőttek között lehessen heteken keresztül. Evelyn testvérei, a Randy, meg a Beny milyen totál jó fejek! Miket lehet velük játszani. Pár napon belül itt a karácsony és a Taylorék biztos most is csapnak egy nagy partyt. Aztán eszébe jutott a Kolosék kedvence a vicces fiú is, a Kurt. Örökké csak a móka!

- Dorothy, áthozod majd megint a Kurtot, mint múltkor? - kérdezte Vivian.

- Te is szereted a Kurtot, ugye? - kérdezett vissza Dorothy és Vivian elpirult.

- Nem hogy szeretem, hanem csak, hogy olyan dilis dolgokat beszél a srác! - vágta rá a kislány és lopva Evelynre sandított.

- Igen, a Kurt nagyon mókás fiú, örökké a hajamat húzgálja és olyan hülyéket kérdez, hogy na! - hagyta helyben Evelyn. - De nagyon szeretem, és képzeld, egy napon van a szülinapunk!

Dorothy hallgatta a lányokat, mindig is jó hallgató volt. Sok szép dolgot tudott meg a kis emberkékről, ahogy figyelte a beszédüket. Igen, ezek a kislányok, talán már nem is olyan kislányok. Érdeklődésük köre egyre tágabb, és napról napra többet akarnak tudni a világról.

Egy kicsit rettegett a lehetőségtől, hogy egy nap Evelyn kényes kérdésekkel fog hozzá fordulni, hisz a kislánynak csak ő és Rose a legközelebbi nő ismerőse. Szinte elkerülhetetlen volt ennek a szituációnak a bekövetkezése.

- Csak lenne valami jó biológia tanáruk ezeknek a gyerekeknek! - gondolta.

Adam lassan hajtott, az útburkolati jeleket javítgatták, speciális festékszóró autóról. A forgalom torlódott, türelmetlenebb vezetők dudáltak. Egy hirtelen felhangzó sziréna kizökkentette Dorothyt a gondolataiból. Rendőr autó haladt el mellettük. Valahol előttük baleset történhetett. Percek múlva megtudták, hogy hová sietett a rendőr kocsi. Egy teherautó borult fel, rakománya hosszú úton borította az autópályát. Valamelyik nagy áruháznak szállított árut. Konzervek ezrei gurultak szerte-széjjel. Mocskos fehér por, valószínűleg, cukor, vagy liszt mindenfelé. Lépésben lehetett hajtani. Adam bekapcsolta a rádiót. Épp egy modoros hangú bemondó közölte az autópályán közlekedőkkel, hogy forgalmi dugó van az autópályán.

- Ezt mi is tudjuk! - dörmögte maga elé Adam.

- Ne idegeskedj ember! Ez a nap erre van adva! - mondta Dorothy.

A lányok élvezték a sok tolakodó kocsi látványát. A rendőr egyenként engedte továbbhaladni a sort.

Mikor kiszabadultak a tumultusból, Adam rákapcsolt. Jó tempóban haladt és egy kis idő múlva behajtott egy Bisztróhoz az út menti parkolóban.

- Dorothy, menj a lányokkal, harapjatok valamit! Én megtankolok aztán megyek utánatok! - mondta.

Késő estig nem voltak éhesek a lányok. A vacsoránál nem jelentek meg. Ben nem idegeskedett emiatt, ő mindig úgy gondolta, hogy egy gyerek tudja mikor kell enni. Ez nem azt jelentette, hogy a rendszeres étkezést lebecsülte volna, de nem tartotta mindenek felett fontosnak.

- Az ember azért eszik, mert éhes és nem azért mert eljön az ebéd, vagy a vacsora idő!

A lányok elfoglalták magukat és Roset, hogy az egyik emeleti szobát lakájossá tegyék, egy több hetes tartózkodásra. Vivian maga választhatott, hogy melyik szobában akar aludni. Rose takarókat hozott és elrendezte a szekrényben Vivian dolgait. a sok magnókazetta láttán elcsodálkozott.

- Mikor lesz ennek a gyereknek annyi ideje, hogy ezeket végig hallgassa? - kérdezte önmagától.

Vivian jól felkészült a szünidei kikapcsolódásra. Az éjjelek nagy részét zenehallgatással fogja eltölteni. Jól választotta a szobát. Ezen a szárnyon nem alszik senki, addig lehet fent észrevétlenül, ameddig csak akar. Nem kell majd a takaró alatt bujkálni a fülhallgatójával. Rettegni a felügyelőktől. Ez a szünidő pompás lesz!

Le-leültek a lányok, Rose faggatta őket, milyen volt az elmúlt hetekben az iskola. De a gyerekek csak kuncogtak, cinkosan összenéztek. Az utolsó hetekben nem remekeltek igazából, nagyon várták már a szabadságot.

Mikor végeztek, mindannyian lementek a társalgóba. az étkező felől Ben jött a két fiával. Valamiről nagyon tárgyaltak.

- Igen, lehettek ketten is! - mondta az apa a fiainak.

- Ben, megint sakkozni fogtok? - kérdezte Evelyn.

- Igen kicsim, kioktatom a fiúkat! - válaszolta Ben.

- Kicsit nézünk a Viviannel benneteket! - mondta Evelyn.

Ben elővette a sakkot. Szép faragott figurák sorakoztak fel a táblán, várták fegyelmezetten az ütközet megkezdését.

A kis Beny már második éve sakkozik, de még most is izgul egy-egy parti megnyitásánál. Az apja az abszolút korrekt játékra tanította őket. Nem ismerték a "Jaj, nem ezt akartam lépni" szituációt. És jobbára a vesztes szerep jutott ki nekik, csak a partit megköszönve távozhattak a táblától. Ben beléjük nevelte, hogy a sok gyakorlás és koncentráció a kulcsa a fejlődésüknek. Lesznek ők is győztesek.

Sokszor előfordult, hogy a két fiú megszorította Bent és a jó pozíció könnyelművé tette a gyerekeket. Ilyenkor Ben egy nagy nehezen kicsikart remivel úszta meg a dolgot.

- Apa! - kiáltotta egyszer Randy. - Majdnem bemattoltalak! Csak mákod volt!

- Randy, tanuld meg, hogy nem magyarázunk meg egy játszmát! - mondta az apa. - A küzdő partnert maximálisan komolyan vesszük és akkor nincs szükség magyarázatra. Viszont kielemezni, kielemezhetjük a játszmákat.

Ebben a játszmában megint együtt játszik a két fiú. Randy már egész komoly játékerőt képvisel. Ben büszke volt fiára, 15 évesen nem egyszer zavarba hozta őt az öreg rókát. Pedig nem volt támadó játékos. Kevés passzívabb játékossal találkozott Ben életében. De az erős védelmi pozícióból néha hirtelen kicsapott és tarolt a gyalogosok között.

- Fiam, a sakkot nem kilóra játsszuk! - szokta ilyenkor viccesen húzni a fiát.

Beny eldugott a háta mögé két gyalogot és remélte, hogy apja a feketét tartó kezére üt majd. A kisfiú nagyon szertett kezdeni. Most is ők indítottak E2E4-gyel. Vivian és Evelyn csendesen ültek a sakkozók mellett. Rose frissítőt hozott, meg ropit.

Randy a gyalogosok jó mozgatásával lehetetlenné tette Ben kibontakozását. Az apja igen élvezte a fiú játékát. Beny odahajolt bátyjához és valamit súgott a fülébe.

- Igazad van! - mondta és belekényszerítette az apját egy vezér cserébe, ami után ők egy gyalog előnyre tettek szert azonnal. az állásuk jobb volt, mint az apjuké.

Ben már látta a véget. Ha a fiúk a bástyával A5A2-őt lépnek, nem úszhatja meg a mattot.

- Apa, én köszönöm az eddigi játékot, a Beny befejezi a partit, jó? -  mondta Randy.

- Jól van fiam! - mondta Ben hosszas gondolkodás után.

Randy hörpölt egyet a juiceból és felállt.

- Vivian, értesz valamit ebből a játékból? - kérdezte.

Vivian vihogott egy kicsit, de nem válaszolt.

- Megtanítasz bennünket játszani? - kérdezte Evelyn Randyt.

- Igen, ha akarjátok! - válaszolt a fiú. - Majd valamelyik nap.

Aztán hirtelen otthagyta a társaságot és ment fel a galériára.

Az apa tudta hová megy. Az elmúlt hét napjainak estéjét mindig az anyja felnyitott dolgozószobájában töltötte a gyerek. Ben sokat gondolkodott azon, hogy vajon helyesen cselekedett, mikor engedett Randy szelíd követelésének.

- Apa! Én be akarok menni anya szobájába. - mondta a fiú.

Ben bízott abban, hogy ez soha nem fog bekövetkezni, minden erejével azon volt a fiai nevelésekor, hogy legyenek tabuk. És ilyen tabu volt az anya szó kiejtése is. Sokat várt Ben a gyerekeitől. És mikor Randy előállt a meghökkentő kérésével, úgy érezte, hogy nincs joga ellent mondani a fia kívánságának.

- Biztos, hogy akarod, fiam? - kérdezte.

- Igen apa! Szeretném!  - mondta Randy.

 - De ígérd meg, hogy ott bent a szobában semmi, de semmi nem változik meg! - kérte fiát Ben.

- Ígérem apa! - mondta Randy és pár perc múlva apja a kezébe adta a kulcsot.

Ben ment az emeleti szobához, ami végül is Abigél dolgozószobája volt. Kinyitották az ajtót. A férfi egyszerűen nem volt képes belépni. Elfordult, hogy fia ne lássa a könnyeit. Randy sokat változott e nap óta. Csendesebb lett, komolyabb. Tanulás után nem lehetett olyan fáradt, hogy be ne menjen a szobába, mely hét éves álmából nehezen ébredt.

Most is ott ült a terepasztal mellett. A látvány, amit ez az elvarázsolt szoba nyújtott, nagyon összetett volt. Randy álmodozó szemmel falta a sok millió apró dolog képét. Ezek mind anyukája kezenyomát viselik magukon. Még semmit sem érintett meg. Csak ült itt a szobában és kutatott az emlékei között. Sok fénykép őrzi anyja arcvonásait, nincs szoba a házban, ahol nem lenne egy portré vagy egy családi kép a vitrinekben vagy a falakon, de itt magát a szeretett lény érezte. Valamit fel akart fedezni, ami csak az övé lesz és csak akkor ossza meg valakivel, ha akarja. Ült és várt. Szemeit körbe járatta a szobában. Nagy méretű szoba volt. Kellett a hely a nagy terepasztalnak, a műszakirajzolói táblának és a számtalan könyvnek. Kevés bútor volt bent. Minden funkcionális volt. Leült egy kisebb irodai asztalhoz. Félig rákönyökölt. Nézte anyukája retiküljét. Mellette egy csukott, bordó bőrkötéses könyv. Egy töltőtoll. Nem mert hozzájuk érni. Félt, hogy valamilyen oknál fogva megtörik a varázs. Oly régen várta ezt az álmot, nem akart felébredni.

A könyvecske volt az, ami legjobban izgatta a képzeletét. Az egyik hosszú polcon nagyon sok hasonló kötésű könyv sorakozott. Valami évkönyv lehet, így gondolta a fiú.

- Egy, kettő, három, négy, ... - számolta a bordó könyveket Randy. ... - öt, hat hét, ... ez itt a negyvenedik. Ő nem tudott az anyukája naplóírásáról. Homályosan emlékezett a sok egyforma könyvre, de nem mert volna megesküdni rá. a könyvtár szobában is van több, tucatokból álló sorozat. A Verne könyvek is olyanok.

Ben görcsösen játszott a két fiú nagyon megszorította. Esélye sem volt kijönni a csapdából. Sokat gondolkodott, Beny idegesen várta az apja lépéseit. Ő nem látott két lépésnél előbbre, de azt tudta, hogy ma neki áll a győzelem. Evelyn Ben mögött állt és próbálta megfogni a játék lényegét. Már több mint egy órája ment a mérkőzés, jobbára az apa gondolkozása miatt. Evelyn elvesztette az érdeklődését és körbe nézett. Randy sehol, Viviant elnyomta az álom a fotelban. Rose, mikor hosszú idő után bejött, mosolyogva nézte a vörös kislány félrebillent fejét. Hagyta, majd Raymond felviszi az emeletre.

- Rose, majd én lefektetem a gyerekeket, lepihenhetsz, ha akarsz! - mondta Ben mikor látta Rose tétova mosolyát.

- Hol van Randy? - kérdezte hirtelen Evelyn.

- Fent az emeleten! - válaszolt Beny, olyan hangsúllyal, mintha az a legközismertebb dolog lenne a világon, hogy Randy az anyja újból felnyitott szobájában időzik néha késő éjjelig.

Evelyn nem tudhatta ezt. Kicsit értetlenül nézett,  aztán elindult felfelé a lépcsőn.

- Hová mész kicsim? - kérdezte Rose.

- Megyek megkeresem a Randyt. - mondta és már ment.

Rose nem mert szólni semmit. A fenti folyosó félhomályban volt. Evelyn meggyújtotta a rejtett mennyezetvilágítást. Megtorpant. Egy jobb oldali szobából a félig nyitott ajtón fény szűrődött ki a folyosóra.

- Nem, ez az ajtó eddig soha nem volt nyitva. - gondolta.

Lassan közelített és megállt az ajtóban. Belesett. Óriási terem volt az a szoba. fényárban úszott minden. Erős villanyizzók ontották a fényt, a legkisebb tárgyak is jól láthatóak voltak. Randy egy kisebb asztalnál ült, mozdulatlanul. Evelyn nem tudta magát rászánni, hogy belépjen a szobába.

-  Ez a szoba az Abigél szobája volt! - gondolta és nem értette, hogy hogy lehet ez nyitva. Emlékezete homályába veszett már a tilalom miértje, de a tilalom maga bele volt vésődve minden idegszálába. El sem tudta képzelni, hogy mi történt az elmúlt hét folyamán, ami megnyithatta a "lepecsételt"  ajtót. Nem bírta tartóztatni kíváncsiságát, meglökte finoman az ajtót és az hangtalanul, teljesen kitárult. Pár lépés választotta el Randytől. Odalépett hozzá.

- Randy! - mondta és odabújt a fiúhoz, ki testvére volt testvére helyett. - Nem haragszol, hogy bejöttem?

Randy meg sem szólalt, csak nézte a kislányt, arra gondolt, hogy de jó, hogy itt van az Evelyn. A kislány nyugtalanságot érzett, szerette volna, ha Randy hozzá szól. De a fiú csak hallgatott és ült mozdulatlanul. Tűrte a kislány ölelését, nagyon szerette Evelynt és boldog volt, hogy ott volt vele. Talán ez a pillanat váratott magára, hogy ne csak ő legyen itt egyedül.

- Anya szobája! Apától kértem ajándékba! - mondta nagy nehezen.

- Ez csodás Randy, nagyon örülök, hogy Abigél szobájába én is bejöhetek! - mondta Evelyn.

Evelyn körbe járta a termet, mindent megtapogatott. Randy megütközve nézte, ő még semmihez sem ért hozzá, a széken kívül, amin ült. A lány felemelte a bordó kötésű könyvet Randi könyöke mellől.

- Ez mi? ... Hű, de poros! - mondta és belelapozott. - Valami emlékkönyv lehet, ..... de milyen nyelven van ez írva? Egy szót sem lehet belőle érteni.

- Mutasd! - szólalt meg Randi és kivette Evelin kezéből a könyvet. - Igen, ez valahogy külföldi nyelven van írva. De nézd csak, olyan az írás, mint itt a terepasztalon a rajzokon. Akkor ez csak az anya írása lehet.

- Te Randi, figyeld, ezek a könyvek ugyan olyanok , mint az ami a kezedben van! - mutatott Evelin a könyvespolcon sorakozó kötetekre.

Ott álltak és óriási volt a rejtély, mi is lehettek azok a bordó titokzatos könyvecskék.

- Gyere Evelin, majd holnap kikérdezzük apát. A könyvet ugyan oda tedd vissza, ahol volt! Azt megígértem apának, hogy minden az eredeti helyére kerül vissza. Be akarom tartani az ígéretemet! - mondta Randi.

Miután kiléptek a szobából, Randi bezárta az ajtót és a kulcsot a nyakában levő láncra akasztotta. Evelin csak nézett.

- Állandóan magamnál hordom ezt a kulcsot, ez a kabalám! - magyarázta a fiú.

A kulcsnak a fejét lekerekítették az elképzelhető legkisebb méretűre. Raymond segített Randynek ebben a munkában két nappal előbb. Felpolírozták a reszelés nyomát és Randi elhatározta, hogy bearanyoztatja majd.

Lementek a társalgóba. Ben kisebbik fia fejét búbozta, ő is elaludt, kimerült a sakkozástól. Mosolygott az emeletről érkezőkre. Felállt és nyújtózott.

- Mi van gyerekek! Ti már soha nem akartok lefeküdni? - kérdezte.

Óvatosan felemelte az alvó Viviant és felvitte az emeletre. Percek múlva visszajött. és leült a gyerekek közé.

- Na, nincs alvás? - kérdezte megint.

- De apa. - mondta Randy.

- Ben, én átmegyek Rosehoz, feltétlen beszélnem kell vele! - mondta Evelyn.

- Kicsim, nem ér rá a dolog holnapig? - vonta fel a szemöldökét Ben.

- Nem, ez nagyon fontos! - mondta a lány és elindult az ajtó felé.

- Hát te tudod Evelyn, de ne időzz sokáig és a Rose akkor kísérjen vissza! - mondta Ben.

Odaadta a lány felöltőjét és kikísérte őt egészen a park közepéig. A Johnson házban még égtek a fények, Ben megnyugodott, hogy Evelyn nem alkalmatlankodik ilyen késői órában. Figyelte, ahogy a kopogtató Evelynnek Rose ajtót nyit és beljebb tessékeli a házba.

- Mi a baj kicsim? - kérdezte Rose.

Evelyn halkan suttogta Rosenak, hogy a közeledő Raymond ne hallja.

- Rose, a nagy sietségben a Dorothyék kocsijában felejtettem a pipere dolgaim. Meg a tamponomat, tudod!

 - Ez nem probléma, mert van itt a háznál és neked is bekészítettem a fürdőszobádba, a faliszekrényedbe. - mondta Rose.

A nő volt az első, akit Evelyn beavatott a naggyáválásának a titkába, úgy fél évvel azelőtt. Roset anyjaként szerette, ő volt aki felkészítette a kislányt a várható változásokra. Így nem érte Evelynt sokkoló hatásúan az esemény. Mondhatni büszke volt magára, most már felnőttként kezeli majd a világ.

- Kicsim, ha itt akarsz éjszakázni, akkor elkészítem az ágyat, jó? - kérdezte Rose.

- Oké! - mondta Evelyn és az asszony elkészítette a fürdővizet a lánynak.

- Mutasd magad! - mondta a fürdőköntösbe bújt lánynak Rose, mikor az percek múltával megint előkerült. - Jaj, de csinos vagy!

- Tényleg szép vagyok? - kérdezte Evelyn.

- Mi az hogy! Büszke lehet rád, mind aki ismer! - biztosította Rose.

- Bejössz még hozzám? - kérdezte Evelyn, még szertett volna csivitelni egy kicsit. Rose olyan szépeket tudott mesélni a régi időkről, mikor még sokan népesítették be ezt a házat. Evelyn sok mindenre emlékezett, de jobb volt így visszahallani Rosetól a dolgokat. A nő halkan, türelmesen mesélt, hangja kellemesen duruzsolt és Evelyn egyik pillanatról a másikra álomba merült.

Másnap Evelyn és Randy magukkal vitték Bent Abigél szobájába és kérdések tucatjaival árasztották el. a férfi nagy nyomást érzett a szíve táján, a bánat elárasztotta, de próbálta fegyelmezni magát és válaszolni a kérdésekre. Annak nagyon örült, hogy Randy sokat érdeklődött a terepasztal felől. Eddigi érdeklődésétől az ilyen dolgok idegenek voltak. Ben is számtalan munkáját modellálta. Ha Randy kíváncsi lett volna az építészetre, úgy apja lett volna a legboldogabb oktatója. De úgy látszik, hogy Abigél fantázia világa közelebb tudott kerülni Randyhez, mint apja tárgyilagos, szakmai magyarázatai.

- Addig nincs baj, amíg ilyen kérdéseket kapok! - gondolta Ben.

Abigél legtöbb épület modelljén, mintha nem lennének vízszintes vagy függőleges vonalak. Minden modell leginkább élőlényekre hasonlított. Imádta a görbe felületek kihívását. Egyfajta veleszületett dac, vagy ellentmondás volt minden épület tervében.

- Ben, mi főképp ezekről a könyvekről akarnánk megtudni valamit!  - mondta hirtelen Evelyn.

Egyet egyszerűen levett a polcról és odanyújtotta Bennek.

- Tudod kislányom, mikor Abigél olyan idős lehetett, mint te most, elvesztette az anyukáját. Akkor határozta el, hogy naplót fog vezetni az anyukájától örökölt flamand nyelven. Az által minden nap felidézhette az anyukája emlékét. - mondta nehezen Ben.  

Csak fogta a poros könyvecskét és nem tudta mit csináljon. Aztán hirtelen kinyitotta. Az első lapon semmi, a másodikon semmi, pörgette a lapokat és csak üres lapok egymás után. Evelyn azon könyvek egyikét vette le, amelyik üres volt. Mert Abigél negyven egyforma könyvecskét kapott ajándékba. A sors kegyetlensége folytán, csak huszonöt napló  volt teleírva. Illetve a huszonötödik csak félig. A 78-as napló ott feküdt az asztalkán a retikül mellett. Abigél otthon felejtette a tragikus kimenetelű napon. Ilyen szinte soha nem fordulhatott elő. Bárhova is mozdult ki a házból, a retikül, ami a könyv méretére volt csináltatva, nem maradhatott el semmi áron. Egy örült gondolat rohanta meg Bent.

- Egyszer hagyta itthon és mi történt!? Talán valami védelmet nyújtott neki az "anya nyelve"! - mondta a férfi magában.

Próbált úgy helyezkedni, hogy a gyerekek ne lássák a könnyeit. Ez már sok volt neki.

- Ez pont az üresek közül való. - mondta és visszatette a polcra.

- Hogy hogy üres? - kérdezte Evelyn.

- Több könyvet kapott az apukájától, mint amennyi évet élt még. - mondta Ben. - Ez itt az utolsó az asztalon!

- És milyen nyelv ez egyáltalán? - kérdezte Evelyn.

- Flamand, egy elég kis európai nép nyelve. - válaszolt Ben.

Az ajtó felől matatás hallatszott, Vivian vörös feje jelent meg az ajtórésben.

- Hello! - mondta. - Telefonotok van a repülőtérről.

Evelyn szökkent egyet. Sikoltozott az örömtől.

- Robert, csak ő lehet! - mondta.

A társaság kizökkent az eddigi beszélgetésből. Ben elindult kifelé, Evelyn viharzott utána. Randy még babrált a kulccsal és aztán a nyakába akasztotta.

- Kis fiam! Majd szépen portalaníts le mindent a szobában! - mondta Ben

- Igen apa, az lesz most majd a következő dolgom. - válaszolt Randy.

Mentek le a nappaliba és Evelyn felkapta a telefont. Hagy örüljön a gyerek, gondolták a többiek. A nagybátyja jött meg Hawaiiból. Az idei karácsony már a harmadik, mikor Robert átrepül meglátogatni unokahúgát.

Robert a komoly fiatal ember, így az év végi ünnepeken tud szakítani egy kis időt. Nagyon szerette bátyja kislányát. Szívesen látogatná többször is a gyereket, de nagyon elfoglalt ember. Idős szülei már nem tudnak részt venni a mindenkori hajszában, Robert vállán nyugszanak az összes üzleti teendők.

- Halló Robert! - szólt bele a telefonba Evelyn.

- ..... igen, igen! A pizzát csípősre csináljuk és húsz perc múlva ott vagyunk vele! - hallatszott a telefonból.

- Robert! - mondta megint Evelyn, de már bizonytalanul.

Vivian ott állt mögötte. Ben a fotelban ült és kíváncsian lesett. Kivel beszélhet ez a gyerek? A lány már teljesen le volt törve, aztán újra felragyogott az arca.

- Oké! - mondta a kagylóba.

Nevetett, hahozázott, az ő Robertja ilyen egy vicces fickó.

-Ben, mindjárt itt lesz a csípős pizza!  - mondta kuncogva.

- Ki rendelt pizzát? - kérdezte Ben felhúzott szemöldökkel.

Vivian meghökkent, ahogy Ben szúrós szeme megállapodott rajta. De a kis magabiztos, semmit sem tisztelő ördög összeszedte magát és megrázta fejét.

- Na engem felejtsetek el! - mondta.

- Gyere csak ide mellém! - mondta Ben és leültette Viviant a fotel karfájára.

- Vivian, tudod ki hozza a pizzát? - kérdezte Evelyn.

- Szerintem a repülőtéren nincs is pizzás. Ez valami hülyeség! - győzködött Vivian.

- Ez egy speciális pizza gyár, a híres Robert Fabrus pizza művek Hawaiiból! - nevetett Evelyn.

- Hu-hú! - kiáltott fel Randy.

Ő is örült a hírnek. Köztük nagyon jó viszony alakult ki az elmúlt évek alatt, a nyolc évnyi korkülönbség ellenére. Robert értett a gyerekek nyelvén, nem felejtette el a különös kiszólásokat sem. Agya nem kérgesedett be az üzleti élet viszontagságai miatt. Szívesen töltötte idejét gyerekek között. Örömmel repült át New-Yorkba.

- Puszilgasd meg az unokánkat helyettünk is! - kérték a szülei.

Ez a két hét idő Evelynnek lesz ajándékozva, gondolta Robert.

Alig győzték kivárni, míg megérkezett a kedves vendég. Jó kitérővel érkezett és ha pizzát nem is hozott, a taxi sofőr sokat bajlódott a sok csomag kipakolásával a Taylor villa bejáratánál. A gyerekek hangos ovációval fogadtak minden egyes csomagot.

- Van még, van még? - kérdezték izgatottan.

Raymond és Rose is ott segédkezett a csomagok behordásánál.

- És természetesen a nagy dobozok zárva lesznek karácsony estig! Igen?! - szögezte le Robert.

Evelyn egy kicsit próbált ellenkezni, de nem jött be a hízelkedése sem. Robert kemény és következetes volt.

- Van még itt sok minden a kisebb dobozokban! - mondta.

Aztán egyszer csak elkapta Vivian karját a csomaghordozás közepette.

- Fogadjunk, hogy te a Vivian vagy? - kérdezte.

- Igen, a piros fejemről gondoltad, mi? - kérdezett vissza csípősen a kislány.

- Ajajaj, hát az én Evelyn húgomnak nem is lehet valami nebáncsvirág a barátnője! - nevetett Robert és megdögönyözte a lányt. Az csak hagyta.

- Hát itt mindenki ilyen!? - csodálkozott magában Vivian.

Bevonultak a hallba mindannyian, akkor látták csak, hogy mennyi csomag van. Robert a repülőtéren megtöltött egy gurulós kocsit színültig játékkal. Magának csak egy diplomata táskája volt, nem szerette a sok bőröndös utazásokat. A játékbolt eladója megelégedéssel töltötte ki a számlát.

- Jó ez a bolt, nem mondom, de minden nap beeshetne egy ilyen mániákus kedves vendég - gondolta

Eljött a karácsony, a Taylor villában összejött egy vidám társaság. A Kolosék is átjöttek, mint mindig. Ők jól beleillettek a kibővített családi képbe. Evelynhez tartoztak a szeretet kapcsán is, így helyük volt mindenütt, ahol Evelyn otthon volt. Viviannek ez meghaladta a felfogó képességét. Ennyi ember egyszerre és ezek mind szeretik valahogy egymást.

- Hát létezik ilyen család is? - kérdezte magát a lány, de a választ tudta, hisz előtte játszódik le ez az életvitel.

- Itt ez az öreg, az Ivan, milyen jó manus! - villant át az agyán, ahogy nézte az ügyvédet.

Ivan észre vette, hogy Vivian őt nézi. Épp befejezett egy beszélgetést Roberttel. Kikérdezte a fiatalembert a szülei hogyléte felől. Látta, hogy a kis vörös magában van nagyon, pedig ez nem így volt, csak Vivian pár percre elfoglalta magát a különc gondolataival. Ivan úgy érezte, hogy foglalkoznia kell a kislánnyal. Mutatóujjávval odaintette magához.

- Te Vivian! Én kezdem magam unni, szólj csak az Evelynnek, hogy jöjjön és játsszunk egy parti dominót! - mondta Ivan.

Vivian gyorsan hívta Evelynt, ez jó ötlet volt, mindig is szerettek társasjátékot játszani. Sokszor gondolt arra, hogy jó lenne már végre megtanulni sakkozni is. Talán majd az Ivan megtanítja őket.

Ivan, nem lehetne inkább sakkozni? - kérdezte.

- Ti tudtok sakkozni is? - csodálkozott az ügyvéd.

- Nem, még nem! De szeretnénk megtanulni! - mondta Vivian és reménykedett, hogy eljött az idő, az Ivant talán meg tudják fűzni egy kis sakkoktatásra

Még volt egy órányi idő, míg Rose és Dorothy elrendezte az ajándékok tömegét, a gyerekek ki voltak rekesztve addig a hallból. Ez idő alatt Ivan kimerítően elmagyarázta a bábuk mozgását a sakktáblán. Valahogy nem vette be a lányok feje a szabályokat, vagy figyelmetlenek voltak. Vagy egyszerűen korai volt még nekik ez a játék. Ivan rettentő türelmesen beszélt, kötelességének érezte, hogy újabb emberekkel ismertesse meg a "királyok játékát".

- Lányok, több komolyságot kérek és egyszerre csak az egyikőtök akarjon beszélni! Ez nem Csapd le csacsi, ez a világ legkomolyabb játéka! - mondta az öreg.

A lányok kuncogtak, tetszett nekik az öreg dörmögése.

- Ez olyan nehéz játék, hogy egyes részeit még el sem magyarázom. Majd ha legközelebb találkozunk, akkor elmondom, hogy mi az a sáncolás, meg az en . - pass. - bővítette ki a magyarázatott Ivan.

Minden egyes lépést kielemeztetett a lányokkal. Elmagyarázta a védelmi húzásokat. Úgy volt vele, ha először a védőjátékot tanulják meg, az fejlesztheti a koncentráló képességeiket. Ő is világ életében passzív védekező játékos volt, türelmesen várakozott az ellenfelek hibáira. Idegek harca volt az amit ő játszott. Jó játékosnak tartotta magát és az úgy is volt. Stílusa nem látványos, de eredményes. Nem szégyellte magát miatta. Mindig arra gondolt, nem szükséges hibázni ellene és akkor meg leget őt is fogni.

- Jaj, hagy lépjünk mást! - mondta Vivian és visszavette a királynőjét, amit a lehető legrosszabb mezőre tettek.

- Nono lányok! Ez nem gumisakk! Komoly emberekben meg sem fordul, hogy egy bábut visszavegyenek az érintett mezőről! - háborodott fel Ivan.

- Ez nem fair, te jobban tudsz sakkozni, mint mi, lehetnél egy kicsit elnézőbb velünk! - ellenkezett Vivian.

- Én is így kezdtem a pályafutásom a sakktábla mellett és a kezdeti vereségek ellenére jó játékos lettem. Apám kegyetlenül elpáholt néha, még sírtam is, de nem engedett volna nyerni! Hosszú éveknek kellett eltelnie mire magamtól meg tudtam verni! - emlékezett vissza az öreg úr.

Ben nézte a társaságot, vidám arcok, hangos beszéd. Mindenki akart valamit közölni a másikkal. Randy épp a Robertet tartotta szóval, Adam helyeselt, szélesen gesztikulálva. Raymond csak nézett, tetszett neki, ahogy Randy bizonygatta az igazát. Ben figyelte a fiát, vajon mi lehetett a téma? Bár úgy is mindegy, Randy nem beszél olyan dolgokról, amihez nem ért. Komoly gyerek ez a Randy, nagyon meggondolt, nem koravén, de néha már túl komoly.

- Hello fiúk, lányok! - Egy szóval mindenki, még te is Ivan! - hallatszott az ajtóból. Rose állt ott csípőre tett kézzel. - Ha mindenki kész van egy kis ünneplésre, akkor lehet bejönni a hallba!

- A parti megvár bennünket. - mondta Ivan a lányoknak és felállt a tábla mellől. - Gyertek kicsik!

Halk zen szűrődött ki a hallból. A két asszony ügyesen intézte a dolgokat. Nem volt kívánnivaló az est rendezésével kapcsolatban. A nagy karácsonyfa alja terítve volt az ajándékokkal. Kis kártyák ezüstös, aranyos színekkel villództak. Nevek voltak rájuk írva kacskaringós betűkkel. Rose látta, hogy a Vivian egy kicsit tanácstalan. A kislány tudatalattija súgta ugyan, hogy ő sem maradhat ki az ajándékozásból, de feszélyezve érezte magát. Rose épp időben pillantott rá, odalépett hozzá és a fához vezette.

- Vivian, keresd meg az ajándékaidat! - mondta neki.

Beny lépett melléjük.

- Segítsek Vivian? - kérdezte.

- Gyere! - mondta a lány boldogan.

A társaság meglepte a karácsonyfa környékét. A csomagolópapírok éles hangot adva hasadtak. A csomagok megadták magukat a kíváncsi szemeknek. Lelkes felkiáltások töltötték meg a levegőt. A felnőttek, bár jobbára hasznos dolgokat kaptak, mégis tudtak örülni a jó szívvel adott ajándékoknak. A gyerekeknél más volt a helyzet. Az ő esetükben nem volt döntő az, hogy egy ajándéknak hasznosnak kell lennie. Értékes és érdekes játékok tömkelege sorakozott a fa alatt, felfedezésre várva.

- Ezt nézd! - kiáltotta Evelyn és egy hatalmas puzzle-t emelt magasba Randy orra előtt.

- Csodás! - mondta a fiú.

Beny és Vivian egymással versenyezve bontották a csomagokat. Mivel az idő rövid volt az óhajok kipuhatolására, így a legkézenfekvőbb megoldásokat választották a vásárló felnőttek. Sok-sok társasjátékot vettek a gyerekeknek. Csak Randy volt az, akinek már könyvet is érdemes volt venni. Apja egy gyönyörűen illusztrált csillagászati könyvet vett fiának. Egyik titkos vágya volt, hogy Randy érdeklődését az ég felé irányítsa. Ha ő maga még egyszer kezdhetné, akkor a csillagászatot választaná hivatásul. A távcsövet, egy nagy teljesítményű tükröst, már ki is nézte, mint a következő lehetséges ajándékot. Csak Randy mutasson érdeklődést a remélt irányba.

- Mike Oldfield! - kiáltotta Evelyn, mikor Vivian kezében meglátott egy műsoros kazettát.

- Ki tudta, hogy ez a kedvenced? - kérdezte barátnőjét.

Rose, ki csak futólag látta a kislány szobájában a kazetta gyűjteményt, nehezen tudta elmagyarázni a lemezboltban, hogy mit is akar. Rosszul emlékezett a zenész nevére.

- My goldfield! - mondta hirtelen az eladónak.

- Tessék?! - kérdezte kétségbe esetten a fiatal fiú.

- My goldfield, tudod fiam, ilyen rövid hajú fiú áll a lemezen, illetve a kazettán. Tudod, nem azok a loknis hajú bőrruhások. Ez a fiú egész csinos. My goldfield! - győzködött Rose.

- Igen asszonyom! - mondta türelmesen az eladó és arra gondolt, hogy ezek a nagymamák, vagy nagynénik mindig olyan lehetetlen dolgokkal állnak elő!

Átböngészte a katalógusokat és Rose nem egész tíz perc múlva elégedetten távozott Mike Oldfield legújabb anyagával.

És ezzel a nappal nem is ért véget az ajándékozások sora. A Kolosék elvárták, hogy náluk is, illetve a Fabrus villában is legyen karácsonyi parti. Ők is felkészültek, csak a karácsonyfájuk nem volt valami nagy. A tűzeset óta nem bírták elviselni egy nagy fa látványát. Villogó gyöngyökkel ékes kis műfájuk egy asztal közepén állt. A vendégek még sehol sem voltak, de Dorothy már olyan ideges volt, hogy minden öt percben kiküldte Adamet az utcára.

- Eredj ki fiam, nézd meg, hogy jönnek-e már?! - mondta

Helen Ziegler mosolygott öreg barátnője magatartásán. Kávézgattak Adammel, mikor Dorothy megint küldte volna ki az urát.

- Ugyan Dorothy, hagyd már Adamet, hagy üljön itt pár percet velem! - mondta.

- Kurt, szaladj ki fiam, nyugtasd meg Dorothy nénédet! - mondta aztán a fiának.

Kurt odament Dorothyhoz és felnézett rá kék szeneivel.

- Csak nyugi Dorothy, semmi a gond! - mondta a gyerek.

Az asszony nem tudta mit csináljon, aztán egy simogatásnak beillő fülest adott a fiúnak. Az csak nevetett, számára a világ legjobb dolgai közé tartoztak Dorothy gyakori fülesei. Már rohant is kifelé, hosszú percek múlva sem jött vissza a hideg parkból. Adam az ablakhoz lépett és látta, amint a fiú kitárja a súlyos vaskaput a két érkező autó előtt.

- No asszony, most izgulj, jönnek a vendégeid! - mondta feleségének.

Az autók a házhoz gördültek. Kurt futott a lassú kocsik mellett. Az oldalablakokat finoman kocogtatva üdvözölte az érkezőket.

- Hello Ben, hello srácok!

Mikor a kocsik megálltak Ben kiszállt és odaszólt Kurtnak.

- Hello fiú, itt egy ötös!

És nyújtotta kezét a gyereknek. Kurt büszkén csapott felnőtt barátja tenyerébe. Ők ketten néha külön tábort képeztek, nagyon élvezték egymás társaságát. Ben le volt nyűgözve a gyerek korai rajzkészségétől. Órákig el tudta nézni vázlat készítés közben. Jó kritikus volt, és bár Kurt soha nem hagyta befolyásolni magát a véleményétől, nem volt rest újból és újból pár jó tanácsot adni.

Ben ment befelé Kurttal és mintha már órák óta tartó beszélgetésben lennének, szinte csak úgy mellékesen üdvözölte a háziakat. Dorothy és Helen nem voltak meglepve, ez minden alkalommal így játszódik le.

- Nem is sejted, hogy mit hoztam neked? - kérdezte Ben Kurtot.

- Mondd meg Ben, ne idegesíts! - kérlelte a fiú.

Ben felöltője zsebéből egy papírzacskót húzott elő, kis jelentéktelen papírzacskót. Adam állt mellettük, szólni nem akart, csak várta, hogy Ben odaadja a kabátját neki. Kurt fogta a zacskót, igen be volt indulva. Cellux-szal körbe volt csavarva a "valamit" tartalmazó zacskó. De vagy tízszer, hússzor. Nem volt könnyű kibontani. Anyja látta a gyerek küszködését, kis próbák néha kiborították Kurtot. A fiú belepirult a méregbe, de nem szólt volna egy haragos szót sem. Keze nem tudott olyan gyorsan dolgozni, mint ahogy azt elvárta, szaggatta apró fecnikké a csomagolást. Közben beljebb kerültek a házba. Kis darabok hullottak a kezéből a padlóra, a ragasztószalag jó, hosszú védelmet nyújtott az ajándéknak.

- Kurt, azért nem kell szemetelni! - mondta Helen.

- Ugyan anya! - válaszolt Kurt idegesen.

Végre a csomag tartalma alakot öltött, egy fából készült, izületekkel felépített kézfej volt. Hányszor leste Kurt vágyakozva a kirakatban, ahol ő a rajzlapjait vette. Igen, mintha arról vitatkoztak volna a Bennel legutóbb, hogy az emberi kéz milyen fontos a művészetek számára. Nem lehet csak úgy elnagyolva ábrázolni. És Ben nem felejtette el a problémáját, nem kioktató jelleggel, hanem baráti alapon akarja a jó útra terelni őt.

- Köszi Ben, te csoda jó fej vagy! - mondta Kurt az abszolút tisztelet hangsúlyával.

- Hogy mit nem mondasz te fiú, szóval jó fej vagyok?! - kérdezte nevetve Ben.

- Naná! Te vagy a legjobb barátom! - mondta a gyerek.

- Hát nem a gyerekek, hanem én vagyok a legjobb barátod? - adta a csodálkozót a férfi.

- Ja, hát ők is ott vannak, de ők gyerekek! - mondta Kurt.

A párbeszédet mindenki hallotta, Adam a térdét csapkodta úgy nevetett.

- Te kölyök, te még sokra viszed. Hányan szeretnék azt elmondani magukról, hogy Mr. Taylor a legjobb barátja!

Dorothy meg a párján mosolygott. Egy gyerek mond valami vicceset és Adam a hasát fogja úgy nevet.

A hangulat kitűnő volt, a srácok izgalomban voltak. Mindegyik számára volt valami a kis asztalkán. Kurt közelebb lépett és egy hirtelen mozdulattal lekapott egy virágos terítőt egy kisebb kupacról.

- Trátá! - kiáltotta.

Apró dobozok, öt, hat, lapult eddig a terítő alatt. Mindegyikre írt valamit Kurt szép stilizált betűivel. A fiú levágta az anyját egy kis plusz zsebpénzre és vett pár ajándékot.

- Héj, Gyufafejű! Te is gyere ide! Neked is van itt valami! - mondta Viviannek.

Egy szép hajcsatot vett a lánynak. Vivian nevetett.

- Te olyan dilis vagy Kurt! - mondta a vörös kislány és elpirult.

Ben kibontotta az ő nevével ellátott csomagot. Gyöngyház borítású. igen lapos gázgyújtó volt benne. Kicsit meghökkent, ez a gyújtó legkevesebb 30 dollár lehetett. Nem szólt, nem akarta az ajándékozó örömét csökkenteni a zsörtölődésével, de majd visszatér még erre, gondolta.

Kurt büszke volt magára, mennyi  minden meg tudott venni önállóan. Igen, ő már bátran buszozik a városban, anyja kioktatta hogy kell viselkednie, ha egy maga van.

Ben, hogy a gyerek kedvébe járjon, odaszólt neki.

- Kurt, légy oly szíves, hozd ide a cigarettámat a kabátom zsebéből!

A gyerek készségesen ugrott és mikor Ben rágyújtott az új gyújtójával, boldogan mosolygott.

- Tetszik a gyújtó? - kérdezte.

- Mi az hogy! Na gyere és mesélj valamit a legújabb munkádról! - mondta Ben.

- Most újabban a Dorothyról szeretnék egy portrét csinálni, de Ben, nagy bajban vagyok! a Dorothy nem tud egy percig nyugton ülni! - panaszkodott Kurt.

Ben el tudta képzelni, milyen megerőltető munka lehetett a szerény asszony számára a modellülés.

- Hol a kép, illetve a vázlat? - kérdezte a fiút.

- Gyere! - mondta a gyerek némi töprengés után és húzta magával Bent.

Az épület leghátsó szobája volt neki berendezve, már hosszú évek óta. Ott volt a kép a falra rögzítve, csak úgy rajzszögekkel. A szobában egy heverő volt és egy könyvespolc. Azon voltak Kurt iskolás dolgai, meg az összes rajzoláshoz, festéshez szükséges holmik.

Ben állt a kép előtt, egész jó volt a munka. Na ja! A gyerek szeme erősen idealizált képet látott Dorothyról, a tudatalattiját uraló szeretet, túlzásokra kapatta a fiú képzeletét. Dorothy nem egy csúnya nő, de nem is olyan szép, mint ahogy azt Kurt felvázolta.

- Fiú! Te rosszul emlékszel Dorothyra! - mondta Ben.

- Miért? - kérdezte Kurt.

- Figyelj, ha portrét festünk vagy rajzolunk, tárgyilagosnak kell lennünk! Téged elragadott a szeretet, vagy valami ilyesmi történhetett. - állapította meg a férfi, majd folytatta. - Kíváncsi lennék, hogy anyukádat milyennek rajzolnád?

Kurt álldogált egy darabig a falra szögelt kép előtt, aztán egy hirtelen mozdulattal elkapta a kartont a közepénél és egy nagyot rántott rajta. a kép azonnal három részre szakadt. Ben meg volt rökönyödve. Igen, ez a fiú nem bírja a kritikát.

- Mi az, már nem vagyunk barátok? - kérdezte.

- De Ben, csak kár, hogy nem tetszett a képem! - mondta Kurt szomorúan. - Én nem azt mondtam, hogy nem tetszik a képed, csak megállapítottam a hibáját. Gyerek! Neked nagy jövőd van, már amennyire én meg tudom saccolni, de művésznek lenni nem könnyű dolog. Edződnöd biztosan kell még! - mondta Ben.

- Nem Ben, nekem semmit sem kell csinálnom! Én ilyen vagyok és vége! Anyu is azt mondta, hogy született tehetség vagyok. azt is mondta, hogy lehet, hogy fel sem érem ésszel mekkora művész vagyok, hisz még csak 12 éves vagyok. A legtöbbek szemében egy taknyos és ...

- Várj fiam! Ne hadarj, én meghallgatlak. Magunk vagyunk, senki sem sürget, hogy az igazad bizonygasd. A korra meg csak a dilettánsok hivatkoznak. - és Ben még folytatta volna a beszélgetést a megkezdett stílusban, de rájött, hogy a kisfiúnak hiába akarná elmagyarázni, semmi, de semmi köze nincs az életkornak és a zsenialitáshoz egymáshoz.

Nézte Kurtot, igen ez a kamasz lesz még valaki. Tényleg, még csak 12 éves és már mindent tud, amit a rajzolásról és a festészetről tudni érdemes. Az ő gyerekei nem buták, talán még azt is mondhatná, hogy jó fejűek, de semmi kirívó adottságuk sincs. Ez a Kurt, az ő kis barátja, ez igen!

Kurt még mindég a széthasított képet nézte. A hátát a falnak vetette és várt. Vajon mi az, amit Ben elhallgatott?

- Te is taknyosnak tartasz, ugye? - kérdezte.

- Ne butáskodj fiam, ha nem vennélek komolyan, nem beszélgetnék veled a művészetekről. Lehetnénk mi jó barátok anélkül is. - mondta Ben.

- Tudod mit? Megkérem a Dorothyt, hogy üljön egy kicsit nyugodtabban! - mondta Kurt.

- De ne gyötörd a szegény asszonyt nagyon sokáig, jó? - mondta Ben nevetve.

- Á, nekem megteszi! - magabiztosan a gyerek, tudta, hogy ő nem tud Dorothytól lehetetlent kérni. Mindennapos együttlétük felhőtlen volt, Kurt is rajongott az asszonyért.

- Majd szólok, ha kész leszek az új képpel. - mondta Kurt.

Ben a térdére csapott és felállt.

- Gyere gyerek, ne legyünk udvariatlanok, menjünk vissza a társasághoz! - mondta.

Nem, vették észre, hogy több mint egy órája jöttek el a többiektől. Nagy mulatság volt, a két lány sakkozott a két fiúval. Felért egy varieté műsorral. Rose és Dorothy természetesen a fiúknak szurkoltak. Úgy biztatták őket, mintha értettek volna valamit is a sakkhoz. Persze ez osztatlan örömöt váltott ki Ivannál, aki a férfiakkal alkotott szurkolói tábort.

- Héj asszonyok, nehogy már ti is értsetek a sakkhoz! - mondta kicsit epésen.

Vivian levett egy gyalogot, nevetett, azt hitte, hogy valami óriásit lépett. Pedig csak beugrott az "ingyen" gyalognak. Második napos sakk múltja nem volt elegendő a fiúk támadása ellen.

- Matt! - mondta halkan Randy.

- Nem ezt kellett volna lépni! - bosszankodott Evelyn.

Robert egy kis dohányzó asztalnál ült és onnan figyelte a játékot. Tekintete találkozott Evelynével és a kislány megsejtette, hogy mit akart volna mondani az unokabátyja.

- Á, ez nem is igazán probléma. Ha van a fiúknak kedve, akkor még játszhatunk egy újabb partit. - mondta.

Robert mosolygott, nem érdemes veszekedni, vagy neheztelni egymásra egy elmujáskodott lépés miatt. A fiúknak volt kedve még játszani a győztes parti után mindenki szívesen folytatja a játékot. Így ment ez késő estig.

Mikor Ben mozgolódott és fiat próbálta a hazatérésre ösztökélni, Evelyn azt mondta, hogy ő és Robert itt maradnak a házban. Viviant is kérdezte, hogy marad-e?

- Nem, Evelyn! Én megyek a Bennékkel. Olyan jól belaktam magam ott fent az emeleten, hogy na! - válaszolt Vivian.

Ivan is maradt, olyan sok beszélgetnivalója maradt a Roberttal. Az éjfél ott érte a két férfit a könyvtárszobában. Halkan beszélgettek, mintha bárkit is zavarhatnának. Az öreg csak nézte Robertot és Micket látta benne. Két testvér, a nagy korkülönbség ellenére, hogy tud így hasonlítani egymásra? Na ja! A gének tudnak várni, gondolta az öreg ügyvéd.

A szünidei napok egyik jellegzetessége, hogy rendkívül gyorsan telnek.

Robert kibérelt egy autót, még az utolsó napon is Evelynnel együtt akart lenni. A fűtés teljes erővel ment, mert a gyerek lehajtotta az ablakot. Nincs az a fűtés rendszer, ami egyensúlyt tudott volna tartani a kinti csípős hideggel. Vivian fázott a hátsó ülésen.

- Evelyn, csavard feljebb az ablakot, mert meg lehet itt hátul fagyni! - mondta.

Barátnője nem hallotta, nem volt jelen, gondolatai az elmúlt napok eseményeit rendezte.

Robert, mint valami ős-new-yorki úgy közlekedett a városban. Nem volt látványosság, érdekesség, amit kihagyott volna a programból. Legtöbbször csak így hármasban rótták az utakat, órákat gyalogolva.

Olykor nem kocsival mentek, nem kocsival mentek, hogy ne kelljen a parkoló miatt vissz-visszatérni, több kilométer távolságból. A taxi mindig kézenfekvő megoldás volt az ilyen városnézés után.

Randy el volt foglalva, az anyja szobájában tett vett. Forgatta a naplókat, a gyönyörű írás vonalai rabul ejtették képzeletét. A fiú nagyon befelé fordult. Életének nagy részét kitöltötte a magányos gondolkodás. Ben látta ezt és kérdezte is önmagát, hogy nem volt-e hiba engedni a múltat felnyitni hét év után.

- Igen. - gondolta Evelyn. - Ben mintha mindig szomorúbb lenne, mikor Randy elindul az emeleti szoba irányába.

Mintha az lenne a férfi arcára írva.

- Fiam, már megint mész szomorkodni?

Evelyn hátra fordult, Vivian érintette meg a vállát.

- Mondjad Vivian, mi a baj? - kérdezte.

- Nem húznád feljebb az ablakot egy kicsit? - rimánkodott Vivian.

- Jaj, ne haragudjatok, egy kicsit elbambultam! - nevetett Evelyn és már ő is fázott.  a gondolatok védőbástyája leomlott, a világ újból jelentkezett a beáramló hideg szavaival.

Reading is felébredt lassan a téli szüneti pihenéséből. Autók, mosolygós gyerekekkel az ablakban haladtak a kollégium felé. Ismerős gyerekek üdvözölték egymást az üvegen keresztül. Robert elmélkedett a saját iskolás évei felől, milyen jók voltak a szünetek, de az sem volt rossz, mikor újból összefutottak a haverok a többhetes szünet után. Milyen egy furcsa dolog ez az iskolai közösség. Meglett felnőtt emberek is visszasírják a suli éveket. És ez nem csak az elmúlt fiatalság visszakívánása, itt valami többről van szó.

Vivian megütögette az ablakot, mintha az a másik sávon haladó kocsiban hallható lenne.

- Vivian, ki ne törd az ablakot, mert újból fázni fogunk! - szólt Robert és nevetett.

- Nem, dehogy! Csak a Jean Block van a másik kocsiban! - lelkendezett Vivian.

- Jean, Jean! - kiáltotta Evelyn is.

- Jó barátnőtök az a kislány? - kérdezte Robert.

- Naná! Egy szobában vagyunk a Jeannel! - hadarta Vivian.

Mrs. Block odaszólt lányához.

- Te Jean, az a kis feketehajú, az nem a szobatársad?

- De anya! Meg a vörösfejű is! A Vivian, annak az íróbácsinak a lánya, tudod? - mondta Jean.

És már nem is volt érdekes a szülői beszéd, a barátok jelbeszéddel üzentek egymásnak. Mintha többé soha nem találkozhatnának, úgy gesztikuláltak az ablakban. Nehogy valami fontos kimaradjon.

Mr. Block hunyorított a feleségére, semmi baj, amíg ezek a lányok így örülnek egymásnak.

A búcsúzásnál Robert megdögönyözte egy kicsit Evelynt, adott neki pár puszit. Vivian haját megborzolva már indult is volna a kocsihoz, de Vivian utána lépett.

- Még valamit? - kérdezte Robert.

Vivian csak állt ott előtte.

- Na jól van, gyere egy puszira! - nevetett Robert, mikor beugrott neki, hogy mit mulasztott el. - Na, húzzál!

Szeretettel megtaszította a kis vörös lányt és az futva indult Evelynék után.

Randy ült a szobában, a család tagjai soha nem zavarták. Ha nem szólt, ha nem hívott be valakit, nem nyitottak rá ajtót.

Érdekes periódusa volt ez a fiú életének. az iskolában is csak ott volt, de senki nem tudta miért. Barátai elmaradtak, kinek van szüksége egy mindig morózus társra.

- Mit csinálok én itt? - kérdezte önmagát.

A naplókat  már százszor átforgatta, hányszor gondolt arra, hogy milyen érdekes dolog az emberi írás. figyelte az első könyvecske betűit. Egy 12 éves lány lassan kialakuló betűstílusa. És az évek bárhogy is mentek, a felvett fő vonal mindvégig  megmaradt. Nézte a sok képet, ami a lapokra be volt ragasztva. A nagymamája képénél sokat időzött. Egy körülbelül 40 éves nő tekintett rá a képről. Randy nem emlékezett arra, hogy valaha is hallotta volna, hogy milyen betegségben hunyt el a nagymamája.

sok lapon csodás autók képei. Abigél szerette a szép autókat, amiket az apja autószalonjában fényképezett le. Főleg a sportkocsik voltak az anyja kedvencei.

- Tőle örököltem a sportkocsik imádatát! - gondolta Randy.

Nézte a betűket, azok makacsul visszatartották a szavak értelmét. Hónapok óta először most fogalmazódott meg Randyben a vágy, megérteni anyja szavait. Jobban megismerni az anyukáját, mint amennyire az élet engedte idáig. El akarta olvasni a naplókat. Tudta mit fog tenni. Bezárta a szoba ajtaját, a kulcsot a nyakába akasztotta és megkereste az apját. Ben még dolgozott. Késő este volt, de egy sürgető munkájának az írásával akart végezni. Verte az írógépet, monoton ritmussal. A szalag már gyengén adta át a szavakat a papírnak, festékhiányban szenvedett.

- Az átkozott mindenét! - mondta magában épp, mikor Randy toppant be a szobába. Rögtön elfelejtette a bosszúságát, ahogy fiára nézett.

- Mondjad Randy! - szólalt meg és becsukta az írógéptáskát.

- Apa, én meg akarom tanulni azt a nyelvet! A flamandot! - mondta határozottan a fiú. - Nem elég nekem, hogy a képeit nézem. Ha olvashatnám, talán a hangját is fel tudnám idézni, ezt akarom!

Ben matatott az írógéptáskáján, mintha nem találná a zárat, időt akart nyerni. Nem tudott mit mondani először. Nem sok választást engedett a fia neki. Ha Randy ezt akarja, nincs erő ami vissza tudná tartani.

- Te beszélsz valamennyire flamandul? - kérdezte a fiú.

- Á, nem! Egy szót sem! - mondta Ben és arra gondolt, milyen furcsa is az élet. Még azt sem tudta, hogy "szeretlek". Túlságosan tisztelte Abigél titokzatos nyelvét.

- Hogy lehet egy ritka nyelvet megtanulni? - kérdezte aggódva a fiú.

Ben rágyújtott, felületesen szívta a cigarettát, nézte a füstöt. A szobában sötét volt, csak az asztali lámpa, lefelé vetett fénye látszott.

- Apa! Hogy lehet megtanulni flamandul? Van valami ötleted? - kérdezte Randy.

- Végül is nem ördöngösség, a legjárhatóbb út felfogadni egy magántanárt. - válaszolt Ben.

- A nagypapa is flamand? - érdeklődött a fiú.

- Nem fiam, a nagyapád angolszármazású és tudtommal ő sem tanulta meg a flamandot. - mondta Ben.

- Honnan kerítünk egy magántanárt? - türelmetlenkedett a fia.

- Gondolom, valami hirdetéssel célt érünk! - nyugtatta Ben az ideges Randyt.

Randy örült, hogy megkérdezte az apját. Rá mindig maradéktalanul számíthat. Nyugodtan pihent le az éjjel, hosszú idők után úgy érezte, hogy valamit elért. Volt kitűzött célja, ami bizonyos ritmussal rendet teremt az életében.

Ben nem feküdt le, bár az írógépet nem tudta használni szalag hiányában, még sem tért nyugovóra. Ült az íróasztala mellett, lábát keresztbe téve próbált gondolkodni. Az utóbbi percek valahogy megzavarták. Mintha agymosáson ment volna keresztül, nem jutott semmi az eszébe. Szinte azt sem tudta, hogy miről akar gondolkozni. Kimerült, csak ült és leste sokadik cigarettájának a füstjét és várt egy épkézláb gondolatra. Sokáig nem boldogult.

- Na, nincs ennek semmi értelme, elteszem magam holnapra. - dünnyögte maga elé és elindult, hogy lepihenjen.

Miss Christine, van valami a postánkban, ami a hirdetésre érkezett? - kérdezte Ben a titkárnőt.

Christine fontoskodó arckifejezést vett fel és még egyszer bele lapozott a levélrendezőbe.

- Nincs semmi! - mondta.

Ben lassan arra gondolt, hogy itt New-Yorkban nincs senki aki flamandul tudna beszélni. Oké, a flamandot nem nagyon beszélik, dehát az itteni 10 millióból csak lehetne "egy"! Randy nap, mint nap türelmetlenebbül kérdi őt, hogy van-e jelentkező. Ben eldöntötte, hogy még egy nagy napilapban fog hirdetni és nem csak jeligésen lesz organizálva a dolog, hanem telefonon is jelentkezhet az illető csak jelentkezzen.

Ez volt a járható út. Végre a harmadik hét végén az üzenetrögzítőn volt egy jelentkező.

- Halló, Albrecht Waas vagyok! A hirdetésre jelentkezem. Ha még üres az állás akkor elérhetnek a 0417275912 számon. Este 8 óra után. Ben boldogan vitte a telefonszámot haza és Randy kezébe nyomta.

- Intézd el önállóan, tudod, hogy mit akarsz. Tudsz tárgyalni az úrral, beszélj meg vele egy találkozót! - mondta.

Randy már ugrott is a telefonhoz és nyomkodta a gombokat.

0 ... 4 ... 1 ... 7 ... 2 ... 7 ... 5 ..., a telefon pityegő hangokat hallatott minden lenyomáskor. Kicsöngött a telefon, Randy nézte az apját. Szemében tükröződött a kérdés.

- Hát ezt miért nem veszik fel?

- Fiam, nem zavar, hogy csak este 8 után lehet hívni a számot? - kérdezte a türelmetlenül topogó Randytől.

A fiúval alig lehetett bírni, minduntalan az órát leste. apját két percre sem hagyta nyugton. Mikor Beny a Kurtot akarta hívni, majdnem tettlegességre került sor.

- Beny, felejtsd el ezt a telefont, menj fel az emeleti vonalra, mert nekem nagyon kell ez a telefon! - utasította öccsét Randy.

- Randy, nem tűrök hangoskodást köztetek. - mondta Ben. - Nem lehet olyan esemény ami ilyen hangnemet engedélyezzen!

- Apa, hagyd a Randyt!  Átmegyek Rosehoz, majd onnan hívom a haverom! - mondta Beny. - A srácnak igaza van, meg van neki bocsátva.

Beny visszakacsintott az ajtóból az apjának.

7 óra 40 volt, mikor Randy megint próbálta a telefonszámot.

- Halló, Albrecht Waas vagyok! - hallatszott a telefonból.

- Halló, Randy Taylor vagyok, én, ... illetve mi adtuk fel a hirdetést a flamand nyelvoktatással kapcsolatban. - mondta a fiú.

- Nagyon örvendek, mikor óhajtanak velem találkozni? - jött a kérdés.

A telefon ki volt erősítve, Ben részese volt így a társalgásnak. Figyelte fiát. Randy hirtelen kivágta.

- Ha ma este át tudna fáradni hozzánk, az csodás lenne!

Ben nevetve csóválta a fejét és halkan odaszólt a fiúnak.

- Ne légy ilyen lehetetlen!

De nem volt gond, mert a vonal másik végén Mr. Waas csodálkozott egy kicsit, de ígérte, hogy azonnal indul.

- Csak hívok egy taxit, mert ma már ittam! Megkaphatnám a címet?

Randy lassan diktálta a címet.

- Mr. Waas, természetesen a taxit itt fogjuk fizetni! - mondta Randy.

Ben nagyot nézett, hogy a fia milyen frappánsan elintézte az ügyet.

- Így kell ezt csinálni Randy! - mondta dícsérőleg, mikor a fiú letette a kagylót.

Albrecht gondolkodott a taxiban ülve. Aki a flamandot akarja tanulni New-Yorkban az nem lehet mindennapi ember. Egy ismerőse hívta fel a figyelmér a nagybetűs hirdetésre, ami már állítólag hetek óta bent volt a napilapokban. Itt a pénz nem számít. A taxi már most ki van fizetve. Ő meg megy az első pofavizitre. Még nem tudta, hogy fog helyt állni, dehát flamand az anyanyelve, csak fog boldogulni!

Ő egy kis elektrónikai szervizben dolgozott, fizetése nem volt olyan nagy, hogy ne jött volna jól, bármikor egy kis mellékjövedelem. Felesége a seregben dolgozott, jövedelme jó volt. Ketten akár fényesen élhettek volna, de valahogy kifolyt a kezükből a pénz. A férfi még magának sem akarta elismerni, hogy a "kevés pénz" szituáció a póker gépek szeretetéből adódhat. Pedig a nagyvárosnak kevés olyan szórakozóhelye akadt, ahol ők és Sophie húga, - egy Vietnamban elesett fiatal őrnagy özvegye, - nem lett volna gyakori vendég.

A taxis némán haladt, beért a kertvárosba, ahol a Taylor villa állott. Az utcán senki nem járt. Ezen a környéken a buszjáratok is ritkábbak. Nézte a házszámokat. Az egyik nagy vaskapunál magas férfi állt. A taxis ösztöne azt súgta, itt van a cím, itt várják az utasát. Ben volt az, odament a sofőr oldalára és megszólalt.

- Kolléga, ha nincs jobb dolgod, megvárhatod az urat. Járasd az órát és gyere a házba ha akarsz!

- Persze uram! köszönöm! - mondta a taxis és már zárta volna le a kocsit, mikor Ben intett neki, hogy hajtson teljesen a ház ajtajáig.

Rose még fent volt, neki van teendője mindig, ha vendég érkezik. A sofőrt azonnal a konyhába tessékelte, forró kakaót készített neki. A férfi hálásan markolászta a meleg porceláncsészét és lopva körbe nézett.

- Jó helyen vagyok! - gondolta. - Az elkövetkező tíz-húsz percben könnyen keresem a pénzt.

Meg tudta becsülni az ilyen perceket, többször volt már bajban az éjszakai New-Yorkban.

Ben maga előtt tessékelte a vendéget. Beléptek a könyvtárszobába. Randy felállt az asztaltól és elébük ment.

- Ő az én nagy fiam, ő akarja a flamand nyelvet megtanulni! - mondta Ben.

- Hello Randy, én Albrecht Waas vagyok!

Albrecht elég jó megjelenésű ember volt, korai negyvenes éveiben. Jó benyomást keltett Randyben. A fiú minden teketória nélkül a tárgyra tért.

- Mikor tudunk nekikezdeni a tanulásnak? - kérdezte.

- Akarod most? - kérdezte Albrecht és Benre nézett, aki hangosan felnevetett.

Randy értette a tréfát, szája széles mosolyra húzódott. Ez az ismeretség jól indul. Aztán azt mondta, hogy ha Mr. Waasnak nem terhes akkor a következő napok egyikén kezdhetik az órákat. És ha nem terhes Mr. Waasnak, akkor heti két alkalommal két órára összeülhetnének.

- Én ráérek, heti kétszer, úgy sincs semmi elfoglaltságom. Mi lenne a keddi és pénteki napokkal? - kérdezte Albrecht.

- Nagyon jó! - vette át a szót Ben és megkérdezte Albrechtet, hogy milyen elképzelése van a fizetésről.

- Hm, ... soha nem gondoltam, hogy én, ... meg a flamand nyelvtudásom, ... - mondta zavartan Mr. Waas. - De úgy gondolom, úgy 20 dollárt biztosan megér egy ilyen nyelv oktatása.

- Igen, ez méltányos ár! - mondta Ben.

Odafordult fiához.

Randy kérlek, hívd be a taxis kollégát!

A fiú kiment a konyhába és mondta a taxisnak, hogy az apja beszélni szeretne vele. A sofőr kiitta az utolsó meleg kortyot és követte Randyt.

- Kolléga, mennyi lehet az órában? - kérdezte Ben.

- Talán úgy 25-30 dollár, uram! - mondta taxis.

- Elég 60 dollár, hogy haza vidd az urat? - kérdezte Ben.

- Hogyne uram! - válaszolt a taxis.

Ben és Randy kikísérte Mr. Waast a parkba a taxihoz. Ben gyengéden megtaszította a fiát.

- No, fiú! Csukd be a kaput! - mondta.

Albrecht Waas csak otthon jött rá, hogy milyen nehéz feladatra válalkozott. Kutatott gondolatai között, valami jó ötletet keresett, hogyan is kezdhetné el az oktatást. Felesége már aludt, nem akarta felzavarni. Majd holnap beszélnek a dologról egy kicsit. Még van két teljes napja péntekig. Reggel a reggeliző asztalnál próbálta feleségét levágni valami jó ötlettel. De az csak annyit mondott, ne aggódj Albrecht, minden megoldódik, ahogy leülsz a gyerekkel foglalkozni. Meglátod fényesen fog menni minden.

Albrecht igen is aggódott. Délidőben felhívta húgát. Tárcsázás közben szurkolt, hogy az asszony otthon legyen.

- Halló, Sophie Weber vagyok! - hallatszott a telefonból.

- Óh, Sophie, de jó, hogy elcsíptelek. Délután várj meg, nagyon fontos ügyben akarok veled beszélni! mondta a férfi.

- Csak nincs valami baj! - kérdezte a nő.

- Á, baj az nincs csak egy nagy fába vágtam a fejszémet és kellene valami tanács! - mondta Albrecht.

- Oké bátyus! - jött a válasz.

Délután mikor Albrecht megérkezett a húgához, kicsit sajnáltatta magát. aztán rátért a dolog lényegére. Sophie okos nő volt, rafinált. Az élet megedzette nő. Agya gyorsabban kapcsolt, mint nagyon sok más emberé.

- Ez nem lehet probléma Albrecht! - nevetett harsányan a nő. - Az én bátyám, mint tanár! Ha-ha!

- Mi az ötleted? - kérdezte reménykedve a férfi.

- Mint mondod, a fiú úgy 16 éves lehet, nos ő egy félig felnőtt ember. Itt egy kicsit ügyeskedni kell. Először veszel egy akármilyen nyelvkönyvet, azt átteszed flamandra és lassan haladva átadod az anyagot a srácnak. Nem kell erősebb iramot diktálni, mint egy valódi nyelvkönyv. És, ha ezek után még van valami gondod, gyere csak a Sophie húgodhoz, az majd megoldja a problémáidat! - vélekedett a nő.

Sophie jókedve feldobta Albrechtet is. A nő töltött magának egy kis whiskyt, bátyját nem is kínálta vele, hisz az nem iszik ha még vezetnie kell. Albrecht Waas nem volt egy acélkemény jellem, de az alapelvei egyike volt, hogy nem keverte a kocsit és az italt.

- És kik ezek akik flamandul akarnak tanulni? - kérdezte Sophie.

- Majdnem biztos vagyok benne, hogy ezek az emberek, illetve az apa, az a Taylor, akiről annak előtt olyan sokat lehetett olvasni a pletykarovatokban. tudod, az a csúnya férfi. De rettentő közvetlen , barátkozó típus. Te, ha láttál fényűzést, pompát. Az a könyvtárszoba, ahová a pali engem bevezetett, kétszer akkora lehet, mint a te lakásod. - válaszolt Albrecht és körbe nézett húga pici lakásába.

Sophienak elég volt ez a lakás. Szinte csak aludni járt haza. Pár hónapos házasok voltak férjével, a hadsereg egyik nagyon fiatal őrnagyával, amikor ezt a lakást vették. Csak úgy befektetés gyanánt. alig laktak benne, mikor férjét az egyik pillanatról a másikra áthelyezték Vietnamba.

- Sophie semmi a baj! Látod jobbára már hazafelé jönnek a katonák! Rebesgetik, hogy vége a háborúnak. Nem sokára visszajövök én is! - vigasztalta a férje.

A fiatal 18 éves feleségét nem lehetett vigasztalni. Ha nagy a szerelem, nincs vigasz az elválásra. És Sophie nagyon szerelmes volt az ő katonájába. Minden nap várta a leveleket, egy hét, kettő múlt már el és semmi. A harmadik héten a fiatal nő már nem bírta tovább és próbált kontaktot teremteni a férjével, de hiába. Egyre többen tértek haza az államokba, Christopher Weber nem érkezett. Egy hivatalos értesítés érkezett helyette.

Albrecht Waas a jó ötlettel felfegyverkezve érkezett haza. Másnap beszerzett egy angol-német nyelvkönyvet és az esti órákban kijegyzetelte a kezdő oldalakat. ahogy a munkával egyre jobban haladt előre, az a meggyőződése támadt, hogy elhamarkodta a tandíj megállapítását. Több lesz az elfoglaltsága, mint amit képzelt. ezek a jegyzetelések több időt fognak felemészteni. Mérges volt önmagára, miért nem kérte ki Sophie véleményét a kezdet kezdetén? Ő mindenre felkészítette volna. Húga évtizedek ügyeskedése folytán jó stratéga lett. a bajos dolgokat, szinte szagról felismerte. Nem volt dolog, ami kizökkenthette volna fölényes életfelfogásából.

Albrecht csak írt, keze már fájt. Évek óta nem írt többet napi három, öt mondatnál, mikor is a hibafelvevés írta be a munkafüzetbe. Nem tudott gyorsan másolni, kétszer is meggondolta, hogy melyik mondatot alkalmazza.

- Igen, ez jó! Jó reggelt, én Barna úr vagyok, ez az osztály, ezek a tanulók, ... - mormogta maga elé, ahogy másolta a mondatokat, egyiket a másik után.

Felesége látta az erőlködését, már nem tetszett neki annyira a dolog, mint az előző nap.

- Lehet, hogy ez sok lesz neki? - kérdezte önmagát.

Albrecht 5 óra tájban érkezett a Taylor villához és a ház előtt parkolt le. Perceken belül már Randy tanulószobájában volt és kipakolt a lapos táskájából. Hat fénymásolt lapot tett az asztalra. Bent a szervizben csinálta a lapokat. azok maradnak majd Randynél és azokból tud majd a gyerek gyakorlatokat készíteni. Az első óra után Rose kopogtatott be. Kávét és üdítőt hozott. Gyorsan letette és ment is. A két óra hamar elszaladt. Albrecht úgy érezte, hogy elég jól adta le az első órákat.

- Megmondanád, hogy miért akarod ezt a nyelvet megtanulni? - kérdezte kíváncsian a búcsúzásnál. Ez a kérdés gyötörte az első pillanattól kezdve.

- Mr. Waas, ez magánügy! - mondta Randy udvarias tónussal.

- Oké Randy, akkor kedden ugyanebben az időben. - mondta Albrecht.

Randy nézett utána és aztán bement a szobába, ahol a teleírt fehér lapok várták. Ízlelgette az idegen szavakat. A középiskolában tanult olasz nyelv könnyebben ment a fejébe, ezt már most tudta. Letette a fotokópiákat és hirtelen kifordult a szobából. Ment az emeletre. A kulcsot idegesen lekapta a nyakából, majdnem elszakította a láncot. Benyitott Abigél szobájába és egyenesen az asztalon heverő könyvhöz ment. Felvette és az utolsó teleírt lapot nézegette. Remélte, hogy felfedez valamit, ... de semmit sem fedezett fel. tudta, hogy hatalmas munka áll előtte. Szégyellte magát, mit akar itt két órai tanulás után? Most, hogy vissza akart emlékezni, még az sem jutott az eszébe, hogy mi a "diák" szó például. Hirtelen elhatározásra jutott.

- Nem! Addig nem érintem meg ezeket a naplókat, amíg nem tudok kielégítően olvasni! - mondta fennhangon magának.

Randy nagyon szorgalmas volt. Az iskolában nem volt annyira aktív, mint a flamand nyelvvel. Albrecht munkáját nagyon megkönnyítette a lelkes diák, nagy hatással volt a férfire a sok gyakorlat példás külalakja. Mondta is Bennek.

- A fia munkabírása kiváló! A nyelvérzéke nem a legjobb, de a teherbírása az csodás. És a nehézségek ellenére gyorsan tanul, ami csak a szorgalmának tudható be!

Albrecht Waas nem csak a Randy igyekezetének örülhetett. Hanem a fizetésnek is. Ő heti 80 dollárral számolt és Ben 100 dollárt adott neki.

- Mr. Waas mi elfeledkeztünk az első alkalommal az esetleges kiadásairól. Gondolok itt a fotókópiákra, meg a benzinre. Bizonyára elég lesz a fizetése, ha kipótoljuk 100 dollárra. - mondta Ben.

Ez jobban nem is alakulhatott volna. Arra gondolt, hogy Sophie húgának mennyit is köszönhet a jó ötletek miatt. Húga nem először volt hasznára. Szerencsés egy ember volt ez a Albrecht Waas.

Szabad estéiken megint az éjszakába mentek, a Waas testvérek elemükben voltak. Albrecht felesége is örült, a vidám csapat körbe látogatta megint az ismerős lokálokat.

Randy pokoli munkát fektetett a tanulásba. Egy idő után a görcsös akarás valamiféle gátat épített fel benne. Csodálkozott önmagán, miért kell annyit vesződnie. Albrechten semmi sem múlott, ő lelkiismeretesen készült továbbra is az órákra. Rájött valamire. Nem erőltette annyira a nyelvtant. Új módszerhez folyamodott. Igéket irt fel, úgymond fontossági sorrendben.

- ... élni...enni... inni... menni... stb.

Megelégedéssel adta elő koncepcióját Randynek.

- Alkalmanként megtanulunk ezekből hármat, négyet és ragozzuk is őket!

Randynek jó volt minden, amit Albrecht mondott, becsülte a tanár türelmét, ki nem volt rest többször elismételni egy-egy nehezebben kiejthető szót.

Teltek a hónapok, a tavaszi szép délutánok is a jegyzetfüzetek mellett találták Randyt. Néha megrohanta az érzés, bemenni anyja szobájába és próbálkozni újból. Fogta a kulcsot a tenyerébe, szorította, nyakát vágta a vékony aranylánc. De erőt vett magán. Hű akart lenni fogadalmához. Nem, ő ígért valamit önmagának!

Milyen messze volt még az önálló munkától. Minduntalan rászorult Albrecht segítségére. A hétvégeken, mikor Evelyn hazaérkezett a kollégiumból, a kislány is befogta. A szavak vissza kérdezésénél jól tudott segíteni Evelyn. sokat nevetett a lány, milyen furcsák is ezek a szavak!

Mikor eljött a nyári szünidő, Albrecht is búcsút mondott, mert ő is ez időtáj akart szabadságra menni a feleségével. Ben ezt teljes egészében megértette, sőt fiára is ráfér egy kis kikapcsolódás. Randy nem rajongott nagyon a pihenésért, de őszig le lett zárva a nyelvoktatás.

Szeptemberben újra megjelent Albrecht Waas, de nem volt valami fényes a hangulata. Rose fogadta kedves ismerősként. Még nem volt öt óra, a korai érkezésnek oka lehetett. Kérdően nézett a férfire.

- Kedves Rose, szólna Mr. Taylornak, hogy beszélni szeretnék vele! - mondta Albrecht.

- Hogyne Albrecht! - felelte az asszony és ment, hogy a dolgozószobából kihívja Bent.

- Valami baj van Rose? - kérdezte Ben.

- Nem tudom mit mondjak, az Albrecht olyan gondterheltnek látszik. - válaszolt Rose.

- Ajjaj! - mormogta Ben magában.

Leértek a társalgóba, Ben üdvözölte a nyelvoktatót.

- Mr. Taylor, nincs valami nagy baj, de egy kicsi az van! - kezdte Albrecht.

Ben csak lesett, ez a rejtvény sok volt neki. Hallgatott, majd előhozakodik a férfi a megoldással.

- Sajnálom, de nem tudom folytatni a Randy oktatását, mert a feleségem áthelyezték Európába. De rögtön tudok pót megoldást is, ha kíváncsi rá! - vágta ki Albrecht.

- Ja, ha van pótmegoldás az nagyon jó lenne, Randyt nagyon elszomorítaná, ha nem lenne több flamand lecke. - mondta Ben és azért drukkolt, hogy a pót megoldás jó legyen.

- Mr. Taylor, a megoldás nagyon kézenfekvő. A húgom fogja folytatni Randy oktatását. Ha az önöknek megfelel. - mondta a nyelvtanár.

- Mikor tudná elhozni a húgát bemutatni? - kérdezte Ben.

- Amikor az önöknek alkalmas, ő mindig ráér! - válaszolt Albrecht.

- Mindig ráér? - kérdezte Ben, de választ nem várt, hisz nem az ő dolga, hogy kinek mennyi szabadideje van.

- Ez a hétvége jó? - kérdezett vissza Albrecht.

- Igen, akkor várjuk önöket vasárnap ebédre! - mondta Ben és Rosera nézett.

Albrecht megkönnyebbülve távozott, mi egyebet tudott volna még mondani?

Ekkora esélyük nem lesz még egy az életben, mint ez az európai áthelyezés. Stuttgart, ízlelgette a szót. Nem rossz! Csak annyit tudott erről a német városról, hogy a Porsche kocsikat ott gyártják. Na, majd lesz több ideje megismerni. Sophiet meg nem kell féltenie, ha ő jó volt oktatónak akkor Sophie duplán jó lesz! Az ő húga sokkal nehezebb feladatokat megoldott, soha nem hallotta panaszkodni. Könnyen vett minden akadályt. Kialakult, pozitív gátlástalansága mindenen túlsegítette.

Randy elbeszélgette az idő egy lánnyal, kivel az utóbbi időkben sokat találkozott a gimnázium folyosóján az óra közti szünetekben. Emese Várnay jó társalgó volt, nem csak a felületes dolgok érdekelték, sok vonatkozásban közös volt az érdeklődése Randyével. A délelőtti szünetek egyikén a nyomdászat története került szóba, hálás téma. Az írás keletkezésétől indultak el és nem jutottak könnyen a végére. Így történt, hogy az órák után Randy még elkapta Emesét, valami kielégítő eredményt keresve a beszélgetés végére.

- Figyelj Emese, hazadoblak és út közben még dumcsizunk egy kicsit! - mondta Randy

A lány észre vette, hogy az osztálytársnői gyűlölettel néznek utána. Meggyorsította lépteit Randy mellett és csak a parkolóból tekintett vissza. Látta, ahogy Mandy Cook gesztikulálva magyaráz valamit Allison Stringnek.

- Biztosan engem szapul az a két bombázó! - gondolta a lány.

Randy udvariasan felnyitotta a kocsija ajtaját. Valahogy a kocsiban ülve nem találtak szavakat. Ilyen szorosan még nem voltak egybe zárva. Emese oldalvást ült a mély ülésen, Randy felé fordulva és várta az első szót. Randy csak nézett előre és magán érezte Emese érdeklődő pillantását.

- Jaj, Randy, itt kellett volna elkanyarodni! - szólalt meg hirtelen a lány.

- Bocs, Emese! Majd visszakanyarodok. - mondta készségesen a fiú és a következő utcánál jobbra kanyarodott.

Pillanatok alatt a házhoz értek. A fiú kiszállt és kisegítette Emesét.

- Mit gondolsz, a szüleid nem neheztelnének, ha hétfőn bedudálnék érted? - kérdezte Randy.

- Nem hiszem! Akkor várlak majd reggel! - válaszolt Emese.

Randynek beugrott, hogy pár perc múlva lesz 5 óra. Albrecht minden pillanatban megérkezhet a nyelvórára. Beletaposott a gázba, még időben hazaérhet.

5 órát ütött az óra a hallban amikor belépett. Beny és Rose beszélgettek, Raymond egy állólámpában cserélte az izzót. Minden rendben, gondolta Randy és egy zacskó ropit magához véve bement a tanulószobájába. Előkészítette a jegyzeteit, fennhangon gyakorolta az utolsó lecke szavait. Belemerült a szavak olvasgatásába, szerette ezt a tanulási módszert. Az ismétlés a legbiztosabb módja a különös szavak rögzítésének. Kétszer végigszaladt az utolsó csoporton és megelégedéssel bólogatott. A nyári szünet okozta időkiesés nem csökkentette a tudását. 5 óra 18-kor nézett az órájára, meghökkent.

- Mi történhetett Albrechttel? Ilyen még nem fordult elő, hogy nem jött! - gondolta és egyből ideges lett.

Kirohant a szobából és a hallba érve körbe nézett. Ugyan az a kép, mint mikor az iskolából jött. Beny szóval tartotta Roset, Raymond hallgatta a gyerek előadását és mosolygott. Most mindegyikük kíváncsian nézett a nyugtalan Randyre.

- Jaj, tudom drágám! - mondta hirtelen Rose. - Buta voltam és elfelejtette utánad szólni, hogy Albrecht itt volt és apukáddal beszélgetett. Ma valahogy nem volt ideje, de vasárnap jön majd megint. Ebédre lesznek hivatalosak a húgával.

Most, hogy Randy megtudta az óra elmaradásának az okát lehiggadt, visszanyerte az önuralmát. Leült a többiekhez és hallgatta Beny legújabb vicceit, amit az öccse az iskolából hozott. Figyelte Benyt. Jó fej a kis srác, gondolta. Micsoda bohém fickó, nem tud két percig komoly lenni. Az apjuk lehetett ilyen. Erre engedett következtetni a felnőttektől elkapott néhány beszédfoszlányból. Nagyon halványan ő is emlékezett a felhőtlen korszakra, de az elmúlt az anyja halálakor. Azóta nem sokszor hallotta apját fennhangon nevetni.

- Apropó! hol van apa? - kérdezte, csak úgy hirtelen belevágva egy újabb Beny poénba.

- Mikor kikísérte az Albrechtet visszaszólt, hogy kerül egyet a kocsival. Bizonyára valami dolga akadt, de nem kötötte az orrunkra - mondta Raymond.

A vacsorával nem győzték várni Bent. A két fiú Rossal evett a konyhába, aztán az asszony korán ágyba tessékelte őket. Nem volt ellenvetés.

Albrecht nem kelt korán, vasárnap van gondolta, az egész világ alszik ilyenkor. Bosszankodott, nem érte el fektéből a telefont. Sophiet akarta hívni, nehogy elfeledkezzen az ebéd meghívásról. Nyújtózkodott, de ez nem volt elegendő, a telefon a legvadabb káromkodásai ellenére is helybe maradt.

- Kivel beszéltem utoljára? - kérdezte önmagát. - Hogy a fenébe tudtam ilyen messzire letenni azt a rühes telefont!

Még annyi időt adott magának, hogy az éjjeli szekrényen álló órán ugorjon egyet a piros szám. Lustálkodott, várta, hogy megálljon az idő, de az idő mindig akkor siet a legjobban, mikor az ember a megálltát várja. A piros, éles fénypálcikák formát váltottak.

- A mindenét, fél kilenc és én már nem bírok magammal. - mondta szinte csak magának, nem akarta feleségét felzavarni, de igyekezete kudarcot vallott.

- Albrecht, ha már fenn vagy dugd be a kávéfőzőt, légy szíves! - kérte az asszony.

Albrecht felkapta a telefont és húzta maga után a többméteres zsinórt.

- Oké! - szólt vissza a szoba ajtóból.

Leült a konyhában és még kicsit kábultan nyomkodta a telefon gombjait. Sophie, mintha tudta volna, hogy bátyja mikor hívja, azonnal felkapta a telefont. Nyugtatgatta bátyját, hogy ő nem feledkezik meg az ebédről, ő már reggel óta készülődik. Albrecht csodálkozott. Azt tudta, hogy a női hiúság sok idő igényel, de hogy a húga már kora reggeltől készülődik, azt nem tudta megérteni. Nem tartotta indokoltnak. Sophie született szépség volt. Aki tudta hogy kell a sorstól kapott külsőt megóvni. Sok alvás, kevés alkohol. A cigaretta mellőzése, mind segítettek neki. Dolgozni igen ritkán szokott, akkor is jobbára divatüzletekben volt eladó, ami csak a könnyed mozgásigényét elégítette ki. A háborúban elesett férje után nyugdíjat kapott, és mivel a saját otthonában lakott lakbérgondjai nem voltak. Nem volt rászorulva plusz jövedelemre.

- Mit csinálsz reggel óta? - kérdezte Albrecht hitetlenkedve.

- Gyere értem 11-re, majd meglátod! - mondta Sophie titokzatosan kuncogva.

Még kíváncsiskodott volna a férfi, de a kávéfőző fütyülni kezdett, forrt a víz.

-Oké Sophie, ott leszek! - mondta Albrecht és gyorsan letette a kagylót, idegesítette a sivító hang.

Tálcára tette a forró kávét, meg a cukortartót. A frizsiderből kivette a tejet és bevitte a hálószobába az összeset.

- Aztán meddig maradtok a húgoddal? - kérdezte felesége, veszélyben érezve az esti klublátogatást.

- 12-re megyünk! Jó másfél órát lehet számolni, tudod ezek a gazdagok mindig olyan körülményesen esznek. szerintem úgy 3-4 felé számolhatsz velünk. Akkorra te is légy kész és rögtön bemegyünk a Citybe. - mondta Albrecht.

Gyorsan lezuhanyzott, még téblábolt a lakásban, belelapozott az előző napi újságba aztán elbúcsúzott a feleségétől. Lassan hajtott, hagy készüljön a Sophie, gondolta.

Ez az ötlete nem volt nyerő, mert a húga már készen várta, de mennyire készen! Albrecht csak állt az ajtóban és nem tudott megszólalni.

- Gyere beljebb, itt ess össze! - mondta húga és nevetett.

Albrecht beljebb lépett, akart volna mondani valamit, de várt még, hátha a látomás elmúlik. Végig ment az előszobán és visszanézett, de ugyan az a kép fogadta.

- Igen, ehhez idő kellett! - nyögte ki és szemét nem vette le Sophieról.

Egy nagyon fiatalos, negyven év körüli nő állt vele szemben, ki bronzszínű haját divatosra próbálta fésülni, enyhe sikerrel. A kék kiskosztüm szoknyája a térde alá ért, füstszínű harisnyás lábán lapos sarkú cipő.

Barna, lehetetlenül idomtalan cipő, határozottan az.

- Elég tanító nénis vagyok? - kérdezte Sophie, miközben körbe fordult.

Igen, ez az ő húga, a mozdulatait nem tudta megváltoztatni.

- Sophie, én azt mondtam, hogy a húgom fogom bemutatni és nem a nővérem! - mondta a férfi. - Még szerencse, hogy a szokásommal ellentétben nem zengtem be, hogy micsoda jó nő vagy! A tegnapi énedhez képest 10-15 évet öregedtél. Gratulálok!

Albrecht nem tévedett, húgy 34 éve ellenére, nyugodtan vallhatta volna magát 28 évesnek. A természet kegyes volt hozzá, szép bőrrel ajándékozta meg őt. De most ő egy tréfát akar csinálni és ha ilyen gondolatot tűzött maga elé, akkor ő azt meg is csinálja. Az egész özvegyi életét így tréfálkozta végig. Mindig azt csinált amit akart. Játszótársait ő választotta ki, és azok hálásak voltak e választásért. Többnyire Albrecht kérésének tesz eleget, nem az anyagi megfontolás vezeti. Most, hogy bátyja és felesége Európába mennek, nem sokszor fog pókermasinázni. Ahhoz neki a jól bevált társaságra van szüksége. Nem félti magát. Társasága lesz amikor csak akar valakit maga mellett, de garancia nincs semmire.

Albrecht kezdte megszokni a látványt, végül is nem csúnya a nő, akit a Taylor villába visz ebédre. Kicsit izgult, hogy Sophie nem fog-e kiesni a szerepéből.

- Hát ha tudsz mindent, akkor indulhatunk. - mondta

- Oké bátyus, csak semmi pánik, bármi is történik! - kérte a húga.

Elindultak, kis forgalom volt, Albrecht élvezte az autózást. Hogy az idő húzza és pont délre érkezzenek a Taylorékhoz, nagyon lassan hajtott a napsütésben. Még tankolni is beállt egy benzinkúthoz. Sophie ment fizetni. Fiatal férfi állt a pénztárgépnél az üvegkalitkában. Nézte a közeledő nőt és füttyentett.

- Öreg, de jó! - mondta és nem is sejtette, hogy a szájáról leolvasható amit mond. Sophie nevetett a kutas csak nézett, zavarba jött.

A Taylor villa, nagy, kovácsoltvas kapuja nyitva volt, Raymond már kinyitotta fél tizenkettőkor. Albrecht behajtott a ház elé, Rose és férje mentek elébük. Sophie jó benyomást tett Rosera.

- Milyen szimpatikus kis nő ez! - gondolta és tessékelte befelé a vendégeket.

Beértek a hallba, élénk nyüzsgés fogadta őket. Öt gyerek beszélgetése töltötte meg a helyiséget. Albrecht egy kicsit meghökkent, ő csak a két Taylor gyereket ismert. Ben Helennel beszélgetett.

- Gyere, ismerkedj meg a Randy oktatóival! - mondta és a belépők elé vezette Helent.

- Héj, gyerekek! Kicsit csendesebben! - mondta Rose összecsapva a tenyerét. - Evelyn, Kurt, Vivian mutatkozzatok be a vendégeknek.

Randy is odalépett az érkezőkhöz. Kényes helyzet volt, kit kinek kell bemutatni, gondolkodott Albrecht. A gazdag fiúnak mutassam be a húgom, az új tanárt, vagy a nőnek mutassam be a fiatalembert. Nehéz probléma volt ez, az etikett és a pénz harca volt itt. Még mielőtt Albrecht leizzadt volna, Sophie feltalálta magát. Az elmondottakból megismerte Randyt és flamandul üdvözölte a fiút. Azonnal közös nevezőn voltak, mindketten mosolyogtak.

Albrecht megkönnyebbülve ült le, miután Ben hellyel kínálta maga mellett. Beszélgetett Bennel és Helennel, de szeme mindig a húgán volt. Rettegett valamitől, de ő sem tudta mitől. Itt probléma nem lehet, Sophie nem szokott hibázni. És itt hibázásról nem is lehet beszélni. Sophie az Sophie, nem csapnak be senkit. A flamand nyelv a lényeg. azzal semmi probléma sincs. Húgának is jár valami vidámság, ő anélkül nem tud semmit végig csinálni. Ez a szerep szemmel láthatóan tetszik neki, hagy csinálja, kit bánt vele!

Míg az ebédre várakoztak, a két lány elrabolta Randytől a tanárnőjét, szóval tartották a saját iskolai élményeikkel. Sophie nem tudta ki kicsoda a szobában. Csak a Randy és a Beny volt az, akiről a bátyja beszélt. Biztos a Helen nevű nő gyerekei lehet a többi. De hülye gondolat, kritizálta önmagát. Hát egy anyának ritkán lehet három különböző hajszínű gyereke. Nem lehetetlen, de igen ritka dolog lehet. Kíváncsisága nem ismert határt. Bevált cselhez folyamodott.

- Evelyn! A Kurt ugye a testvéretek? Nem igaz? - kérdezte.

- A Kurt?! Az nem a testvérünk, és mi sem vagyunk testvérek a Viviannel! - válaszolt Evelyn. Hát ez aztán a tréfa, ez a nő milyen butaságokat tud kérdezni. Hangosan összenevettek Viviannel.

- A Kurt a Helen fia, én meg a Randyékhez tartozom és a Vivian a legjobb barátnőm! - szögezte le Evelyn.

- Titeket soha nem említett az Albrecht. - mondta Sophie.

- Persze, mi a hét közben Readingben vagyunk, kollégiumban. Ott tanulunk a Viviannel. - adta meg a felvilágosítást Evelyn.

Sophie mindent tudott amit akart, látta, hogy nagyon kellemes társaság az, ahová őt a bátyja beprotezsálja, mert ahhoz kétség nem fér, hogy ő itt alkalmazva lesz.

- Hahó mindenki! - szólt be Rose fennhangon a társalgóba. - Tálalva van!

Átvonultak mindannyian az ebédlőbe. Sophie sok helyen megfordult már életében, de ez magasan más osztály volt, mint amiről valaha is álmodhatott volna. Albrechtet nézte, ő már egészen otthonosan mozgott, teljesen beépült a társaságba. Ezek az emberek tényleg nagyon barátkozóak, gondolta, mikor leült a hosszú, koloniál asztalhoz.

Az asztalnál megbeszélték a részleteket, dehát nem volt itt olyan különleges megbeszélni való, mert a tanárnő személye megfelelt. a kialakult órarendet tartani akarták. Ben örült, hogy egy ilyen komoly nő fogja oktatni a flamandot. Szerencse, hogy ennek az Albrechtnek van egy testvére. Nem kell újból az újságokban hirdetni. Lehet, hogy idő közben Randynek elmenne a kedve a dologtól, és az nagy baj lenne. a gyereknek szinte kitölti az életét a nyelvtanulás. Ben arra gondolt, rosszabb hobbija ne legyen a fiának. A Randyvel hasonló korú fiúk közül már sokan megcsúsztak rossz irányba, Abigél még halála után is jó irányíthatja a gyerekét. Ben egy kicsit elszomorodott ennél a gondolatnál. Felállt és kiment az ebédlőből a konyha irányába, mintha Rosetól akarna kérni valamit.  Ritkán, de előfordult, hogy Bent elővette a fájdalom, ilyenkor nem szabad észre venni és nyugton kell hagyni a férfit. Rose ránézett Benre és már tudta, hogy a férfinek mi baja. Felkapott egy gyümölcsös tálat és bement az ebédlőbe. Ben nagy levegőket vett és rövid percek múlva visszatért az asztalhoz.

Albrecht jól mondta, mikor feleségének a gazdagok hosszú étkezéséről tartott eszmefuttatás. Itt minden fogának megvolt a szertartása. Albrecht nagyon kényelmetlenül érezte magát, ő a gyorsevők táborába tartozott, kín volt számára minden társasági étkezés. alig hitte, hogy eljött a kávézás ideje. Rose, Helen segítségével a társalgóba szervírozta a kávét és az üdítőket a gyerekek számára. Albrecht végre kinyújtóztathatta a lábait, úgy volt vele, hogy akár indulhatnának is haza. Megúszták az első fellépést. Sophie megint a lányokkal beszélgetett. Ezek a lányok mennyire felszabadultan viselkednek, nem sok gondjuk lesz az életben. Ők már most olyan magabiztosak, mint ő lehetett húsz éves korában. Mennyi energiájába került figyelmen kívül hagyni az undorító külvilág minden megnyilvánulását. Felvenni a "csak én vagyok fontos" szerepét, sok munkát igényelt.

Albtecht mozgolódott, Sophie észre vette és lecsillapította a lányokat.

- Lassan mennünk kell! - mondta és megmentette bátyját a további unatkozástól. - Akkor a jövő kedden jövök, Mr. Taylor.

Az új oktató nem volt rosszabb, mint Albrecht. A felvett tempót tartották. Randy az elkövetkező hónapokban egyre jobban érezte, hogy a fáradsága megtérül. Szókincse jó lett. inkább a nyelvtani formulákkal akadt baja. De Sophie türelmes volt a tanítványával. Randyvel már szinte csak flamandul beszélgettek. Mindketten élvezték a közös nyelvet. A kilenc hónap, amit a fiú tanításával töltött el, közel hozta a diákot és a tanárnőjét. Barátok voltak, csak egyszer volt rövid összetűzésre ok. Mikor Sophie soha ki nem mondott kíváncsisága a felszínre jutott.

- Olyan nagy titok még mindig, hogy miért tanulod a flamandot? - kérdezte egyszer.

- Ez nem titok, de magánügy! - válaszolt Randy szinte durván.

Ebben maradtak, de Sophie hátsó gondolatában rögzült a vágy, megismerni ennek a fiúnak a titkát. Mert, hogy itt valami titok van az biztos. Nem aggódott, bár kíváncsi természete hajtotta, nem akart hibázni. Annál többre becsülte a munkáját, nem akarta elveszíteni. Pedig, mint nyelvoktatóra nem volt szükség többé rá. Randy értésére adta, hogy a gimnázium utolsó évében remekelni akar és semmi másra nem áldoz időt. A flamand nyelvet is magától fogja tanulni, meg van hozzá a tudásalapja. Apjának is bejelentette, ha az egyetemre jelentkezik, akkor a bölcsészkaron, a ritka nyelvek flamand tagozatát válassza majd!

Ben örömmel fogadta a hírt. Sophie elmaradt, mint nyelvtanár, de mint barát állandó bejárása volt a Taylor villába. Mindenki kedvelte a szolid nőt. A lányok főleg. Igaz, hogy csak ritkán láthatták, mert a hétvégeken csak elvétve ment át a Taylorékhoz. Egy alkalommal Ben őt vitte el magával Readingbe, hogy felhozza Evelynt. Beny is velük ment. Randynek nem volt kedve menni, ő otthon maradt. Alig várta, hogy a többiek elautózzanak, rohant az emeletre, ma elkezdi a naplók olvasását. Nem akarta, hogy valaki is zavarja.

- No mi van? nem tudok a kulcslyukba találni? - kérdezte fennhangon önmagát.

Bent állt a nagy teremben és gyűjtötte az erőt, kinyitni anyukája naplójának valamelyikét.

- Kezdjük az elsővel! - gondolta magában és felnyitotta az 1953-as évszámút.

Szép írás, gyerekes, de szép!

Augusztus 19.

 "Apától kaptam negyven tök egyforma, bordó, bőrkötéses könyvet. Elhatároztam, hogy naplót fogok vezetni és anyu flamand nyelvén fogok írni. Nem akarom elfelejteni azt a nyelvet, amíg beszélem, addig anya mindig velem lesz".

Olvasta a sorokat és ugyan azzal az érzéssel telítődött, mint az ő anyukája volt tele a sorok írásakor. abba hagyta rövid idő közönként az olvasást, a sírás fojtogatta. Nehéz feladatra vállalkozott. Szomorú napok hosszú sora áll előtte. Nem a hiányos tudása, hanem a szomorúság lassította az olvasását. Az oldal lassan adta meg magát. Randy először gondolt arra, hogy nem is kellene a naplókat elolvasnia. A megtanult flamand nyelv nem kárba veszett idő, örömmel gondolt vissza az órákra.

amint olvasta a sorokat meglepődött, érti a szavakat. Nem fogta fel, hogy az anyja egy 12 éves gyerek szókincsével írta tele a lapokat. Az ő tudása, még ha hiányos is, felnőttebb szintű. Visszatette az 53-as évi naplót és találomra kivett egy másikat.

- 1967-es! - mondta és felütötte felénél a naplót.

Július 2.

" ... Hát ez mindennek a teteje! Fabrusék eltűntek, tombol a szerelem a haverjainknál. Bennel most érkeztünk meg egy csodás vacsoráról. Nem lehet egész nap csak a tervező asztal mellett ülni és dolgozni hat-hét napot".

Olvasta a sorokat, gyors egymásutánban. Állva olvasott, türelmetlen volt mindet szerette volna végig olvasni. tudta, hogy huszonhat könyv végig olvasása óriási feladat. Olyan, mintha huszonhat kötetes regénysorozatot olvasna. Leült az asztalkához és kezébe vette az ott heverő utolsó naplót.
Június 4.

" Nora ma 10 éves. Nagy partit csináltunk a kicsi örömére. Sok vendéget fogadtunk, ezért, hogy Rose és Dorothy bírják az iramot hívtunk pár hivatásos pincért is".

Randy olvasta könnyedén a szöveget és bólogatott. Igen, erre ő tisztán emlékszik. Úgy érezte, hogy az idő visszafordult és ő megint az a 8 éves kisfiú, aki annyira élvezte a felfordulást. Bárcsak az nap állt volna meg az idő, még boldog volt mindenki. Anyját látta maga előtt, amint nővérét kísérte körbe-körbe büszkén.

" ... amikor Nora jött oda hozzám, hogy a Mickkel akar beszélni, hát megállt a szívverésem. Faggattam volna, de pillanatokon belül eltűnt és csak a kamara hangversenyre került elő. Rábeszélte Micket, hogy játssza a hegedűszólamot".

- Igen, ez így volt! Mekkora sikert aratott Mick belépője. Mindenki sokkolva volt a gyönyörtől. - emlékezett Randy.

" ... mindenki el volt bűvölve, Dorothy fogta a Randy kezét és olyan mosoly ült annak az egyszerű asszonynak az arcán, hogy arra gondoltam a Nora biztos varázslatot követ el a zongora mellett. Hallgattam a gyönyörű zenét és néztem a sok vendéget, akik megosztották velünk ezt a gyönyörű napot. Ben is irtó büszkén állt ott Randyék mögött. Mikor őrá esett a pillantásom a sírás fojtogatott. Ma csak boldognak szabadna lennem és mégis boldogtalan voltam. Néztem Bent, néztem Micket és néztem a lányunkat és fájt a hazugság, amiről azt hittem mind máig, hogy gyógyult seb fedi".

Randy kicsit bajban volt. Újból elolvasta az utolsó sorokat, valahogy nem értette azokat.

" ... Néztem Bent, néztem Micket és néztem a lányunkat és fájt a hazugság..."

Olvasta újból és újból, nem tudta, hogy mit olvas.

" ... Meddig lesz erőm eltitkolni az igazságot, nem állhatok örökké itt apa és lánya között, eleven hazugságként. Csak ma legyen erőm még hallgatni, holnap mindent elmondok neki!"

Randyvel megfordult a világ, olvasta a napló utolsó bejegyzéseit. Ő már tudja, hogy nem volt holnap. Mi ez itt? Kérdezte vádlón önmagát. Száguldoztak a gondolatai, a szöveget már kívülről tudta.

- ... hazugság, gyógyult seb, a lányunk! - kiáltozott őrült módjára.

Zúgott a feje, arra gondolt, hogy ez az őrület első jele. Tekintete az ajtóra tévedt, Rose állt ott és megrettenve nézte őt.

- Kifelé! - kiáltotta Randy és az asszony a porig alázva visszalépett.

- Mi van ezzel a fiúval, megőrült ez, vagy mi? - kérdezte Rose magát. - Lehet, hogy kábítószerezik?

A Randy az nem kábítószerezik, az nem olyan fiú, dehát akkor mi baja? Egyszerűen csak meghülyült! Rose szaladt a konyhába, leült és majdnem sírt. Valamit tenni kellene, de mit? Tanácstalan volt.

Randy csak olvasta a szöveget oda-vissza és attól félt a legjobban, hogy megértette azt. El innen, el innen, felugrott és rohant le az emeletről. Rose a bejárati ajtó durva dörrenésétől riad fel a gondolataiból. Az ablakhoz lépett és látta, amint Randy kihajt a parkból a kocsijával.

- Jaj, csak nehogy valami baj érje! - fohászkodott a nő.

Randy úgy érezte, hogy ki kell üldöznie magából a kételyt, de azt is tudta, hogy nincs orvosság e pokol ellen. Száguldott az utcán, bömböltette a rádiót és fennhangon ordítozott.

- ... holnap elmondok mindent neki! ... holnap elmondok mindent neki! Kinek mondok el mindent? Mit mondok el neki?! - üvöltötte.

Öntudatlanul is az Emeséékhez vezető útra kanyarodott be. Mrs. Várnay épp a kertben tett-vett. Összerezzent a csikorgó hangra, mikor Randy befékezett kerekekkel felcsúszott a beton feljáróra. A fiú felcsapta a kocsi ajtaját és rohant át a gyepen.

- Hello Mrs. Várnay! - mondta Randy és rohant tovább.

- Randy fiam! Az Emese nincs itthon, egykét órán belül nem is érkezik haza! - szólt utána az asszony.

Randy megállt és visszafordult. Próbált uralkodni magán, ahogy megszólalt.

- Ha lehet, megvárnám a szobájában! - mondta.

Mrs. Várnay úgy volt vele, hogy miért ne? Már hónapok óta tudott szoros kapcsolatukról, lánya, a jó kislány mindent megbeszélt az anyjával. Randynek volt helye a házban. Kedvelte a jó modorú fiút.

- Oké fiam! hát menj beljebb! - mondta.

Biztos valami fontos esemény jöhetett, ha Randy ilyen feldúltan jelent meg. Tegnapelőtt látta utoljára, minden a legnagyobb rendben volt. Úgy búcsúztak el egymástól az Emesével, hogy ma délután találkoznak. De most még dél sincs. Emese elment az apjával a magyar klubba, valami rendezvényt organizálni.

Randy bement a lány szobájába és végig dőlt az ágyon. A bánat elhatalmasodott rajta. Nézte a plafont, próbált koncentrálni a gipsz stukatúr mintáira de azok pár másodperc múlva betűkké álltak össze és a gyűlölt titkot kiáltották felé a magasból.

" ... Néztem Bent, néztem Micket és néztem a lányunkat... " ordítani szeretett volna, minden erejére szükség volt, hogy visszafogja magát. És bár gyűlöli az egész világot, nincs joga mindenkit büntetni. Mert, hogy büntetni fog az biztos! Még nem tudta, hogy hogyan, de féreg lesz amíg csak él. Talán emiatt a gondolat miatt is jött ide Emeséhez. Ezt a lányt tiszta szívből szereti, figyelmeztetnie kell őt, még mielőtt megbánthatná akaratán kívül. Viszonyuk megérdemelte ezt az odafigyelést. Emese, ahogy mindig is mondta, fel volt készülve Randy távolmaradására. Nem volt olyan hiú, hogy azt hitte volna, viszonyuk akár hosszú életű is lehetne. Randy csak egy gyönyörű állomás, az első, a legszebb az életében, de nem kívánta hazugságokkal ámítani magát a lány.

Randy feküdt és várta Emese megérkezését. Hátha vele, valami csoda folytán el tudná feledni az utolsó órák gyötrelmeit. Múltak a percek az órák, az álom elnyomta, megmentette gondolataitól. Nehezen ébredt, mikor Emese megérintette a vállát.

- Randy! - hallotta a kedves hangot.

- Jaj, Emese! - nyögte a fiú.

A lány magához ölelte Randyt és fogta szorosan, az időt akarta húzni, minél később tudja meg, mi bántja a fiút. Már délután 2 órakor hazaérkezett és anyjától megtudta, hogy Randy milyen feldúlt állapotban érkezett. A szobájába menve látta, hogy Randy alszik. Hagyta, nem keltette fel, de most már este van.

- Emese, azért jöttem át, hogy megmondjam, nem fogunk többé nagyon találkozni. Az én hibám az egész, de nem tudok mit csinálni! - mondta a fiú.

- Randy, neked nem kell szabadkoznod! Mi ezt ezerszer megbeszéltük és én tartom magam ehhez! Te nem tartozol nekem beszámolóval. Az, hogy jól éreztük magunkat egymással, nem jogosít fel engem arra, hogy kisajátítsalak. - mondta Emese fájó szívvel és érezte hogy nem tudja magát becsapni.

Szerelmes volt nagyon Randybe. Olyannyira is, hogy lemondani is tudott, most ahogy hallgatta a fiút. De félre értett mindent.

- Emese, nem tudod miről van szó! Én most egy határkőhöz értem és minden meg fog változni körülöttem. Úgy érzem, hogy egy nagyon rossz emberré váltam, és nem akarom, hogy te ezt a rossz embert megismerd. Te nem vagy olyan, te nem!!! - sziszegte Randy a foga között.

- Milyen nem vagyok? - kérdezte a lány.

- Te nem vagy olyan szemét, mint a többi ember! - a fiú hangja hasított.

Emese próbálta újból magához húzni Randyt, egy meleg öleléssel talán lehiggaszthatja őt, de az ellökte magától és folytatta a kirohanását a világ ellen.

- Ide figyelj! Sajnos, valamire ma rájöttem, amit jobb lett volna soha meg nem tudnom és nekem elégtételt kell vennem a családomért. Mert amíg ezt meg nem teszem, addig a családomat is megvetem, amiért nem tudta azt a mocskosságot kivédeni!

- Mit tudtál meg? - kérdezte Emese.

- Elégedj meg annyival, ha azt mondom, hogy a családunkat nagy baj érte! válaszolta Randy.

- Igen tudom! Mikor leestek vagy mit csináltak a repülőjükkel! - gondolkodott hangosan Emese.

Ez sok volt Randynek, felugrott és az ajtóhoz rohant. Onnan kiáltotta vissza.

- Eh, nem tudsz te semmit és ne is akard megtudni! Addig jó neked, amíg nem tudsz semmit!

Megijedt önmagától. Emese szomorúan nézte a fiút. Nagyon nagy baj történhetett vele. Bárcsak segíteni tudna rajta, gondolta a lány. Randy becsapta maga után az ajtót és lerohant a kocsijához. Beült és a gyújtáskapcsolóval babrált. Egy kicsit lehiggadva arra gondolt, hogy visszamegy és bocsánatot kér a viselkedéséért, de végül nem tette. Indított és legördült a feljáróról.

- Randy én még mindig itt leszek, ha túljutsz a nehezén! Gyere vissza kérlek! - gondolkodott hangosan Emese az ablaknál állva. Nézte, ahogy a fiú kocsija eltávolodott az utcán.

Randy üvöltözött a kocsiban, bömböltette a rádiót, néhányan nevetve nézték a fiatal fiút, azt hívén, hogy az, teljes torokból ordítja a rádió slágereit.

- Mit nevetsz, a kurva anyádat, te durung! Menj haza és olvasd el anyád naplóját, ha tudott írni egyáltalán az ringyó! - őrjöngött Randy.

- Tudok mindent, tudok mindent, de mit is tudok!? - kérdezte magától.

Hajtott az egyik városrészből a másikba, órákat autózott. a villogó neonfények fokozták ingerlékenységét, már nem tudott tisztán gondolkodni. Maga elé akarta idézni a napló szavait, de azok kiestek a fejéből. Agya zúgott. Átrohant egy piros lámpán, hajszálon múlt, hogy nem ütközött, de nem fogta fel a veszélyt. Erőltette az agyát, rejtett összefüggéseket keresett emlékeiben, de nem talált semmit. Csak szép családi élet, példás baráti kapcsolatok, legkorábbi emlékeitől a repülőnapon bekövetkezett tragédiáig. A legszebb gyermekkorra tudott visszaemlékezni. Egy pillanatra kétségei támadtak.

- Lehet, hogy félre értettem valamit, azzal a birtokviszonnyal? - kérdezte magát.

Belekapaszkodott ebbe az ötletébe és lelassított. Egy rendőr autó vágott elé és a járda mellé kényszerítette. Észre sem vette, mikor a zsaruk a kocsija után eredtek.

- Mister! Egy kicsit túl gyorsan hajtott! - mondta az egyik rendőr, humoros akart lenni.

- Mennyivel tartozom? - kérdezte Randy és nyúlt volna a kardánboksz felé, hogy elővegye pénztárcáját és jogosítványát.

- Nono! Csak lassabban! Szállj ki a kocsiból! - mondta a másik rendőr.

Randy fellökte az ajtót, a rendőr meghökkenve lépett hátra, a szárnyszerűen felfelé nyíló ajtó gázdugattyújának szisszenésére. Aztán visszalépett, a kocsiba hajolva előhalászta a fiú  jogosítványát. A rendőr imádott intézkedni. Látta, hogy a fiú nem bűnöző típus. Majd egy kicsit leckéztetik, megbüntetik egy kicsit, aztán útjára engedik egy tanmesével.

- Mr. Randolph Taylor! - olvasta a rendőr a jogosítványról. - Nocsak, egy mister Randolph!

Randy tudta, hogy nem köteles a rendőri humort eltűrni. Apja számtalanszor elmondta fiainak a korrekt magatartás mikéntjét, ha netán igazoltatásba, vagy razziába keverednének. Próbálta összegezni, amit apjától hallott, de feje nem volt a régi.

- Tiszt úr! Azt kérdeztem, hogy mennyivel tartozom, ha gyorsan hajtottam! Oké! Mert ha nem hajtottam gyorsan, akkor nekünk nincs mit beszélgetnünk itt! - mondta Randy és nyúlt volna a jogosítványáért.

- Mr. Randolph! - nyújtotta a szót a rendőr gúnyosan. - Itt mi diktálunk!

És enyhén megütötte a gumibottal Randy kezefejét.

... vigyázzatok arra, nehogy okot adjatok a tettlegességre, mert tanú nélkül nagyon elintézhetik az embert. Nem segít a pénz és semmi! Rendőrállamban élünk és ezt nekünk is tudomásul kell vennünk.... villant át agyán Randynek az atyai intés. De mégsem a leckének megfelelően viselkedett. A  felgyülemlett düh nem engedte normálisan reagálni. Ellökte a rendőrt.

- Engem te ne ütögess! - ordította magából kikelve.

Soha életében nem beszélt rendőrrel, nem ismerte ezt a típust. Illetve, csak filmekről ismerhette őket. Nem hitte, hogy olyan gyorsan a fegyverhez nyúlnak ezek az emberek. A meglökött rendőr még neki sem esett a kocsijának és már a halántékán érezte a másik zsaru pisztolyának a csövét. Nagyon megijedt. Hagyta, hogy bilincset tegyenek a kezére. Az Opel GT jó helyen parkolt, azt ott hagyták és bevitték őt az őrszobára. Bent Randy összeszedte magát és csak annyit mondott.

- Kérem hívják ide Mr. Bonafortunat, az ügyvédemet! Önökkel nem vagyok hajlandó tárgyalni!

- Tudja a telefonszámot? - kérdezte egy néger detektívnő.

- Ha leveszik a kezemről a bilincset, meg tudom nézni! - válaszolt a fiú. - Az órámban benne van a száma.

A szép arcú fekete nő Randy háta mögé lépett és kioldotta a bilincset. Randy futtatta a számokat az órán.

- Itt van! - mondta és megállította a továbbítót.

Lediktálta a számot, 13031947 és a detektívnő már tárcsázta is azt. Míg a telefon kicsengett, nézte Randyt. Ápolt, csinos, magas fiú és milyen magabiztos! Saját ügyvédje van, persze az lehet a gazdag papáé is.

- Miért nem az apádat hívatod ide?! - kíváncsiskodott, de nem tudta folytatni, mert a vonal végén felvették a telefont.

- Igen! Mr. Bonafortuna, itt van egy fiatal ember, Randolph Taylor és az ön nevét adta meg, mint a saját ügyvédjét. - mondta a nő a telefonba. - Nem, csak tíz kilométerrel gyorsabban hajtott a városban és az intézkedő rendőrt fellökte! - válaszolt a nő egy feltett kérdésre.

Bólogatott, bemondta még a rendőrség címét és letette a kagylót.

- Jön? - kérdezte Randy.

- Igen! - válaszolt a nő.

Iván lassú vezetésével egy órába telt, míg beért a rendőrségre. Nem sokat időzött bent, rutin munka volt ez az öreg róka számára. Felhozta az idevágó paragrafusokat, igen meggyőző volt a fellépése. A gyorshajtás miatt kiszabott bírságot kifizette és karon fogta Randyt. Elhagyták a rendőrség épületét.

- És most hová? - kérdezte Ivan.

- Ivan, vigyél vissza a kocsimhoz, légy szíves?! - kérte Randy az öreget. - És még valami, ez az ügy a kettőnk ügye, jó? Leszel a cinkosom?

- Természetesen! - mondta az öreg és arra gondolt, felnőnek a gyerekek és egyre több gond lesz velük.

- Nem kell, hogy valamiben segítsek? - kérdezte útközben.

- Nem, Ivan, ez elég segítség volt, hogy kihoztál. - mondta Randy, majd előre mutatott. - Ott a kocsim!

Ivan odaügyeskedett az Opel mellé, a fiú kiszállt és búcsúzóul ráütött kettőt gyengéden az Ivan kocsijának a tetejére.

Randy hajtott haza és próbált valahogy elsuhanni észrevétlenül a szobája irányába. Nem óhajtott senkivel találkozni. Az elképzelése nem volt kivitelezhető, mert Rose nem bírta elhallgatni Ben elől, hogy ő észre vett valamit. Ami igen zavaró a Randy magatartásában. Így már az apja figyelte az Opel sportos hangját, ahogy Randy behajtott a parkba.

- Fiam gyere csak ide! Valamit kérdezni akarok! - szólt a csendesen lépdelő fia után Ben.

A hosszú folyosó félhomályában nem láthatta Randy dühödt arckifejezését.  Várta, hogy visszajöjjön és mikor Randy mellé ért vállára tette a kezét és a társalgóba léptek.

- Randy, a Rosetól hallottam, hogy valami gondod van és kicsit sértő hangon szóltál hozzá! Egy úri emberre jellemző, hogy bármi is történik vele az életben, a jó modorát mindig megőrzi! Ha netán megbántad a magatartásodat, akkor kérj bocsánatot Rosetól! - kérte fiát Ben és érezte, hogy túl sokat kért.

- Mi csak hagyjuk az úri embereket, azokra annyi minden jellemző, hogy azt te el sem tudod képzelni! - mondta sértő hangsúllyal Randy.

Ben szólt volna valamit, de fia hidegen elfordult tőle és Rosera rá sem nézve kifutott a társalgóból.

Ben mindig úgy nevelte és neveltette Rosékkal a gyerekeit, hogy a korrekt önállóság legyen mindig a fő vonal a viselkedésükben. A demokrácia a családon belül, egymás véleményének a tisztelete, első számú követelmény volt a családon belül. Most ez a nagyfokú szabadság üt vissza Randy dühében. Ben tehetetlen volt, nem akart ellentétbe kerülni nevelési elveivel.

- Rose, ne haragudj a fiamra, majd megbékél! - kérlelte Ben a hűséges házvezetőnőt.

Másnap a reggelinél sem volt fényesebb Randy hangulata. Csak turkálta az ennivalót, senkire nem nézett egyenesen. Beny és Evelyn fennhangon csevegtek és nevettek mindenen. Számukra nem volt kötelező a rossz hangulat. Rose állt a háttérben és nézte a fiút. Látta, hogy robbanás előtt van. Hogy a vihart megelőzze rászólt a két kisebbre.

- Csemeték, kicsit halkabban!

Randy észre vette, hogy a nő az ő kedvére akart tenni, de ő már elhatározta, hogy beleköt Evelynbe.

- Nem tudnád ezt a sok sületlen hülyeséget abba hagyni a testvéremmel? - kérdezte durván.

Evelyn meghökkent. Hallotta, hogy Randynek valami baja van. Tegnap ez volt a téma. De ő erre a kiszólásra nem szolgált rá. Sértegetni akarja őt a Randy, vajon miért tenné ezt vele. Ben tekintetét kereste, de a férfi nagyon belefeledkezett a pirítós kenésbe. Talán ő nem is hallotta, hogy a fia milyen durván rendre utasította őt. És most Randy fel is állt az asztaltól és kiment az étkezőből. A reggeli után Evelyn valami megoldást keresett a történtekre. Rosehoz csatlakozott és segített neki a mosogatásnál. Az asszony átlátott a kislány zavart magatartásán és megelőzte a kínlódásait.

- Tudod kicsikém, a Randy már nagy fiú és lehet, hogy valami lány lapul a háttérben. Nagyon türelmesnek kell lennünk, a megértő elnézéssel sokat segíthetünk neki! - magyarázta Rose.

- Rose, honnan tudtad, hogy a Randyről akartam beszélni veled? - kérdezte Evelyn.

Rose megtörölte a mosogatószertől neves kezét és a lány göndör fürtjeit jól összeborzolta. Enyhén megtaszította Evelynt és szomorkásan mondta.

- Na, foglald el magad valamivel kicsikém!

Evelyn a sorsot hívta ki maga ellen, nem hagyta annyiban a dolgot. Vele nem lehet így beszélni, gondolta, de a másik énje azt mondta. Én szeretem a Randyt és meg fogom vigasztalni. Biztosan az Abigél szobájában van. Ment a lány fel a lépcsőn, az ajtónál megállt és meg próbálta elfordítani a kilincset. Zárva volt az ajtó. Bekopogott, de nem jött válasz. Ott álldogált hosszú perceken keresztül, még párszor próbálkozott a kopogással. Aztán lehajtott fejjel elindult a lépcsőn lefelé.

Randy hallotta a kopogást, esküdni mert volna, hogy a kislány a kopogtató. Csak a kislány volt olyan merész, vagy inkább meggondolatlan, hogy a közelébe férkőzni próbáljon.

Utálta őt, gondolatban minden kakukktojásnak elhordta őt. Most csak magányra vágyott, és valamire még. Bizonyosságra!!!

Kezébe vette az utolsó naplót. Felesleges volt, mert már újból emlékezett minden gyilkos szóra.

" .. Néztem Bent, néztem Micket és a lányunkat ..." ......"hazugság"  ....és a többi gyötrő szó.

- Bizonyosságot akarok! Addig jogtalan minden mocskosságom! - gondolkodott hangosan. Utolsó józanabb gondolatainak egyikével belekapaszkodott a tegnapi ötletébe.

- Talán a birtok viszonyt értelmezem rosszul! - reménykedett.

" ...... a lányunkat.......- mondta a most fájdalmat ébresztő szót.

Nem volt egy épkézláb ötlete, csak gyötörte magát. Találomra levett két naplót a sorból.

- 1960 - mondta és az asztalra dobta.

- 1963 - szólalt meg újfent.

Nézegette a két könyvet. Gondolkozott, hogy melyikbe olvasson bele, aztán a 60-as évjáratot vette a kezébe.

December 22.

" ... négyesben nagyobb a tréfa a jégen. Róttuk a köröket, én hoztam magam, feltöröltem a jeget rendesen. Benék röhögve szedtek össze. Mondták, hogy mára elég és hazadobnak bennünket. Elenor marasztalta a fiúkat egy forró teára, de azok mondták, hogy programjuk van."

December 31.

" ... ilyen egy szilvesztert! sokáig aludtunk, aztán meg a könyveinkkel hadakoztunk. Az utóbbi időkben nem remekeltünk a tanulással. Most, hogy Mick és Ben nem ér rá, ki kell használnunk az időt a tanulásra. De ezek a srácok azért jó fejek. Még éjfél előtt felhívtak bennünket és Boldog újévet mondtak!"

Randy nem tudta, hogy Elenor, Mick meg az anyjáék olyan régről barátok. Pörgette a napló lapjait oda, vissza. Próbálta rendezni a gondolatait, és felvette a 63-as naplót.

Január 9.

" ... Hideg volt bitangul. Mindketten bundában mentünk az egyetemre. Elenor az új csizmáját is felvette. Eléggé izgultunk, de biztosan mindenki ugyan úgy izgult, mint mi. Bent a tanszék előtti folyosón összejöttünk Bennel. aztán szorítottunk egymásnak, kinek hogy sikerül venni az akadályt. Mondtam Bennek, hogy estére négyesben vacsorázunk. Mickkel már beszéltem...."

Egyszerű hétköznapok, kis örömökkel. ezek rejlettek a gyöngybetűk között.

"... az új hely amit én ajánlottam, nagy égés volt. Nem lesz hosszú életű az a vendéglő. Rossz volt a kaja, és a kiszolgálás még pocsékabb."

Május 26.

Ennél az oldalnál könnyen nyílt ki a napló. Két koncert jegy volt beragasztva. Randy félrehajtotta a színes jegyeket, hogy elolvassa a sorokat.

" ... Elég érdekes volt a koncert. Hegedű, mint fő hangszer. Soha nem hittem volna, hogy a jazz vonatkozásában ekkora lehetőségek rejlenek a vonós hangszerekben. Aztán lehet, hogy a hegedűs volt nagyon jó!...

...a koncert után hazahozott bennünket Mick. De aztán hirtelen gondoltam egyet és mondtam Elenornak, hogy elmegyek a fiúval és ne várjon vissza, mert Micknél éjszakázom."

Randy vadul lapozni kezdett. Csak sorokat olvasott minden lapról. De az elég volt. Megtudta azt, hogy anyja és Mick Fabrus egykoron szerelmesek voltak egymásba. a napló utolsó oldalát elolvasta és láthatta, hogy a kettejük kapcsolata még tartott. Kíváncsian vette le a következő évjáratokat, bele-beleolvasott mindegyikbe és a szerelem éveket átölelő története bontakozott ki a szeme előtt. Órákba tellett, míg a 67-es naplóban egy érdekes bejegyzésre talált, ami a történet megoldását közelítette.

Április 2.

" ... ott üldögéltünk a Lions clubban, először sokat nevettünk. Mick nyert 17 dollár 40 centet a pókergépen. Mondta, hogy életében először játszott ilyen játékautomatán. Mindenki bennünket nézett, kicsit hangosabban röhögtem, mint az ildomos. Mick mondta egy idő után, hogy ne vihogjak, dehát olyan komikus volt, hogy Mick nyert. Ő szinte szégyellte a dolgot. Nem lett volna semmi baj, ha aznap délután nem lett volna kint a Tv. Az egyesület ászairól akartak forgatni valami riport félét, de még volt idő a műsor megkezdéséig. Valamelyik tévés kitalálta, hogy egy kis életképek forgassanak a játékteremből. Nekem már elment a mókás kedvem Mick lehurrogása miatt, csak ültem az asztalnál és hallgattam, mikor a stáb becsörtetett.

Kezdtek forgatni itt, ott. Egy biliárdos jelenet, aztán egy ürge, aki majd megszakadt, úgy húzta a pókergép karját. Aztán a pincért filmezték, ahogy át ügyeskedi magát a sok játszó vendég között.

A nők, mint a lepkék a láng körül, úgy mozogtak a fénykörben. Mind felöltötte a legszebb arcát, újból nevetnem kellett. De vissza próbáltam fogni magam.  Rám jött a pipilhetnék és felálltam, hogy kimenjek a toilettre. Az operatőr valahogy kibökte a mozgásom a szeme sarkából. Arra fordult a kamerával és a világosító is fordult vele. Esküszöm, hogy minden hátsó gondolat nélkül álltam fel, sőt egy nagyon sürgős gondolat indított el a WC felé. A tévés pali rám ragadt, de én nem foglalkoztam vele, hisz a klotyóra úgy sem fog követni ... , de nevetnem kellett. Selyem ruha volt rajtam, imádom a selymet. Jól néztem ki biztosan, de mit mondok! Körülbelül a legjobb nő lehettem az épületben. És nem szégyellem, hogy szép vagyok.

A gond ott kezdődött, hogy még tízet sem léptem, mikor Mick mellettem termett. Megfogta a karom és azt mondta, hogy menjek vissza az asztalhoz és maradjak nyugton.

- Mick dolgom van! - mondtam neki halkan, mert a kamera a szánkban volt szinte, nem kiabálhattam, hogy pisilni kell mennem.

- Akkor szerepelj! - mondta Mick elég durván és ott hagyott.

Ezt már sokszor a fejemhez vágta, hogy szeretek szerepelni, de melyik szép nő nem él az Isten adta adományával. Szokta mondani, hogy a Ben mellett lenne a helyem, mert a fiú imádja a nyilvánosságot.

Ez az én formám! A város egyik ünnepelt Bel Ami-ja, - aki mindig a társaság központjában állt és fürdött a nyilvánosság fényében, - akkorra higgad le, mikor velem kezd járni. És ez így megy már évek óta! Én iszom meg a levét annak, hogy a szülei leléptek Hawaiiba.

Visszajövet a WC-ről kérdezem a pincért, hogy hol van Mick? Azt mondta a pincér, hogy elment. Nagyon dühös lettem, taxiba vágtam magam és a Mick lakásához hajtottam. Nem volt otthon. Kiszúrt velem, a könnyű ballon nem volt elég. Ődöngtem az utcán, ember sehol a környéken, ott nem járnak gyalogosok. alig találtam egy telefonfülkét. Oda beálltam és próbáltam hívni a fiút. Dorothy vette fel a telefont. Mondta, hogy a fiatal úr még nincs otthon és mikor megismerte a hangomat, hívott be, hogy ott várjam meg a Micket. Azt is kérdezte aggódva, hogy nincs-e veszekedés köztünk, mert azt tudta, hogy együtt mentünk el hazulról. Nem akartam magyarázkodni, hogy az egész egy félre értés volt. Csak annyit kértem, hogy a Mick hívjon fel ha haza ér.

Most éjjel 11 óra pár perc van és még semmi! Elenor békésen alszik, nem tudja milyen jól teszi. Ő mostanában nem kötötte le magát tartósan. Nem érheti meglepetés. Persze engem se fog érni semmi, hisz nem vesztünk össze a Mickkel. Majd holnap elmagyarázom, hogy mi is volt a SÉTA indítéka."

Randy lapozott kettőt.

" ... még az Elenorral sem volt kedvem beszélni. Leléptem otthonról mielőtt felébredt volna. Az idő nagyon szép volt, nagyokat sétáltam, csak magam elől nem tudtam elbújni. Ha nem hív a Mick, én sem hívom őt! Ennyi büszkeség lehet bennem is. Nagyon fáradtan mentem, illetve értem be az irodába. Biztosan ődöngtem vagy hat kilométert. .....

Randy türelmetlenül csapott megint pár oldalnyit a naplóban.

Április 12.

" ... Ben azt mondta, hogy ha én ezt tőle meg merem kérdezni, akkor ő nem tesz olyat, ami  a Mickkel való barátságát felborítaná. Elmentünk és összeházasodtunk. Az esküvő után hazamentem. Elenor még nem volt otthon. Szinte már napok óta nem láttam. Pakoltam pár dolgomat, mikor megérkezett. Mondtam neki, hogy férjhez mentem. Gratulált, olyan boldog volt, hogy na! De félre értette a helyzetet. Mikor megtudta, hogy a Benhez mentem hozzá, nagyon megrökönyödött. De megint csak megölelt. Elenor, drága Elenor! A te jó szíved! Bárkihez mehettem volna férjhez, te ugyan úgy örültél volna. Összeszedelődzköttem és mentem Benhez, az új otthonomba......"

A többi már nem izgatta Randy fantáziáját pillanatnyilag. Újból arra gondolt, hogy ő valamit nem jól értelmezett. Remélte, hogy minden helyre áll. Hisz eddig csak szép dolgokat tudott meg. Oké, Mick Fabrus is járt az anyukájával. Hát ez még nem a világ vége! Ahogy nézegette az összecsukott könyvecskét, fáradt idegei kezdtek lecsillapodni. Logikusan gondolkodni kezdett.

Az biztos, hogy az anyja csak igazat írt a naplójába. A könyvecskék csak önmaga számára íródtak. A felszabadult őszinteség hatotta át meg át a sorokat. Ha van megfejtés, akkor az írottakból ki is lehet hámozni. Randy, csak a néha fellépő dilemmáját okolhatja, ha félre értett valamit. Megnyugtató volt már a tárgyi tudása, közel sem volt hibátlan. Sok mondatot, csak a környezetéből tudott kikövetkeztetni. Hogy nyelvtani probléma, vagy hiányos szó ismeret ne akadályozza, más utat választott az abszolút bizonyosság eléréséhez. Nagyon következetes akart lenni.

- Nóra 10 éves volt '78-ban, mikor a repülőgép felrobbant. Akkor nekem a '68-as napló kell! Abban van a születése benne. - mondta magának Randi és a polchoz lépett.

Levette a '68-ast és pörgette a lapokat. Mormogott.

- Április, május, június, ... itt van! Megállt a lapozással és olvasni kezdte a bejegyzést.

" ... igyekszem olyan szépen írni, mint mindig! Lehet, hogy sikerülni fog így félig fekve is. Ez a nap óriási! Megszületett Nóra, mert csak ezt a nevet fogom adni a kicsinek. ...

Itt egy kis szabad hely maradt ki a naplóban és csupa nagybetűs sorok jöttek.

NORA TAYLOR

3 KILÓ 20 DEKA, 50 CM

FEKETE HAJ, BARNA SZEM.

AB.

Randy zavarba jött. Hisz nem ez az információ az, ami őt tovább vinné.

- Nekem nem ez a könyv kell. - mondta és számolni kezdett vissza felé kilenc hónapot.

- Május, mert ugye vissza felé ez az első hónap. Június, eh! Nem! Április, március, február, január, december, november, október, szeptember. - érkezett a keresett időhöz.

- Igen, ez az! Nekem a '67-es szeptember kell! - jött rá a megoldásra.

Levette a polcról a '67-es évit, arra gondolt, egy órán belül tudni fogja amit akart és reménykedett, hogy a lelkibékéjét visszanyeri.

Szeptember 9.

" ... arra azért kíváncsi lennék, hogy Elenorék visszajönnek-e a repülő tér jubileumi ünnepségére? Már elég hosszan mézesheteznek! Mindenki hiányolja őket..."

- Tovább, gondolta Randy. Hirtelen megállt. Éktelen szálkás betűk, néhol görbe sorok. Hát ez meg mi?!

" ... hogy ne kelljen Bennel beszélnem azért vettem elő a naplót. Rohantak a gondolataim, miért kellett ennek megtörténnie? Mick és Elenor telefonon bejelentkeztek, hogy hazatértek és, hogy összejöhetünk a repülőnapon. Mi már rég kint voltunk, Ben már fel is ment. Csodás idő volt. Elenorék is befutottak."

Itt bele volt javítva a sorok közé, és zárójelek között ez állt. /hű, de rossz, így kocsiban írni!/. Ez a bejegyzés magyarázta a rettenetes külalakot.

" ... arra vártam önző módon, hogy Mick arcán felfedezek valami keserűséget, de láthatóan boldog volt. Mikor Elenort elkapták az ismerősök és elvitték a közelből, félre vontam Micket. Ahányszor kérdezni akartam valamit, mindig valaki közelített. egyre dühösebb lettem és mondtam Micknek, hogy menjünk be az épületbe. Ő jött és onnan nem volt józan az eszem. Ha csak pár percre is, de ki akartam még egyszer kényszeríteni a kettőnk boldogságát. Mikor átölelt, tudtam, hogy... - Itt a kocsi nagyot zökkenhetett, mert az írás majdnem olvashatatlan lett. - ... Mikor szeretett nem bántam semmit, de most, hogy Benre nézek, utálom magam. És most nem tudom, hogy mit is mondjak. Átkozzam magam, vagy próbáljak megtérni ebből a ..."

A fiú letette a könyvet. Második napja ámította magát. Csodát várt. Azt remélte, hogy saját gyenge tudásának a csapdájába esett és semmi sem igaz a sejtéséből. De a csapda nem most lett neki állítva. Az állt már hosszú évek óta. A flamand nyelv gátja adva volt. A titok, titok maradhatott volna. De ez a titkok sajátja, hogy mindig le akarnak lepleződni.

Randy kinyitva több könyvecskét elhelyezett az asztalon, olvasott innen, onnan pár sort. Nem volt szüksége rá, de már kínozni akarta magát.

- 1953, 1967, 1968, ... 1978,... - mondta halkan.

Biztos minden embernek van valami titka, ami terheli a múltját. Csak nincs rögzítve semmilyen formában és így az idő gyógyító ereje, évek , évtizedek múltán eltűntetik a nyomokat egy kis sebet hagyva maguk után. A saját bűnét Randy akkor követte el, mikor anyukája szobáját felnyittatva a naplókhoz jutott és a kíváncsiság űzte, hogy megtanulja a furcsa  flamand nyelvet.

Már tudta, hogy a naplók azért íródtak flamandul, hogy az avatatlan szemeket elriassza a betűk végtelen sorától. Abigél biztos volt abban, hogy naplói nem kerülnek idegen kézbe. Mégis a gyermeki elképzelésének eleget téve, felnőtt fejjel sem tért át az angolra.

- Igen, ez az én bűnöm, a kíváncsiság! Vajon, hogy kapom meg a gyógyító feledést? Akarok-e egyáltalán felejteni?! - kérdezte és válaszolt is magának rögtön. - Nem, Ezt a féreg dolgot meg fogom torolni! Nem tudom, hogy hogyan, de a Fabrusnak megfizetek a kínjaimért!

Kinyitotta az első könyvet, legelöl anyukája neve, címe...

ABIGÉL DAYNE

36. SPRING ST.

CHICAGO, ILLINOIS

VÉRCSOPORT: A

CLASS 6

Hirtelen a '68-as könyvhöz kapott. Kinyitotta Nora születési adatainál. Igen neki már szemet szúrt az első olvasáskor is, hogy Nora AB vércsoportos. Lehet-e a kislánynak ilyen vércsoportja, hisz mindenki az A vércsoportba tartozik a családban, a legjobb tudomása szerint. Még gyermekkorában látta az anyja és az apja kezén a széles karkötő fényes lapján a betűt, kérdezte is, hogy mi az.

- Randy fiam! Ez egy fontos dolog és nem divathóbort. - mondta az apa. - Ha netán baleset ér, az orvosok azonnal megkapják az első nagyon fontos információt rólunk. Tudod, aki repül, az mindig veszélyben van.

Randy tanulta a vércsoportokról az összes dolgokat, de az valahogy nem rögzült olyan mértékben, hogy most 100%-ig biztos lehetne a dolgában.

- Lehet-e két A vércsoportos embernek AB vércsoportos gyereke? - kérdezte önmagát, pedig erre már nem is volt szüksége, hisz a repülőnapi események után, Nora lehet a Mick gyereke, illetve lehetett.

De a gyűlölet forrt benne. Elhatározta, hogy beszerzi a szükséges információt Mick Fabrus vércsoportjáról. Azonnal a volt házi orvosra gondolt, de az nem volt járható út, valami gyanút ébreszthetne, vagy a későbbiekben kiugorhatna, hogy ő kutatott a Fabrus család dolgai után. Kezdett neki tetszeni a szerepe. A jó gyerek, aki felfedi a fertőt. A nemes indulat. A bosszú gondolata. Elragadta a szenvedély, ízlelgette a gyűlölet érzését. Nagyon sajnálta magát, egyedül volt a világ ellen. Agya lázasan dolgozott, mi kell, hogy következzen? Meg kellene tudnia az Evelyn vércsoportját, vagy mi? Nem rosszaz ötlet, de aztán logikázott. A kislány vére az Elenor vércsoportját is hordhatja és az nem kell neki. Neki, egyedül a Mickről kell ez az adat.

- Szerintem, mikor a tűz volt és korházba került a "szépfiú" , ott minden adatot felvettek róla! - gondolta Randy és meg volt elégedve önmagával. - Holnap lesz a napja, hogy erre a vonalra erősen ráállok!

Ben kora reggel óta nem látta Randyt. Ő a kis Evelynnel és a Roseékkal beszélgetett. Nyugtalan volt a fia miatt, de ki akarta várni, míg a fia fordul hozzá bizalommal. Remélte, hogy ez a közeli jövőben meg fog történni. Ilyen hideg magatartás nem volt jellemző ebben a családban. Mintha haragudna mindenkire ez a fiú.

Ebéd után a Beny azt mondta a Raymondnak.

- Légy szíves, vigyél át a Kurthoz!

A gyerek nem nézett senkire, nem kell neki előzetesen bejelenteni egy ilyen kérést, de mégis Raymond most Benre sandított.

- Itt van valami a levegőben, jobb lesz az úr engedélyét kikérni! - gondolta a férfi.

Ben csak ült a fotelban, Evelyn mellette a karfán és ölelte Bent egy karjával.

- Hm! - köszörült Raymond egyet a torkán, teljesen zavarban volt, de Ben megmentette.

- Persze! Vidd át a gyereket! - mondta.

Beny csodálkozott, hogy mi ez a találósdi itt.

Raymond előállt a kocsival és elindultak a Zieglerékhez.

- Beny fiam! Hívd fel a Kolosékat, nehogy ott legyen a Kurt, mi meg máshol keressük! - tanácsolta Raymond.

Beny felvette a kocsitelefont és nyomkodta a számokat és várta, hogy kicsöngjön.

- Halló! - szólt bele. - Beny vagyok! Szia Dorothy, a Kurtot keresem, ott van?

Aztán figyelt hosszasan, a nő mondta, hogy biztosat nem tud, de mintha a Kurt utolsó terve a repülőtér látogatása lett volna.

- Oké Dorothy, köszi! - mondta Beny és letette a kagylót.

- Raymond, ne is menj a Kurtékhoz, a haver kint van a reptéren, mi is menjünk oda! - mondta később a fiú.

- A reptérre?! - kérdezte Raymond.

- Igen, oda! Miért, tilos odamenni? - hitetlenkedett Beny.

- Nem, nem! - válaszolt Raymond és hajtott, arra gondolt, hogy szörnyű nagy baj lesz ebből. De nem kérdezett többet.

Kint a repülőtéren nem találták meg Kurtot. Beny kérdezte az irányító toronyba levő hivatalnokot, hogy ismeri-e Kurtot.

- Már hogyne ismerném, fent van az iskola géppel. Most fognak visszatérni a repülőtér fölé. Itt fognak ugrani közvetlen felettünk. - mondta a nő.

Beny nagyot csodálkozott. A Kurt ejtőernyővel ugrik. Ez nem lehet neki az első, illetve ahhoz, hogy ugorjon valaki ugorhasson, elméleti órák tucatjait kell végig hallgatnia. Az ő haverja meg ilyesmiről soha nem beszélt. Hát ilyen jó barátok ők? A Kurt akart beszélni az új hobbyjáról minden barátjával, de a Dorothy megfenyegette, hogy ha a Benynek megemlíti, akkor a füleit letépi. Pedig Dorothy tudta, hogy ez a dolog nem maradhat sokáig titokban. Csak húzni lehet az időt egy kicsit. Nem többet. Ma mikor Beny telefonált, nem tudott hazudni a kis barátjának. És most a fiú ott állt a füvön és fájt a nyaka, ahogy figyelte a magasban húzó iskola gépet. A kis pont közelített, a zümmögő hangja előbb érkezett. Alakja egyre jobban kivehető volt. A reptér távoli szélénél volt, mikor az első ugrók elhagyták a gépet. Bekötöttet ugrottak, ezt látta a hozzáértő, mert az ejtőernyők azonnal kinyitlak, szinte az ugrás pillanatában. Beny találgatta, vajon melyik lehet a Kurt. De nem volt semmi támpont, mert minden ugró, azonos színű klubruhát, kezes-lábast viselt. Enyhe szellő fújt, de az ugrók biztosan kezelték a nagy ernyőket. Mindegyik a nagy mező közepén tudott leereszkedni a talajra. akik leértek azok azonnal összeszedték az ernyőt és elindultak a klub épület felé. Kurt megismerte messziről a Taylorék kocsiját. Nevetve arra felé tartott. Vajon, honnan tudta meg Beny, hogy ő hol tölti a vasárnap délutánt? Semmi gáz! Nyugtatta magát. Azért mi haverok vagyunk!

- Szia Beny! Szevasz Raymond! - mondta és ezzel ő el is intézte az egész különlegességét az ügynek.

Ő úgy volt vele, hogy nem kell semmit sem megmagyaráznia senkinek. Beny nézte Kurtot, kicsit irigykedett, hogy ő miért is nem csinál valami szuperdolgot. Környezetében mindenki csinált valami extrát. Randy azzal a flamand tanulással van elfoglalva. Evelyn állítólag a Tae Kwandót űzi elég jól. a Kurt meg ejtőernyőzik. Egy merész gondolata támadt. Ő is kijár ide és megpróbálja , amit a barátja csinál. Komoly érvekre lesz szüksége, ha apjától ki akarja csikarni az engedélyt, de még ma lesz a napja, hogy ezt nyélbe üti

- Átjössz hozzánk egy kicsit Kurt? - kérdezte barátját.

- Ja, átmehetek éppen! - válaszolt Kurt.

- Te, jó balhé ez az ugrálás? - kíváncsiskodott Beny.

- Ja, elég jó! - mondta Kurt és Beny csodálkozott, hogy az ő mindig tréfás dumájú haverja tő mondatokkal válaszolgat.

Ilyenre még nem volt példa hosszú barátságuk alatt.

elhaladtak egy hangár előtt, Raymond aggódva leste Benyt, de nem kellett félnie, mert az öt éves gyermek kevés dolgot rögzít életre szóló emlékként. Az akkori Benynek más égett az agyába. Kurt mintha tudta volna Raymond gondolatait. Ő már számtalanszor hallotta a legapróbb részletekig a tragédia történetét. soha nem felejtik el megemlíteni, hogy ez a hangár a Tayloréké, örökre le van pecsételve, mert a tulaj így parancsolta.

- Figyelj Beny, milyen könnyű ez az ernyő. - mondta és barátja kezébe adta az óriási selyemhalmazt.

Beny megfogta, de inkább átkarolta az ernyőt, felét le is engedte a talajra ügyetlenül. Újból összenyalábolta és már mind a ketten röhögtek. Bent ment a barátjával leadni az ernyőt. Agyában derengtek dolgok, de ő most ki akarta kapcsolni a szomorú múltat. A folyosó kanyarulata, a lépcső fel az emeletre, már beugrott neki. A falak színe más lehetett még akkoriban, de az előbbi dolgok beugrottak.

A szertáros elvette Kurdtól az ernyőt és mustrálgatta a másik fiút.

- Na, te is jössz a klubba? - kérdezte.

- Persze, a legközelebb be is iratkozom! - mondta Beny.

A szertáros szerette a vagány gyerekeket, rámenős toborzó volt. Egyből elővett egy jelentkezési formulát.

- Itt töltsd ki! - mondta és mikor visszakapta a kitöltött űrlapot, hangosan olvasta az adatokat.

- Benjamin Taylor, született New-York, 1973. február 20-án. Aztán egy kicsit megakadt, majd kínosan folytatta. - Figyelj fiam, ez a papír még nem elég, legközelebb hozz szülői beleegyezést és akkor majd visszatérünk az ügyre! Oké?

Beny nem volt hülye gyerek. Egyből tudta, hogy itt az apja keze van a háttérben. Kérdéses is, hogy milyen sikere lesz a kérésének az apjánál, de akkor is véghez viszi a tervét.

Otthon Ben örült az érkezőknek. Hátha kis mozgást hoznak magukkal. A hangulat fagyos volt, Randy majdnem egész napos távolléte az anyja szobájában, láthatóan szomorúvá, de legalább is lehangolttá tette a fiát. Evelyn hiába próbálkozott kedveskedni neki, közömbös válaszokat kapott mindig. De a kislány erőszakoskodott. Minden áron jó kedvre akart deríteni a fiút.

- Hello Kurt! - fogadta örömmel kis barátját Ben. - Hol bujkálsz az utóbbi időben? Dolgozol nagyon?

- Nem. Most járok egy kicsit ide-oda! - adott kitérő választ a fiú. Nem akarta kimondani elsőként a repülőtér szót

A bánat ott lógott a levegőben és ahogy érzékelte, már előttük is olyan lehetett a hangulat. Bánta, hogy átjött, de egy ilyesfajta ügy úgyis előbb vagy utóbb terítékre került volna, ő ezen nem tud segíteni.

Rose elkészítette a vacsorát, Evelyn segített a tálalásnál. Ben egy kicsit feldobódott, ahogy nézte a kis, szorgalmas lányt.

Beny minden áron ma akart előhozakodni a tervével. Talán Kurt jelenléte kedvező hatással lesz az apjára. Nehezen kezdett hozzá a mondókájához. Apja érdeklődéssel hallgatta. Beny kerülő úton próbált célhoz érni.

- Apa, itt ebben a családi és baráti környezetben mindenki csinál valamit, foglalkozik valamivel. - mondta miután egy kissé bemelegedett.

- Mondjad Beny, kíváncsivá tettél! mondta az apa.

- Nézd, a Randy már második éve flamandozik, mint egy megszállott. - érvelt Beny.

- Hé! Engem lehet elfelejteni! Rám ne hivatkozz! - háborodott fel a bátyja.

- Fiúk! - szólalt meg Rose erélyesen a háttérből.

Bent nem hitt a fülének, mi van ezzel a Randivel? Megvonta a vállát és folytatta a beszédet az elképzeléseiről.

- Az Evelin meg erőlteti a Tae Kwandót, az Evelyn, a gyenge testével.

Nem volt szerencséje a felhozott példákkal, most meg Evelyn háborodott fel.

- Beny, honnan tudod, hogy gyenge a testem? Mi? Olyan erős, mint te, bármikor vagyok azt lefogadom!

Benynek nevetnie kellett, nem is fogta vissza magát. Evelyn vérig volt sértve. Rose lépett oda mellé és vigasztalta volna, de a lány nem igényelte.

- Rose, engem nem kell vigasztalni, én tudom mit beszélek. A Beny nem mer velem fogadni! - mondta.

- Mit akarsz, verekedjünk össze? - kérdezte Beny.

- Azt nem ajánlanám, inkább csináljunk versenyt fekvőtámaszból! - mondta a lány.

Beny felugrott az asztaltól, ezt az ötletet értékelte. a sport órán szoktak fekvőtámaszt csinálni, tizet, tizenkettőt ő is tud. Egy pillanatra mindenki felszabadult a nyomasztó hangulat alól.

- Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz! - számolta fennhangon Beny és már arra gondolt, kár volt a számolásra vesztegetni az időt.

- Tizenegy, tizenkettő, tizenhárom. - számolták a többiek az asztal körül. - Tizen........négy!

De ez az utolsó, csak jóindulattal volt szabályosnak nevezhető. Beny nehezen felállt és Evelynre nézett. A lány korához képest elég magas volt, de nem különösebben fejlett. Vékony alkatával inkább egy gyönyörű arcú fiú gyermeknek hatott a jeansben meg a bő pólójában.

Itt nem lesz baj gondolta Beny, ahogy Evelyn elhelyezte tenyerét a padlón. Talán egy tizet meg tud csinálni, vagy még annyit sem.

- Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz, tizenegy, tizenkettő, tizenhárom, tizennégy! - számoltak a körben állók, minden számnál egyre hangosabban.

- Taps! - kiáltotta Evelyn és egy hibátlan tizenötödikkel befejezettnek nyilvánította a versenyt.

Könnyedén felugrott és meghajolt a "közönség" felé.

- Oké, oké! Most nem erről van szó! - mondta Beny elpirulva. - Itt arról van szó, hogy el akarok menni a Kurttal ejtőernyőzni!

Elhamarkodta, olyan diplomatikus akart lenni, hogy szinte észrevétlenül legyen adagolva a lehetetlen ötlet. Körbe lesett, apján állt meg a tekintete.

- Nem! Azt nem! - szólalt meg az apa ellentmondást nem tűrő hangon.

Rose gyorsan kiment a konyhába, nem akart semmit sem hallani. A végeredményt körülbelül úgy is hallotta.

- Miért nem, apa?! - kérdezte visszafogott hangon a fiú.

- Ennek a családnak elég volt a repülésből! És vitának, meg érvelésnek helye nincs! Sok mindent lehet még a világon csinálni! A repülés, meg a hasonlók elfelejtve! - mondta Ben.

- Apa, én már nagy fiú vagyok! Lehet önálló véleményem, ezt milliószor hangsúlyoztátok. Így nőttünk fel! És most az az önálló véleményem, hogy engem nem köt semmiféle fogadalom és elmegyek repülni! - mondta egy szuszra a fiú.

Benben másodpercek alatt felforrt az indulat.

- Beny fiam, ha én azt mondom, hogy nem, akkor az nem! Ne akard, hogy azt mondja, hogy amíg ebben a házban élsz, addig az enyém az utolsó szó! Az nem volna nagyon korrekt hivatkozás. - próbálta lezárni a vitát a férfi.

- Nem győztél meg! Azt kell, hogy mondjam, hogy mégis elmegyek repülni! - mondta Beny és elhatározta, hogy kitart elképzelése mellett. Élete első harcát a felnőtt világgal végig csinálja.

- Száz kilométeren belül minden repülőtéren letiltalak és feljelentem azt, aki felenged repülni! - mondta Ben és felállt, jelezve, hogy ő mindent elmondott, amit akart és ment volna ki az ebédlőből.

De ez feleslegesnek bizonyult, mert Beny kirohant, szégyellte, hogy elkapta a sírás. Ben fájó szívvel nézett utána. Félt, hogy fia lelkében nagy kárt tett, de nem visszakozott volna semmi áron. Evelyn, a Kurt meg a Randy elhűlve nézték a jelenetet. Szavukat nem lehetett venni. Ilyen vitára ebben a házban nem volt még példa. Aztán Kurt törte meg a csendet.

- Ben figyelj! Ha az segít, hogy én sem megyek ejtőernyőzni, akkor abba hagyom! Majd találok valami olyan dolgot, amit a Beny is csinálhat. az egész nem egy nagy veszteség. Mit szólsz hozzá? - próbált Kurt javítani a helyzeten.

- Á, Kurt ez nem a te dolgod, ezt nekem kellene valahogy megoldanom, de félek, hogy nincs megoldása ennek a dolognak. - mondta Ben és hálás volt Kurtnak, a segítő szándékáért.

- Ugyan Ben, hát mindannyian barátok vagyunk, semmiség az egész! - nevetett a fiú és ment a barátja után és majd balhésan elintézi ezt az egész hülye ügyet.

- Ez a Kurt nagyon jó fej! - mondta Ben Randyékhez fordulva.

Evelyn bólogatott helyeslően, Randy egy szót sem szólt, csak kiment az ebédlőből.

Ben szomorú volt nagyon, nem tudta, hogy mi van újabban a családján belül. Mi történik itt.

A tragédia utáni első év kemény volt nagyon. Aztán minden csodásan ment. Hangos szó nem esett, szinte egy védő üvegbúra alatt vészeltek át mindent. De most valahogy repedés támadhatott a búrán. Van-e rá lehetőség korrigálni a hibát. Ben tehetetlennek érezte magát. Nem volt edzésbe a tornyosuló problémák megoldásához.

Evelyn arra gondolt, hogy kéne valamit kitalálni, ami feldobná egy kicsit Bent. Kínjában nem tudott okosabbra gondolni, mint a sakkozás.

- Ben volna kedved sakkozni? - kérdezte és a férfi összerezzent.

Gondolatainak fonala megszakadt. Látta a lány igyekezetét és örült a képtelen ötletnek.

- Gyere kicsi! - mondta és kézen fogta Evelynt.

Átsétáltak a könyvtárszobába. Ben elővette a sakkfigurákat az asztalfiókból és felállították azokat a partihoz.

- Lehetsz a fehér, ha akarod! - mondta Ben és hangja még mindég szomorkás volt.

- Nem Ben! Dugd el a két gyalogot! Nem kell egyből a jogtalan előny. - válaszolta büszkén a lány.

Evelynnek nem volt szerencséje a választással, feketével játszott és Ben hamarosan befejezte az első partit. Megcserélték a színeket. Az új játszmában Ben már megint nem volt jelen, egy nagyobb hibáját Evelyn kihasználta és egy döntetlent ért el.

- No Evelyn, eltesszük magunkat holnapra! Te is fáradt lehetsz. Sakk verseny, fekvőtámasz verseny, meg minden egyéb, igaz? - mondta Ben.

- Mondjuk a fekvőtámaszoktól nem vagyok nagyon ki. - válaszolt Evelyn és már bánta is, mert Ben gyanakvóan nézett rá.

- Nem vagy ki? Hát többet is meg tudtál volna csinálni? - kérdezte Ben és tréfásan összevonta a szemöldökét. - Na, ki vele!

- Tudod, én könnyű vagyok viszonylag és azért tudok elég jól fekvőtámaszt csinálni. - adott kitérő választ a lány.

Ben szentül meg volt győződve, hogy hazudik a lány, de ez a hazugság a Beny fia büszkeségét védi. Ez a lány egy igazi "tesó", ahogy mondani szokták egymásnak.

Rose korán kelt fel. Ben még az éjjel hívta, hogy 6-kor viszi a kislányt Readingbe. A lánynak már tegnap este el kellett volna mennie, de csúnyán eljátszottak az időt. Rose csodálkozott. Ebben a családba a pontosság az egyik alapkövetelmény. Súlyos gondok lehetnek, ha épp Ben feledkezik meg erről.

A nő elkészítette a reggelit, forró kávét csinált Bennek, ő nem eszik ilyen korán. Minden elő volt készítve, ment felkelteni Evelynt. a lány már a fürdőszobából jött kifelé.

- Jó reggelt Rose! Pillanatok alatt kész vagyok! - fogadta Evelyn.

- Hello kicsikém! a reggeli már vár benneteket. - mondta Rose és indult vissza a konyhába.

Ben kortyolta a kávéját és egy tegnapi újságot olvasgatott. Nem tudta, hogy mit is akar valójában. Arra gondolt, hogy addig oké, míg az elkövetkezendő öt-hat órája ki van töltve. És már ez is külön szerencse, mert normálisan Evelynnek már az iskolában kellene lennie. De mi lesz, ha hazaér. Dolgozni már úgy sem megy be. Ha lesz ereje beszélni Benyvel újból, megpróbál meggyőzőbb lenni, mint tegnap volt. Mert akkor csak az erő pozíciójából beszélt. Nem volt egy elfogadható érve. Csak a félelem beszélt belőle.

Túl voltak a reggelin, Evelyn még beszaladt a fürdőszobába fogat mosni és aztán elbúcsúzott Rosetól.

- Akkor látlak kicsikém a hét végén. - mondta Rose és megpuszilta a lányt.

Ben gurult a parkon keresztül, Evelyn nézte a házat. Esküdni mert volna, hogy Randy a szobája ablakában állt és figyelte őket, ahogy távolodnak. A fiú akármennyire is gyűlölte Evelynt, most megpróbált hideg fejjel gondolkodni. Az elmúlt két napban rosszul viselkedett. Elmarasztalta önmagát, mert alapvető hibákat követett el. Ha valaki bosszút akar állni, tudnia kell álarc alatt élni és nem az első napok egyikén elriasztani az áldozatot. Mert azt eldöntötte, hogy Evelynnel fizetteti ki a számlát, ami majd húsz éve nyitva maradt. Ha nem tud majd eléggé színészkedni, akkor majd lehetőleg kerülni fogja a lánnyal való sűrű találkozást. De ez még odébb van.

A következő napokban visszaállítja mindenkiben a régi Randy képét.

Aztán a kórházra gondolt, ahol be akarta szerezni a Mick vércsoportjáról a fontos információt. Nem lehetett olyan optimista, hogy azt higgye, ez valami problémamentes ügy. Itt, ez bizonyára pénz kérdése. Hogy fog az apja elé állni? Még nem volt meg az ötlete, majd napközben kisüt valamit.

Gyorsan lezuhanyzott és lement az ebédlőbe, remélte, hogy Rose nem feküdt vissza és tud számára készíteni reggelit.

Rose pirítóst csinált tükörtojással, finom illatok terjengtek. Randy csendben ült az asztalnál és várta, hogy a nő kezdje a beszélgetést. Annak tónusából tud majd következtetni az asszony hangulatára. Tudta, hogy nagyon megalázta a hét végén. Rose nem szólt semmit, Randy kedvencét csinálta, nem kellett kommentárt fűznie hozzá. A fiú egyre türelmetlenebb lett, nem látta, hogy a nő tapintatból hallgat.

- Rose, tudnál még egy tojást adni? - kérdezte puhatolózva Randy.

- Hogyne fiam! - mondta Rose és a konyhában már sercegett is az olaj.

Randy megevett mindent az utolsó csöppig. Felállt az asztaltól, meghajolva megköszönte a reggelit.

Bement a társalgóba és bekapcsolta a televíziót. Várta, hogy Rose jöjjön utána. A szerepét akarta próbálni. Nézte a programot, de nem jutott semmi a tudatáig. Rose a mosogatás után be is ment a társalgóba, látta, hogy Randy ott hever a fotelban. Nem akarta zavarni, még van ideje az iskola kezdéséig. Percek múltával azért megkérdezte.

- Randy, nem akarsz egy üdítőt, vagy valami hasonlót?

- De, kérek szépen! - mondta Randy és mosolygott.

Rose térült fordult, örült, hogy a gyerek kedvére tehet. Lehet, hogy elmúlt a gondja, ami a hét végén nyomasztotta? Nincs ezzel a fiúval semmi baj, gondolta.

Rövid idő múlva Beny is előkerült a hálószobájából. törölgette a szemeit. Hallotta a hangokat a társalgóból, ő is odament.

- Szia Beny! - üdvözölte az öccsét Randy.

- Hello, bátyus! - mondta Beny. - Ma nem vagy olyan lökött, mint tegnap délután?

- Ugyan Beny, mindenkinek lehet rossz napja! - próbált érvelni Randy, nagyon vigyázott a barátságos hangsúlyra.

Beny megrántotta a vállát, nekik nem kötelező beszélgetniük, ha a bátyjának hülye órái vannak.

- Apa hol van? - kérdezte a belépő Rosetól a fiú.

- Jó reggelt Beny! - köszöntötte őt Rose. - Aputok Evelynt vitte kora reggel Readingbe vissza.

- Jahúúú! Akkor, most ide kérem a reggelimet, a Randyvel eltévézgetünk az indulásig! - kiáltotta Beny.

Normális esetben Rose szépen kézen fogta volna a fiút és vitte volna az étkezőbe, de most, érdekes, nyugtalan idők vannak. Nem akarta feszíteni feleslegesen a húrt.

- Beny fiam, kivételesen behozom ide a reggelidet, de ne próbálj ebből rendszert csinálni! - zsörtölődött az asszony.

Gyorsan telt az idő, békés hangulatban. Beny lustálkodott. A mosakodásra alig maradt ideje. Kapkodva szedte össze az iskolás dolgait. Randy mosolyogva figyelte öccse vergődését. Ő már kész volt az indulásra. Az utóbbi hónapokban ő szokta elvinni öccsét az iskolába.

- Gyere fiú! - mondta és hátba vágta könnyedén a kapkodó gyereket.

Röhögve futottak ki az ajtón. Az Opel ott állt a parkban, utoljára nem lett a garázsba állítva. Az iskola, ahová Beny járt, majdnem a szomszédban volt. Randy nem sietett, ő tudta, hogy nem tud elkésni sehonnan. Ma nem megy az iskolába, ez a nap a kórház látogatás napja.

Eldöntötte, hogy faarcot fog felölteni és megpróbál a közönyösség pozíciójából tárgyalni. Tárgyalni fog. Itt egy adok-veszek akció van, nem más. Nincs mitől tartania. Miután Benyt kidobta, egy kávézóba ült és utoljára átgondolta a megfelelő mondatokat, amikkel a kiszemelt orvost kell majd letámadnia. Ha az első mondatok ülnek, az orvos nem hivatkozik az etikettre, nem háborodik fel, akkor nyert az ügy. Már csak az ár lehet kérdéses. Azon meditált, hogy vajon százasok, vagy ezresek fogják a szerepet játszani? Próbált egy reális summát kiötölni, de minden fantáziája cserben hagyta. Rájött, hogy improvizálnia kell minden vonatkozásban. Beállt a kórház parkolójába és felment a sebészeti osztályra. Leült a folyosón és várt egy darabig, nézte az orvosokat meg a nővéreket, ahogy jöttek, mentek, siettek a dolguk után. Osztályozta az arcokat, minden fajta emberismeret nélkül, csak a szimpátia vonatkozásában tudott különbséget tenni ember és ember között.

Egy fiatal orvos, hosszú hajjal már vagy háromszor ment el előtte a folyosón. Az elmúlt több óra alatt, minden más arc eltűnt, betegek érkeztek és távoztak. Randy maradt és ez szemet szúrt az orvosnak.

- Hello, fiatal barátom! - üdvözölte. - Miben segíthetek?

- Hello! - mondta Randy és arra gondolt, hogy óra indult a történéseknél. - Valóban tudsz segíteni, ha akarsz, de bizalmas ügyről lenne szó!

- Dr. Hermann Worrbs vagyok! - nyújtotta a kezét az orvos.

- Randolph Taylor! - mutatkozott be Randy és keményen megszorította a felé nyújtott kezet.

- Te Randolph, biztos, hogy a sebészeten van neked dolgod? Az ilyen kiállású fiúk az urológiára szoktak menni! - mosolygott az orvos.

- Nem tudnánk valahová bemenni, mert kicsit hosszabb a történet annál, hogy itt tudnánk megbeszélni. - mondta a fiú.

- Gyere! - karolt Hermann Worrbs a fiúba és vezette végig a folyosón, ott volt a szobája nem messze.

Belülről bezárta az ajtót és bíztatólag nézett Randyre.

Az első mondatnak ülnie kell! Erre gondolt a fiú és kivágta.

- Figyelj, én egy üzletet akarok kötni valakivel és te lehetsz az aki segít nekem e dologban! Az egész nem egy nagy durranás, de van benne pár dollár. - mondta és úgy érezte, hogy nagyon meggyőzően adta elő az igényét.

Dr. Worrbs ott ült az asztal sarkán és nem hitt a fülének. Ő arra gondolt, hogy a fiúnak valami gondja van, tripper vagy egyéb és titokban akarja kezeltetni magát. De hogy egy üzletet akarjon valaki kötni egy kórházi alkalmazottal, hát az sok volt neki. Kirúgom a gyereket, gondolta, de egy kicsit kíváncsi is volt a  "meséjére". Öt percem csak van erre az ügyre! Választ nem adott, így őt nem terheli semmi, ami a későbbiekben kiderülhet. Várakozóan nézett Randyre.

- Akarod hallani az ajánlatomat? - kérdezte Randy.

Az orvos széttárta a karjait és Randy ezt bíztatásnak vette.

- Volt egy kezeltetek 1977 karácsonyán, égési sebekkel volt beszállítva. Michael Fabrus volt az illető neve. Nos, ennek az embernek a vércsoportjára vagyok kíváncsi. - mondta gyorsan Randy, nehogy elfogyjon a bátorsága a mondat közepén.

Felvett magabiztossága nagy hatással volt Dr. Worrbsra, kinek a nevek Randoph Taylor és Michael Fabrus semmit sem mondtak. Biztos volt benne, hogy pénzes körök titkai lebegik körül most őt. Mire kell a fiúnak a vércsoport? Biztos valami eredet kutatás van a dolog mögött. Még nem tudta, hogy komolyan vegye-e a hallottakat, kicsit bővíteni akarta az ismereteit. Két-három mondat nem volt kielégítő a számára.

- Kije vagy te a Michael Fabrusnak? - kérdezte.

Randy elhatározta, hogy nem engedi kivenni kezéből a kezdeményezést, kérdésekre nem válaszol, ő kérdez itt, senki más.

- Doktor Worrbs, én elmondtam amit akartam és nem tudok mást mondani. Kell az információ, fizetek érte. Most önön a sor, ha akarja az üzletet. - mondta.

Az orvos kivárt, fokozni akarta a felgyülemlett feszültséget, semmi kétség ez a fiú nagyon be van indulva. De vajon fizetőképes-e?

- Ez egy nagyon régi akta.... - kezdte és Randyben azt az érzést keltette, hogy az árat akarja megindokolni, már előre.

Az orvos agya dolgozott keményen. Az ár nem lehet nagyon magas, de ő sem akar Olcsó János lenni. Még nem nagyon keresett jól, pár száz, vagy netán egy ezres jól jönne. A munka nem nagy, a kartotékok kikeresése pár perc. De jó, hogy ő talált rá erre a fiúra!

- Re Randolph, itt nem piti százakról van szó! Te itt egy orvost akarsz megvenni! - bővítette az előzőleg megkezdett mondatát.

Randy igazából nem tudta a pénz értékét, mindig volt nála 50-60 dollár, már az nagyon sok mindenre elegendő pénz. Most azonban elhatározta, hogy a falhoz szögezi az orvost az ajánlatával.

- Van 5000 dollárom az ügyre! Ha jó, jó! Ha nem akkor felejtsük el az ügyet! Holnap ilyenkor itt vagyok, addig gondolkodhatsz a kérésemen!

Dr. Worrbs kicsit megszédült. Legmerészebb elképzelésében is csak ezer dollárra számított. 5000 dollár lenyűgözően nagy összeg volt a szemében. És szinte ezt ajándékba kapja. Randy már az ajtóban állt, az orvos lecsúszott az asztalról és utána lépett.

- Még annyit szeretnék tudni, hogy hány éves ez a Michael Fabrus! - kérdezte Randyt.

- Úgy negyvenhat éves lehetne! - válaszolt Randy.

Az orvos megfogta a fiú vállát.

- Hogy hogy lehetne?! - húzta össze szemöldökét Dr. Worrbs.

- 1978-ban meghalt egy repülőbalesetnél! - válaszolta Randy és kinyitotta a bezárt ajtót.

Vissza sem nézett, valami azt súgta, hogy megnyerte a játszmát. Dr. Worrbs állt az ajtóban és figyelte a távolodó Randyt. Mérlegelte, hogy mit is tett és nem érzett lelkiismeretfurdalást. 5000 dollárt eldobni bűn és amúgy is nagyon kell neki a pénz. Biztos minden orvos beugrott volna egy ilyen ajánlatnak.

- Munkára fel! - mondta magának és elindult a kartotékozó felé.

Randy behajtott a Citybe és beállt egy mélygarázsba. Sétált órák hosszat. A Central Parkban nézte a csónakázókat a tavon. El akarta húzni az időt, késő délutánig. Készült a következő ütközetére. Apja bizonyára szörnyülködni fog, ha megtudja, hogy neki 5000 dollárra van szüksége. Volt már este 6 óra mire hazahajtott. Csak Rose és apja voltak otthon. Raymond elvitte Benyt a Kurtékhoz.

- Randy, akarsz vacsorázni? - kérdezte Rose.

- Igen, az jó lenne! Apa már evett? - kíváncsiskodott a fiú.

- Nem, kettőtöknek fogok tálalni, Benyék biztos nem fognak enni, Helen nem engedi el őket vacsora nélkül! - mondta Rose.

Ettek, sokáig egy szó sem esett, aztán Ben szólalt meg.

- Mi volt az iskolában fiam?

Randy lenyelte a falatot.

- Apa, nekem gondjaim vannak mostanában, ma sem voltam az iskolában. Ha érdekel, az anyagi vonatkozását elmondom a dolognak. - mondta

Ben ezt várta, hogy fia, úgymond térjen meg az utóbbi napok zárkózottságából, örült, hogy a gyerek újból tud őszinte haver lenni. Mit nekünk a gondok, gondolta Ben és bíztatta a fiát, hogy öntse ki a szívét.

- Apa, ne akarj részleteket tudni, nem akarnék hazudni neked! A lényeg az, hogy nekem holnapra 5000 dollárra van szükségem! - bökte ki Randy.

Ben erre várt, fia kérje ki tanácsát, segítségét, de ez egy kicsit sok volt. 5000 dollár nagyon sok pénz, de még sem aggályoskodott. A fia komoly bajban lehet, de ha ez az összeg megoldja a problémát akkor ezt az utat kell járni. Ha akarja, egyszer úgyis elmondja, hogy mi zavarta meg fiatal életét. Hallgattak és ettek, lassan befejezték az étkezést. Ben felállt az asztaltól és a könyvtárszobába ment. Az ajtóból visszaszólt fiának.

- Gyere Randy, elintézzük ezt az ügyet!

Randy ment az apja után, nézte őt hátulról. Sajnálta nagyon ezt az embert. Egész életében ő volt a példaképe és most, hogy megtudta szégyenét, sajnálatot érzett iránta. Bánta, hogy az örökös, gyönyörű zománc csorbát szenvedett a portréján. Ez az amit meg fog torolni és ha sikerül véghez vinni bosszúját, újból felszabadultan nézhet apja szemébe. Ben odament a falon lógó Lempicka képhez és kifordította a sarkából, a kis páncélszekrényt szabaddá tette. Kivett egy jó csomó pénzt, kiszámolt belőle 5000 dollárt és odaadta a fiának.

- Mondanék valamit, ha van türelmed végig hallgatni most! - mondta.

- Igen apa! Mondjad! - válaszolta Randy.

- Valahogy reménykedtem abban, hogy mindenfajta anyagi gondoktól mentesen fogjátok elérni a felnőtt kort mindannyian, de úgy látszik, hogy az élet annál bonyolultabb, mint ahogy azt az ember gondolná! Oké! Most van valami, ami zavar fiam. A kezedben a megoldás. De a későbbiekben jobban vigyázz, nehogy megint ilyen hirtelen jöjjön valami! Az anyagi gondjaid rendezésére én most nyitok a nevedre egy folyószámlát. Kapsz 800 dollárt. Azt úgy oszd be, hogy mindenre jusson, a mozijegytől a benzinig, mindenre! Ha spórolsz belőle jó! Ha nem tudsz spórolni, úgy is jó! Idővel rájössz a pénz értékére, mert úgy veszem észre, hogy még semmit sem értesz hozzá. Ez nem egy prédikáció akar lenni, hanem inkább egy jó tanács! Fogadj szót Randy és sok mindent könnyebben fog kezelni a saját erődből! - mondta Ben.

De mielőtt Randy meg tudott volna szólalni, az apa folytatta.

-  Ha van rá mód, az iskolát ne hanyagold el, fontosak lehetnek ezek az utolsó napok!

- Apa, megpróbálok mindent a megfelelő módon intézni! - mondta a fiú és a holnapi napra gondolt. - Igen holnap!

Az igazság ami a feledésbe mehetett volna, nem ment feledésbe. Randy feküdt az ágyon, dél óta csak a plafont nézte. Mrs. Várnay arra gondolt, hogy ez a fiú nagyon éhes lehet, de nem merte zavarni. Ezzel a fiúval valami történt. Majd megjön Emese és majd együtt uzsonnáznak valamit. Emese sietett haza, valami azt súgta, hogy Randy ott van náluk. Leszállt buszról és igyekezett végig az úton. A házuk előtt valóban ott parkolt a piros Opel GT. Emese nagyon örült. Az ő általa erőltetett egyezségük ellenére, mindig reménykedett, hogy van számukra közös jövő. Ő vak volt a szerelemtől.

- Mi van ezzel a fiúval? - aggályoskodott Mrs. Várnay, mikor Emese belépett és lepakolta a dolgait.

- Anya, ha tudnám, én is nyugodtabb lennék! - mondta a lány.

Emese csinált pár szendvicset, tálcára tette két üdítővel együtt és ment a szobájába.

- Szia, Randy, mióta vársz? - kérdezte a szomorú fiút.

- Úgy dél óta. - volt a válasz.

- Jézusom! Te nem voltál az iskolában? Ez nem lesz így jó! - korholta a lány, de már meg is bánta. Az aggódás nem jogosítja fel őt, hogy ezt a fiút számon kérje.

- Emese, a sulival semmi a gond! Más az én bajom! - mondta Randy.

A lány zörgött a tálcával, a kis asztalkát odébb húzta a fiú elé és ettek. Közben a bátorságot gyűjtötte, hogy folytassa a beszélgetést. Randynek nem volt beszélgethetnékje, csak turkálta az eledelt, rettenetes volt a hangulata. Ő tehetett róla, csak azt kapta, amit várt. Pénzért vette meg az igazságot. Erre gondolt és tudta, hogy a Dr. Worrbsnak kifizetett 5000 dollárral semmi sincs kiegyenlítve.

- Emese, én nem akarlak terhelni téged a rossz hangulatommal, de ma sehová sem tudtam menni. Gondoltam, nálad meghúzom egy kicsit magam! - mondta Randy.

- Jól tetted, neked mellettem mindig helyed van! Te sehová se menj, csak hozzám gyere! Azt szeretném, ha mindig együtt lennénk! - mondta a lány és odabújt Randyhez.

Késő délután lett, aztán este és ők még mindig ott ültek egymást átölelve. Csak a nagy aquarium zöldes fénye volt a világítás. Hányszor merültek el ebben a zöldes fényben boldogan, egymás örömét keresve. De most Randyn elhatalmasodott az önsajnálat, lehetetlenül viselkedett. Emese megágyazott, kikészített tiszta törülközőket. Utána összekészítette a holnapi napra az iskolás dolgait. Randy elment zuhanyozni és aztán rögtön aludni tért.

Másnap Emese gyengéden ébresztette.

- Randy, lassan készülődhetnénk, 7 óra van! - rázta meg a fiút.

- Hello Emese! Ugye hülye voltam tegnap?! - kérdezte a fiú.

Ez a nap jól kezdődik, gondolta Emese, ahogy mosolygó szerelmét nézte. Boldog volt. Vele ébredni, vele elkölteni a reggelit, vele beautózni az iskolába, igen ez az, amiért érdemes felébredni. Az óra közti szünetek minden percét együtt töltötték. És egy így ment a hátra lévő pár napban, amíg az iskola év tartott. Örültek egymás jó eredményeinek, sokat nevettek.

Csak néha felhősödött el Randy arca, mikor eszébe jutott a " feladat". Mert ő ezt így fogalmazta meg. A "feladat"!!! Azt tudta, hogy feladata van. De egyebet nem tudott. Milyen egyszerű egy matematikai feladat. Lehet akár három ismeretlenes is, neki az nem akadály. De ebben a nehéz szívvel felvállalt feladatban nincs is ismeretlen tényező, mégis a megoldás a távoli jövő homályába vész, s ki tudja, van-e megoldás. Mivel tanácstalan volt a kezdésnél, hagyta magát sodortatni az idővel és várta a szikrát, ami majd bevilágítja az agyát, megadva az első lökést. e várakozási időben Emese segítette át a nehéz pillanatokon. Csodás partner volt ez a lány. Randy sokszor gondolt arra, bárcsak az tudná adni ennek a lánynak, amit az nyújt neki. Az elkövetkezendő nyáron pedig minden lehetősége meg volt rá. Mrs. Várnay nagynénje, aki Seattleben lakott, meghívta Emesét, hogy töltse ott nála az egész nyári vakációt.

Randy bejelentette apjának, hogy Emese vendégeként ő is Seattleben fog nyaralni.

Az apa aggódott, Seattle több ezer kilométerre van New-Yorktól. Repülő út. Győzködött magával. Tudta, hogy nagyot hibázna, ha megint tilalmakat állítana fel, sőt nevetségessé is válhatna. Inkább arra gondolt, hogy Emese kedves teremtés és mellette Randy csak a szép dolgokat tanulhatja meg. Becsületes kapcsolatuk húzóerő a fia számára. Ben nem sejtette, hogy fia a kínálkozó alkalmat ragadta meg arra, hogy eltűnjön. Veszélyesnek érezte a minden napos találkozás lehetőségét Evelynnel. Mivel soha életében nem kényszerült szerep játszására, most túl hirtelen nem tudta felvenni a kívánt vonalat.

Raymond vitte ki őket a reptérre. Beny és Evelyn a hátsó ülésen ültek, nem hagyták volna ki a reptér látogatást. Randy és Emese csak három bőröndöt vittek. A fiatalok nem sokat törődnek a ruhatárak utaztatásával. Kicsit korán érkeztek, a gyors büfében töltötték el az időt.

- Titeket szólít a hangos bemondó. - mondta Evelyn.

- Ja, lassan indulunk! - mondta Emese és puszit adott a másik lánynak meg a Benynek. - Viszlát, Mr. Johnson! - köszönt el Raymondtól is.

- Aztán, ahogy apátok mondta, ha megérkeztetek azonnal hívni bennünket! - tanácsolta Raymond.

- Szia, öcskös! - vágta oldalba viccesen Benyt Randy.

Evelyn ott állt és gondolkodott az utóbbi napok Randyjén, az ő tesó-haverján, vajon most milyen hangulatban van. Nem tudta befejezni a gondolatait, mert Randy odaszólt neki tettetett durcássággal.

- Héj, nagylány?! Sehol egy búcsú smár?!

Evelyn úgy érezte, hogy talán ő hibázott el valamit az utóbbi időkben, a Randy kirohanásánál. Nincs is itt semmi baj a Randyvel. Boldogan lépett közelebb és megölelte Randyt.

- Vigyázz magadra! - mondta.

Randy és Emese átmentek a kis sorompók között és eltűntek a többi utas tömegében.

Mikor megérkeztek a seattlei repülőtérre, kiment a fejükből a kötelességük, a telefonhívás. Emese nagy nénjénél meg akkora volt a fogadtatás öröme, hogy megint elfeledkeztek mindenről. Nagyon hirtelen eltelt az első három nap.

- Emese! Telefon! - hallatszott a néni hangja a földszinti nappaliból.

A két fiatal az elmúlt napokban alig volt látható. a szobájukban töltötték az időt, szerették egymást, hangulatuk majdnem perfekt volt. Emese boldog volt, ámította magát, talán ez az igazi boldogság. Most nem számolt azzal a lehetőséggel, hogy a nyárnak egyszer vége is lehet. Sokat beszélgettek, kifogyhatatlanok voltak a mondanivalókból. A lány azt is észre vette, hogy Randy hangulati hullámzása, - ami csak rövid időre zavarta a békét, - összefügg a bordó könyvecskével, amibe jegyzetelni szokott. Vajon mi lehet az a könyv? Valami napló féle, az biztos! A flamand nyelvtanulásról tudott, azt is tudta, hogy a fiú nyelvkutató akart lenni. De mi lehet itt az összefüggés a hirtelen lehangoltsággal. Semmi szín alatt nem akarta a fiú kérdésekkel zaklatni. Most is épp jegyzetelt Randy valamit. A lány csendben ki akart lopakodni a szobából.

- Már kész is vagyok Emese! - szólt utána a fiú.

- Emese, telefon! - hallatszott hangosabban a néni hangja.

- Randy, úgy is le akartam menni, a néni kiabált. Mindjárt jövök vissza! - mondta a lány az ajtóban állva. Aztán ment.

- Halló, Várnay Emese vagyok!

- Halló Emese! Én vagyok Rose, nagyon le kell, hogy szúrjalak benneteket amiért nem hívtatok még ez idáig! Anyukádtól kaptam meg a telefon számot és most én azonnal leteszem a telefont. Azonnal tessék felhívni bennünket. A Randy apukája nagyon ideges, hogy mi lehet veletek? De én nem hívtalak benneteket, igen?! - hadarta el Rose és meg sem várta a választ letette a telefont, mert lépéseket hallott a folyosón.

Emese tárcsázott és míg a készülék kicsengett felkiabált Randynek.

- Igen Mr. Taylor, jön a Randy! Hogy van Mr. Taylor? - szólt a lány a telefonba.

Randy sietett lefelé a lépcsőn.

- Halló apa! Bocs, hogy nem telefonáltunk idáig. Igen, minden oké! Csodásan telnek a napjaink. - mondta a fiú.

Jó nyár volt. Ben sokat volt úton Benyvel és Evelynnel. Az apa mindent megpróbált, hogy feledtesse kisebbik fiával az eltiltott ejtőernyőzést. Gondolatban köszönetet mondott Kurtnak, mert a fiú biztosan bedobott valami trükköt, hogy az ő családi békéjét megóvja. Régóta nem látta a Kurtot. Dorothytól hallotta, hogy a fiú egy hatalmas vásznon dolgozik. Ha dolgozik a fiú, akkor nem is szabad zavarni. Megszállott ez a gyerek. A Beny volt az aki a végén nem tudta nélkülözni a barátját.

- Apa, az nem lehet igaz, hogy a Kurtnak nincs egy szabad perce sem az "alkotás" miatt! - mondta felháborodottan, megnyomva az alkotás szót.

- Menjünk át Dorothyhoz és csak úgy véletlen beesünk hozzá is! - ajánlotta Evelyn.

Beny örült a cseles ötletnek és az apja mást sem csinálhatott, mint ment a garázsba és indította a motor. Percek múlva már kanyarodtak be a Fabrus villa parkjába. Dorothy futott a kocsi elé, megbúbolta Evelynt, megbúbolta Benyt és máris terelte őket be a házba.

- Te Adam! Mondd csak annak a Kurt gyereknek, hogy pihenjen egy kicsit és jöjjön ide közénk! - szólt a férjének.

Adam üdvözölte Bent és a gyerekeket és ment előkeríteni Kurtot. Jött a fiú, a pólója foltos a festéktől, erős terpentin szagot árasztott.

- Kurt, kapjál valami mást magadra, mert adok egy maflást! - mondta Dorothy.

- Nem úgy van az! Hagy tudják meg ők is, hogy a művészetnek szaga van. - mondta a fiú és odaugrott Evelynhez szorosan megölelte őt.

- Hátha ragad rád is valami! - röhögött harsányan.

Ben nem tudta visszafogni magát, neki is nevethetnékje támadt, ahogy Evelyn meglepett arcát látta.

Dorothy mentette meg Evelynt. Egy lenge fülest helyezett volna el Kurt arcán, de az gyengéden lefogta a nőt, aki épp csak a válláig ér t. - Ugyan Kurt, engedj el, mert nem tudom mit teszek! - zsörtölődött az asszony.

- Meg szabad nézni, hogy min dolgozol? - kérdezte Ben.

- Nem Ben! Tudod, ha én kész vagyok, te vagy mindig az első aki láthatja a művem! De most még nem lehet! - mondta Kurt.

- Oké fiam, semmi gond, időnk az számolatlanul van! - értett a szóból Ben.

Adammel együtt kimentek a lugasba, nem akartak füstölni a gyerekek között.

Evelyn és  a két fiú, magukra vállalták a Fabrus villa szellőztetését. Ben örömmel látta, hogy Evelyn magatartására a szülők emlékének tisztelet és nem a lehangoltság a jellemző. A lány a tulajdonos büszkeségével mutatta meg a fiúknak az egész házat.

- Kár, hogy a Randy nincs itt! - mondta Evelyn.

- Hidd el, jól szórakozik ő az Emesével! - mondta Kurt és kacsintott a Beny felé.

Ők már kitárgyalták amúgy fiúsan a Randy szexuális életét. Vigyorogtak, Evelyn meg csak megrántotta a vállát, nem tudott mit kezdeni a két idétlennel. Bár 15 éves volt, még elképzelni sem tudott jobb elfoglaltságot, mint a sport, meg a kötetlen ődöngés a család tagjaival. Azt már észre vette, hogy a fiúk, férfiak rajta felejtik a szemüket, de nem tulajdonított ennek fontosságot.

Evelyn minden ablakot kinyitott, illetve kinyittatott a fiúkkal. Huzat rohant végig a házon, magával rántva a több hetes, állott, meleg levegőt. Dolguk végeztével a konyhába mentek és a lány a hűtőből pár dobozos italt vett elő. Mint a felnőttek elhelyezkedtek komótosan az asztal körül és kortyolták az italt. Pár percig nem szóltak egy szót sem, de Kurt aztán nem bírta a fontoskodó pózt. Ma a nevetőgörcs lehetett a fiún, mert megint kitört belőle a jó kedv. A másik kettőnek sem kellett más, egymást pöckölve, lökdösve tódultak át az üvegfolyosón a Kolos házba.

Áttelefonáltak Rosenak, hogy vacsorára ne várjon senkit, mert Dorothy csinált valami finomságot. A saláta készítésnél befogta Evelynt meg a Benyt, pucoljanak pár szem burgonyát. Jobban esett a vacsora, hogy a saját munkájuk is benne volt. Késő éjjel volt, mikor a "vendégek"  szedelődzködtek. Csak Evelyn álldogált ott Dorothy mellett.

- Ben, én itt maradok egy kicsikét! - mondta.

- Oké, gyere adj egy puszit és mi megyünk! Ugye fiam? - mondta Ben.

Hazahajtottak, Rose még várta őket, nincs-e valami extra kívánságuk. Ben sietett az ágyba egy gyors zuhanyzás után, mert reggel sűrű napra számított.

Kora délelőtt, mikor Beny felébredt lement a konyhába, csak úgy pizsamában. Nagy csend volt minden felé. Nem esett kétségbe, pirítóst tud csinálni. Tojást tud sütni. - Rose egyszer megtanította a kíváncsi gyereket. -  Tej van a hűtőben, minden a legnagyobb rendben. Azt sejtette, hogy az apja dolgozni ment. A Rose meg a Raymond a heti nagy bevásárlást intézik. Nem is vergődött sokat a morfondírozással.

Jól esett a maga készítette reggeli. Kicsit talán a tükörtojás széle pörkölődött meg, de nem foglalkozott vele.

Visszament az emeletre, pizsamáját az ágyra dobta és beállt a zuhanyozóba. Élvezte a forró vizet.

- Semmi gáz! Majd hallgatok valami finom zenét! - mondta hangosan.

Letörölközött és kedvenc sportruháját magára kapta. Lenyomta a rádió gombját és amíg kereste, hogy melyik kazettát tegye a magnóba, hagyta bömbölni a délelőtti programot. Hányszor mondta neki Randy, hogy csináljon némi rendet a kazettái között. Csak véletlenszerűen tudott valamit is megtalálni a száznál több műsoros kazetta tömegében. Most egy ős Taste kazettát keresett. Egyre jobban begurult, pedig csak az ő hibájából volt az egész össze-visszaság. Kinyitotta az egyik kazetta dobozát.

- Jethro Tull! - olvasta a dobozfedőn, már elégedett lett volna ezzel a választással, de más szalag volt belül.

- Uriah Heep! A mindenét! - kiáltott fel, idegesíteni kezdte a rádióban bömbölő primitív Michael Jackson, siker zene.

- Ekkora szemetet, amit én tudok itt csinálni, hát nevetséges! - morogta mérgesen.

Azon meditált, hogy hol is hallgatták és kivel, a keresett Taste-t? Hát persze, ő vitte csak úgy zsebben magával, mikor a Randyvel autóztak utoljára. A bátyja elvitte őt egy közeli építkezési területre és ott engedte őt egy kicsit forogni az Opellal. Bizonyára benne van a kocsi magnóban. Indult lefelé a garázsba. Most csak a Randy autója volt ott. Beny felnyitotta a lengő ajtót és belehuppant a mély ülésbe. Benyomta a magnó indítógombját. A ház alatti garázs megtelt egy lehengerlő gitárszólóval.

- Tirili-tirili, tíí, tirili, ... same old story, tudu dudú! - ordította Beny.

Élvezte a zenét. a szalag önműködően megfordult, az idő kellemesen telt. A fiú a térdével verte a kormányoszlopon a ritmust. A kulcs benn volt a gyújtás kapcsolóban, megcsördült ahogy véletlenül hozzáért.

- Úúúh, Bébi! - mosolyodott el Beny.

Beindította a motort. A garázs beton falai felerősítették a motor éles, sportos hangját. Beny tuningolta a motort, mint valami eszelős. A gáz lassan megtöltötte az Opel belsejét is. Ezzel nem számolt, köhögnie kellett. A feje is megfájdult. Több perce bőgethette a motort zárt helyen. Egyesbe kapcsolt és felhajtott a kijárati lejtőn a parkba. Kékes füst kísérte. Felcsapta a lengő ajtót és nevetett saját butaságán. Kurt jött felé a bejárati kapu felől.

- Szia haver! Hát hiába is kereslek, ha te épp kéjutazásra készülsz! - nevetett Kurt.

- Szia Kurt, ezt hallgasd! - mondta Beny.

- Ja, ja! A Rory Gallagher! Hallottam, mikor a múltkor a Randy hazadobott! - mondta Kurt.

- Gyere, ülj be! - invitálta barátját Beny.

- Miért ne! - mondta a fiú és befeküdt a kocsiba.

Beny túráztatta a motort még egy fél percig, aztán neki iramodott a parkból kivezető útnak. A kapunál sem állt meg, körül nézett és óvatosan kihajtott a széles utcára. Kurt nem félt, megvonta a vállát és bekapcsolta a biztonsági övet. A zene tombolt, Beny egész jól vezetett, sokat gyakorolhatott a Randyvel az utóbbi időkben. Apjuk nem dicsérte volna meg őket.

Beny nem kapkodott, kényelmesen ült, a kanyarokban belefeszültek a mély ülésekbe. A fiú uralta a kocsit. Kevés forgalom volt, mint mindig az ő környékükön. Egy teherautót láttak összesen. A sofőr látta a fiatal fiúkat és nevetett, biztosra vette, hogy most lopta a két csibész az autót.

- Figyelted, hogy nevetett a fickó?! - kérdezte Kurt.

- Biztos viccet mesélt magának! - válaszolt Beny.

Bekanyarodott az utcába, ahol laktak, visszadobta kettőbe a váltót és megrúgta a gázpedált. A széles kerekek több méteres fekete csíkkal szignálták az aszfaltot. - Ennyi elég volt, igaz?! - kérdezte Beny.

- Ja, nagyon élveztem! - dicsérte meg barátját Kurt.

- Ha megint üres lesz a ház, akkor megint kiugrunk egy kicsit kocsikázni. Elviszlek a kedvenc helyemre, nagy hely van ám ott! - mondta Beny.

Kurtnak tetszett az ötlet.

Az alkalom nem váratott magára sokáig. Egy borús napon, mikor Kurt nem ment el a rendszeres csavargásainak egyikére hívta Benyt a kora délelőtt folyamán.

- Kurt, gyere át! Kerülünk egyet! - mondta  Beny és választ sem várva letette a kagylót.

Ment le a garázsba és kihajtott a parkba a kocsival. Eltelt tíz perc és Kurt még sehol. Beny ideges lett. Aztán eszébe jutott, hátha Kurt otthonról hívta és nem a Koloséktól. Felkapta a kocsitelefont és tárcsázta a Zieglerék számát. Ahogy kitalálta, úgy is volt.

- Halló, itt Ziegler! - jött a flegma hang a telefonból.

- Mi van Kurt, hát nem jössz? - kérdezte Beny.

- De, épp indulni akartam! - mentegetőzött a barátja.

- tudod mit? Ne buszozz ide, arra kanyarodok és felveszlek, oké? - ajánlkozott Beny.

- Nagy ötlet! Gyere, lent várlak a buszmegállóban! - mondta Kurt és már indult, mert Beny ott lesz érte tizenöt percen belül.

Két busz jött és ment, emberek siettek a dolguk után. Néhány szünidőt élvező fiatal álldogált Kurt mellett, vállukon sportszatyor. A fiú felfigyelt a kürt hangjára és a járda szélére lépett. Az Opel szorosan mellé állt. A lengő ajtó élesen felszisszenve emelkedett fel. Kurt beugrott a kocsiba. Látta, hogy egy saját korabeli lány nevetve magyaráz valamit a barátnőjének.

- Te, ezek bitangul csípték a kocsidat! - mondta Benynek.

- Nem! Ezek téged csíptek! - válaszolt Beny és visszatolatott vagy tíz métert.

Leengedte az elektromos ablakot.

- Akartok egy kicsit nyomorogni itt a hátsó ülésen? - kérdezte a két lányt.

A választ nem tudták megvárni, mert egy busz ráállt Benyre és éktelen dudálásba kezdett. A fiú előre húzódott és ott újból megállt. Maga elé engedte a buszt és aztán követni kezdte. A két lány a hátsó ülésekre ült és integettek a buszból. Követték őket megállóról megállóra és egyre messzebb kerültek a kitűzött céltól az építkezési területtől, ahol szabadon keringhettek volna, körbe- körbe.

- Azt hiszem eltévedtem! - mondta kicsit ijedten Beny.

Félre húzódott és leállította a motort.

- Ott a kesztyűtartóban kell lennie egy térképnek. Add ide hátha kisütünk valamit! - mondta.

Széthajtogatták a térképet, forgatták oda-vissza, de nem tudták, hogy egyátalán, hogy kezdjenek hozzá. Pont olyan helyen álltak, ahol nem láttak egy utcanév táblát sem. Kurt kiugrott a kocsiból és előre szaladt a kirakatok mentén az utca sarokig. Leolvasta a neveket és szaladt vissza. Nézegette egy darabig a térképet, aztán egy színes csíkra bökött.

- Itt ez a széles út az, amin vagyunk! A következő sarkon balra fordulunk és aztán megint balra. Akkor valahogy visszavergődünk a haza felé vezető utak egyikére. - magyarázta.

- Oké! - mondta Beny és indított.

Némelyik térkép nem jelöli az egyirányú utakat. A második balkanyarnál, amit Beny gyorsan és szűken bevett, hibát követett el. Már az első métereken tudta, az autók vele szemben parkoltak az utca két oldalán. Szerencséje volt, egy nyitott garázsba hirtelen befordult és aztán felvette a jó irányt. Többen dudáltak. Beny megzavarodott, nem volt meg a közlekedési rutinja, "a ne hagyd magad másoktól zavartatni " magatartás. A gyorsaságban keresett menedéket. az Opel rettenetesen gyorsult, de megint rossz irányba tartottak. a piros kocsi szemmel láthatóan ideges ember kezében volt. Ez volt a két rendőr meggyőződése is. Bekapcsolták a szirénákat és Benyék után eredtek. Hiába hajtottak gyorsan a pár száz méteres előnyt nehezen tudták ledolgozni. Az egyik rendőr rádión segítséget kért. Kollégák jelentkeztek, vették az adást. Beny látta a visszapillantó tükörben a zsarukat. Őket nem foghatják meg!

- Kurt, én valahová bekanyarodok és kiugrunk! Aztán otthon találkozunk! Két irányba futunk, oké? - hadarta Beny és már bent is volt egy mellékutcában.

Felcsapták az ajtókat és futás. Beny beugrott egy kis áruházba és az üvegen keresztül lesett kifelé. Az egyik szirénázó autó közelített. Kurt irány akart változtatni, de egy lelkesedő, öntudatos polgár elkapta a fiú pulóverét és büszkén rángatta, amíg a kocsiból kiszálló rendőrök oda nem értek. Beny nem tudta, hogy mit kellene csinálnia. A sorban állók lesték, nagyon zavarban volt. Kivett pár színes brosúrát a tartóikból és abba "mélyedt" bele. A járókelők megálltak és a ritka típusú autót nézegették. A rendőrök Kurtot faggatták, de semmire sem mentek vele. A fiú úgy volt vele, hogy ő semmit sem csinált. Ő csak utas volt a kocsiban. A kocsi nem lopott volt. Bölcselkedett a fiú, a saját megnyugtatására. A rendőrök szorosan közre fogták és vezették az egyik kocsijukhoz. Ketten betuszkolták az ellenálló fiút és elindultak a helyi rendőrség felé. Beny kifutott az áruházból és a rendőrautó elé állt.

- Lefogadom, hogy ez a társad, igaz? - kérdezte a sofőr a hallgatag Kurtot.

- Van benne gengszter becsület, az már biztos! - bővítette a másik.

Kurt arra gondolt, hogy ezt kár volt megtenni a Benynek. Ő egyedül is elvihette volna a balhét! Ez az egész dolog nem lehet egy nagy ügy. Az anyjától kap, az biztos, de nem a pofonoktól félt, hanem attól, hogy az anyja sírni fog és ő azt nem bírja ki.

A Kurtot lefogó rendőr kiszállt a kocsiból és Benyt durván belökte a barátja mellé. A két fiú némán ült az egész úton végig az őrszobáig. Bent először Kurtot vették elő.

- Pakolj ki a zsebeidből mindent! - utasította a rendőr.

Kurtnál nem volt semmi, kivéve egy arcképes igazolvány, az ejtőernyős klubtagságija. Hiú gyerek volt, sajnálta eldobni a már hasznavehetetlen igazolványt, mert olyan jó fotó volt benne. A rendőr látta, hogy itt egy régebbi, de eredeti igazolvánnyal van dolga. Nem is kérdezte a Kurtot, másolta az adatokat a jegyzőkönyvbe.

- Oké, most már csak arra vagyok kíváncsi, hogy hol loptátok a kocsit! - kérdezte aztán.

- Nem lopott az autó! - mondta Kurt és még mondott volna valamit, de egy fiatalabb rendőr lépett a helyiségbe és a vizsgálatot vezető rendőr elé tett egy papírt.

- Hm! Te, ez a kocsi Randolph Taylor névre van bejelentve, hát akkor még sem a tiéd! - mondta a rendőr.

- Én azt mondtam, hogy a kocsi nem lopott! A Randy jó barátom, tőle kölcsönöztük. - válaszolt Kurt és egyre jobban belemelegedett. Valahogy meg akarta menteni a helyzetet. Ő elvisz ezt az egész hülye balhét.

- Egy kicsit akartam vezetgetni. - mondta és kinézett a folyosóra, ahol Beny üldögélt. Barátja nagyon le volt törve, hogy fogja ezt előadni az apjának. Még jó, hogy balesetet nem okozott, mikor hajtott a zsaruk elől. Ma rájött, hogy nem is olyan nagy sofőr ő. Érzi a kocsit, de hamar pánikba esik. Egy idős rendőr lépett hozzá.

- Gyere fiam! Felvesszük a jegyzőkönyvet. - mondta és ment előre kinyitni az irodája ajtaját.

- Neved? - nézett rá a szemüvege fölött.

- Benjamin Taylor. - válaszolt Beny.

- Taylor?! - kérdezett vissza a rendőr, mintha rosszul halotta volna a nevet. - Kije vagy te a Randolph Taylornak?

- Ő a bátyám. - mondta Beny. - Tőle kaptuk, illetve hoztuk el a kocsit.

Nem nézett a jegyzőkönyvet vezető rendőrre. Az ablakot nézte, esőcseppek csurogtak le rajta. A borús idő ígérete valóra vált.

- A mindenét! A kocsit ott hagytuk nyitott ajtókkal. - gondolta. - Egyik baj a másik után.

- Maradj ülve fiam, mindjárt visszajövök! - mondta az öreg rendőr és kiment a szobából.

 A Kurtot faggató rendőrt kihívta a szobából és együtt bementek a parancsnokhoz. Előadták az egész egyszerű történetet és kikérték a tanácsát.

- Végül is azt akarjátok eladni nekem, hogy itt egyszerűen csak jogtalan használat van és vezetői engedély hiánya? Nem? - kérdezte a tiszt.

- Ezt a két hülye kölyköt jól valagba kellene rúgni és hazazavarni őket egy kis bírsággal! - javasolta az öregebb rendőr, arra gondolva, hogy felesleges lenne jobban megijeszteni őket a kelleténél.

- Rendben van, rendeljétek be valamelyik szülőt és rúgjátok ki a két kölyköt! - adta ki a parancsot a főnök.

A két rendőr lelépett és Kurtot meg a Benyt egy szobába vitték. Kérdezték tőlük a szüleik telefonszámát.

- Csak az én anyám az  elérhető most. Hívják fel a High Star Hotelban, ott dolgozik a konyhán- mondta Kurt.

a fiatalabb rendőr kikereste a telefonszámot és tárcsázta rögtön.

- Mrs. Zieglerrel akarok beszélni! - mondta és várakozott.

Egy rövid perc után újból megszólalt.

- Mrs. Ziegler, kérem jöjjön be a rendőrségre, a fia kisebb problémát okozott a barátjával egyetemben és valaki kell, hogy kiváltsa a jómadarakat!

Mosolygott az utolsó szavaknál. Bediktálta a telefonba az őrszoba címét. Helen letette a kagylót, sírhatnékja támadt. Mi az, hogy kisebb problémát okozott az ő Kurtja? A kollégáinak megmondta, hogy milyen ügyből kell elmennie és azonnal indult. Nagy volt a nyüzsgés a városban. Az eső lassította a forgalmat. Végig idegeskedte az utat az őrszobáig. Behajtott a rendőrség parkolójába. Megismerte a Randy kocsiját, amelyiket az egyik járőröző rendőr hozta be a "színhelyről". Hát ő lehet a másik barát! Mit csinálhattak, az a Randy egy olyan komoly gyerek. Mi történhetett?

- Helen Ziegler vagyok, a fiamért jöttem! - mondta Helen az ügyeletesnek az előtérben.

- Az első emeleten a 11-es szobában várják önt asszonyom! - mondta a rendőr.

Helen felment az emeletre. Mit csinálhattak ezek a gyerekek? Rendőrség, micsoda szégyen! Kopogott a 11-es szoba ajtaján.

- Tessék! - hallatszott belülről és ő belépett.

Megtorpant azonnal. A Beny Taylor, meg az ő drága egy szem fia állt ott. Randy Taylor sehol! azonnal tudta, hogy minek nevezze a kisebb problémát. A fiúk kocsikáztak és a rendőrök karjaiba futottak. Első ránézésre semmi baja a két gyereknek. Majd később lesz, ellátom a bajukat, gondolta.

- Mrs. Ziegler? - kérdezte az öreg rendőr.

- Igen! - válaszolt Helen.

- Essünk gyorsan túl rajta! - kezdte a rendőr és felolvasta a szabálysértéseket, amik miatt a fiúkat súlyos pénzbírsággal kell súlytani. Helen nagyon meg volt illetődve, kérte a rendőrt, hogy valami csekkfélét állítsanak ki a számára, mert csak holnap tudja befizetni a bírságot.

- Ennek semmi akadálya. - mondta a rendőr és végezetül Helen markába nyomta az Opel kulcsát.

- Kurt te itt maradsz, beülsz a kocsinkba. Én meg hazaviszem a Benyt az Opellal, ha egyátalán tudom vezetni azt a csodabogarat. - mondta Helen.

Kurt beült a kocsijukba, Helen az Opelhoz ment a Benyvel. Ömlött az eső. Az asszony igen megázott, mire be tudott ülni a mély ülésre.

- Még ez is! Beny fiam, legszívesebben felpofoználak mindkettőtöket! Ilyen szégyent hozni arra a rendes apádra! - mondta felháborodottan a nő.

- Helen, elmondod apának ezt a dolgot? - kérdezte Beny.

- Előbb még haza kell érnünk és besuttyanni a garázsba, aztán megbeszéljük a további teendőt. - idegeskedett Helen. - Hogy a fenébe kell ezzel menni?

Rángatta a váltót. Ritkán vezetett életében váltós autót.

- Helen, várj! Ez itt az egyes! - mutatta Beny, hogy kell váltani.

A nő sok-sok idegesség után ráérzett, hogy kell a kocsival menni és nagy nehezen megérkeztek a Taylor villához.

- Fiam, itt már te vidd tovább ezt a hülye autót, mert félek, hogy nem találok be a garázsotokba! - kérte Benyt.

Szerencséjük volt, még senki sem volt otthon. Beny, ég az Opelből rendelt egy taxit a villájuk elé. Helen pár perc múlva már utazott vissza a rendőrségre. Teljesen átnedvesedett ruhája miatt nagyon kellemetlenül érezte magát. Ült a taxi hátsó ülésén és elmélkedett.

- Na! Ezen a héten ingyen dolgozok! A jóravaló fiam, meg ez a Beny fiú elintézte a fizetésemet!

Meg sem fordult a fejében, hogy a Benyék is fizethetnének egy keveset a bírságba. Nem! Azt nem! Zsebpénz az nem lesz pár hónapig, az már biztos! Ilyen hülyeségekre nem keres!

Az ügy érdekes fordulatot vett még másnap reggel.

Rose szolgálta fel a reggelit, apának meg a fiának, mikor Beny felhozta a dolgot. Egész éjjel nyugtalanul forgolódott, lelkiismeret furdalása volt, miért okoz ő ilyen gondokat a Helennek? Nagyon szégyellte és eltervezte, hogy elmond mindent az apjának. Alapjában véve, Beny rendkívül egyenes emberke volt, mindig vállalta a következményeket a tetteiért. De most valahogy késlekedett. az utóbbi időkben eleget vitatkozott az apjával.

Ben szemmel láthatóan jó hangulatban ébredt, viccelődött Rosezal. A gyerekes logika azt súgta Benynek, hogy most kell előhozakodnia a dologgal. Most talán könnyebben viseli el az apa a sokkot.

- Apa, nagyon nagy bajt csináltam! - mondta hirtelen a fiú.

- Tessék? Mit mondasz Beny? - kérdezte az apa, nem jól hallotta Beny hangját, mert hangosan nevettek Rosezal.

- Apa, nagyon nagy bajt csináltam! Tegnap elkaptak a rendőrök a Randy kocsijával. - vallotta be a gyerek.

Ben csak nézett, kezében a kés, egy újabb pirítóst akart kenni. Az egész jelenet olyan volt, mintha egy fotót nézne az ember. A három szereplő mereven nézte egymást. A falon a nagy óra bántóan hasogatta a csendet.

- Tik-tak! Tik-tak!

- Apa, nagyon szégyellem magam, főleg azért, mert a Helent is belekavartam akaratomon kívül. - mondta Beny.

Az apa fejében rohantak a gondolatok. A gyerek itthon van egyben, a kocsi állapotáról nincs szó ejtve, akkor itt pénzbírság lehet az a nagy baj. De mit keres a Helen a történtekben? Még mindég nem szólalt meg. Mély levegőt vett, próbálta a felspannolt idegeit ellazítani, a csend ideje neki dolgozik. Csak a Beny most ne szóljon többet. Beny nem is akart megszólalni, elmondott mindent. Apja nem ordítozik, - igaz nem volt szokása, - lehet, hogy egy lelkifröccs lesz csak a büntetése.

Rose leült az asztal végére, a Beny érdekében. Az apja csak nem hasítja ketté a gyereket az ő jelenlétében.

Az apa nem is gondolt semmiféle büntetésre. Eszébe jutott Randy fia problémája. Az igazságérzete azt diktálta Bennek, hogy a másik fiának is lehet egy dobása. Ha az egészet haveri alapon intézi el Benyvel, többet segít a gyereknek, mint egy szülői dörgedelemmel.

- Egyedül arra válaszolj, hogy mit keresett veled Helen a kocsiban? - kérdezte a fiát

- Ő jött be a rendőrségre kiváltani bennünket. És ő hozta haza a kocsit. - válaszolta Beny.

- Fiam, nem tudlak megdicsérni, de gondolom, minden apa átesik ilyen dolgokon. Én sem lehetek kivétel. Ma elmegyünk a High Starba és megköszönjük Helennek, amit értetek tett és persze kifizetjük a bírságot. Mostanában kicsit összejöttek a dolgok, remélem lazítani fogtok a jövőben. Én is csak "egy" apa vagyok és nem csodatevő. Ti is segíthetnétek abban, hogy könnyebb legyen az élet. - többet nem akart mondani Ben, elfoglalta magát a reggelivel.

Beny nem tudott tovább enni, haragudott magára. Mikor eljött a délután, a fiú kimentette magát az apjánál, mondván, hogy ő nagyon szégyellné magát most találkozni a Helennel. Inkább otthon maradna. Ben nem erőszakoskodott, majd elintézi ő az ügyet, gondolta.

- Raymond álljon elő a kocsival! - mondta Rosenak.

- Igen Ben! - válaszolt Rose és ment, hogy felzavarja a férjét a délutáni sziesztájából.

Raymond jött sietve és elhajtottak a Citybe.

A High Star tömve volt mint mindig, kevés olyan jó hely volt a környéken. A neves szállodának a földszintjén és az első emeletén minden korosztály megtalálhatta a megfelelő szórakozási lehetőséget. Az esti órákban nyit a casino is. Temérdek asztalnál dolgoznak a krupiék, osztják a zsetonokat a reménykedőknek.

Raymond és Ben a bárban ültek le. A pincér régi ismerősként üdvözölte őket.

- Legyen szíves kihívni Mrs. Zieglert a konyhából, szeretnék vele pár szót váltani! - mondta Ben.

- Helen, itt a főnököd és beszélni akar veled. A bárban vár. - kiáltott be a konyhába a férfi.

- Ugyan Roger, mondd meg annak a csitrinek, hogy ne üzengessen és főleg ne bározzon, mert ha én kimegyek akkor baj lesz! -  válaszolt Helen. - Jöjjön be, ha akar valamit, nincs nekem itt időm bolondozni!

Folytatta a saláta-előkészítést, azt nem engedte másnak csinálni, saláta  pultjának híre volt a városban.

- Nem az Evelyn van itt, hanem a Mr. Taylor! - nevetett Roger.

- Ajaj! - mondta Helen és megtörölte a kezét a konyharuhával. Az ecetszag még mindig csípte az orrát, forró vízzel kellett, hogy kezet mosson. Aztán egy gyenge illatú krémet kent szét a kezén.

- Milyen a hangulata Mr. Taylornak? - kérdezte Helen, de a pincér már nem hallotta, mert lépett kifelé a konyhából.

Ben hangulata miatt nem kellett volna aggódnia, a kettőjük közötti viszony kimondott baráti volt. Sokszor órákat beszélgetek. Kimeríthetetlen témát adott a gyerekek, meg az üzletek sorsa. Helen igen jól látta, hogy kitől lehet hasznos tanácsokat elfogadni. Jól keresett a High Starban és minden megspórolt pénzét a baráti körön belül fektette be. Ivan Bonafortuna odafigyelt, hogy az özvegy pénze jól dolgozzon. Komoly kis vagyonkát tudhatott már maga mögött. Fia jövője szépen biztosítva van, csak a gyerek is úgy figyeljen a jövőjére, mint ő. De ez az utolsó dobása a Beny gyerekkel nem sikeredett valami fényesen. Helen nem is gondolhatott másra, mint erre az ügyre.

Ben nem véletlenül toppant be. Zavarban volt a nő. Nem tudta mit is kellene hazudnia. Mennyit tud az apa, ki értesítette őt egyátalán? Az exkluzív bárok szokásos zsongása nyugtatólag hatott rá, az utolsó métereken kész volt már a terve. Látta Ben és Raymondot a pult sarkánál. Vidáman társalogtak. A vakítóan fehér szállodai egyenruhát meglátva, Ben felállt és Helen elé ment.

- Hello Helen, meg vagyunk mi áldva egy-két autóversenyzővel! - mondta és nevetett. - Egy Bailey's-t a hölgynek! - szólt oda a bárosnak.

A nyári szünet utolsó napjai erősek voltak. A Taylor villa ezért sokat kellett, hogy kiálljon. Randyék megérkeztek Seattleből. Emese megbeszélte az édesanyjával, hogy pár napot a Tayloréknál fog tölteni. Mrs. Várnay nem ellenkezett ,lánya kívánságával, úgy gondolta, hogy nagy a szerelem. Rosenak nagyon megnövekedtek a teendői. Egész nap, csak sütött, főzött. Néha tréfásan a konyhába rendelte a két lányt. Mintha a sok munkát akarná megosztani valakivel. Emese nagyon házias volt. Evelynen is meglátszott, hogy Dorothy sokszor befogta már őt a saját otthonában. Egyedül a vagdalt hús készítése nem volt ínyére, de csinálta, hogy Rose lássa, milyen ügyes ő a konyhában.

Járt a keze. Nem akart beszélgetni. Leste fél szemmel Emesét és az járt a fejében, hogy biztos emiatt a lány miatt nem szereti őt Randy úgy mint régen. Most megint, mintha a régi Randy lenne itthon, de múltkorában nagyon lehetetlenül viselkedett vele a fiú. Nem haragudott Emesére, csak hiányolta azt a szeretetet, amit Randy más felé érez. Féltékeny volt a tesójára, olyan jó volt ez a család mindenfajta idegenek nélkül. tudta, hogy igazságtalan, de nem tudott másmilyen lenni. Pedig Emese nagyszerű ember volt. Most is hogy mosolyog, ahogy őt nézi.

- Hé Evelyn, ne vágj olyan morcos képet! - mondta Emese. - Min gondolkodol olyan nagyon?

- A Randyn gondolkodom! - vágta oda Evelyn kertelés nélkül.

Emese meghökkent, ez a gyerek nem hazudik! És szemmel láthatóan féltékeny a Randyre. Odalépett hozzá és majdnem durván megölelte, lisztes kezével a fekete hajzuhatagba túrt.

- Ne félj, nem eszem meg a Randydet! - nevetett hangosan Emese.

Rose csak lesett, mik történnek ebben a házban. Rájuk pirított.

- Nem fecsegni lányok! Soha nem lesz kész az étel, ha itt hadakoztok egy fiúért!

- Rose, én nem hadakozom, nekem nem kell hadakoznom a Randyért, nekem ő a tesóm! - kiáltotta Evelyn.

- Jó jó, kicsikém! Igazad van! - csitította Rose.

- Ha tudnád, hogy mennyit mesélt rólad a Randy, nagyon szeret ám ő téged! - mondta Emese és a Seattleben eltöltött hosszú időre gondolt. Tényleg, Randy szinte minden nap megemlítette Evelyn nevét.

Randy játszotta a szerepét. Tökéletese. Évekkel előre nézett. Most még kötve volt a keze, de már most sem hibázhat. Mindig jelen kell lennie a lány életében. Kicsit mint testvér, kicsit más, fiús magatartással is. Nem is fogja kihagyni a szédítés lehetőségét. A szerep jó! Neki minden adottsága megvan hozzá, hogy perfektül játssza.

Közeledett az iskolakezdés ideje. Evelyn lázasan készült. Vasárnap volt és még aznap valaki leviszi őt Readingbe. Hosszú kollégiumi tanulmányai idején ez mindig az utolsó pillanatokig izgalmas talány volt. Sétálgatott a parkban Kurttal és nézte, amint Randy mosta a piros sportkocsiját. Ahogy ott ődöngtek, túl közel találtak menni a munkájába merülő Randyhez.

- Szép tisztára haver! - szólt oda Kurt a fiúnak.

-  Tessék?! - kérdezte Randy, mintha nem hallotta volna a tréfás bíztatást és feléjük fordult a gumicsővel.

Épp beterítette őket jéghideg vízzel. Most rajta volt a nevetés sora.

- Jaj, bocs! De ügyetlen vagyok! - kuncogta és a csövet ledobta. Kurtot finoman oldalba lökte és elkezdte törölgetni Evelyn arcát.

- Tudod mit? Vigasztalásul leviszlek Readingbe miután hazadobtam az Emesét. - mondta a bosszankodó lánynak.

- Mi az fiú?! Ellopod a nőt? - kérdezte Kurt és harsányan röhögni kezdett.

- Te olyan hülye vagy Kurt, már túl sokáig voltál komoly, mi?! - háborodott fel Evelyn és pofon akarta vágni a fiút, de az elkapta a kezét.

- Mi csak simogathatjuk egymást Bébi! - viccelődött Kurt és megölelte Evelynt.

Evelynnek tetszett az ajánlat, amit Randy tett. Sokszor autózott már az Opelban, jobbára mindig többed magával volt. Néha öten szorongtak a kis autóban. Mekkora tréfák voltak azok. A Viviannel, meg a Kurttal szokták gyömöszölni egymást a hátsó ülésen. A két Taylor fiú meg kényelmesen ülve elől, hangosan nevetett az állandó harcon. Kurt minduntalan beverte a fejét az alacsony mennyezetbe. Ilyenkor káromkodott.

De ma ő ül az első ülésen. Úgy nyújtózkodhat, ahogy csak akar.

- Hagy segítsek, akkor hamarabb végzel Randy! - ajánlkozott Evelyn.

- Oké! Gyere, az ablakokat megpucolhatod. A kesztyűtartóban megtalálod a cuccot hozzá. ... Te meg Kurt húzz innen, kettesben akarok lenni a tesómmal! - mondta Randy.

Némán dolgoztak, valahogy csak a mosolygásra futotta az erejükből. Néha az ablakra fröcskölte Randy a vizet, ahol a lány épp pucolta belülről és az szörnyülködő képet vágott. A kocsi kivül-belül fénylett. Igen reprezentatív látványt nyújtott. tizenhat éves volt, komoly kor egy autónál, de Randy nem vált volna meg tőle, semmi pénzért. A metállakk vakítóan csillogott a legördülő vízcseppek alatt. A felnyitott lengőajtók egy leszálláshoz készülő mondai óriás madárhoz tették hasonlóvá az Opelt.

Befejezték a munkát, Randy egy tervezett, köszönöm puszit nyomott a lány szája szegletébe. Megnyugtatta, hogy fél órán belül visszaér és akkor irány Reading.

- Igen, a nagyapámtól kaptam a szülinapomra ezt a kocsit, hisz tudod te is. Úgy gondolta, hogy kicsi kocsi jó lesz az unokájának. A szalonban állt több, mint fél évig. A kutyának sem kellett a teljesen átépített csodabogár. Én meg voltam őrülve érte! Így aztán kézenfekvő volt, hogy nekem adja. Mondta is, hogy anyám fia vagyok, anyu volt teljesen vad a sportkocsik után. - emlékezett Randy és megijedt, mert veszélyes irányba csúszott el a beszélgetéssel.

Összeharapta a száját és arcizmai megfeszültek. Belerúgott a gázpedálba és belefogott egy előzésbe, úgy csinált, mint aki borzasztóan koncentrál. Evelyn lopva a kilométerórára pillantott. Nem hitt a szemének, a mutató most hagyta el a 175-öt és kúszott gyorsan felfelé. A megelőzött autók, mintha visszafelé rohantak volna. A motor hangja közelített az elviselhetőség határához. Randy visszasorolt az út jobb oldalára és Evelynre sandított.

- Na, milyen a kocsi? - kérdezte.

- Pfű, Randy ez csodás! Csak egy kicsit féltem! - vallotta be a lány.

- Akkor pihentetünk és lötyögünk az út hátralévő részén, jó? - nyugtatta Randy a lányt.

Bekapcsolta a kocsimagnót és élvezték a zenét. A szakemberek mosolyával hallgatták a kazettát.

- Mi lett ezzel a David Surcamppel? Hová lett? Összesen két lemezét ismerjük csak. - kérdezte Evelyn a Pavlov's Dog énekesére gondolva.

- Nem tudom de bitang kár, hogy nem csinál lemezeket. Ilyen hanggal! Figyeld a mai ugrálós bunkókat, azok nyomatják a bakelitot, minden szégyenérzet nélkül. De az rettentő érdekes, hogy mi itt a csapatban, szinte csak öreg anyagokat hallgatunk. - mondta Randy.

Evelyn megpróbálta követni az énekest, de a dallam kifogott rajta. Nem minden napos feladat volt az. David Surcamp két oktávval tudott többet a lánynál. Összehúzott szemöldökkel próbálta kipréselni a magas hangokat, de a lehetetlen az lehetetlen. Kellett, hogy köszörüljön vagy kettőt a torkán, hogy újból meg tudjon szólalni.

- Hát ez finom! Lefogadom, hogy ezt a zenét még száz év múlva is fogják hallgatni. A ciki csak az, hogy ez a srác lehet, hogy éhesen csavarog és a Boy Georgeok meg milliókat keresnek nulla tehetséggel. - háborgott Evelyn.

- Ja! - szólalt meg kis idő után Randy, aztán megint hallgattak, a zene tombolt. Mielőtt bevitte volna a lányt a kollégiumba, elmentek a belvárosba és a cukrászdában ettek pár süteményt. Randy nézte Evelynt, az úszott a boldogságban. Micsoda egy este ez! Finom francia sütemény. Az emberek jönnek-mennek az ablak előtt. Ő meg a bálványozott tesójával üldögél és beszélgetnek mindenféle dologról. A lány arca kipirult, igen, most feltették a koronát erre a napra.

- Azt hiszem, így kell hoznom magam! - gondolta Randy és a belsejét feszítette a gyűlölet.

Látta a lányt, ahogy mozogtak az ajkai, de a szavak értelme nem jutott el a tudatáig. A fiú komoly bajban volt. Arca lassan idomult az érzéseihez, ki kellett, hogy menjen a WC-re, egy kicsit lehiggadni.

- Mindjárt jövök! - dobta csak oda a szót Evelynnek.

A klotyóban csak állt a tükör előtt, tanácstalanul. Hangokat hallott kívülről. Gyorsan beugrott egy fülkébe. Lehajtotta a műanyag ülőkét és ráült. Teljesen hülyének érezte magát. Nem lenne jobb és egyszerűbb a bosszúja, ha egyszerűen Evelyn arcába vágná, hogy az apja egy tetű volt. Aki visszaélt a barátság szóval! Nem kellene neki évekig tartó tortúrát kiállnia, egy kétséges kimenetelű lelkihadjáratért.

- Mit csinál ez a hülye pali itt, ennyi ideig? - kérdezte a fiú magát.

Végre hallotta, ahogy a férfi felrántotta a zipzárját a nadrágon és a mosdóhoz lépett. Ő is felállt a WC-ről, megnyomta az öblítő gombját és kilépett a fülkéből. Csinált egy alibi kézmosást és ment vissza Evelynhez.

- Héj Randy! - sivított egy hang keresztül a levegőn.

Vivian sietett felé. Megölelte a fiút, az csak lesett, bár ez is belefért a nagy barátságukba. Nézte a lányt. Több hónapja nem látta. Sokat változott. Vivian is tudatában volt a jelentős változásoknak, rá is játszott. Derekát széles, gumírozott öv fogta karcsúbbra. Élvezte a fiú nem titkolt, elismerő pillantásait.

- Hát te? - kérdezte Randy.

- Tudod, láttam a piros repülődet, úgy voltam vele, csak nem hagyok ki egy találkozót egy igazi haverral! - mondta Vivian.

Visszalépdeltek Evelynhez és leültek az asztalkához. Randy hangulat újból helyreállt. Ki fogja bírni még ezt a tíz-húsz percet, amíg Evelynnel együtt kell lennie. Vivian jelenléte segítség volt a számára. A vöröshajú, nyugtalan teremtés pár perc alatt elmondta az egész nyári szabadságának a történetét. Hangosan nevetett, várta, hogy Evelynék is vele örüljenek.

- Lassan elviszlek benneteket a suliba! - mondta Randy.

Fizettek és mentek a parkolóba. Még autóztak pár kört a városban. Vivian a hátsó ülésen elnyúlva adta ki az utasításait. Ő jobban ismerte a várost, mint Evelyn. Ő sokszor volt benn a hétvégeken. Ilyenkor felfedező utakat tett a kollégium körül. Voltak már külső barátai is. Ha látott valakit, akire ráismert, azonnal hangosan kiáltott neki, pedig esélye sem volt, hogy valaki meghallja őt a csukott ablakon keresztül. Befordultak a kollégium parkjába és egészen a bejáratig gurultak. Randy udvariasan kisegítette a lányokat és mind a kettőnek adott egy puszit az arcára.

- Szia lányok, majd összefutunk a jövő héten, vagy valamikor! - mondta és Evelynt megkérdezte. - Van elég pénzed?

- Persze, hogy van Randy, de rendes, hogy megkérdezted! - válaszolt a lány.

Ott álldogáltak és beszélgettek volna tovább, mert a két lánytól nehéz volt megszabadulni. De újabb kocsik érkeztek és Randy útban volt az Opellal. Beugrott a kocsiba és intett a lányoknak.

- Szia Randy! - kiabált utána Vivian.

- Micsoda szerencséd van neked! De jó ez a fiú! És különben is válogatott jó palikkal vagy körbevéve! Még az öreg Ben is egy aranypofa! - mondta Vivian tiszteletlenül vigyorogva.

- Vivian, mi van veled? Miket beszélsz ilyen dolgokat?! Semmi bajod nem volt még tavasszal! - szörnyülködött Evelyn.

- Na ne játszd meg magad, hisz a legjobb barátnők vagyunk! Láttam, amit láttam! Talán a Randy is csak véletlenségből hozott le, mi? Én büszke lennék egy ilyen hódításomra! - érvelt Vivian.

Evelyn kezdte felfogni, hogy a másik miről beszél. Teljesen meghökkent. Ő még soha nem látta a Randybe, de senkiben sem a fiút. Más gondolatok töltötték ki a fejét. De az már biztos, hogy Vivian túlságosan is bátran beszél az efféle dolgokról.

Most, hogy így forszírozva lett a dolog, valóban elgondolkodott. Milyen igaza van a Viviannek. Mind jó fej, tényleg. De ha az ő véleményére lenne a másik kíváncsi, elmondaná, hogy neki a Kurt, a mindig komolytalan Kurt tetszik a legjobban. Szép az arca és olyan jól néz ki a mindig kócos, világos szőke hajával. De aztán inkább lenyelte a gondolatait, nem kívánt céltábla lenni, Vivian nem kímél senkit és semmit.

- Ha te nem hajtasz rá a Randyre, akkor én nem hagyom ki, az biztos! - heccelte Vivian.

Evelyn a gondolataiban volt elmerülve, bólogatott bután, mert nem tudta, hogy mit mondott a másik utoljára. Vivian úgy fogta fel ezt, mintha Evelynt fel tudta volna ébreszteni.

- Nem is a testvéred! Hallod? - kérdezte.

Evelynt bántotta ez a mondat. Hát ki a Randy, ha nem a testvére. Egész múltja közös a fiúéval, meg a Benyével. A nevük az más, de kit érdekel az?! A testvérséget nem a név, hanem az érzés határozza meg.

- És mered tagadni, hogy szereted a Randyt? - kérdezte újból a barátnője.

- Miért tagadnám? Persze, hogy szeretem, nagyon is szeretem őt! - mondta Evelyn határozottan és már ki is szolgáltatta magát.

Vivian viccesen magához rántotta és átölelte nagyon szorosan.

- Persze, hogy szeretlek Randi! - susogta Evelin fülébe és egy csókot lehelt finoman a megijedt lány nyakába.

Aztán nem bírta tovább. Mintha röhögőgörcs kapta volna el, hahotázott és beszaladt a kollégium folyosójára. Ott feleszmélt. Nem akarta, hogy esetlegesen más bánthassa Evelynt. Neki szabad, nem bántani, de felébreszteni ezt a mimózalelkű lányt.

Evelyn lassan ment Vivian után gondolataival küszködve. Jó volt, hogy a másik úgy előrerohant. Az estéjét elintézte az utolsó pár mondat. Fél órával előbb még minden milyen klassz volt. A szobájukba érve senkit nem talált, Vivian még valahol idétlenkedik. Jean holmiját látta szana-szét az ágyán, tehát már őt is behozták. Evelyn lezuhanyozott és gyorsan az ágyba bújt. Lehunyta a szemét és várta, hogy elálmosodjon.

- Ne is a testvéred! Hallod?! - riadt fel Vivian hangjára.

Kinyitotta szemét, senki sem volt rajta kívül a sötét szobában.

- Miért akarja tőlem elvenni a testvéri érzést? - kérdezte fennhangon magát.

- Mennyivel jobb neki, ha bánthat? És ha elveszi tőlem ezt az érzést, mit tud ő adni nekem cserébe? - mormogta és már aludt félig, a bánat elfárasztotta.

Rose állt az ajtóban és figyelte, ahogy Beny verte le a havat nagy igyekezettel a cipőjéről. A fiú fellesett és az elismerő pillantást látva belépett az előcsarnokba. Sálját csavarta lefelé és ment a gardróbba.

- Hello Rose! - üdvözölte a nőt.

- Gyere csak ide fiam! - szólt utána a nő.

Beny a sálát a földön húzva visszalépett és várta, hogy mi következik. Ez a Rose aztán szeret beszélgetni.

- Már megint az indiánok között voltál, mi? - kérdezte a nő.

Benynek nevetnie kellett, már legalább ötször elmagyarázta Rosenak, hogy nem az indiánoknál tölti ő a szerda estéit, hanem az indiaiknál. Illetve azok klubjában, de ez a Rose javíthatatlan. A szaglása viszont kitűnő. több méterről kibökte a tömjénszagot, amit az ő haja áraszt.

- Igazad van Rose! - nevetett. - Tudod, egyszer elkísérhetnél bennünket. a Kurt is nagyon örülne, ha jönnél. Nagy balhé lehetne! Ott lapítanánk az első sorban és fülelhetnéd azt a mennyei zenét.

- Na még csak az hiányzik! Aztán Raymondnak eljárnám a haditáncot, amiről múltkor már meséltél! - szörnyülködött Rose, de jól esett neki, hogy a gyerekek bevonnák őt is a szórakozásukba.

- Rose! Az nem hadi tánc volt, hanem nász tánc! Azt neked látnod kellett volna, te szereted a szépet! Meg a zenét is csípnéd, nem azok a kemény dolgok amiket itthon hallhatsz. Finom szitárzene! - mondta Beny.

- Szóval, ha még engem is elvinnétek akkor ez nem lehet egy olyan romlott hely, ugye? - kérdezte Rose.

- Á, dehogy! - mondta a fiú és már ment a gardróbba.

Felakasztotta a kabátját és mind a másfél méter sálat a zsebébe gyűrte. Rosenak bántotta a szemét a dolog.

- Hogy fog ez a gyerek kinézni holnap, azzal a gyűrött sáljával! - gondolta. Össze akarta hajtogatnia a sálat. Egy doboz Dunhill cigarettát rántott ki a zsebből.

- Óh, a büdös kölök! - háborodott fel.

Gondolkodott, mit kellene tennie. Nem tudott egy okos dolgot kieszelni. a legegyszerűbb megoldást választotta. Összetörte a dobozt és a szemétbe dobta. Beny biztos nem fogja számon kérni tőle.

- Ahogy ezek a gyerekek felnőttek, valahogy felborult a régi családias esték szokása. Randy mindig tudott valami hasznos vagy szórakoztató játékot. Néha még az ő Raymondját is bevonták. Vagy a sakk. A három Taylor naphosszat tudott a sakkasztal mellett ülni. Amelyik épp nem játszott a világért sem hagyta volna ott a küzdő feleket. Minden lépést kielemeztek hármasban. Most mindegyik külön utakon jár. - ilyen gondolatok foglalkoztatták Roset.

Ezeket a dolgokat jól látta a nő. Úgy ismerte a családot, mint a tenyerét. Sajnálatára, nagy ritkaság volt az, mikor a hétvégén együtt lettek volna újabban.

- Na, majd a karácsony! Akkor megint összekapjuk a tisztelt társaságot! - gondolta és ment a konyhába, ott mindig megszabadul minden terhes gondolatától.

Beny fent a szobájában hanyatt dobta magát az ágyon, Kurtra gondolt. Milyen különleges szövege volt ma. Mindenfajta művészi indíttatásra hivatkozott, hogy miért is próbálta ki először a drogot, már vagy fél éve.

- Segédeszköz ez tudod, nekünk művészeknek minden oldalról látnunk kell a világot! Ha szívom a füvet, az x-edik oldal nyílik meg a szemem előtt. - mondta Kurt.

Ott ültek az első sorban és Beny figyelte, ahogy Kurt sodort egy cigit.

Nem volt meggyőzve a barátja szavaitól. De Kurt sem szaporította a szót tovább.

- Itt van ezt neked sodortam, ne szarj be, nem harap a joint! - nevetett Kurt.

És akkor ő nem utasította vissza. Teljesen végigszívta a cigit és várt, nem tudta mit kell éreznie. A sok hülye sznob dumájára gondolt, - lila egerek, meg repülés, lebegés, ilyen hülyeségek forogtak a fejében. De semmi sem következett. A zenétől jobban el volt varázsolva. Ennek, persze így kellett lennie, mert Kurt szinte semmit sem tett a cigibe, nem akarta barátját rögtön az elején leterhelni egy nagy adaggal. Ideje lesz a srácnak, ha "magasba" akar lenni.

Beny feltette a fülhallgatóját és a klubban vásárolt, a helyszínen, rossz minőségben felvett zenét hallgatta. A fülhallgatóval a fülén aludt el. A vacsoránál hiába várták.

Ben meg a nagyobbik fia ültek az asztalnál. Rose tüsténkedett körülöttük. Randy udvariasan faggatta az apját, milyen volt a napja. Fáradt-e, sikerült minden eltervezett munkáját befejezni. Bennek jól esett, hogy fia érdeklődik a problémái iránt, Teljes részletességgel elmesélt a a napját, elejétől a végéig.

- De azért nem szakadtam meg fiam! Volt egy kis időm elszaladni a High Starba. Az utóbbi időkben elég sokat járok oda. Na, nem minden nap, csak egyszer, kétszer a héten beugrok, megnézem a régi ismerőseimet. Tudod, még a bohém napokból! - mondta szinte mentegetőzve.

Rose fülelt, hát ez nagyszerű. Ben is jól érzi mostanában magát. Rá is fér egy kis kikapcsolódás.

Ben még mesélt volna, de látva fia fészkelődését, segített neki egy kicsit.

- Randy, biztos van még valami dolgod, tanulni vagy valami más. Nyugodtan menj csak fiam! Én elleszek itt magamban, meg a Beny is előkerülhet még!

Mr. Dombrowsky mosolyogva állt az ajtóban. Nagy csomag volt a kezében. Vivian is fogott pár apróbb dobozt. Ben nyitott ajtót, meg volt lepve, de beljebb tessékelte a váratlan vendégeket. Úgy hallotta Evelyntől , hogy Vivian elutazik az apjával Mexicoba a karácsonyi szünet alatt. Mi történhetett? Ben egyedül volt, csak Rose és Raymond voltak még a közelben, a kertvégi házukban.

- Hello, Mr. Dombrowsky, szia Vivian! - mondta Ben és ment előre a társalgóba és megnyomott egy gombot a falon. Rose pillanatok alatt megjelent, tudta, hogy miről van szó. Frissítőket szolgált fel és elfoglalta Viviant, hogy a két férfi beszélgetni tudjon. Ben hallgatta Mr. Dombrowskyt és tudta, hogy hazudik a férfi, mikor valami teljesen váratlan izgalmas feladatról kezdett beszélni.

- Igen, nekem, most ott a helyem! Két nemzet ott most történelmet csinál! - mondta.

Ben újságolvasó ember volt, naponta két újságot olvasott ki. Ismerte az európai eseményeket, persze a sorok között is tudott olvasni. Megvolt a kialakult magánvéleménye. Mr. Dombrowsky elemezte a lengyel nép és a magyarság szerepét. A végeredményt már tudta Ben. A nagyszerű történelmi események miatt Vivian nem utazhat Mexicoba, mert Mexico nem határos sem a lengyelekkel, sem a magyarokkal. Vivian jó helyen lesz amíg apja az újabb dolgait intézi.

- Szóval, ha nem lenne terhes, itt hagynám a Viviant, Mr. Taylor. - hozakodott elő két politikai elemzés között Mr. Dombrowsky a kérelmével.

- Mr. Dombrowsky, semmi probléma sincs. Vivian szeret itt nálunk. Ellesz itt velünk. Majd vissza is visszük a kollégiumba, ha ön addig nem kerül elő, mert ugye nem tudhatjuk, hogy mi is történhetnek Kelet-Európában. - mosolygott Ben.

Mr. Dombrowsky nem akart semmiről sem lemaradni, máris a viszontlátásra elbúcsúzott a lányától és sietett ki az utcára. A taxi még ott várta. Ben arra gondolt, hogy ez a férfi mindig biztosra megy. Vivian ott állt mellette és nem volt valami rózsás a hangulata.

- Ben, ugye te tudod, hogy az apa hazudott? - kérdezte a lány.

- Igen tudom, de ne csináljunk belőle problémát. Hogy a papa füllent egy kicsit, attól még a lány nagyon jó fej, és nekünk az elég! - válaszolt Ben.

Segített a lánynak felvinni a szobájába a hozott csomagokat. Fel, a már jól belakott "Vivian" szobába. A lány ment elől. Ment a lépcsőn felfelé, vörös haja hullámzott minden lépésnél.

- Milyen szép lány! - gondolta Ben.

Az apja egy különös ember. Nem, hogy vinné mindenhová a lányát és mutogatná büszkén, - Íme, az én Vivianem!

A lány lepakolta a csomagokat a szoba sarkában, otthonosan mozgott. Nem érezte magát tehernek, mindig tudott adni valamit egy társaságnak. Most azért hálás volt a sorsnak, hogy az Evelyn családját ismerhette.

- Hol vannak a többiek? - kérdezte.

- Beny a Kurttal a Citybe ment. Örökösen jönnek-mennek, Beny most minden idejét a Kurttal tölti, mintha féltené őt a többi, számunkra ismeretlen barátjától. Tudod, a Kurt rettentő népszerű lehet ott az iskolájában. Onnan is van számtalan barátja. - sorolta Ben.

- Lefogadom, hogy az Evelyn meg a Randy együtt lófrálnak valamerre! - mondta Vivian a tévedhetetlenek magabiztosságával.

- Nem nyertél! Randy az Emesénél van odaát. - válaszolt Ben.

- Hát az Evelyn akkor hol van? - kérdezte Vivian és kicsit megijedt, hátha a barátnője elutazott valahová.

- Ne nyugtalankodj! Az Evelyn az Adammel kiment a repülőtérre, felvenni Robertet. Most érkezik Hawaiiból. Most aztán nagyon együtt leszünk! Ez az a karácsony, amire mindig vágytunk! - mondta Ben és tényleg boldog volt.

Mindenki, akit szeret, ott lesz körülötte. A határtalan szeretet mennyiség, ami benne volt néha kitörésre vágyott. Ritkán adatott meg neki az utóbbi időben, hogy maradéktalanul boldog lehessen. Amióta a gyerekek felnőttek nem mert olyan érzékenynek mutatkozni. Nagyon fájt neki, hogy keménynek kellett lennie. Mégis a fiúkat nem lehet annyira dédelgetni, az Evelynt meg nem dédélgetheti agyon, mert az a fiúknak fájhatna. Így végül is ő volt megrövidítve. Talán karácsonykor mindenki szemet huny egy kicsit az érzelgősség felett, jobb esélye lesz kimutatni, vagy kiélni érzelmeit, mint általában.

A csomagok kis gúlát formáztak a szoba sarkában. A karácsonyi csomagolópapír arany-ezüstje csillogott. Mr. Dombrowsky arra gondolhatott, hogy pár ajándékkal könnyebbé teszi az ügy lebonyolítását. Az írók, - úgy mondják, - nagy emberismerettel rendelkeznek. Akkor viszont Mr. Dombrowsky a kivételek közé tartozott. Ebbe a családba csak a szeretet volt az egyetlen érvényes belépő.

- Én mit kapok? - kíváncsiskodott Ben.

- Ugyan Ben! Várd ki az estét! - utasította rendre összevont szemöldökkel a lány, de nem sokáig bírta a szigorút játszani. Nevetett. - Mit kapnál, ha nem a legújabb, ez évi Wilkinson borotválkozó balhét?

- Tudod Vivian, mi vagyunk nagy bajban. - mondta Ben, ahogy mentek le a társalgóba. - De megvan! Ha van kedved bemegyünk a városba és veszünk neked valamit és úgy teszünk, mintha azt is a Jézuska hozta volna! Na, milyen ötlet?

- Nem rossz! - kiáltotta Vivian.

Futott vissza, hogy felvegyen egy hosszabb pulóvert, ami elég meleg, ha kocsival mennek valahová.

A délután újabb problémákat hozott. Evelyn nagyon örült Viviannek és most mindenkit maga körül akart tudni. Zsarolt mindenkit a szeretetével. Nem volt ellenvetés. Egy órába telt, mire megoldották az Evelyn által felidézett problémát. A természetes megoldás az volt, hogy a Fabrus villában rendezték az első karácsonyi összeugrást. Raymond a kis Vannel hordta át a töménytelen csomagot és a sütött-főzött dolgokat. Jóval egyszerűbb lett volna, ha csak a Kolosék mennek át a Taylorékhoz, de Evelyn kigondolta és kizsarolta a többiekből az elképzelését. Telefonon át rábeszélte Helent, hogy ők is csatlakozzanak a társasághoz, holott Mrs. Ziegler csak másnap szándékozott körbelátogatni a két családot. Mese nem volt, anya és fia este 7-kor megérkeztek.

- Isten bocsássa meg! - mondta Helen mikor belépett és megcibálta Evelyn haját. - Ja, és persze a főnököm is!

Puszit nyomott a fekete fürtös fejére.

Mindenki nevetett. Kurt egy finom bodicseket helyezett el Evelyn térdhajlatában és a lány egy kicsit megrogyott.

- Na ne játszd meg magad bajnok! - röhögött a fiú és már lépett is tovább.

Kezet fogott Bennel.

- Hello jó barát! Boldog nap ez a mai, ugye?! - kérdezte.

- Az a javából, Kurt fiam! - válaszolt Ben.

A fiatalok csoportot alkottak és vándoroltak, egyik helyről a másikra. Dorothy és Adam szervezte a hangulatos zenét, a karácsonyi hangulat a hangszórók membránjait is uralta. Ma nincs helye a hangos nótáknak. Beny kicsit szenvedett, de ismerte a kiutat. Tudta, hogy ő Walkman-t kapott Rosetól ajándékba. Időben leadta a "rendelését" és most csak percek kérdése, hogy a magával hozott Tangerine Dreammel kis agymosást okozzon magának. Addig a gregorián énekek nem sok károsodást idézhetnek elő az ő lelkiegyensúlyában, gondolta. Már csak a vacsorát kell kibírni és jön az ajándékok felbontása. Mindenki, mindenkinek vett valamit. A csomagok elborították a karácsonyfa előtti szőnyeget, több négyzetméteren.

Ez olyan hatással volt a fiatalokra, hogy nem lehetett őket az asztalnál tartani. Ha a felnőttek őszinték akartak volna lenni, nekik sem volt fontosabb dolguk, mint felbontani a papírburkolatokat és megfejteni a csomagok titkait. A méltóságuk tiltotta a rohanást, szép komótosan mentek a fához, helyet csináltak maguknak a gyerekek között. És ettől kezdve ők is visszaváltoztak gyerekké. Meglepett kiáltások hallatszottak. Persze csak a felnőttek szájából, mert a fiatalok mind sejtették, hogy mit kapnak. Még akkor is, ha többet kaptak a "megrendelteknél".

Ben el volt foglalva egy kisméretű, egy nagyon kisméretű bőröndszerű valamivel. Az inkább már valamiféle doboz volt. Forgatta oda-vissza. A bőr borítás fel voltfényezve. Háromjegyű számzár rajta. A kis kártya leeshetett, Ben matatott a földön, szerette volna megtalálni, hogy megtudja, kitől származik a rejtélyes ajándék. Dorothyra nézett segélykérően, de a nő már elmondta neki az előbb, amit el akart.

- Ezt is a Jézuska hozta neked! - mosolygott titokzatosan.

A nő élvezte a helyzetet. De türelmetlen mindenki ebben az időben!

Ben ott ült törökülésben és maga köré gyűjtötte a csomagokat, amik az ő nevét viselték. Kibontott egyet-egyet, aztán megint a mini-valamit tanulmányozta. Szisztematikus akart lenni. A számokat visszacsavarta 001-re.

- Nem! - mondta meglepetten, mert a zár nem nyílt.

Következetessége azonnal megtört, három kilencesre fordította az arany számokat. Próbálkozott, de most sem volt nyerő. Mielőtt újra kezdte volna a harcot körbenézett, hátha valaki szeméből megtudja a titkot. A többiek is olyan elfoglaltak voltak, mint ő. Beny kis fülhallgatóval a fülében térdelt a fa mellett és hintáztatta magát a zenére. A tőle kapott Uriah Heep kollekciót nézegette. Múltkorában titokban átnézte a kisebbik fia lemezgyűjteményét és látta a hiányos helyeket, ahová sok-sok lemezt be tudna még csempészni. Beszerezte az összes Uriah Heepet, amin a David Byron énekelt. A későbbi anyagokat nullának tartotta, nem akarta, hogy fia azokkal gyötrődjön.

Szeme vándorolt tovább a társaságon. Evelyn és Randy a Dorothynak ajándékozott Herendi porcelán kávéskészletet bontogatták, mert Dorothy maga nem bírta idegileg a számos kis gyönyörűség rendezgetését.

- Magyaroknak magyar ajándék! - mondta Evelyn és együtt örült az asszonnyal.

Ben keze gépiesen járt. Örült a saját türelmetlenségének. Tudta, hogy öröme annál nagyobb lesz, minél később tudja kinyitni a zárat.

Vivian kisajátította Robertet és kicsit elhúzódva a többiektől faggatta, milyen is az élete ott Hawaiiban? Robert mesélt a gyönyörű. örökké zöld hegyekről. A hihetetlenül magas hullámokról, amit annyira élveznek a hullámlovasok. Neki Hawaii jelentette a világ közepét, minden mondatával egyre jobban dicsérte.

Vivian, aki annyira szeretett beszélni, most lenyűgözve hallgatta a fiatal férfit. Nagyon jó elbeszélő volt és figyelmes. Többször megállt, hátha Vivian is akarna mondani valamit.

- Mesélj Robert! - mondta ilyenkor a lány.

Semmi sem zavarta őket, Vivian már nem is volt jelen. A hideg tél a múlté, ő a mindig kellemes hőmérsékletű szigetek egyikén bolyongott egy avatott idegenvezetővel. Evelyn nézte a nagybátyját, napbarnított arca ragyogott, amint valami szép dologról beszélt Viviannek. Szerette volna tudni, mi az a fontos, amit a barátnője szinte visszafogott lélegzettel hallgatott. Bontogatta egymás után a porcelánok egyedi csomagolásait, egyet majdnem leejtett. figyelmetlensége szembetűnő volt. Gondolkodott, mivel is tudna odamenni, csak úgy spontán, szinte véletlenül, vagy inkább egy korrekt érvvel. De az az egy biztos, hogy nem engedi Viviannek ennyire lefoglalni Robertet. Szerette Viviant, de őt még ő sem rövidítheti meg! Minden érdeklődés, amit a vöröshajú lány magára vont, őt lopta meg. Mert itt, ebben a családban csak Evelyn Fabrust szabad körberajongani. Csodálkozott önmagán, kicsit szégyellte különös gondolatait, soha előtte nem volt ilyenre példa. Vagy csak nem emlékezett rá. A közösség, amiben ő élt nem ismerte a féltékenység vagy az irigység fogalmát, mindenki mindenkire odafigyelt. Mi történhetett vele? Munkáját befejezve felállt a fa mellől és odalépett Robertékhez.

- Robert, arra gondoltam, hogy holnap kettesben kimehetnénk a temetőbe, friss virágot vinni az apuéknak. - mondta minden bevezető nélkül.

Robert nem jól hallotta Evelynt, túl bele volt melegedve az elbeszélésbe, csak nézett unokahúgára várakozóan.

Evelyn szemei elborultak, izzott a harag bennük, ahogy sziszegte.

- Te nem is figyelsz rám! Én azt hittem, hogy azért jársz ide át, mert szeretsz!

Magatartása teljesen érthetetlen volt, és mivel ő is rájött butaságára elszaladt. Robert Vivian előtt mentegetőzve sietett Evelyn után. Még nem tudta, mit fog mondani, de ment. Nem akarta, hogy a lány bánatos legyen. a többiek hagyták a dolgot annyiban, majd Robert visszahozza azt a hebrencset.

- 313! - kiáltott fel Ben, mert a zár engedett.

A jelenlévők mind felé fordultak. A kis "bőrönd" résnyire kinyílott magától. Ben, aztán milliméterről milliméterre nyitotta kifelé, húzni akarta az időt.

- 313! - mondta. - Milyen egy lehetetlen szám!

Nézte a figyelő arcokat, hátha feltűnik valamelyiken egy áruló jel. De semmi! Vagy mégis? Randy lehajtott fejjel üldögélt a fa előtt. Nem láthatta volna a fia gondolatait, nagyon meglepődött volna, ha látja.

Randy gondolatai a pár nappal előbbi tettén forogtak. Mikor Evelyn megemlítette az esedékes temetőlátogatást, a fiú szíve vadul kalapálni kezdett.

Ben újból az ajándékkal volt elfoglalva. Nem lehetett tovább húzni az időt. Kíváncsi szemek segítettek neki, legyőzni az utolsó millimétereket.

- Egy ló! - mondta és nagyon boldog volt.

Kivette a vörös selyem szorításából a sakkfigurát, ami majdnem feketén csillogott és a többiek felé mutatta. forgatta a figurát, látszott rajta az egyedi mivolta. Asszimetriája árulkodott a kézi munka jegyeiről. Ha eddig kétségei is voltak, most már eltűnt minden bizonytalansága. Ez művészi produktum, már tudta kinek kell megköszönnie.

- Kurt fiam, gyere ide egy baráti ölelésre! - mondta.

A fiú nagyon büszkén ment Benhez, az öröm, amit kiváltott ebből az emberből, a legszebb fizetség volt művéért. Sikerült valami különlegeset létrehoznia, mennyit gyötrődött, mit is lehetne Bennek ajándékozni? A férfi megölelte Kurtot és boldogan veregette a vállát. a többiek velük örültek.

- Én úgy gondolom, hogy egyetlen, művészi sakkfigurát még senki sem kapott ajándékba rajtam kívül. Ezennel fogadom, hogy sakkpartijaim alkalmából mindig mellettem lesz ez a becses ajándék! a közbülső időkben pedig a megérdemelt helyén, a vitrinben lesz tárolva. - sorolta Ben.

- Ben, nem akarnád azonnal felavatni a "Lovat"? - kérdezte Kurt.

- Az alkalmazott művészet szép példáját láthatják a kedves jelenlévők. Mert, ugye most arra fogom felhasználni a "Lovat", hogy elverjem az alkotóját! - mondta Ben és mentek a sakkasztalhoz.

Előkerült a Fabrus család régóta szunnyadó sakk-készlete és felállították a küzdő felek. Ben teljesen magától érhetően beállította a "Lovat" G8-ra. Jó tréfa volt a faló a márvány figurák között. Kurt E2E4-gyel indított.

- Gyí te! - kiáltott fel Ben és F6-ra kitette a falovat támadni.

Rose nézte Bent és a régi Ben jutott az eszébe, aki minden percben más arcot tudott felölteni. A társaságok elfogadott központja volt. Ennek így kellene lennie, de az idő nem fordítható meg. Némi javulás várható, de bizonyára rövid időre szólnak a fellángolások. Most, ezen rövid periódusok egyike lehet. Ben arca sugárzik, nevetgél, jobbra-balra tekintget és brutális támadó játékot űz. Kurt nem viselt nagy játékerőt, pedig igen koncentrált. Egyszer megszoríthatta volna a meggondolatlanul előre törő falovat, de nem volt szíve levenni és a sakkban nincs udvariasság. Negyed órai kínlódás után felborította a királyát.

A családi sírbolt ajtaja nyitva volt, ami normálisan nem fordulhatna elő. Evelyn értetlenül állt és fogta a kilincset. Kétszer-háromszor próbálta becsukni, könnyen záródott. Mi történhetett? Robert, kezében sok csokor virággal már ment volna befelé, de a lány nem nyugodott. vizsgálgatta a zárat, nem volt rajta semmi sérülés. Evelyn gondolhatta volna, hogy az utolsó a családból, aki kint volt a szeretteiknél elfelejtette kulcsra zárni az ajtót. De a lány valami mást sejtett. Lehet, hogy egy csöves vette be magát ide a hideg téli éjszakákra?

Beléptek. A nagy mennyezeti üvegkupolán beszűrődő fénybe körbenéztek. Lábaik alatt ropogott valami.

- Ezt nézd! - kiáltotta Evelyn és a falba illesztett márványtábla roncsira mutatott. - Az apa márványtáblája! Valaki összetörte! - hangja elcsuklott.

Robert megölelte unokahúgát, vigasztalóan simogatta a haját, pedig őt is vigasztalhatta volna valaki. Mindketten sokkolva voltak. Csak Robert tudott uralkodni az érzelmein. A lány kiszabadította magát a férfi öleléséből és körbejárkált a családi sírboltban. Csapkodta a combját a kezével, kiabált és rugdalta az éles márványdarabokat. Soha, de legalább is ritkán mondott csúnyát, de most idegei felmondták a szolgálatot.

- Kit bántott az én apám?! - kérdezte Robertot és sírt.

Öklével belevert a falba. A láthatatlan gonosz embert verte, ütötte teljes erejéből. Kézfeje vérzett, de nem bánta, nem is érezte. Lehajolt és szedte össze a törmelékeket, hiábavaló küzdelem volt. Aki ezt a tettet elkövette, alapos munkát végzett. Robert az egyik sarokban felfedezett egy colos vascsövet. Felvette és rögtön látta, hogy ez volt az eszköz. Komoly erővel verték le a márványtáblát, a csövön látható nyomok is erről árulkodtak.

Evelyn hosszú másodpercekig némán állt a romok felett. Gondolatok rohantak át az agyán. Ki lehet az a barbár, aki még a halottakat sem tiszteli. Az ő apját gyalázta meg valaki. Mick Fabrust, akit mindenki csak istenített. A  saját emlékei nagyon homályosak voltak, de amire emlékezett az csak a csodákkal volt összemérhető.

Robert nézte a lány, az lassan lehiggadt, de veszélyesebb volt így.

- Meg tudnám ölni azt aki tette! - mondta és ez igaz volt.

Mindenre el volt tökélve. Arra gondolt, hogy ez a dolog egyszer úgyis napfényre kerül. És akkor ő majd lerendezi a maga módján. Evelyn veszélyes fegyver volt. Az évek során az akaratereje és rátermettsége kialakította a karakterét és küzdő énjét. Az első felindultsága után visszafogta magát, szemét megtörölte és Robertre nézett.

- Csak valami elmebeteg lehetett, biztos, hogy így van, ugye Robert! Mick Fabrus a világ legjobb embere volt! Mondd, hogy így van, Robert! - mondta.

- Evelyn, persze, hogy így van és nem hagyjuk, hogy valami beteg ember legyűrjön bennünket lelkileg! - válaszolt a férfi.

A virágokat elrendezték a díszes, bronzhorgokon és imádkoztak a szeretteikért. Aztán mentek vissza a kocsihoz, nem szóltak egy szót sem hazáig. Otthon a Fabrus villában is csak visszafojtott hangon beszéltek. Dorothy nem tudta mire vélni a különös magatartást. A kíváncsiság gyötörte, de nem akart rossz kérdéseket feltenni.

- Képzeld Dorothy, valami őrült összetörte az apa márványtábláját a temetőben! - kezdte hirtelen Evelyn.

- Mit csinált? - kérdezte meghökkenve Dorothy.

- Valaki ellensége lehetett az apukámnak és leverte egy vasdoronggal a nevét az urnáról. - válaszolt Evelyn és vigyáznia kellett, hogy el ne sírja magát.

Szemöldökét felhúzta és kimeresztette a szemeit, szinte szuggerálta magát, nehogy a könnyei végigcsurogjanak az arcán. Dorothy nem értette, hogy mi van. Robertre nézett, tőle várt valami segítséget.

- Mi van?! Nem beszélek érthetően? - fakadt ki Evelyn.

- Kislányom, én nem érdemlem meg ezt a hangot! Bármi is történt, én akkor is a Dorothy vagyok! - mondta a nő és nagyon bánatos lett.

- Itt nem bármi is történt, hanem valami szemét összetörte az apukám márványtábláját. Ki tehette? Te mindig azt mondtad, hogy a szüleim példás emberek voltak. Példás embereknek nincs ellensége. Az igazságot akarom tudni! - a lány hangja vészesen emelkedett.

Élete egy újabb szörnyű sokkot szenvedett, nehezen tudta megemészteni. Robert teljesen együtt érzett Evelynnel, ő is bálványozta a bátyját. De meg sem szólalt, hagyta, hogy kis unokahúgából kitörjön a gyűlölet, hátha akkor előbb megnyugszik. Dorothy pislogott, nagyon meg volt ijedve. Végre értette, hogy miről van szó, próbált valami magyarázatot adni, de nem volt egy meggyőző mondata sem. Evelyn jól mondta, itt egy ellenséges érzületű ember tettével állnak szemben.

- Szerintem egy csöves nem foglakozik márványtáblák leverésével. Az inkább örül egy zárt helynek, ahol meghúzhatja magát és nem hívja fel a figyelmet magára töréssel-zúzással. - érvelt a lány.

A rejtély a nyitott ajtó volt. Ezen nehezen jutottak túl. Oké, egy zár nem egy legyőzhetetlen valami, főleg ha van valakinek egy csodakulcsa. Adam is bekapcsolódott a logikázásba. Ültek mindannyian az asztal körül és egymás szavába vágva vitatták a történteket.

- Ha elfogadjuk, hogy valaki a Mick ellensége volt, miért várt ennyi ideig ezzel a primitív bosszújával? - kérdezte Robert és ezzel felizgatta még jobban a kedélyeket.

Tényleg, ez megfoghatatlan volt. Ezen a kérdésen rágódtak, mikor a Dorothy a telefonhoz lépett és tárcsázta a Taylorékat. Arra gondolt, hogy ez az ügy túlterjed a Fabrus család körén, mert abban a sírboltban nyugszanak a kis Noraék is. Hosszasan beszélt, hangja reszketett. Már bánta is, hogy telefonált, miért is nem mentek mindannyian át, így is úgy is át kell menniük. Ezt a történetet nem lehet rövid idő alatt feldolgozni.

- Igen Ben, akkor várunk benneteket. Jó, jó! Várjátok meg a Randyt is! - mondta Dorothy és letette a kagylót. Odafordult a többiekhez. - Csak megvárják a Randyt és jönnek át. A fiú az Emesénél van, minden pillanatba hazaérhet.

Késő este befutott a Taylor család. Emese is velük volt. A lány kellemetlenül érezte magát, próbált félrehúzódni. A hangulat nagyon feszült volt. Bárcsak ne jött volna át ma a Randyhez, gondolta. Pont egy ilyen dühödt, zaklatott párbeszédekkel terhes estére volt szüksége! Már napok óta Randyvel is alig bírt. Dühkitörései voltak a szerelmének. Nehéz természete volt a fiúnak amúgy is, néha már sértően viselkedett. De ő feltétel nélkül szereti őt, nincs véleménye semmiről. Sajnálta, hogy nem segíthet neki. Randy nem is engedné, hogy rászoruljon az ő segítségére, pedig szemelláthatón szenved most is. Sokszor beszélt neki Mickről, hogy mentette meg az ő életét is gyermekkorában. Most, ahogy ott ült a társalgó legtávolabbi sarkában, mélyebben belegondolt a rég hallottakba.

Tűz, hatalmas pánik! Mick volt az egyetlen, aki be tudott hatolni az égő házba. Síró gyerekek. Randy nagyon ragaszkodhatott Mickhez. Ismeretségük korai hónapjaiban mennyit hallott erről!

Randyt is megrázhatta ez a mostani dolog, ott ül az egyik bőrfotelban, fel sem néz. Ha szólnak hozzá, csak motyog, de mindenki zavart, a jelenlevők egyike sem volt képes egy épkézláb mondatra. A felháborodottság mindegyiket legyűrte. Érdekes módon mégis majdnem éjfélig beszélgettek. Megtárgyalták, hogy új zárat tetetnek fel a sírbolt ajtajára és Mick nevét egy napon belül márványba vésetik.

Vivian ezen az éjjelen ott maradt Evelynnel. Dorothy készített neki tiszta ágyneműt. A két barátnő még órákat suttogott a sötétben, mire az álom elnyomta őket.

A Tayloréknál sokáig égett az egyik ablakban a világosság. Randy mondta Emesének, hogy ő még ír a naplójába és csak azután tér nyugovóra. Írt és csak írt! Gyűlölte a flamand nyelvet, de már rabja volt. Rótta a sorokat. Írta az előző napok eseményeit. Képek kavarogtak a zavaros szemei előtt, visszaforgatta a naplót és beleolvasott.

" ... az öreg Ivan agyba-főbe dicsérte Micket, már untam hallani. Illetve nem is untam, hanem utáltam, de nem tudtam mit mondani, csak hümmögtem, mint valami hülye. Miért pont nekem kellett Ivanhoz átmennem? Apa kért meg, mert valami műszaki hiba miatt nem tudtuk elérni az öreget. Rögtön rám csapott Ivan és mesélt, mesélt! Robbanni szerettem volna az Opelban, már ordibáltam, azt hittem, hogy teljesen elment az eszem. A temető mellett hajtottam el. A "szépfiú" semmit sem érez már! Erre gondoltam és visszafordultam. Behajtottam a temető parkjába és a családi sírbolttól egy kissé odébb megálltam. Nem tudom, hogy mit akartam tenni, de legalább leköpöm azt a szaralakot, gondoltam. Álltam az ajtóban és akkor jöttem rá, hogy én valamire készültem, mert a kulcs minek lett volna nálam? A sírbolt kulcsát már a tudatalattimtól hajtva magamhoz vettem. Benyitottam! Vártam magamtól, hogy legalább egy pillantással keressem az anyukám márványtábláját. De nem érdekelt, sem ő, sem Nora. Nora, miért is érdekelt volna? A szám kiszáradt, mintha por ettem volna. Köpni nem tudtam.

Michael Fabrus ... nevettek rajtam az aranybetűk.

Michael Fabrus, a jó gyerek, a jó férj, a jó apa! Főleg a jó apa! Olyan ő, mint a kakukk, máshová szarta a tojását. Ilyen nincs, még köpni sem tudtam, ilyen egy szerencsétlen hülyét. Tehetetlenségemben kirohantam és mentem  a fagyott gyepen át, mikor megbotlottam egy vascsőben. Valami vízvezetéket süllyesztettek a talajba és a hulladékot ott felejtették. Nagyon beleütöttem a lábam, mérgemben el akartam hajítani a fenébe. De ahogy a kezembe vettem, tudtam, hogy mire is való.

A következő másodpercek nem voltak világosak. Le voltam izzadva, fájt a kezem, a jéghideg vas sütötte a tenyeremet. Álltam a márványtábla törmeléke fölött és már nem is voltam ideges. Azt hiszem, egy kicsit csodálkoztam önmagamon, de lehet, hogy semmilyen érzés sem volt bennem... "

Randy olvasta a sorokat és nem bánt semmit. Pedig az út, amin haladt, veszélyes irányba vezetett. Eszébe jutott a két primitív hiba, amit elkövetett.

- Hogy felejthettem nyitva az ajtót, miért nem okoztam valami sérülést a záron? Meg az a vascső, amit bent felejtettem a sírboltban! - mormogta.

Röhej, ő akar egy szuper bosszút állni, mikor annyira sem következetes, mint egy mákszem. Újból írta a sorokat a naplójába és gondolatban már megint a kedves Randy lett. Nagyon fog a szerepére koncentrálni. Hányszor megfogadta és hányszor elvonult már kiőrjöngeni magát. Néha önveszélyesen felpörgette magát. Olyan érzése volt olyankor, mintha a vér ki akarna tódulni a koponyájából. Valahogy át kell mennie teljesen "hidegbe". Ez csak egy szerepjátszás, a forgatókönyvet is tudja, minden végszó nála van. Kell valami pótszert kitalálnia, ami a dühkitöréseikor mint egy gyógyszer bevehető. Szemei fájtak, nagyon fáradt volt. Hátradőlt a széken és körbenézett a szobában. A modelok, hideg, üveg kinézettükkel közömbösen álltak a terepasztalokon.

Igen. A hideg közömbösség a legjobb fegyver a gondok ellen. Mértani testektől lehet tanulni! Csak ha Evelynnel van egy társaságban, akkor kell hoznia magát. A lányban semmiféle gyanút nem ébreszthet fel. Mert az a vég! A lány agyában el kell foglalnia minden helyet, az utolsó idegsejtig. Nem lehet más számára ott hely! Még jó a helyzet, már amennyire ő azt most ismeri. A gyerekkortól meglévő szoros kapcsolat jó bázis a lelkibehatoláshoz. Tolla egyre nehezebb lett. Lassan írta a mondatokat. Erőltette az ébrenlétet, de pár másodpercet pihenni akart. Lusta volt leoltani a vakító mennyezetlámpát. Szemhéján áttűzött a fény. Már nem zavarta, inkább fájt az álmosság. A másodpercek percekké nyúltak és a kényelmetlen testhelyzet ellenére izmai végre elernyedtek.

- Hello mindenki! - köszöntötte Emese az asztalnál ülőket.

Arcára kínos mosoly ült, mikor látta, hogy Randy nincs a reggelinél. A lány azt hitte, hogy miután szerelme végzett a naplóírással nesztelenül bújt mellé az ágyba és ugyan olyan nesztelenül kelt fel, nehogy őt zavarja a pihenésben. De ez közel sem így volt. Más lány megsértődött volna, de nem Emese. Ő most megreggelizik és hazamegy, Randy majd jelentkezik, ha akar.

- Mr. Taylor! Hívnék egy taxit! - mondta két falat között.

A villák csörögtek a tányérokon. A férfi a lányra nézett és csodálkozott.

- Sietsz valahová? - kérdezte.

- Nem, de a Randynek ilyen napja lesz, ahogy elnézem! - mondta Emese és az "ilyen" szót erőteljesen kihangsúlyozta.

Beny röhögött.

- Ezt jól megmondtad Emese!

Az apa már sejtette, hogy a kisebbik fiának igaza lehet. Randy már annyira különösen viselkedik, hogy nem lehet nem észrevenni. Nem akart a lány elgondolásába beleavatkozni. De hogy Emese taxit hívjon, az szóba sem jöhetett.

- Majd Raymond hazavisz, ha minden áron haza akarsz menni! - mondta Ben és a téma le volt zárva.

Kedvelte ezt a lányt, olyan odaadó partner, amilyenről sokan csak álmodnak. Igazán szurkolt Randy fiának, hogy ébredjen fel az érthetetlen álomvilágából és becsülje meg Emesét, mert ki tudja meddig feszíthető a húr. Egyszer a lány türelmének is vége lehet.

- Ha nem zavarok, én leszek a lovag, aki hazakísér! Nehogy a Raymond unatkozzon hazafelé! - ajánlkozott Beny.

- Drága vagy Beny! - mosolygott a lány.

A reggeli lassan fogyott, nem siettek. Emese azért titokban remélte, hogy Randy előkerül. De nem, a fiú csak nem jött. Még Raymondra is kellett várni, mert Rose még nem szolgálta ki a férjét. Az pihentetett még, hisz nem volt korai program beütemezve. A férfi nézte kényelmesen elnyújtózva a televíziót, a távirányítónak kijutott a munkából.

11 óra múlott, amikor hármasban elhagyták a Taylor villát. Beny szóval tartotta Emesét, a lány sokat nevetett. Mikor megérkeztek nem engedte el Beny és Raymondot anélkül, hogy be ne invitálta volna őket. Tudta Mrs. Kolostól, hogy a bejgli milyen kedvence a Taylor rokonságnak. Anyja mesterien csinálja a mákossüteményt, büszkélkedni akart vele kísérői előtt.

- Hello, Mrs. Várnay! - üdvözölte Raymond az ajtót nyitó nőt.

- Ez aztán a meglepetés! - csapta össze kezét az asszony és tessékelte beljebb az érkezőket a hidegről. - A többiek hol vannak?

- Anya, csak engem hoztak haza a Raymondék! - mondta Emese és az anyja már tudta, hogy mi a helyzet.

A kislánya majd megint várja a fiút nap, nap után és a családjuk hangulata sínyli meg ezt. Pedig Emese soha egy szóval sem panaszkodik. De egy anyának nem kell magyarázni semmit, az mindent megérez. Randy, mindig csak a Randy. Nagyon rendes gyerek, de... és ez az utóbbi időkben sokszor megfogalmazódott Mrs. Várnayban. Szólni nem mert, de véleménye az neki is lehet. A lánya tudja mit akar, és ha számára ez a szerelem, akkor a mások véleménye nem számít. Amilyen vakon szereti Emese a Randyt, olyan vakon szeretik ők a lányukat.

Beny kötetlen magatartása pillanatok alatt megnevetette a többieket. Mindannyian dézsmálták a karácsonyi süteményeket. Emese széles szeleteket vágott és tejet töltött üvegpoharakba. Beny a gyerekek mindig éhes magatartásával közelített minden szelethez. Mrs. Várnay nézte a fiút és örült az étvágyának. Beny, mikor már fájt a hasa, megköszönte a vendéglátást és egy Spearmintet meghámozott és a hideg keményítette rágógumit szájába tördelte.

- Ja! Csak úgy fogmosás helyett. - mondta nevetve aztán felfújta az első buborékot.

A hideg ellenére Vivian a rövid teniszszoknyáját vette fel, vastag, színes, kötött harisnyanadrággal. Nagyon jól nézett ki, meg volt elégedve önmagával, ahogy a tükör előtt forgolódott. Volt pár kiló súlyfeleslege, de nem bánta. Jó magassága ellensúlyozott mindent. Evelyn nem akart lemaradni barátnője mögött, kopírozta az napi öltözködését. Csak a harisnyája színe volt más. Rövid kimenőik egyikére gondosan készültek. Bent a városka központjában csodás franciakrémest fognak enni. A vissza séta hosszú lesz, az majd ledolgozza a plusz kalóriákat. A cukrászdáig jó negyed órás, erős séta vár rájuk most is. Csizmáik sarka ütemesen kopogott, mostanában szoktak rá, hogy néha egyszerre lépkedjenek.

- Tetves egy február! - fakadt ki Vivian a szokott szabadszájúságán.

- Bírd már ki ezt a pár napot! Csak megjön a tavasz! - mondta Evelyn.

Mentek. Már fáztak, keményebb volt a tél, mint gondolták. Korán sötétedett. a városi világítás már legalább egy órája világított. Ahogy sűrűsödtek a kirakatok, lassítottak. Minden ruhát megkritizáltak. Hangosan beszéltek. arcuk piros volt, erősen fújt a szél. Hosszú sáljuk jó szolgálatot tett. A mozi előtt elhaladva egyre gondoltak és máris fordultak be az előcsarnokba. Sokan melegedtek már ott. Koránt sem volt mindenkinek jegye a következő előadásra. Fiatal fiúk harsányan röhögve nyomkodták az automatákat. Néhány flipper nem is működött tökéletesen, ha nem rázták őket "értő" kezek. A két lány nézegette a műsoron lévő filmek képeit, majd a büfénél vettek forró pattogatott kukoricát. Jó ízűen ropogtatták. Kellemes fűtött helyiség, idegnyugtató zsongás. Az egyik előadásnak vége volt, többen jöttek kifelé a mozi teremből.

George Hut lassan lépdelt lefelé a pár lépcsőn. Utálta önmagát. Sem ő, sem a jegykezelő nem vette észre, hogy eltévesztette az előadó termet. Hosszú idő után először mozdult ki otthonából, a válása után. Kicsit ki akart kapcsolódni, nevetni akart, ez volt az elképzelése.  Egy, már többször látott, francia csendőrökről szóló filmre vett jegyet. Abban a filmben nem lehet csalódni. Az első heves szerelmi jeleneteknél rájött, hogy tévedett. Fel akart állni, többen pisszegtek mögötte. Önbizalma megcsappant már hónapokkal előtte. azt semmi sem pótolhatta. Magas férfi volt, jó felépítésű, nem félt az árnyékától. De most a háta mögötti sorok egy gyűlölt személlyé összeállva legyűrték agyát, megszégyenítve visszaült, lehunyta szemét. A lihegő hangok elől nem volt menekülés, a fülét azért még sem foghatja be. Aztán végignézte a filmet. Sokat ártott neki. Teljesen felizgult. Mintha az egész világ rajta röhögne. Lassan lépdelt, adott magának időt, hogy a gyűlölt pofákat egyesével szemügyre vegye. Mi van itt? Mindenki a vígjátékot nézte? Csak ő tévedt be a másik terembe? És még valamit felfedezett. Szinte az összes néző nő volt. Fiatal, idősebb, de mind milyen jó nő! Forrt az indulat benne. Az arcok a szemeláttára váltottak formát. Jennifer Hut , több tucat alakban állt ott. George megdörzsölte a szemét. Minden helyreállt megint. Csak a gyűlölet maradt a régi. Két fiatal lány mellett haladt el, azok hangosan nevettek. Biztosan rajta. Pedig hát ők is nevetségesek voltak abban a hihetetlenül rövid rakott szoknyájukban. Még vissza is nézett rájuk. Főleg a vörös hajú fejlett lány hahotázott. szeretett volna odamenni hozzájuk és jól pofon vágni a taknyost. De ment tovább. Kint megcsapta a hideg. Nagykabátban ülte végig az előadást, nagyon rámelegedett a ruha. Nagyon érezte a kora esti hideget. Megállt az üvegajtó előtt és várta, hogy elhaladjon előtte a tömeg. Elhatározta, hogy elsétál a benzinkút felé. Ott vannak kint lányok, sétálgatva várják az olyan szerencsétleneket, mint ő is. Még soha nem vett nőt, de ma nő kell neki. Megveszi a legjobbat. Az árakat nem ismerte, de ő gazdag, mindent meg tud venni. Eddigi élete ezt bizonyította. Mindent elért a pénzzel. Pozíciót, szép feleséget, csak a boldogságot nem tudta megvenni és erre tíz évi házasság után jött rá. Lassú mozgása nem segítette a vérkeringését, még sokáig kínlódott a hideg szélben.

Evelyn és Vivian a pattogatott kukorica utolját szedegették ki a papírzacskóból. Érdekes, de az utolsó szemek, kicsik mindig és totál kemények. Siettek az utcán, hamar be akartak ülni a cukrászdába.

- Hello, lányok! üdvözölte a belépő Vivianéket Madam Ruban. Jó pár napja nem látta már őket.

- Hogy van asszonyom? - kérdezte udvariasan Evelyn és félt valami hosszú választól, mert nagyon nem értette a francia nő akcentusát.

Szerették az idős hölgyet, aki felvállalta az "ókori" kinézetet, hogy a kis cukrászda meleg légkörét még jobban emelje. Itt jobbára csöndes vendégek fogyasztottak. Csak ha a kimenős diáklányok szabadultak be, akkor volt kicsit komolyabb probléma. De akkor volt fogyasztás. A sütemények gyorsan keltek.

Madam Ruban személyesen kísért mindenkit az asztalhoz, ha tehette és aztán figyelmesen hátralépett, nem akarta egyből zavarni a vendégeket a rendelés felvétellel. Legyen ideje mindenkinek szusszanni és átgondolni a süteményevés stratégiáját. Mindenki akkora habossüteményt rendel, amekkorát csak akar, mert mindenki úgy hízik el ahogy akar. Ez volt Madam Ruban elképzelése az életről. És ez az elképzelés jól dolgozott. A cukrászda gond nélkül eltartotta őt és a "kis unokáját", a húsz éves Pault. Két alkalmazottjuk volt. Egy fiatalabb pincér és egy szakmájában megöregedett cukrász. Mindent egybevéve, a városka egyik gasztronómiai nevezetessége ez a kis francia cukrászda.

Evelyn élvezettel szabdalta a krémesét a széles villával. a friss sütemény illatától elvesztette önuralmát. Még meg sem ette az elsőt, már fészkelődött. Bejövet látta, hogy nem sok krémes volt a pulton.

Paul, a kis unoka, közelített az asztal felé, már messziről mosolygott. Vivian felugrott és a fiú elé ment. Pár méterre az asztaluktól megállította és valamit mondott a fiúnak fojtott hangon. Az csak bólogatott és nézte Evelynt a Vivian válla felett. Aztán sarkon fordult és visszament az irodába.

- Te ismered az öreglány unokáját? Mert ez, ugye ő? - ügyeskedte ki a szavakat Evelyn a falatok között.

A válaszra nem is lett volna annyira kíváncsi, ha a barátnője nem pirul el olyan erősen. Evelyn csak nézett. Vivian, ki magabiztos féktelenségéről volt híres, most csak hebegett. Kicsit szégyellte, hogy titka van az Evelyn előtt. De, hogy is magyarázná meg Evelynnek a dolgokat. Késve már, még rosszabb lenne! Ők, akik szinte össze vannak nőve, majdnem minden percük közös, köztük ez a dolog talán éket ütne. Csak azon hétvégeken nem voltak együtt, mikor nem látogatta meg a Taylorékat. És arra alig volt példa.

- Ismered a srácot? - kérdezte megint, de a válasz kézenfekvő volt.

- Igen, ő a Paul! Majd mesélek róla, ha hazamentünk, jó? - próbálta lezárni a témát Vivian.

Aztán ügyesen vezette a beszélgetés fonalát, elaltatta barátnője kíváncsiságát. Az időt húzta, arra törekedett, hogy észrevétlenül kicsússzanak az időből és a régi jó bevett szokásukhoz híven taxizzanak vissza az intézetig. Az óra a falon elütötte a nyolcat. Vivian felszisszent.

- Hú! Jól eldumcsiztunk! Hívok egy taxit! - mondta készségesen és Madam Rubanhoz fordult.

- Madam, használhatnánk a telefont? - kérdezte.

- Persze kisasszony! - mondta és felvette egyik kedvenc, gyerekeknek fenntartott mosolyát.

Vivan felugrott az asztaltól és az irodába ment. Percek múltak és semmi!  Evelyn kicsit bután azon meditált, hogy mi tarthat ilyen sokáig egy taxirendelésben.

- Valami baj van a telefonnal! - mondta Vivian, mikor visszaérkezett. - Mit csináljunk?

- Oké, oké! Most az én köröm van! Ugye?  De nem gond, fogok egyet az utcán és itt vagyok rögtön. Addig ülj nyugton! - mondta Evelyn és ment.

Sálját menetközben csavarta maga köré és gyűrte a rövid bőrjackiébe. Határozottan fázott. A bevásárló központ fényei világítottak, de már mindenhol zárva voltak az automata ajtók. Evelyn kilépett. A benzinkútnál van telefon, vagy a discónál. Nézte az elhaladó kocsikat, sehol egy taxi. Nagyon fázott. Ahogy közeledett a benzinkúthoz lassította lépteit, mert már látta, hogy mind a két fülke foglalt. A park mentén haladt, a discóból kiáradó hatalmas zenezaj összekeveredett némelyik  autó rosszul tuningolt hangjával. Evelyn nézte a leheletét, kíváncsi volt, hogy meddig tudja kifújni a párát. Egy férfi álldogált az egyik padnál, utolsót beleszívott a cigarettájába és eltaposta a csikket.

- Hello! - mondta ahogy a lány melléért.

- Hello, Mister! - mondta Evelyn és ment tovább.

- Mennyi? - hallotta a bizonytalan hangot a háta mögött és megállt, mert nem tudta, hogy mi a helyzet.

- Tessék? - kérdezte udvariasan.

George Hut tett pár lépést a lány felé és már nem volt biztos a dolgában. A megelőző fél órában három kurvával próbálkozott, de sehogyan sem sikerült kontaktot teremteni velük. Nem volt meg hozzá a szövege. Az egyik kinevette, a másik kettő egyenesen lehülyézte és elzavarta Georgeot.

Evelyn is jött pár lépést vissza.

- Mennyi egy kör? - kérdezte nagyon gyorsan a férfi, hamar túl akart lenni a megalázáson, mert valahogy érezte, hogy itt sem lesz sikere.

Evelyn ott állt előtte. Tűsarkú csizmájában alig hatott alacsonyabbnak.  Rosszul látta a férfi arcát, pont két lámpa között voltak. Kérdően tekintett George Hutra.

- Mennyiért jössz el velem? kérdezte megint a férfi.

A lány most értette meg. A férfi már fogta a rövid jackiéjét és húzta be a sötétbe. Evelyn nem jutott szóhoz. Kirántotta a karját a férfi kezéből és pofonvágta. A hidegben, a szélfújta arcon nagyon fájdalmasan csattant az ütés. George Hut agyát elöntötte a vér. Elkapta a lányt, magához szorítva felemelte. Ügyetlenül, hátrálva bevergődött a bokrok közé. Csodálkozott önmagán és azon, hogy a lány nem kiáltozik. Evelynnek elment a hangja, próbált rugdalózni, de nem ért semmit. A férfi lihegve megállt és azon gondolkodott, a pillanat tört részéig,  hogy mit akar ő itt. Ilyen egy hülye helyzetet. Letegye ezt a lányt és kérjen tőle bocsánatot? De ahogy érezte a női testet, kitört belőle az örökké bujkáló brutalitás, amivel az egész életet kezelte és leteperte Evelynt a földre.

- Várj még egy kicsit! - mondta magának a lány.

George Hut soha nem hitte volna, hogy ilyen könnyen adják meg magukat a nők. A földre szorítva a lányt már rajta feküdt. A keze remegve csúszott felfelé a jackie és a vastag pulóver alatt. Meghökkent. A lány teljesen fejletlen volt. Ekkor érte az ütés. Evelyn szabaddá vált balkezével "dolgozott". Egyenesen a férfi szemébe vágott, gyorsan ráismételt és már ki is szabadította magát a férfi súlya alól. Az megragadta a lány lábát és újból lerántotta. Evelyn esés közben rúgott, de a férfi vastag kabátja minden erőt elnyelt. Ott hadakoztak némán. Evelyn csak úgy tudott szabadulni, hogy ott hagyta csizmáját a férfi kezében. Egymást cibálva talpra álltak. George Hut valamiféle megoldást akart kicsikarni. Nem fogta fel, hogy lehet az, hogy egy meglett, nem gyáva férfi nem boldogul egy nővel. Ha valahogy le tudna lépni, de ez a nő, ez a lány már nem engedi el. Evelyn nagyon vigyázott, hogy a férfi nehogy megint megfoghassa. A rúgásokról letett, az egyetlen pontra a támadó arcára koncentrált. Annak ellenére, hogy egyik csizmája nélkül nehezen mozgott, még kétszer megütötte az egyre dühösebb férfit. A szemre mért ütés következtében George Hut csak úgy vaktában vagdalkozott. Minden áron el akarta csípni Evelyn karját. Evelyn egy újabb, nagy erejű ütéssel eltalálta a férfi fülét. Az felordított és egy nagyot lépve elérte Evelyn jackiének az ujját. A lány villámgyorsan kifordult és a levegőbe ugorva a másik könyökével leütötte a férfit. Ott állt felette pár másodpercig.

- Győztem! - gondolta és futni kezdett kifelé a bokrok közül.

A tíz méter távolság, ki az útig végtelennek hatott. Egyik lábán a csizmával, nem is volt nevezhető ez futásnak. Nem a félelem űzte. Talán csak meglepett volt az elképesztő esemény hatására, de mielőbb el akart távolodni ettől a helytől. Egy alacsonyan kihúzott drótban megakadt és elvágódott. Kint volt már a járda betonján, a harisnyája szinte hangot adott, ahogy végigszakadt a térdén. Felállt és körbenézett. Kezét megnyálazta és ledörzsölte a kiserkenő vérét.

- Segítség, segítség! - hallotta a háta mögül igen gyengén a zajban.

Ahogy hátranézett, látta, hogy a férfi csörtet ki a bozótból. Evelyn nem értette a dolgot. Hülye ez a világ? Teljesen zavartan viselkedett. Újból futni kezdett a benzinkút felé. George Hut ordítozott artikulátlan hangon.

- Segítség! Kiraboltak! - arra gondolt, hogy ezt a vonalat kell követnie, mert ahogy jó pár másodperc után magához tért és jött volna ki a bozótból, látta, hogy rendőrautó közelít villogó lámpával. Nem tudta, hogy a lány mit fog csinálni.

- Figyeld, ott valami történt! - mondta a sofőr a társának.

- Ja, biztos levette az a ringyó a balekot. Nézd, hogy hadonászik az a barom! - nevetett a másik.

A kocsi felgyorsult és a nehézkesen futó Evelyn elé vágott. George Hut még az életében nem futott ilyen gyorsan. Még mielőtt a lány meg tud szólalni, neki ott kell lennie.

- Kiraboltak! - ordította.

A rendőrök kiszálltak a kocsiból. Néhány kíváncsi közelebb merészkedett. Itt a lánysoron minden nap van valami.

- Kiraboltak! - ordította George Hut.

A papírokat kérem! - mondta az egyik rendőr.

- Kérem, a tárcám ennél a nőnél van! - mondta George Hut.

Evelyn először szólalt meg hosszú-hosszú hallgatás után.

- Ez az ember meg akart erőszakolni!

- No csak sorjában! - mondta kimérten a sofőr.

- Forgasd ki a zsebeidet! - mondta Evelynnek a másik rendőr.

Neki az első másodpercek óta az volt a szilárd elképzelése, hogy szegény, hülye palit jól levette a ringyó.

Evelyn kipakolt a zsebeiből. Csak papír zsebkendők és pár bankjegy volt nála. Mindent a rendőrkocsi motorháztetőjére rakott. Tartotta a kezét felettük, mert nem akarta, hogy a szél elvigyen valamit is.

- Hol van az úr tárcája? - kérdezte durván a rendőr.

- Biztos eldobta futás közben! - győzködött George Hut.

- Hé, Ron! Ez nem olyan egyszerű! Ezek egymást vádolják! A Mister is pakoljon ki, mert hogy ha a lány nem rabolta ki, akkor még a zsebében lehet a tárca! - mondta a sofőr.

George Hut soha életében nem volt egy gondolkodó alkat. Logikája igen alacsony fokon állt. Most azonban tudta, hogy baj van. Ehhez a szerephez elengedhetetlen lett volna, hogy eldobja a tárcáját. Most már késő volt, zavarba jött. Megtagadta a rendőri felszólítást, mondván ő vádolja itt a lányt és az csak ügyeskedik itt az erőszak szöveggel. Teljesen fel volt háborodva, akkor is, mikor mindkettőjükre rátették a bilincset, mert a két rendőr úgy látta, hogy be kell vinniük a két felet a rendőrségre. Bent az őrszobán George Hut nem tudott kibújni a vizsgálat alól.

- Hát ez meg micsoda? - kérdezte a Ron nevű rendőr, felmutatva a bőrtárcát. - Mr. George Hut! - olvasta fennhangon az egyik plasztikkártyáról.

Csak hárman voltak a jegyzőkönyvvezetővel együtt. Evelynt a másik szobában vallatták.  George Hut próbált magyarázkodni és egyre jobban elhitte a saját történetét.

- Ez csak úgy lehet, hogy szédültségemben gondoltam, hogy a tárcám kivette az a kurva. Mert, ugye valamivel leütött ott a sötétben. - mondta és jelentőségteljesen simogatta az arcát, ahol még mindég voltak a vérnyomok.

Ez biztos meggyőzi a rendőröket, mégis csak ő vérzik és nem a lány. Eltekintve a térdétől, ami szökése közbe sérülhetett meg.

Az írógép ropogtatta nagy sebességgel a betűket, George Hut vallomása egy kerek történetté állt össze.

Igen, ő akart ma egy nőt, de soha ezelőtt még nem volt a lánysoron. Nem ,ő nem szexuális kapcsolatra törekedett, hanem csak egy pár meleg emberi szóra vágyott. A lány mondta, hogy menjenek át a bozóton a park másik oldalára, ott is vannak padok és védettebb a széltől. És, akkor ott valahogy a háta mögé került és le akarta ütni valamivel. Ő pont visszanézett és így érhette az ütés az arcán. A csizmáról ő nem tud semmit, neki semmi köze hozzá és a rendőrség hasson oda, hogy ilyen dolgok ne fordulhassanak elő. Mert ő ugye, egy nagyon gazdag ember, töménytelen adót fizet és az adófizetőknek kijár a védelem. És még valamit, ő most már nem is fog mást mondani, rendeljék ide az ügyvédjét.

A másik teremben a vizsgálatot vezető rendőr halkan, szinte suttogva beszélt. Evelynnek nagyon kellett koncentrálnia, hogy mit is kérdeznek tőle. A lány dörzsölgette a csuklóját, sokat mozgatta a bilincsben a kezeit és azok egyre szorosabban fogtak. Most, hogy levették róla a fogazott krómnikkel karikákat, éles nyomok látszottak a kezén.

- 15 éves vagyok és már volt rajtam bilincs! - gondolta.

Sírni akart, de a sors megtagadta tőle az ilyen forma megkönnyebbülést. A nagyfokú önfegyelem, amit a küzdősport hozott ki belőle, végleg gátat szabott a könnyeinek. Nézte a férfi arcát az asztal túl oldalán és feleszmélt gondolataiból. Valamit kérdeztek tőle.

- Kérem hívják ide Mrs. Thorntont, az iskolám igazgatóját, mert nekem itt senkim nincs a városban! - mondta Evelyn és pont jól jött ki ez a mondata, mert nem értette az előző kérdést.

- Igen, máris ugrunk és felhívjuk az igazgatónőt, annak úgy sincs jobb dolga, mint, hogy kisegítse a bajba jutott tanulóit! - felelte suttogva a nyomozó.

A nyomozó szusszantott, mintha kifáradt volna a hosszú mondattól és kirántotta a gépből a papírt.

- Na! Dióhéjban ennyi a történet! - mondta és messzire eltartotta magától a papírt, a külalakot gusztálva.

- Evelyn Fabrus, született New-York, 1973.

A lánysoron összetűzésbe került Mr. George Huttal és saját bevallása szerint a férfi meg akarta erőszakolni. Önvédelemből leütötte a támadót és futott volna el a helyszínről, mikor a járőröző kocsink feltartóztatta. Bla, bla, bla..... - mondta a suttogó, valami humort akart bevinni a száraz rendőri szövegbe.

Letette a papírt a lány elé és tollat nyomott a kezébe. Evelyn nézte a tollat és gondolkodott.

- Hát ez így megy?!

- Ezen a papíron csak a nevem és az adataim jók, minden egyéb hülyeség! Mi az, hogy "bla, bla, bla...? - kérdezte fennhangon. - Ezt nem írom alá!

- Akkor kíváncsi lennék, hogy hogyan szól az a jegyzőkönyv, amit te is aláírnál? - kérdezte a rendőr.

- Telefonálni akartam a benzinkúttól taxiért és a park mentén megtámadott az az őrült. Becipelt a bozótba és ott én leütöttem és el akartam tűnni a helyszínről, ... mert már nem is tudom, hogy miért!  És kérem, hívják ide Mrs. Thorntont az igazgatónőt! - mondta Evelyn.

Mivel nem jutottak tovább az ügyben, a rendőrség emberei kénytelenek volt berendelni Mr. Hut ügyvédjét és a lányiskola igazgatónőjét. Míg a kérdéses személyek megérkeztek egy szembesítést szorgalmazott a Ron nevű rendőr.

Mr. George Hut fel volt bőszülve, milyen jogon vonják kétségbe a szavait.  Mi az, hogy ez a kurva csak egy diáklány? Biztos kevés zsebpénzt kap és a soron egy kicsit kiegészíti markecolással. És, hogy őt kézzel leütötte az a nyiszlett? Nem, az nevetséges állítás, nézzenek csak a lányra. Ott a bozótosban biztos el van dugva az eszköze, amivel dolgozni szokott. És milyenek a megszégyenített férfiak? Nem kiáltanak rendőrért. De ő más! Ő tudja a kötelességét. Ő jelenteni akarta az esetet.

A rendőr Evelynre nézett. Tőle várta a visszavágást. Nem először volt ilyen esetre példa. Készenlétben álltak a társaival, mert néha tettlegességre is fajult a dolog a lányok és az előállított balekok között.

- Ez a férfi szerintem nem normális! Minden szava hazugság! - mondta a lány.

- Neked is kirendelünk egy ügyvédet, ne aggódj! Az majd ellátja a védelmedet! - mondta a Ron nevű rendőr.

- Nekem van ügyvédem, csak nem tudom fejből a telefonszámát! Ivan Bonafortuna, ha annyira akarják rögtön felhívhatják New- Yorkban. - mondta Evelyn, mert ha ügyvéd jön szóba, az Ivan a legjobb, ahogy azt mindig is hallotta a családban.

- Na, hogy fel van szerelkezve ez a ringyó! - kelt ki magából újfent George Hut.

- Mr. Hut, kérem fegyelmezze magát! - hallatszott rendkívül halkan a figyelmeztetés.

A halkszavú rendőr, most, hogy hallotta az eset másik variánsát, és látta a szembenálló felek magatartását, gondolkodóba esett. Egy abszolút szimpla eset ez, csak a helyszínelők, Ron hibájából, elhamarkodottan behozták a két felet. Hogy-hogy nem nézték meg a dulakodás helyét, mi van az elveszett csizmával? Most értesült a tálca megkerüléséről. Ez mind Ron hibája. Ő mindig a "lányok" ellen van. Sokszor röhögve meséli, hogy tolt ki némelyik szerencsétlennel.

Nézett egyikről a másikra a teremben, egy hideg arcot látott, az Evelynét. Nem látszott rajta félelem, inkább csak utálat a jelenlevők felé. Ő nem hadonászott, nem emelte meg a hangját. Amióta bent van a rendőrségen, nem mondott tizenöt mondatnál többet. Rámelegedhetett a jackieje, a sálját lassan húzta, tekerte le magáról.

- Hány méter az a sál? - kérdezte a halkszavú rendőr magától.

Valamit olvasott az előbb, ami nem illik valahogy ebbe a képbe. Kezében forgatta a két felvett jegyzőkönyvet és nem tudta, hogy melyik sor adja a megoldást? Dühös lett önmagára, nagyot szusszantott, ez rossz szokása volt. Gyorsan végigolvasta a jegyzőkönyvet, amit ő pötyögtetett le nagy kínnal. Semmit sem ér, mert a lány megtagadta az aláírását. Pedig mennyi munkája feküdt benne! Semmi, de semmi sem volt ellentétben a lány magatartásával.

Olvasta a George Hut, nagyképű bemondásaival tele sorokat. De undorítóak tudnak lenni néha a gazdagok! Még hogy az adók, amit befizetnek! Meg a rendőri fizetés. Olvasta a sorokat és hirtelen tudta, hogy mit is akar. Fel kellett, hogy emelje a karját, mert normálisan a hangját igen ritkán hallották meg. Ron vette észre, hogy kollégája akar valamit közölni velük.

- Várjatok! - szólalt meg. - Az öregnek van valami a tarsolyában!

- Igen, igen! Mr. Hutnak szeretnék valamit visszaolvasni! ... "kiegészíti markecolással, ... és őt kézzel leütötte az a nyiszlett? ... Nem, ez nevetséges állítás. Csak nézzenek a lányra!"

Az öreg rendőr Evelynre nézett és intett neki.

- Bújj ki a jackiedből lányom! - suttogta.

Evelyn gépiesen előrelépett és a már félig lehúzott zipzárat kioldotta. Balkezében lógatta bőrjackiejét. Ő volt az utolsó, aki ráeszmélt, hogy mit is akart ez a szituáció igazolni.

- Mr. Hut! Honnan tudta, hogy a lány nyiszlett? - kérdezte az idős nyomozó és bánta, hogy nem tudta megkerülni valahogy a "nyiszlett" szót.

George Hut nem válaszolt, nagyot nyelt, nem volt ő elég okos ehhez a szerephez. Miért van ő itt, és főképp hol lehet az ügyvédje. A város olyan kicsi, hogy kocsival át lehet szaladni 10-12 perc alatt. Ezek a rohadt rendőrök még csapdát állítanak neki. Mondta ő egyáltalán, hogy nyiszlett? Dehát az öreg az ő vallomását olvasta vissza. És ő még alá is írta. Nem, ő aztán semmit sem mond!

Ron nem osztotta a társai megkönnyebbülését, miután idősebb kollégájuk egyértelműbbé tette az eset leírását. Szólni nem mert, mert túlzottan tekintélytisztelő volt. Itt a kapitányságon, csak a parancsnok és a halkszavú rendőr voltak régebbiek nála. Mindenki mást lenézett a csapatából.

Azt el kellett, hogy ismerje, hogy az öreg nagyon bevitte az erdőbe ezt a felfuvalkodott, gazdag, hülyét. Legalább ezen tudott vigasztalódni. Mert ugye, az első másodpercekben senki sem tudhatta, hogy a lány "nyiszlett". A bőrjackiejében, a sállal többszörösen körbe tekerve, egy magas, erős, hosszúlábú nő hatását keltette Evelyn. De most így, ahogy ott állt a lány, minden volt csak nem egy nagy szám. Az arca lehet, hogy szép lenne, ha lemosná magáról a szutykot, de a lánysoron soha nem a szép arcért fizetnek.

Megérkezett Mrs. Thornton, az ügyeletes, ajtónál posztoló rendőr bevezette őt a szobába, ahol a vizsgálat folyt. Az utóbbi órában a lehető legrosszabbakra számított. Eltűnt egy tanulója a városban. Az örökké vidám és magabiztos Vivian Dombrowsky sírva telefonált neki, miután az iskola gondnokságán keresztül megtudta a privát számát. Mrs. Thornton a sokkoló hatású hír után hosszú percekig zavart gondolatait próbálta csatasorba állítani. De kifogott rajta a zilált idegrendszere. Hirtelen nem is a legkézenfekvőbb megoldást vette számításba, a rendőrséget értesíteni, hanem kapkodva körbetelefonálta a tanártársait. Mindegyiktől csak a kioktatást kapta. Végre tárcsázta a rendőrség egyszerű számát. Egy üzenetrögzítő automata hangját hallotta.

- Minden vonal foglalt, kérem mondja be az üzenetét és a telefonszámát, azonnal visszahívjuk!

- Na, még ez is! - gondolta Mrs. Thornton, ahogy visszahelyezte a kagylót.

Összerezzent, a keze még rajta volt a készüléken, mikor az élesen csengeni kezdett.

- Igen, Mrs. Thornton vagyok és az automatájukkal beszéltem, hogy az egyik diáklányunk eltűnt! ... Tessék? .... Mi az? - az igazgatónő csodálkozott és örült is egyszerre, mikor azt hallotta, hogy az eltűnt lány a rendőrségen van már. - Igen, azonnal indulok!

És most itt van és látja Evelynt a szoba közepén, szemlére kiállítva. Vajon mit akarhatnak ettől a jó gyerektől?

- Evelyn, mi van veled kedvesem? - kérdezte a lányt.

Nem figyelt ő egyik rendőrre sem, nincs velük beszélnivalója. De akarta vagy sem, perceken belül megtudta egész részletességében mind a két verziót a történtekről. Nem tudok objektív maradni. Nagy szerencséje volt George Hutnak, hogy visszavezették a másik szobába, így megúszott egy heves kirohanást.

- Mr,  Mr. ... - mondta Mrs. Thornton, mert nem emlékezett a halkszavú rendőr nevére.

- Donald Sets! - suttogta a hang.

- Szóval, Mr. Sets! Én most megfogom ennek a gyereknek a kezét és viszem haza a kollégiumba, mert remélem nem akarják vádolni ilyen mocskos üggyel? - mondta az igazgatónő.

Ron még szerette volna a hangját hallatni, de nem sok sanszot adott magának már ebben a dologban. Itt már csak a Mr. Hut ügyvédje tudna valamit kavarni, de még mindég nem került elő. Az viszont igaz, hogy a lányt egyelőre el kell engedni.

Evelyn csak hallgatott, hallgatása mögött ott izzott a gyűlölet. Még akkor sem szólalt meg, mikor Mrs. Thorntonnal elhagyta a szobát. Nem érezte, hogy köszönnie kellene. Nem érzett semmit, fogta a tanárnője kezét és ment. Annyit azért sejtett, hogy ebből bírósági tárgyalás lesz, ha az a féreg férfi fenntartja a rablási meséjét. Ha meg nem, akkor a rendőrség viszi tovább "hivatalból" a nemi erőszak vonalat.

Az ügynek nagyon hamar lett folytatása. Mr. Hut tartotta magát a vádjához, nem tudta hogy lehetne visszalépni. Nem volt őszinte ügyvédjével sem, szégyellte volna az esetleges rosszalló pillantásokat. Nathan Bishoph, az ügyvédje, meglátogatta az igazgatónőt és próbált valami használhatót kiszedni belőle, de semmire sem jutott. Hacsak az nem volt hasznos, hogy Evelyn önvédelmi sportot űz a többi diáklányhoz hasonlóan. Felvette a kapcsolatot Mr. Ivan Bonafortunaval is. A telefon beszélgetés után napokig elemezte önmagában a hallottakat, sajátos csatatervet dolgozott ki.

A tárgyalás előtti napok egyikén felkereste a Tae Kwando klub edzőjét. Újságírónak adta ki magát és ügyesen beszéltette a karcsú japánt. Szinte véletlenül rátért a városkát foglalkoztató Fabrus kontra Hut eseményre.

- Szerencsés ember az a Mr. Hut! - mondta tört angolsággal az edző.

- Hogy, hogy szerencsés! - kérdezett vissza Nathan Bishoph.

- Az a lány életveszélyes, ha nem olyan vasfegyelmű lett volna, mint amilyen volt, ijedtében megölhette volna a támadóját! - válaszolta a japán és boldog volt, hogy egy hosszú mondatot viszonylag kisebb hibákkal végigmondott.

Mr. Bishoph szerette volna azt hallani, hogy Evelyn fegyelmezetlen, tisztességtelen sportoló, aki szereti a jogtalan, szabálytalan megmozdulásokat, de nem!  Persze, ő nem azért ügyvéd, hogy ne találjon valami jól valószínűsíthető szöveget, amivel majd elámíthatja a hallgatóságot. Mindent egybevéve nem sokat lehetett az ügyről beszélni.

A bírósági tárgyaláson húsz perc alatt elmondta Mr. George Hut méltatását. Akinek sokat köszönhet a város, mert üzemeiben több tucat munkás dolgozik. Sokak által tisztelt ember, aki meggondolatlanul egy ilyen kényelmetlen szituációba keveredett.

Itt egy rafinált, fiatal lány önigazoló mocskos tervéről van szó! Az lehet, hogy Mr. George Hut rosszul ítéli meg az esemény valódi indítékát. Nem rablásról van itt szó, hanem egy provokációról. Egy gyilkos sportot űző lány beteges kíváncsisága hozta létre ezt a lehetetlen esetet. Hamis emancipáció, hamis önvédelmi törekvések, ide jut a világ, ha a lányokat, nőket meghülyítik a politikusok és a tanárok.

Itt van Evelyn Fabrus! Kitanulta a Tae Kwandot. Versenyen még nem volt hajlandó levezetni az energiáját, illetve ott bizonyítani a tudását, nem, de már védtelen férfin ki akarta próbálni a tudását. Szerencsére emberére akadt. Mert Mr. George Hut egy kemény férfi. A támadó csak valami olcsó, vásári trükkel tudta ideig-óráig biztosítani a győzelmét. Mert az itt tisztán látható, hogy ügyfele nem engedte a lányt megszökni a tett színhelyéről. Ha minden férfi így viselkedne, ne lennének azok a kétes hírű esetek a lánysoron, sőt, talán lánysor sem lenne sokáig!

Nathan Bishoph tudta, hogy a képet a lehető legfeketébbre kell, hogy fesse. Az ellenfél ügyvédje sem hülye, annak a tarsolyában számos felmentő tanúvallomás lehet. Ha ő nem is tudott semmiféle rossz, terhelő tanúvallomást beszerezni a városban, az nem azt jelenti, hogy az ellenfél ügyvédje nem tudott organizálni valamiféle dicshimnuszt a védence számára.

Ivan Bonafortuna két napon át járta a várost. Evelyntől megkövetelte, hogy végig vele legyen. Viviantől kikérdezte a cukrászdában történtek minden másodpercét. Az egész hosszú utat a kollégiumtól a francia cukrászdáig többször megtette Evelynnel sétálva. Szóval tartotta kicsi kedvencét. Egyfajta "kibeszélem magamból a problémát" terápiát alkalmaztatott a lánnyal. Csodálkozott, hogy a lány mennyire kemény. De lehet, hogy ez egy felvett álarc, ami mögött, igenis ott van a keserűség. Ivan aggódott a lányért. Lehet, hogy egy életre megkapta a sebet. Az ügyet megfordítják és megnyerik, ez nem volt kétséges az ügyvéd előtt, mert ő ezer százalékig ismerte ezt a gyereket. Hozzá a kétség legkisebb árnyéka sem férhet.

A bírósági tárgyalásra számos tanú jelentkezését kérte. Számított arra, hogy George Hut ügyvédje nem fog tudni tanúkat szerezni. Ez így is volt, de azt meg kell hagyni, hogy szépen felépítette a vádat ez a Nathan Bishoph.

A tanúk padján, Madam Ruban, Mrs. Thornton és a japán edző csak a legszebbeket mondhatták Evelyn Fabrusról. Mr. Nathan Bishophnak nem volt kérdése a tanúkhoz.

- Nagyon sajnálatra méltó az a vád, majdnem hogy nevetséges, ami csak úgy bemondásos alapon nyugszik. Sehol egy tanú, sehol egy bizonyíték. Egy meggyőzőnek ható vádbeszéd, majdnem szociológiai értekezés a társadalmi élet sötétebb oldaláról, egyébként semmi! Csak együttérzésemet tudom kifejezni Mr. Nathan Bishoph iránt, egy eleve bukásra ítélt ügyet képvisel és kívánom, hogy készüljön fel jobban majd ügyfele védelmére, mert ez az ügy nem fejeződik be Evelyn Fabrus felmentésével. - kezdte védőbeszédjét Mr. Ivan Bonafortuna.

Kegyetlen volt, levegővételnyi időt sem engedett a hallgatóságnak és az esküdteknek, csak a bíró hallgatta az öreg ügyvédet közömbös arccal. Ő azért edzett volt. Tudta, hogy védő, vagy vádló milyen trükkös szófacsarással dolgozik.

- Először szeretnék a vádbeszéd első, rendkívül primitív részére utalni. Mr. Nathan Bishoph szépen ecsetelte ügyfele nagyszerűségét. De ez édes kevés, mert ha arra akart kilyukadni, hogy milyen gazdag a Mr. Hut, gondolom, nem a legfontosabb dologra összpontosított. Remélem a hallgatóság egyet ért velem, ha azt mondom, a gazdagság nem erény. Vagy ha az, akkor meg kell itt említenem, hogy védencem sem szegény ember. Mint a család ügyvédje és a fiatal Evelyn Fabrus egyik gyámja, vagyoni helyzetéről első kézből kapott információkkal rendelkezem. De mint mondottam, szerintem nem erény a gazdagság és mi nem várjuk a tisztelt bíróságtól, hogy meghajoljon Evelyn Fabrus 350 milliós vagyona előtt. Ha a bíróság meghajol a mi oldalunkra, az a gyermek tiszta lényének legyen köszönhető.

Mr. Nathan Bishoph mosolyogva hallgatta idős kollégájának a bevezető szavait. Az ügyvédek nem haragszanak egymásra. A szópárbajokban soha nem sérül meg senki. Ha korrektül gondolkodik egy szakember, csak örülhet egy-egy frappáns visszavágásnak. A hallgatóság soraiban többen nevettek. Vették Ivan borotva éles poénjait. Mr. Bishoph most örült, hogy nem erőltette a rablás vonalát, most az ő rovására nevetnének az emberek. Azt tudta, hogy Evelyn nem származhatott szegény családból, az olyan bentlakásos kollégiumok, - ahol Evelyn tanult, -  jobbára csak a kiváltságosoknak van fenntartva. De a 350 millió dolláros vagyon kicsit sok volt az ő fülének is.

Ivan Bonafortuna egy másodperc szünetet sem tartott, egy kicsit lazított a nyakkendője szorításán és folytatta a majdnem gúnyos elemzését.

- Mr. Nathan Bishoph azt állítja, hogy Evelyn Fabrus előre megfontolt szándékkal ment ki a lánysorra, valami balekot keresni, akin kipróbálhatja a tanult, gyilkos képességeit. Ide, csak annyit szeretnék hozzáfűzni, hogy védencemnek más programja volt. Ugyanis amit Mr. Nathan Bishoph kénytelen volt elhallgatni, ha egyáltalán volt róla tudomása, hogy Evelyn Fabrus este 20 óráig a Little Paris, francia cukrászdában volt. Csak az ottani telefon meghibásodása miatt ment volna a benzinkúthoz. Kérdés, mi lett volna, ha a cukrászda telefonja nem lett volna hibás? Evelyn és a barátnője, Vivian Dombrowsky - aki szintén űzi a vád által gyilkosnak titulált sportot, - csak taxival akartak visszatérni a kollégiumba. Apropó! Vivian Dombrowsky. Előfordulhatott volna az az eset, hogy Mr. George Hut attól a lánytól kapta volna meg a leckét, ha az akart volna taxiért kimenni az utcára.

A közönség már Ivané volt. Ezt tudta az öreg. Még az esküdteket akarta minden kételyüktől megszabadítani. Rendkívül diplomatikusan rátért a Mr. Sets által felfedezett összefüggésre, ami Evelyn fejletlenségét forszírozta.

- Meg kell említenem, hogy ez a tény mindem kétséget kizáróan bizonyítja, hogy Mr. Gerge Hut testi kontaktot létesített Evelyn Fabrussal és csak azután kaphatta meg az ütést, ami harcképtelenné tette őt. Ez a sorrendiség ellentmondásban van a vádló által elmondottakkal.

Mr. Donald Sets büszke volt magára. A nyomozásban ő letette az aduját az asztalra.

Ivan nem hibázott, minden mondata ült. Mikor befejezte a védőbeszédet, úgy hajolt meg tiszteletadásképpen a bíró és az esküdtek felé mint győztes. Mégsem volt abszolút elégedett. Egy embert nem tudott kihozni a bánatból, kis imádottját Evelynt. A lány csak ült a vádlottak padján, el volt fáradva. Gondolataiban a következő napok, hetek várható eseményei futottak. Hogy fogja most a második felvonást végigcsinálni?

Nincs visszaút! Amikor George Hut maga alá gyűrte őt, ott a bozótban, megtört a varázs. A felhőtlen gyermek évek elmúltak és a váltás nagyon kegyetlen volt. A férfi, aki ilyen durván ébresztette őt fel álmából, meg kell, hogy bűnhődjön. Neki személy szerint nem adósa George Hut, ő elintézte a férfit egy korrekt harcban, de az ilyen emberek nincsenek legyőzve.

A lány nem akart körbenézni. Nem volt kíváncsi a szinte gratuláló, mosolygó arcokra. ő a csupa szív lány, kivonta magát a kollektív örömből. Evelyn hozzátartozói érezték valahogy ezt a hidegséget, amit a lány sugárzott. Robert Fabrus a közönség első sorában ült. Nézte kis unokahúgát, nagyon bánatos volt. Meg tudta volna ölni George Hutot. Mindent elkövetett volna Evelyn egy mosolyáért. A napok, amit Evelynnel töltött itt az iskolavárosban nyomasztóak voltak. Jó volt Evelynnel, de felüdülés volt, mikor az öreg Ivan elvitte a gyereket, úgymond a bírósági tárgyalásra felkészülendő.

Az esküdtek nem sokat időztek a véleményük összehangolásával. Evelynt felmentették a vád alól. A lány felállt a padból és csendesen elindult kifelé a teremből. Nem lassított Robert mellett, nem lassított Benék mellett sem. Ben nem szólt utána, bár fájt a szíve nagyon, szerette volna magához ölelni a lányt.

- Elengedtem magam mellől, lám itt az eredmény! - gondolta és felelősnek érezte magát.

A hátsó sorokban ültek a lányok. Diáktársai. Őket is védte, mikor leütötte azt a brutális állatot. Mrs. Thornton kiverekedte magát a tanulói közül és Evelyn akarta, vagy sem, magához ölelte a magas lányt. Az első pillanatokban Mrs. Thornton jól tartotta magát, aztán kitört belőle a zokogás. Kemény asszonynak hitte magát, de ez az eset a kezdet kezdetétől ette az idegeit. Ölelte Evelynt és magában hálát adott az Istennek, hogy az önvédelmi sportot kötelezővé tette a lányok számára. Legnagyobb pedagógiai sikerének könyvelte el Evelyn helytállását. A diáktársak mellettük elhaladva megsimogatták Evelyn vállát.

A tárgyalóterem hamarosan kiürült. Idős hölgyek csoportja haladt végig a folyosón. Az ő számukra ez a tárgyalás egy volt a sok közül. Ma még van egy csalónak a bűnügye, oda még beülnek. Olyan jó kis időtöltés ez, együtt mindig pár barátnő. Késő délután majd ők is beülnek valahová egy kávéra és kitárgyalják, hogy melyik védő volt a legcsinosabb.

A diákok és a tanári kar jelenlevő része az iskolabusszal mentek vissza a kollégiumba. Az lehet, hogy Evelyn tudomást sem vett a hozzátartozóiról, de azok nem tettek le arról, hogy beszéljenek vele. Robert az öreg Ivan autójában ült. Benék, a cégük egy kis Iveco buszával követték a többieket. Raymond az egyik piros lámpánál lemaradt és elvesztette a többieket a szem elől. Tanácstalanul nézett Benre, de a férfi épp az ablakon nézett kifelé, nem vette észre, hogy szükség lenne a segítségére.

- A második utcán jobbra! - hallotta Raymond Randy hangját.

A fiú tudja itt a járást, számtalanszor beautózták a várost Evelynnel és Viviannel.

Raymond rákacsintott a fiúra.

- Csak semmi pánik! - nevetett az.

Mire az Iveco busz beállt az iskola parkolójába az iskolabusz már üres volt. Mindannyian bementek a főépületbe és Benék  megkeresték Mrs. Thorntont. Az igazgatónő, Ivannal, Roberttal és Evelynnel már várták őket a társalgóban. Robert vitte a szót.

- Mrs. Thornton, ha ön azt mondja, hogy nem kell Evelynt pszichiáterhoz vinni, akkor jó! Adok az ön véleményére. De az is biztos, hogy most én elviszem az unokahúgomat, minimum egy hétre!

Ivan helyeslően bólogatott. Evelyn tanulmányi eredményei nem sínylenék meg semmit. Nem egy kiváló tanuló, de egy hét kiesést nem fog megérezni a lány. Mrs. Thornton ott állt az ülő Evelyn háta mögött és kezeit a lány vállán nyugtatta. Igen, ennek a gyereknek kell valamiféle kikapcsolódás. Őrajta nem múlik. Vigyék el Evelynt egy hétre.

Evelyn csak ült ott, az igazgatónő szelíd erővel tartotta vissza, mert érezte, hogy a lány menne már a szobájába.

Róla beszéltek, a közeljövő napjairól és még sem volt érdekelt. A felnőttek társadalma nem állta ki próbát. Sajnálatos módon általánosított. Nem volt kíváncsi a szemekre, ült és nézte a cipőjét. Majd eldöntik, hogy mi legyen vele. Iskolás napok, vagy New-York, neki mindegy. Vagy talán itt maradni a lányokkal. Az lenne a legjobb? De nem kívánt véleményt nyilvánítani. Mikor Robert végképp eldöntötte, hogy viszi őt New-Yorkba, a mondat végét szinte meg sem várva felállt és elindult a szobájába néhány fontos dolgot összepakolni. Percek múltával csak beszólt a társaságnak.

- Kész vagyok Robert! Beülök a kocsitokba!

kisméretű sporttáskáját a vállára vetette és ment.

- Mr. Taylor nem irigylem önöket! - mondta Mrs. Thornton és Ben bólogatott.

Mindannyian elbúcsúztak az igazgatónőtől és mentek Evelyn után. A parkban lányok sétáltak. Az egyik csoportból kivált Vivian és a társaság nyomába eredt. Pár lépés megtétele után megtorpant és arra gondolt, hogy talán most mégsem kellene őket zavarni. Ben meglátta a kis ismerősüket és odaintette magukhoz. Vivian futott mint a szél. Jól eső érzés áradt benne szét. Ha most is észreveszik őt, akkor ő nem csak egy megtűrt személy ennek a családnak a közösségében, hanem egy igazi barát.

- Vivian, aztán elvárunk a hét végén! Nehogy lustálkodj és  a buszozás kifogás legyen! - kiáltotta felé Ben.

- Oké Ben! Én ott vagyok az első busszal! - nevetett Vivian.

Ha addig nem vidul fel a barátnője, majd kisüt ő valamit, amivel fel fogja dobni Evelynt. Ők aztán könnyen tudnak nevetni. Lopva Robertra pislantott. A fiatal ember mosolygott, pedig nehezére esett nagyon ebben a hangulatban, de ő is kedvelte ezt a féktelen vörös ördögöt. Odaszólt Viviannek.

- Persze, gyere! A buszpályaudvaron várunk majd, akarom mondani, várlak, mert az egyáltalán nem biztos, hogy a barátnődnek lesz-e hangulata kijönni velem eléd!

Aztán Robert is ment a többiek után. Az Iveco busz már húzott ki a parkolóból. Ivan várta a Robertot, rá akarta beszélni, hogy vezessen.

- Jól van, jól, Ivan! Majd én hajtok akkor! - mondta Robert, mikor kibökte az öreg szándékát.

Pihenni akart az öreg, elnyújtózni a hátsó ülésen. Követték az Iveco buszt. Kétszer megálltak az autópálya vendéglőknél. Evelynt nem tudta, sem Ivan, sem Robert kiparancsolni a kocsiból.

- Nem vagyok éhes! - mondta az első pihenő alkalmából. a második megállásnál már nem volt jó ez a kifogás, de Evelyn nem kívánt magyarázkodni. A két férfi ment a többiekkel. Dorothyban nem állt meg a szó.

- Én visszamegyek és kihúzom a kocsiból azt a gyereket! - mondta felháborodottan.

- Jaj, Dorothy ne gyötörj kérlek! - gondolta Evelyn, ahogy nézte a közeledő nőt.

- Gyere kicsikém, enni azért kell! - próbálkozott a nő, de egyből látta, hogy semmi eredménye nem lesz ennek a bevezetőnek.

Győzködött, de semmi! Evelyn még csak nem is válaszolt. Az asszony nagyon meg volt bántva, megalázva érezte magát, a könyörgése miatt.

Késő este volt, hogy megérkeztek New-Yorkba. Mindannyian a Fabrus villába mentek. Az asszonyok rövid idő alatt készítettek egy könnyebb vacsorát, majdnem feleslegesen, mert a két Taylor fiún kívül alig evett más.

Bent a társalgóban beszélgettek mindenfélétől, de a kör mindig a bírósági tárgyalásnál zárult. Ben rettegve gondolt arra, hogy meddig gyilkolja majd napjaikat ez a téma. Persze szörnyű dolog ez, de az élet megy tovább és inkább előre kell nézni, mint visszafelé. Ez megtörtént. Hibásnak érezte magát, amiért a kezdeti időkben hallgatott Ivan szavára és elengedte a lányt az "Isten háta mögé". Dehát hivatkozhatna arra, hogy New-York területén naponta tucatnyi erőszak történik.

- Ez nem lehet vigasz! - korholta önmagát és körbenézett.

Biztos volt abban, hogy a többieket is ilyen vagy hasonló gondolatok gyötrik. Késő éjjelig emésztették magukat. Bárki kezdett egy új témát, már rettegéssel gondolta a többi, vajon mikor jön az utalás az Evelynnel történtekre? Beny beszólása mentette meg a társaságot.

- Állati álmos vagyok apa! Tegyük el magunkat holnapra!

Raymond már ugrott is.

- Kint vagyok a busznál, begyújtom a motort! - mondta és nagyon szégyellte magát, ahogy Rose pillantását elkapta. - Igen, nem kellett volna ilyen villámgyorsan lelépni! - gondolta.

De már az ajtóban volt, ment tovább. Rose majd leszúrja, ha mások nem hallják.

Másnap 10 órakor Evelyn még nem jött le a szobájából. Dorothy nem győzte kivárni. Elkészítette a reggelijét és felvitte az emeleti szobájába. Ott egyensúlyozta a tálcát a kezén, kopognia kellett, mert az ajtó zárva volt.

- Kislányom, velem ezt ne csináld, mert még találok valamit mondani! - kiáltotta a csukott ajtónak Dorothy.

fordult a kulcs a zárban és Evelyn állt az ajtónyílásban.

- Majd leviszem, ha végeztem! - mondta és kivette a tálcát a nő kezéből.

Lábbal berúgta az ajtót.

- Hát megértem azt a napot, hogy bánom, hogy itt vagyok cseléd! - gondolta Dorothy, nem tudta sírását vissza fojtani.

A napok nagyon lassan teltek, ahogy a szomorú napok szoktak haladni. Ben és családja nem jelentkezett, időt akartak adni a lánynak, hátha ő maga is le tud építeni valamit a felgyülemlett feszültségből. Robert párszor átment a Taylorékhoz, de csak arról tudott beszélni, hogy milyen nagy bajban lehet az a gyerek. Nem lehetséges kicsalni a szobájából. Minden mondata, minden cselekedete sértő a környezetére. Szegény Dorothy sírva járkál le-fel a villában.

Negyedik nap Evelyn megjelent a társalgóban, de nem sok változás volt a hangulatában. Ült az egyik bőrfotelban és nézte a falakat. A tapétázás hibáit próbálta felfedezni. Dorothy üdítőt hozott a lánynak és a Tv távkapcsolóját a keze ügyébe tette.

- Köszönöm Dorothy! - szólalt meg Evelyn.

Dorothy megállt két lépés után és visszanézett a lányra. De nem szólt semmit, hátha e köszönöm szó még nem az igazi Evelyn sajátja.

Program nem volt elég jó a lány számára. Villogott a képernyő, időjárás-jelentés, gyermek program, talk show, mind csak tíz-húsz másodpercig volt látható. Aztán megállt a keze. Szinte szuggerálta önmagát.

Tudta magáról, hogy hetekkel ezelőtt vasfegyelmű emberke volt. Ezen semmi sem változtathatott. Az elmúlt napokban nem történhetett vele semmi visszafordíthatatlan. Mást sem csinált, mint a tapéta mintáit elemezte. tudta, hogy hány összetett virágmintát tartalmazott egy-egy csík. Ügyesen koncentrált, csak az volt az eszében, amit engedélyezett önmaga számára. De a tudatalattiját nem tudta kormányozni. Egyre többször kapta magát azon, hogy szeretne pár szót váltani valakivel. Nem sokat beszélni, csak éppen hallani valaki hangját. Most, hogy Dorothy itt volt mellette, jobban érezte magát, de emlékezett a minapi magatartására és szégyellt az nő után szólni. Majd csak kerül valami alkalom és akkor odabújhat a nőhöz, mint már annyiszor.

- Nem jött ár senki? - kérdezte hirtelen, kicsit hangosan, mert azt hitte, hogy a Dorothy már a terem másik oldalán van. Körbenézett és akkor látta, hogy a nő majdnem a háta mögött állt.

- Kicsikém, mindenki tiszteletben tartja a magánykeresésedet! Biztos nagyon bánatosak, de távol maradnak, nem akarnak tolakodni a társaságukkal! - mondta Dorothy. - Hogy őszinte legyek, tegnap én rendeltem le a Kurtot, mert ő minden áron látni akart!

- Dorothy, azonnal hívd fel a Kurtot, ha egyáltalán otthon van. Nagyon akarnám látni őt! - mondta Evelyn.

Az utóbbi időben, - mióta Kurt teljesen önálló lett, - ajándékszámba ment a jelenléte a Koloséknál. Rájuk már csak az aggódás szerepe jutott, mert a fiú megkövetelte, hogy a cinkosai legyenek, ha az anyja kényes kérdésekkel állna elő.

Dorothy tárcsázott örömmel. a Ziegler lakáson nem vették fel a telefont. Azonnal hívta a vendéglőt, de Helen nem tudta, hogy hol lófrál az ő fia. Szerinte nem elképzelhetetlen, hogy a Taylor gyerekekkel csavarog valamerre. Szombat lévén nagy az esély arra, hogy együtt lógnak, ha Kurtnak van kedve hozzá.  Ez a fiú egy nagy húzóerő. Még csak 15 éves, de ő a motorja sok fiatal társaságnak.

Dorothy hívta a Taylorékat.

- Halló, itt a Taylor ház! - hallatszott a telefonból.

- Szervusz Rose, én vagyok a Dorothy! A Kurtot keresem. Ott van nálatok? - kérdezte az asszony.

- Itt voltak még egy perccel előbb, de aztán lementek a garázsba, elcsalta a két fiút valahová. - válaszolt Rose. - Tudod mindig hármasban ődöngenek, mert a Randy a kedvenc sofőrjük. Lusta az a két kölyök valahová is gyalog menni. Csak kihasználják azt a jó gyereket!

- Mi az Rose! A másik kettő már nem is jó gyerek? - kérdezte Dorothy, de már bánta, mert csak az időt vesztegette. - Jaj! Csípd el azt a gyereket! Beszélnem kell vele sürgősen!

- Várj! ... - válaszolta Rose és letette a telefont. Kisietett a parkba, hátha el tudja csípni még a mélygarázsból kigördülő Opelt. De az már az utcáról küldte vissza az éles, pörgő motorhangját.

Visszament és beleszólt a készülékbe.

- Dorothy, halló! Már elmentek!

- Az nagy baj, mert nem is én, hanem az Evelyn akart a Kurttal beszélni! - sopánkodott Dorothy. - Na jól van Rose, majd összefutunk!

Evelynre nézett az asszony, aki keserűen mosolygott, arra gondolva, hogy majd csak előkerül a Kurt.

- Ne aggódj Dorothy, majd én is próbálom hívni a fiút! - mondta.

Aztán ültek csendben, Dorothy nem volt biztos, hogy a leányt nem zavarná-e ha ő beszélgetni akarna. Evelyn meg a nőtől várta, hogy szóval tartsa és elfelejtse a minapi durva magatartását. Kegyetlenek tudunk mi lenni emberek egymással, gondolta. Aztán eszébe jutott, hogy ő volt kegyetlen Dorothyval. azzal az asszonnyal, akivel szinte az egész gyermek éveit töltötte, szeretettől elhalmozva. Ez a nő anyja volt anyja helyett, de a Rose sem volt más. Őt is megbánthatta a távolmaradásával. Valami áthidaló megoldást keresett, kétségbe volt esve, de tudta, hogy hamar túl kell a dolgokon esni, mert minél tovább húzza, annál jobban eltávolodnak tőle az emberek, akik olyan sokat jelentenek a számára.

Valaki kopogott. Válaszra sem várva Kurt jött befelé az ajtón. Nevetett Dorothyra.

- Tudom, hogy mit akarsz mondani! Megtiltottad, hogy átjöjjek a csajt megnézni, de az a tilalom tegnapra szólt! - mondta és odaügyeskedett Dorothy mellé, az érkező nyaklevesre számítva lefogta az asszony kezét és egy nagy puszit nyomott az arcára.

- Ugyan Kurt, ne bohóckodj! - kiáltotta Dorothy.

- Szia Evelyn! - szólt oda a lánynak foghegyről.

- Gyerekek, én megnézem az Adamet mit csinál?! - mondta Dorothy, de még az ajtóból visszaszólt. - A Benyék hol vannak?

- Honnan tudod, hogy a fiúkkal voltam? - kérdezett vissza Kurt.

- Mit nem tudok én, fiam? - nevetett Dorothy.

- Randy azt mondta, hogy a Taylor csoport még tartózkodik a látogatástól, mindaddig, amíg a Fabrus csaj nem kíváncsi rájuk! Itt a villa előtt lökött ki a Randy a kocsijából. Nem bírtam rábeszélni őket arra, hogy bejöjjenek! - sorolta Kurt.

Aztán odalépett Evelynhez és felrántotta a fotelból. Szorosan megölelte.

- Mi van Bébi! Nem hiányoztam? - kérdezte és megdögönyözte a lányt. - Meddig fogod még játszani a durcást, hm?!

És gyötörte a lányt harsányan röhögve. Rettenetes büszke volt a barátnőjére, imádta, amiért leverte azt faszfejt. Mostanában előszeretettel használta ezt a szót, hülye felnőttekre vonatkoztatva.

- Tudd meg nem sajnállak! Mert aki így ki tud oktatni egy görényt, azt nem kell sajnálni! - mondta Kurt.

Evelyn örült, hogy barátja ilyen keményen beszélt vele, ez a fiú aztán nem érzékenykedik, nem hazudik neki.

Lerogytak a bőrfotelba, nagyon szűken fértek el benne. Ölelték egymást. Evelyn régóta nem nevetett, most alig bírta abbahagyni. A felgyülemlett feszültség nevetőgörcsszerűen robbant ki a lányból.

- Kurt, olyan jó, hogy itt vagy. - mondta és megsimogatta  a barátja fejét.

Eltervezték, hogy amint Robert és Vivian megérkezik a buszpályaudvarról,  közösen áttódulnak majd a Taylorékhoz.

Dorothy jött vissza az üvegfolyosón a házuktól. Mindenre el volt készülve, csak arra nem, hogy a két fiatalt összeölelkezve találja.

- Hé, gyerkőcök! Kicsit óvatosabban örüljetek egymásnak! - mondta.

- Ne pánikolj, Dorothy! - mondta Kurt, nevettek mindannyian, de azért kibontakozott a két gyerek egymás karjaiból.

Nem sokára megérkeztek Róbertek. Vivian egész úton a Fabrus rezidenciáig faggatta Robertet, hogy milyen a hangulat,  de a férfi nem sok jót tudott mondani, a barátnője lelkiállapotáról. Vivian meg volt ijedve, de arra gondolt, hogy majd improvizál valamit a pillanatnak megfelelően. Adam kint volt a kertben, Robert odaszólt neki.

- Adam, mi a helyzet?

- Itt van a Kurt már egy fél órája, lehet, hogy elmúlt a csatazaj! - válaszolt a férfi.

Robert reménykedett, hogy Adamnek igaza van. Nagyon próbára tette az idegeiket az elmúlt több mint hét, amióta itt van Hawaiiból. Az ötlet, amivel Evelyn fogadta őket, osztatlan örömöt szerzett. Robert futott a garázsba a Toyota Vanért és pillanatokon belül indultak a Taylorékhoz.

Mikor Ben meglátta a Vant begördülni a parkba, még nem tudhatta, hogy Evelyn is benne ül. Mekkora volt az öröme, mikor meglátta a fekete fürtös fejet. Kurttal együtt kászálódtak ki a kocsiból. Ben sietet kifelé a házból, magához akarta szorítani Evelynt. A lány tudta , mit kell tenni a meggyötört férfivel. Nyakába ugrott Bennek. Kurt kerülgette őket és nevetgélt. Lassan mindannyian beljebb kerültek a házba. Randy és Beny még nem érkeztek haza. Bennel nem lehetett bírni, percenként háborgatta Roset a lehetetlen ötleteivel. Persze Rose is határtalan boldog volt, örült tiszta szívből a család örömének. Az egész múlt hét pokol volt az ő számára is. Anya volt ő is, két szép lány anyja, aki maga is átélte a rettegés minden fázisát, mikor lányai a felnőtt kor küszöbére értek. És amit akkor megúszott, most utolérte Roset. a leány, akit ő is a magáénak érzett nem lehetett megóvni a szörnyű élménytől. Mi lett volna, ha ez a gyerek nem ilyen talpraesett, gondolta az asszony.

Jól töltötték a délutánt és az estét. A lehiggadt Ben újból rátalált a Kurt barátjára. A fiút az utóbbi időkben nem tudta elcsípni egy kiadós beszélgetésre és ez nagyon hiányzott neki. Élvezte ennek a fiúnak az előadásmódját, a majdnem idegenszerű zsargonját. Kurt magatartása nem volt annyira behatárolt, mint saját fiaié, ez a fiú nem jár drága iskolába, nincs búra alatt, mint a legtöbb, gazdag családból származó gyerek. Véleményét olyan erővel közli a környezetével, hogy nem lehet, nem komolyan venni. Néha már koravénnek nézhetné az ember, de a beszélgetések nagy részét áthatja a penge éles gyermeki humor. Kettőjükben a két korosztály, egymást könnyen megértő tagjait láthatta a külső szemlélő. Kurt egy kicsit adott a Ben szavára, nem túl sokat, de az Bennek elég volt. Részese lehetett így a gyerek alkotói elképzeléseinek is.

- Szabad megdicsérni a művem! - szokta mondani Kurt és Ben nem volt híján a dicsérő szavaknak, de nem tehetett mást.

Ez a fiú nagy jövő előtt áll. Minden vázlata, minden vonala ezt vetítette elő. Egyetlen dolog volt amit Ben nehezményezett, a fiú nagyon radikális politikai elveket vallott. Sokszor elkapatta magát. Bár Kurt tagadta a politika szerepét a művészetekben, az legutolsó felvázolt képénél nem tudott következetes maradni. Ez a kép, már majdnem Ben tulajdonát képezte. Az óriás társalgó falán volt felakasztva. Nagy méretével uralta a környezetet. A fehér vászon, halvány fekete vonalak alig láthatóak rajta. Mikor először meglátta a vázlatot Ben, alig tudott magán uralkodni. Kicsit szégyellte magát a heves kitöréséért a fiú előtt. Mikor Kurt ecsetelte az elképzeléseit a vászonnal kapcsolatban, Ben majdnem hanyatt esett.

Arról tudott, hogy Adam milyen komoly gyereknek tartja a Kurtot, de az nem jutott volna az eszébe, hogy a férfi a saját politikai nézeteit is megossza a fiúval. Ebbe az ügybe nem tudott beleavatkozni. Nem is volt semmilyen jogalapja rá. Egyet tudott tenni, azt hogy elkérte Kurttól a képet, mondván, ő akar lenni az első gyűjtő, aki Kurt Ziegler képet birtokol.

- Dehát ez még közel sincs kész! kiáltott fel Kurt.

- Az nem baj! Sőt, mikor rajtad lesz a roham, akkor én is láthatom az alkotásod minden mozdulatát. - mondta Ben és arra gondolt, hogy amíg a kép teljesen elkészül, valamiféle kontroll alatt lesz a fiú.

A művet áthatotta a gyűlölet. Adam Kolos, az oroszok iránt érzett határtalan gyűlölete szólt Kurt Ziegler képén át a világhoz.

- Fiam, ha mostanában van időd átugorhatnál egy kicsit dolgozni a képen. Feldobhatnád az estéimet a jelenléteddel. - mondta Ben.

- Ben, ha lesz kedvem átjövök, ne aggódj! - válaszolta Kurt.

Robert lépett oda hozzájuk.

- Fiúk, én lelépek! Még az Ivannal kell beszélgetnem, csak ideugrottam hozzátok elköszönni. - mondta.

- Oké Robert. holnap jössz akkor? Vagy? - kérdezte Ben.

- Persze, jövök mindenképp, a lányokat leviszem Readingbe. Most itt akarnak éjszakázni. - mondta Robert.

Ben nevetett, Evelyn újból itthon, teljes a családja. Robert elment, Kurt is felállt és a lányok felé kacsintott.

- Jó barát! Ha nem bánod, most én elhúzok csajozni! - választ nem várva odasomfordált Vivianhez és a fülébe sziszegett.

- Helllllooooo Gyufafejű!

- Mi van Kurt, nem vagy meg pofon nélkül? - kérdezte Vivian, de tettlegességre nem került sor. Jól elbeszélgettek a slágerlistákról, sokat nevettek rajta. Mind a hárman utálták a discókban menő sztárolt nótákat. Evelyn elszaladt a szobájába, hozott egy kazettát. Tangerine Dream volt a dobozra írva. Betette a HI-FI toronyba és felcsavarta a hangerőt. Körbenézett, nem-e túl hangos, de Rose rosszalló pillantását elcsípve visszatekerte a decibelek tucatjait. A Rubicon nemes monotóniája megterítette a társalgót. Kellemesen hullámzott a téren át. Így, kicsit visszafogottan elbűvölte a társaság minden tagját. Percekre megállt a társalgás. Ki-ki el volt foglalva a saját gondolataival

Randy sportkocsijának az éles hangja jelzett a parkból. Ahogy a mélygarázsba lemenet visszavette a gázt, a hang mérgesebb tónusra váltott.

Jól kimaradt a két fiú, de senki nem kérdezte őket a programjaik felől. Beny már az első pillanatba észrevette Evelynt, odaszaladt hozzá és megpuszilta. Aztán Viviant ölelte meg.

Randy megtorpant, sokat foglalkozott gondolatban az Evelynnel történtekkel. Sajnálatot nem érzett iránta, annál jobban gyűlölte. Távolmaradását indokoltnak vélte, nem hitte volna, hogy a lány ilyen hamar megbékél a világgal. De mindegy! Ha Evevlyn jelen van, neki a szerep a fontos. Nem hibázhat! Neki is kell mutatni a határtalan örömöt.

- Szia Evelyn! - mondta majdnem halkan és közelebb lépett. Csak a karjait nyújtotta a lány felé.

Nagyon hatásos volt. Evelyn szinte repült a fiú felé.

- Óh Randy! - mondta.

Hiányzott neki a fiú, a délután folyamán számtalanszor nézett a nagy inga órára, vajon hol késik az ő tesója?

Most jól érezte magát maradéktalanul. Még nem gondolt a holnapokkal, az új iskolás napokkal. Mindenki körülötte volt, akit szeretett. Hogy is tudta utálni az egész világot? A George Hutok most nem fertőzték a lelkét. Csak vasárnap viszi őket vissza Robert, addig övé a világ.

Elvonult Randyvel kicsit beszélgetni. Beszámolt neki, hogy mit is csinált az utóbbi napokban. Nem volt nehéz téma, csak a tapéták milyenségéről tudott behatóbban beszélni, de beszélni akart Randyvel. Arra gondolt, hogy Randyt mindig érdekelte, hogy vele mi történik. Nem sokat tévedett. A fiú minden mozzanatát tudta az elmúlt eseményeknek. rögzítette gondolatait a naplójában. Hányszor átolvasta, az utolsó napokban ez volt a fő tevékenysége. Abigél szobájában órák tucatjait töltötte. Attól rettegett, hogy az erőszakos cselekmény olyan változásokat hozhat Evelyn jellemében, ami a későbbiekben befolyásolhatná az ő elképzeléseit. sok esetben az első negatív szexuális élmény a rossz irányba terelheti egy ember fejlődését, mármint lélektani fejlődését. De ahogy nézte a lányt, meg tudott nyugodni, ő még mindig a "kosárban" van Evelynnél.

- Oké! - mondta Randy. - Nehogy a többiek megsértődjenek, foglalkozzunk velük is egy kicsikét!

Odamentek Vivianékhez, épp valamilyen Kurt poén volt terítéken, a többiek harsányan nevettek.

- Jaj! Itt jön a komoly fiú! Kicsit szolidabbak legyünk, mert megörökít bennünket, vagy a hülyeségeinket az ezer kötetesben! - heherészett a szőke fiú és ugrott fel a félig fekvő helyzetéből.

Randy soha senkitől nem hallott utalást az ő napló írási szokásáról. Kivéve Kurtot, ő vezette be kettőjük között ezt a speciális kiszólást az "ezer kötetes". Nem tudott haragudni erre a fiúra. Ő az összes hülye húzásával együtt egy igazi barát.

- Figyelj Randy! Ha nincs jobb dolgod, akkor hazadobhatsz! - mondta a közeledőnek.

Mindig másodpercek alatt döntött a Kurt, nem azért, mert olyan határozott fiú lett volna. Csak inkább sokkolni akarta mindig a környezetét. A mostani ötlete tetszett Randynek, már ő is úgy volt vele, hogy sokáig volt jelen. Legfőbb ideje eltűnni. Most hazaviszi Kurtot és aztán mehet újból az anyja szobájába és az est, illetve az éjszaka következő óráiban rendezheti a gondolatait.

Az órának vége volt. Evelyn alig hallotta a csengőt, annyira lekötötte a napfényes idő látványa. Már hetek teltek el a bírósági tárgyalás óta és New-Yorkban a családjánál megtalálta a békét. De itt a kisvárosban mindig felbukkant a George Hut képe. Végül is nem kellett volna neki vele gondolni. A férfi nem hagyott maga után gyógyíthatatlan sebet, ő legyőzte és a jog is legyőzte a támadóját. Mégis, bármerre nézett, ebben a környezetben ezer és ezer dolog utalt a történtekre. Vagy a városka házai az egyre ritkább sétái alkalmával, vagy a diáktársai minduntalan elismerő pillantásai. Vajon meddig lesz ez még így? Így meditált, mikor valaki megütögette a vállát. Jean Block volt az.

- Te Evelyn! Megyek le, felhozni a postát! Nem kell valami a büféből? - kérdezte.

- Köszi Jean! Most nem kell semmi! - fordult a másik felé, mintha álomból ébredt volna fel.

Lassan összepakolta a kevés holmiját és elhagyta az osztálytermet. A folyosón végignézett, nem látta Viviant sehol. Pedig Vivian az óra végén várakozott hosszú másodpercekig, hogy Evelyn szól majd hozzá. Aztán látta, hogy padtársa nincs már megint "jelen", nem is próbálkozott tovább. Nehéz napok voltak ezek Vivian számára is. Majdnem mindenkivel jó viszonyban voltak ők mind a ketten, de más barátság nem jött létre. Nem volt helye senkinek e két lány szívében, legalább is itt nem a kollégiumban. Evelyn ment a folyosón és félhangosan gondolkodott, belecsapva indulatosan a levegőbe.

- Eh, ha nem várt meg, hát nem várt meg!

A délutánja unalmas lesz megint. Ő nem megy be a városba a Tae Kwando plusz oktatására. Attól is elment a kedve. Az is csak a rossz hangulatát hozta elő. Ahányszor párba állva küzdött valamelyik társával, idegesség vett rajta erőt. Ha bal kézzel ütött, George Hut szemét látta maga előtt. Ha társa egy fogást csinált rajta és ő kifordulva menekült a vesztes pozícióból, eszébe jutott, hogy könyökkel hogy verte le a támadóját. Mikor Evelyn közölte a japán edzővel, hogy nem kíván résztvenni az oktatáson, az csak bólogatott, igen, igen. Egy kis megszakítás bizonyára jót fog tenni a Miss Evelynnek. Az igazgató nő sem erőltette a küzdősport pillanatnyi folytatását. Arra gondolt, hogy nem sokára itt lesz a szünidő. Majd a következő év hozhat valami pozitív változást. Hagyta a lányt, hagy érezze, hogy a saját elképzelései szerint cselekedhet.

Evelyn kijutott a parkba, sétált a lakóépületeik felé. Lányok rohantak mellette el. Siettek a buszhoz, mentek a városba. Vivian az utolsók között haladt. Odaszólt Evelynnek.

- Ugye nem jössz?

- Mondtam már hússzor, hogy abbahagytam, nem? - szólt vissza Evelyn.

Vivian már bánta is, hogy kérdezte, csak a saját hangulatát rontotta el.  Amúgy is sokat bánkódott Evelyn miatt. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy nagyon is részese a történteknek. A dolgot csak önmaga előtt szégyellte, de ez az érzés mindig belenyilallt, ahányszor Evelynre nézett. Ha ő ott a Little Parisban nem játssza el az ártatlant, nem időzött volna Paullal az irodában telefonálás címén, semmi sem történhetett meg. Mialatt ő kereste a háromperces boldogságot Paullal, kiszolgáltatta Evelynt a George Hutoknak.

Vivian, szerencséjére úgy fogta fel a dolgot, hogy ő igen is bűnhődik a tettéért. A lelkiismeret okozta büntetés elég volt számára, egy esetleges vallomással már semmit sem tehetne jóvá. Csak a barátságuk szakadhatna meg és ezt el akarta kerülni minden áron. Odafigyelt, hogy csak akkor közeledjen Evelynhez, amikor az is akarja. Nem terhelte őt a szokásos hebe-hurgya ötleteivel, nem akarta mindenképpen megnevettetni őt. Vivian is arra gondolt, hogy ez nem maradhat úgysem örökre így.

Evelyn kinyitotta a szobájuk ajtaját. Kis táskáját az asztalra dobta. Cipőjét lerúgta és végigdőlt az ágyon. Nézte a mennyezetet, unalmas elfoglaltság, eszébe jutott az otthoni több napos, maga választotta magánzárkája. Fekvőhelyéből elérte az éjjeliszekrényen álló magnót, lenyomta a lejátszó gombot. Jean kazettája volt a készülékben. Valami húszadik senki, - természetesen világsztár, - játszotta a nótáját. Jó öt percig húzva az időt. A bevált "egy mondatot elismétlek ötvenszer" metód szerint. Evelyn a világért sem erőltette volna a saját ízlését akárkire is, még Jean Blockot sem akarta meggyőzni a zenével kapcsolatban. Tudta, hogy a zenének nincs mértékegysége, ami után 100%-osan lehetne ítélkezni. De azért néha megpróbált az asztalon felejteni pár kazettát, hátha Jean belehallgat, de meddő próbálkozás volt.

- De jó, hogy ez nem kötelező! - mondta fennhangon Evelyn és lenyomta a kikapcsoló hangját. - Ennél jobb a parkban unatkozni!

Átöltözött és egy könnyű sportruhát vett magára. a nap még melegen sütött. A lány nagyokat körözött a parkban. Meg-megállt a teniszpálya közelében.

Nézte a salakon rugalmasan ugráló nőt. Az a betonfalon gyakorolt. Jó szórakozás lehetett, úgy partner nélkül. Pattogott a labda, éles hangokat adott, ahogy a tükörsima betonfelületet elérte. Evelyn közelebb ment jó pár méterrel. A biológia tanárnője, aki talán egy hónapja vette át az osztályt a kiöregedő elődjétől. Így feltűzött hajjal nem ismerte fel azonnal. Julit Hedvig, a harmincas éveinek a közepén nagyon vigyázott a kondíciójára. Naponta órák hosszat gyötörte magát az edző falnál. Baráti kapcsolat még nem fűzte egyik tanár társához sem. Lehet, hogy nehezen barátkozó típus volt. Igen kézenfekvő lett volna, hogy a tornatanárnővel hamar összebarátkozik, hisz azonos korosztályba tartoztak, de ez nem jött létre. Az első napok már megmutatták, hogy nincsenek azonos hullámhosszon.

Csavart labdákat ütött a falnak, jól mozgatta magát. A nő cipője csíkokat húzott a salakon, ahogy fékezett, irányváltás előtt. Egy labda kifogott rajta, az ütője éléről messzire pattant. Utána lépett és felemelte a kerítés mellől. Ahogy felnézett észrevette, hogy a lány figyeli.

- Hello, te vagy az Evelyn, ugye? - kérdezte.

- Igen, a Fabrus vagyok! - válaszolt Evelyn.

- Gyere játszani! - állt elő a képtelen ötlettel Miss Hedvig.

Pattogtatta a labdát, várta a választ. A háló melletti kis asztalkán ott volt egy másik ütő, arra az esetre, ha netán előkerülne egy partner.

- Én nem vagyok egy nagy játékos, talán háromszor ha játszottam! - mondta Evelyn.

- Soha ne aggódj! Kerülj körbe, ott az ütő az asztalon. Próbáld meg negyedszer is! - hallatszott a bíztatás.

Evelyn végignézett magán. Nem volt praktikus az öltözéke, ha a teniszezésre gondolt. A hosszúszárú nadrágjában nehezen tudna mozogni, ez az öltözék csak egy kényelmes kocogáshoz jó. De nem akarta, hogy a tanárnő még egyszer győzködjön. Ki fog bírni pár adogatást. Körbement a magas kerítés mentén és belépett a kis ajtón a teniszpályára. Felvette az ütőt, csapott néhányat a levegőbe. Nem akart beszélgetni, csak az igen, meg a nem volt, amit kiszorított magából, ha a tanárnő szólt hozzá valamit.

Miss. Hedvig könnyű labdákat adott, lassú, magas labdákat. Nem volt nyesés, nem volt csavarás. Evelyn könnyen adta vissza azokat. Habár most nagyon lihegett, mert már régen mozgott. A szíve is kezdett szúrni. Hiányzott szervezetének a szokásos erőteljes mozgás. Tartotta magát, nagy égés lett volna, ha tíz perc ugrálástól megfutamodna. A nap pont a szemébe tűzött, nehezítette a látását, mégis folytatta a játékot. Erősen izzadt.

- Már jó régen játszunk! - gondolta egy kicsit később és várta, hogy Miss. Hedvig majd leáll.

Cseles akart lenni, néhány labdát a legjobb tudása szerint meghelyezett, hogy megfuttasa a tanárnőt. De csak annyi történt, hogy kihívója egyre jobban belejött és élvezettel futott jobbra-balra. Közben egyre közelített a hálóhoz és befejezte az adogatást egy óriási leütéssel.

- Én eljátszom a megbotlottam című játékot, mert soha nem szabadulok ettől a nőtől! - gondolta Evelyn

Nagyon kivolt, de mégsem tudta megcsinálni, amire gondolt. Annál becsületesebb sportoló volt. Miss. Hedvig nem hitte el, hogy Evelyn csak negyedszer játszik, mert egészen jól kezelte az ütő. A szervái meg kifejezetten jók voltak néha.

- Kivagy, igaz? - kérdezte a lányt.

- Hú, nagyon! - mondta Evelyn és jogot formált arra, hogy az asztalkára visszadobja az ütőt, jelezve, hogy itt van vége a partinak, vagy az adogatásnak, ki-ki, hogy fogja fel ezt a hosszú szenvedést.

- Gyere, megiszunk egy langyos üdítőt, meg ha akarsz lezuhanyozhatsz! Kellemesen büdösek lehetünk. - mondta mosolyogva a tanárnő.

- Kösz, egy üdítőt elfogadok! - mondta Evelyn és követte a tanárnőt a teniszpálya kis irodájába.

A tanárnő úgy értette a választ, ahogy hangzott. Egy nagy üvegből valami vegetáriánus folyadékot töltött egy pohárba és Evelynnek nyújtotta, aki egy hajtásra felhajtotta.

- Oké, Miss. Hedvig! Akkor én most eltűnök. - mondta a lány.

Még nem ment vissza a szobájába, a hosszú kerítés mentén végigsétált. A park óriási volt. Ahogy a feszes, átizzadt ruha száradt a testén kellemetlenül érezte magát. Fázni kezdett. Kicsit gyorsított és percek múlva a zuhanyozóban állt. Jó forró vizet engedett a hátán végigfolyni. A gőz betöltötte az üvegfülkét. Megint eltelt egy délután, valahogy átvészelte. Az este még hátra van, Jean és Vivian minden pillanatban megérkezhetnek a sportfoglalkozásról. Ő addigra elkölti a hideg vacsoráját és lefekszik.

Micsoda buta magatartás volt ez, de nem vette észre. Élete gyors hullámvölgyekből és magaslatokból állt, váltakozva a new-yorki tartózkodás és az iskola napok váltakozásai szerint. Teljesen meg volt zavarodva. Legjobban ezt Vivian érezte. Itt a kollégiumban se tette, se vette Viviant. De a hétvégeken semmilyen szín alatt nem hagyta volna barátnőjét Readingben.

- Jaj, már megint a szuperegészséges hecsedli lekvár! - mondta hangosan Evelyn és kente a zsömléjét.

Tejet töltött magának. Hangokat hallott a folyosóról. Jean és Vivian tódult a szobába.

- Jó étvágyat! - mondta Jean csak úgy mellékesen.

Pakolta ki a sporttáskáját, levette az iskolaruháját és a székére dobta.

- Jaj, de buta vagyok! Itt hagyhattam volna a leveleket! Mindketten kaptatok! - mondta Evelynnek, amint a zsebéből kiesett két borítékot észrevette.

Vivian villámgyorsan odaugrott és felkapta az egyik borítékot. Evelyn látta és felfedezte az ideges mozdulat okát. Nézte a Jean kezében lévő másik levelet. Lassan nyúlt felé. Mindenre megesküdött volna, hogy a Vivian levelét is ugyan az a kéz címezte.

- Te levelezel a Roberttal? - kérdezte élesen.

A baj mindig csőstől jön, gondolta Vivian és nagyon félt. Gyűjtötte az erőt, hogy egy újabb Evelyn kirohanást kiálljon.

- Te mit levelezel az én Robertommal? He? - csattant a kérdés.

Vivian kijózanító akart lenni, talán a kemény válasz észre téríti a barátnőjét. Ő azt nem engedi, hogy egy újabb elkeseredés, főleg egy mondvacsinált elkeseredés még jobban a magányba döntse az Evelynt.

- Figyelj Evelyn! Egy kicsit buta duma ez az "én Robertom". Nem gondolod? - válaszolt Vivian. - Igen, én levelezek a Roberttal és egyikünk sem tartozik erről beszámolni neked!

- Nem gondolod, hogy te hátba támadtál engem! Ilyen titkaid vannak? Én meg azt hittem, hogy mi mindent megosztunk, minden titkot! - kiabált Evelyn.

Jean Block sírni szeretett volna. Ilyen hülye helyzetet teremtett, mert úgy hitte, mindent ő indított el. Nem tudta melyik szobatársát nézze. A hangulat robbanás előtt volt.

- Ha annyira érvelsz a mindent megosztás mellett, akkor miért vagy úgy felháborodva. Oszd meg velem a Robertot is! - nevetett kínjában Vivian és rettegett attól a gondolattól, hogy Evelyn valamilyen formában meggátolhatja azt, hogy ő a Roberttal jó barátságban legyen. Még saját magának sem merte bevallani, hogy szerelmes a Robertba.

Az udvarias fiatalember még csak nem is sejtette, milyen óriási változást hozott ennek a szabadlelkű lánynak az életében. Nehezen ráállt, hogy fog írni levelet a kollégiumba. És, hogy meg volt rökönyödve, mikor az ő tárgyilagosan kedves leveleire a választ megkapta.

azok minden kétséget kizáróan szerelmes levelek voltak. El is határozta, hogy ha nem is levélben, de a legközelebbi találkozásuk alkalmával tiszta vizet önt a pohárba. Majd elmagyarázza a Viviannek, hogy ő, mármint Vivian gyerek még, és nem kell mindenkibe szerelmesnek lennie. De a válaszlevelek jöttek és Viviannek nagy öröm volt. Ez nem kellett volna. Ki kérte meg Jeant, hogy a postával kapcsolatban lelkesedjen. És most itt a baj! Az Evelyn szeme izzik és ilyenkor ő fél a barátnőjétől.

- Te arra adj választ, hogy hányszor csaptál be ilyen orvul? - kérdezte Evelyn, de a válaszra már nem is volt kíváncsi.

Az épp, hogy elkészített vacsoráját az asztalon hagyta, az ágyra dobta magát és a fal felé fordult.

Vivian ordítani tudott volna. Igen, hányszor lehetett volna őszinte Evelynnel. A fiú ügyeit, a Paullal való szoros kapcsolatát, hányszor elmondhatta volna már. Ha nem is teljes mélységében, óvatosan már beszélhetett volna a dolgairól. Nem igaz, hogy szexuális kapcsolatról nem lehet finoman beszélni. És Evelyn nem olyan ember, aki a szemeit forgatná szörnyülködve. Nem papolna a szüzességről. Miért gondolta, hogy neki valamit is titkolnia kell a barátnője elől? Miért jutott ő ilyen kényelmetlen helyzetbe. Igen, Evelynnek 100 %-ig igaza van! Ezt nem tudja tagadni.

Odalépett Evelyn ágyához, pár másodpercig nézte a hátat fordító lányt és azon gondolkodott, hogy próbálja-e vigasztalni őt. Leült mellé az ágy szélére. Evelyn érezte, ahogy a matrac engedett Vivian súlyának. De nem fordult vissza, nem akart beszélni vele, nem fogadta el a másik közeledési szándékát.

- Lányok, nagyon sajnálom, hogy ilyen balhét okoztam köztetek! - mondta halkan Jean.

- Ugyan már Jean! Én vagyok mindennek az oka! - mondta Vivian, felállt és vigasztalólag  megpaskolta a lány ijedt arcát.

A napok rohantak, nem hoztak változást, bár a fagyos hangulat a hétvégeken feloldódott, az iskolai napokat Vivian újból rettegve várta. Egy kívülálló azt hihette volna, hogy egy új barátság lép a több éves barátság helyére.

Evelyn egyre többször jelent meg a teniszpályán. Miss. Hedvig örömmel fogadta a tanuló közeledését, saját unalmas napjainak vége szakadt. Órákat játszottak, Evelyn rájött, hogy soha nem lesz egy nagy ász, de amit tudott azt elegendőnek tartotta a maga számára. Az meg sem fordult a fejében, hogy a biológia tanárnő állandóan hagyja magát. A mozgás jót tett Evelynnek, erőnléte megint maximális lett. Hangulata, ha nem is volt fényes, már nem hatott annyira nyomasztóan a környezetére.

Vivian akkor nyugodott meg végképpen, mikor telefont kaptak Hawaiiból. Robert megkapta az utolsó levelet, amit majdnem sírva írt Vivian, beszámolandó az Evelynnel történt heves vitájáról.

- Mindkettőnket hívnak a telefonhoz? - kérdezte hitetlenkedve Vivian az igazgatónőt, aki személyesen jött kiértesíteni a két lányt.

Senkinek sem vallotta volna be Mrs. Thornton, hogy ez a két gyerek a kedvence az intézetből és, hogy mennyire féltette mindig a barátságukat a megbomlástól.

A lányok mentek Mrs. Thornton után.

- Lányok! - mondta az igazgatónő. - Átkapcsolom a vonalat a klubszobába, onnan nyugodtan tudtok beszélni!

- Halló, én vagyok az, Evelyn! - hallotta Robert a rossz vonalon keresztül a lány hangját.

- Szia, drágám! Remélem jól vagytok ott a kollégiumban? - kérdezte a fiatal férfi.

Nem akart sokat magyarázni a lánynak. Percek alatt eldöntötte, hogyan orvosolható a felmerült álprobléma. Mert Robert nem látott itt semmi kirívó dolgot. Meghívta egyszerűen a két lányt Hawaiiba és akkor lesz idejük hármasban kitárgyalni a kettejük hebe-hurgya kirohanását. Beszélt Viviannel is és úgy tette le a telefont, hogy kicsikarta a lányokból az azonnali békülést. Az egész beszélgetés nem tartott öt percnél tovább, de Robert szépen beszélt, korrektül érvelt és elcsitította a két lány közötti háborút, amit az ő személye okozott.

A meleg levegő felkapta a terpentin szagot és körbevitte az alsó szinten. Rose orrát nagyon facsarta a bűz, de minduntalan visszatért a konyhából, hogy figyelje Kurtot és Ben, amint a készülő kép minden vonalát és színét megbeszélik. Ben úgy érezte, hogy részese az alkotói folyamatnak. A kép politikai töltése nem tetszett neki, de hogy azzal együtt zseniális kép volt, ahhoz kétség nem férhetett. Kurt nem kapkodott, alkalmanként ha egy órát dolgozott. Lassan egy hete járt a Taylorékhoz megszakítás nélkül. Erre alig volt példa az utóbbi időkben. Ben felajánlotta, hogy a Raymondot mindig átküldi érte, de a fiú hallani sem akart róla.

- Jövök én busszal! Hagyd pihenni a Raymondot! - mondta a fiú.

Nagyokat nevettek, mikor Kurt egy-egy durván humoros megjegyzést fűzött valamelyik motívumhoz. Jobbára kettesben voltak, Beny a szobájában maradt, mert mint mondta, ez a kép idegesíti őt. Sok Kurt képet látott már, illetve mindegyiket, talán tetszik is neki a legtöbb, de ez a kép idegesíti.

Randyt, meg a jól sikerült érettségije óta nem lehetett látni. Ben arra gondolt, hogy ha fia a Várnay Emesével tölti a napjait, akkor jobb helyen nem is lehet.

Ben nézte Kurtot, amint a királyfigurát szimbolizáló, márványhatású alakot gondos ecsetvonásokkal konkretizálta.

- Mathias Rex. - olvasta fennhangon Ben, majd folytatta az előbb megkezdett beszélgetést. - Te aztán jól leterheled magad mindenfajta plusz információval!

- tudod, az iskolában nem vagyok valami fénye, így van még hely az agyban! - bökött a fejére Kurt.

- Szóval, ez valami magyar király, illetve volt valaha, nem? - kérdezte a férfi.

- Az Adam szokása, hogy megbombáz néha egy kis magyar történelem leckével és ha olyanom van meg is hallgatom. Néhányszor sikerült neki igen pompás dolgokat mesélni, egyre jobban komálom a Magyarországot, pedig lehet, hogy gondjaim lennének, ha a térképen meg kellene mutatnom! - válaszolt Kurt.

A fiúnak eszébe jutott a sok ajándékkönyv, amit a Kolos házaspártól kapott. Volt köztük jó pár Corvina kiadvány, a Kolosék hazájáról kiadott információk ezreivel.

Kurt fiatal kora ellenére tudta, mi a fontos a művészetekben. Nem ismerte a tréfát ez ügyben. A mérce magas volt nála. Egyik szállóigévé szelídült beköpése fényesen mutatta elképzeléseit.

"Nem kötelező művésznek lenni!"

Ezt szokta mondani, ha a társaságban a művészetekre terelődött a szó és ha valamelyik  újságban, Tv-ben vagy magazinban olyas valakiről volt szó, kinek nagyobb volt a sikere, mint a tehetsége. Megvetette a termelő művészeket. Azoknál csak az azokat istenítő hazug kritikusokat utálta jobban.

Elfáradt a fiú, a falra rögzített kép, majdnem kényelmetlen magasságban volt. Az utóbbi időkben a Koloséknál fenntartott szobájában mindig a földön hasalva dolgozott, most fájt a háta.

- Te, jó barát! Most pihentetünk egyet! - mondta Bennek.

- Oké fiam! Gyere ide mellém! - mutatott maga mellé a férfi.

Cigarettát vett elő és rágyújtott. Látva Kurt pillantását sietve elővette a dobozt újból és megkínálta a fiút.

- No, csak azért, mert annyira erőlteted! - nevetett Kurt.

Fújták a füstöt, nézték a képet, mindketten meg voltak elégedve. Ben komoly gyűjtőnek számított. Gyűjteményének több száz darabját a saját ízlésének és nem a divatnak megfelelően állította össze. Ha ez a kép kész lesz, akkor egy ma még ismeretlen festő alkotása méltó helyet kap Benjamin Taylor gyűjteményében. A férfi nem tartotta idétlennek az elképzelését, mikor a Kurt Zieglert a Lempickák, a Boterok és Max Ernstek közé sorolta. Ez a gyerek fiatal, de az nem bűn. Egy 16 év körüli fiú nem rendelkezhet múlttal. És főleg a múlt semmit sem bizonyít. Arra nem lehet hivatkozni.

Rose megrökönyödve állt a társalgóba vezető boltív alatt. Nagyon dühös volt. Ez a taknyos csak úgy egyszerűen eregeti a füstöt. És milyen gúnyosan mosolyog. Persze a Ben védőszárnyai alatt nem érheti baleset, még egy jó kiadós pajesz ráncigálás sem.

Ben mégsem élvezhette, nem ünnepelhette a kép viszonylag gyors elkészültét, mert egy napon Kurt helyett egy telefonhívás érkezett. Helen Ziegler mentette ki a fiát, mondván, hogy a gyereknél elmúlt a roham, nincs most kedve festeni. Ben örült Helen hangjának, a rövidnek szánt telefonbeszélgetés kinyúlt, jó fél órát tartott és Ben megígérte az asszonynak, hogy még a nap folyamán meglátogatja őt a High Star Hotelban. Raymond készülődött, de Ben mondta neki, hogy egyedül kíván beautózni a Citybe. Néhány fontos dolgot elintézett és nagyon korán, délután 4 órakor már a szálloda parkolójában volt. Egyenesen a konyhába ment.

- Ben, ha két perccel előbb jössz, még találkozhattál volna a Randyvel és az Emesével. - fogadta őt Helen.

- Hű, az jó lett volna, mert már napok óta nem láttam a fiamat! - sajnálkozott Ben.

Témánál voltak, a gyerekek egyre több gondot okoztak, de nem volt erre orvosság, nem volt itt jó tanács sem! Ők, a két szülő, a társadalmi ranglétra két nagyon különböző fokán, egyformán tanácstalanok voltak. Vigasztalniuk nem kellett egymást, mert a szituációk nem voltak tragikusak, de a szülőknek nincs más dolguk, mint aggódni. Ben gondolhatott arra, hogy Randy már komoly fiatal ember, ki évek óta csak különösen viselkedik, de kisebbik fia még nem tudja hova tenni magát. Ő érte aggódott jobban. Beny nem volt még kiforrott egyéniség. Évekkel előtte, ő, az apja vette el a gyerek önbizalmát, mikor az erősebb jogán megtiltotta neki, hogy repüljön. Azóta nem tudott újból közel kerülni hozzá. A Kurt volt az egyetlen, aki kezelni tudta a Benyt. sok időt töltöttek együtt, de az effajta kikapcsolódás erősen függött a Kurt pillanatnyi hangulatától.

Mindent összegezve Bennek le kellett szögeznie, hogy a Kurt messze a legönállóbb, őt nem köti semmiféle kényszer, szakember módjára kezeli a környezetét, és nem csak a Benyt. Helen is körülbelül így gondolkozott a Kurtról, de neki már nem tetszett annyira a fiú önállósága.

Nem tudott ő sem előjönni semmilyen kézzel fogható ötlettel a társalgásuk ideje alatt. Visszagondolva az elmúlt hosszú évekre, ő is csak a munkájának élt, azt hitte, hogy az a legfontosabb. sok pénzt kell gyűjtenie és anyagilag biztosítani a gyermeke jövőjét. Elég volt-e a fiának a Kolos házaspártól kapott szeretet? Mert, hogy Dorothy és Adam imádja a fiút az biztos. Hogy a gondokról ne kelljen többet beszélni, Helen megkérdezte, hogy mi újság van a lányokkal kapcsolatban.

- ÓH, azok nagyon jól érzik magukat. Evelyn nagyon hiányzik nekem, még soha sem volt ilyen messzire itthonról. - válaszolt Ben és sajnálta magát titokban.

Nagyon sokszor tölti az estéit egyedül. Hányszor gondolt arra, hogy ő bizony felveszi a régi Ben Taylor vonalat és bebarangolja az esti New-Yorkot. Mostani szomorú függetlensége jó indulási alap lehetne. Csak mindig attól félt, hogy egy nap, mikor ő a saját örömét keresné a régi barátok körében, épp akkor lene valamelyik gyerekének szüksége rá. És ő már eleget vesztett életében. Ő nem fog semmit sem kockáztatni. Jól van ez így! Most is, hogy ne tartsa fel Helent a kelleténél jobban, fogja magát és bemegy pár percre a bárba. Iszik egy gyümölcslevet és aztán szépen hazagurul.

- Helen! Ha valamelyik este elcsíped a fiad, gyertek át, mert itt valahogy nem tudunk olyan jól dumcsizni, mint odahaza! Nincs igazam? - mondta Ben búcsúzásként.

- De mennyire igazad van Ben, még a héten átugrunk! - válaszolt Helen.

Ben visszaintett a konyhaajtóból, mindketten nevettek.

A férfi ment a hosszú folyosón, léptei csendesek voltak a vastag szőnyegen. a bárban a pincér nagyon unatkozott, a zenegéppel foglalkozott éppen, mikor Ben belépett. Egy fiatal pár könyökölt a pultnál egy nő ült a pult végén a homályban.

- Hello! - köszöntötte Ben az ismerős pincért. - Kérek egy juicet!

- Igen Mr. Taylor! - mondta hangosan a pincér.

A sötét sarokból előlépett a magányos nő és Ben háta mögött elhaladva kiment a bárból. Sötétszürke, vékonyharisnyás lábán, gyönyörű, nagyon magas sarkú cipő volt. Ben rajta felejtette a szemét, a pincér cinkosan pisszentett.

Este Ben több órán keresztül egyedül volt a társalgóban. Volt ideje az elmúlt hetekben felgyülemlett magazinokat átlapozgatni és számos cikket átolvasni. A boldog napokon, mikor az egész családja otthon van szívesen hanyagolja az olvasást. Kedvenc fotelja mellett az újságtartó ilyenkor rendesen ki van tömve. Csak Rose mozgatja az újságokat, mikor a port törölgeti, de mindig figyel arra, hogy az időrendiséget nehogy felborítsa.

Ben gyorsan átfutotta a tartalomjegyzéket és némelyik lapot már tette is le. Ma a csillagászatra volt hangolva, egy ilyen témájú cikket keresett. Jobb híján, megállapodott egy Stephen Hawkingot méltató cikknél. Kényelmesen maga alá húzta a lábát és olvasni kezdett. Csengettek. Ben felnézett a magazinból. Vajon, ki az aki csenget? Csak valaki idegen lehet, mert a család valamennyi tagjának van távirányítója a kinti vaskapuhoz. Ben pár hete csináltatta meg a kaput, hogy Raymond válláról egy gondot levegyen.

- Hátha nem is csengettek! - gondolta a férfi.

Újból belemerült a lapba, de egy sort sem olvashatott végig, mert a csengő megszólalt megint.

- Megyek Ben! - hallatszott Rose hangja.

Az asszony kiment a parkba és kinyitotta a kaput egy autó előtt. Sophie Weber mosolygott a szélvédő mögött.

- Hello, Sophie kedves! Ezer éve nem láttalak! - kiáltott fel örömmel Rose.

Sophie előrehajtott a bejárati ajtó elé és bevárta Roset. Együtt léptek be a házba.

- Nézd Ben, ki van itt újra! - lelkendezett a házvezetőnő.

Ben felugrott és Sophie elé sietett.

- Na mi van, rég elveszett barátnőnk! - kérdezte tőle.

- Ugyan Ben, a múlt hónapban voltam itt, nem jöhetek sűrűbben, mert a végén rám untok. - nevetett a fiatal nő.

Nem kellett hellyel kínálni, belevetette magát az egyik fotelba, lábait keresztbe tette. Kellemes estének nézett elébe. Amióta Randy befejezte a flamand nyelv órákat, Sophie Weber, mint barát, mint nagyon jó barát folytatta látogatásait a Tayloréknál. Rose álldogált a társalgóban derengő fényben és várt, hogy Benéknek van-e valami kívánságuk.

A férfi most el volt foglalva Sophieval. Mindenre kíváncsi volt, mi is történt az utóbbi időkben a Sophie Weberrel. Saját fotelját közelebb húzta a nőhöz és ő is leült.

Rose arra gondolt, hogy ha üdítőket szolgál fel, azzal nem követhet el semmi hibát és addig Ben is kitalálhat valamit. Most ő nem alkalmatlankodik kérdésekkel.

- Na, most, hogy tudod hogyan is teltek az én napjaim, végre én is szeretném azt tudni, hogy az olyan nagy emberek, mint  a Benjamin Taylor, mit csinálnak, ha éppen nem pénzt csinálnak! - kérdezte Sophie és harsányan felnevetett, tetszett neki az utolsó jól sikerült mondata.

- Mostanában a legfontosabb időtöltésem az volt, hogy lestem a Kurtot alkotás közben. Ott van a falon a képe. Majdnem kész, de a fiú ma már nem jött át, jobb dolga akadt. Ha akarod, gyújtsd fel a lámpát és eldumcsizhatunk a képről. - mondta Ben.

Sophie felállt és a kapcsolónál babrált. Éles fény áradt szét a társalgóban. a nő hunyorgott egy keveset. A kép, melyet most látott először meghökkentette. Nem nézett ki a "kis Kurtból" ilyen bonyolult művet. Állt a kép előtt, Ben mosolyogva nézte őt. Úgy nézett ki mint egy múzeum látogató, sőt, inkább mint egy képtárvezető. Csak a keskeny kis plasztikkártya hiányzott a szürke kiskosztümje kabátjáról.

"Sophie Weber, a tárlatvezető" - nevetett Ben és a nő végignézett magán.

Mosolygott, értette a tréfát, igen, ahogy ő itt áll, majdnem egyenruha hatású, csíkos kiskosztümjében ő emlékeztethet egy mindig komoly tárlatvezetőre. Közelebb lépett Benhez. Véletlenszerűen megperdült a sarkán és figyelte a hatást. A férfi semmiféle reakciót nem mutatott, amit Sophie várt volna. Nem, neki nem kell attól tartania, hogy Ben Taylor felismerte őt a High Star bárjában. Ha látta is őt a férfi, nem azonosíthatta a látvány a megszokott tanító nénis kinézettel.

Ben Taylor csak úgy véletlenül tévedhetett be a bárba. amennyire ő tudja, a férfi nem nagyon jár sehová. Majdnem visszavonultságban él.

Leült a férfi közelébe újra és hallgatta a magyarázatot a képről. Ben próbálta visszaadni Kurt magyarázatát szinte szóról, szóra. Nem volt erre szükség. Sophie másodpercek alatt felfogta a kép mély lényegét. Régi seb szakadt fel szívében. Az "oroszgyűlölet" láthatatlan húrként feszült közte és a fiatal Kurt között.

- Vajon a fiú, hogyan juthatott ilyen útra?! - kérdezte magától Sophie.

Az este, amitől ő olyan sokat várt keserű szájízt hozott a számára. Ben is érzékelt valamit, egy fájdalmas mosolyt a nő arcán és eszébe villant, hogy itt kell a beszélgetést abbahagyni. Milyen érdekes véletlen, pont ma kellett ennek a beszélgetésnek létrejönnie, nem máskor. Nagyon kellemetlenül érezte magát a férfi. Óvatosan témát váltott és aztán hagyta Sophiet beszélni.

- Nem a Randy kocsijának a hangja ez? - intett fejével Sophie a park irányába.

- De ez az! - mondta Ben és az ablakhoz menve kinézett.

Randy perceken belül itt lesz. Ben csengetett Rosenak, a vacsorát akarta megrendelni.

- Sophie, remélem nincs semmiféle olcsó mentséged az itteni vacsora ellen? - kérdezte a férfi.

- Nem Ben! Őszinte legyek az egész estét itt akartam eltölteni a baráti körben! - mondta Sophie.

Beny jött be a társalgóba.

- Hát te?! - kérdezte örömmel az apja.

- Jól kiszúrtam a Randyvel. Felhívtam az Emesééknél és mondtam neki, hogy azonnal vegyen fel a Cityben. Ott voltam moziban. Tudod, milyen a srác, nem tudsz tőle elég nagy szívességet kérni.! - válaszolt Beny.

Rose futott körbe a társalgóban, számba vett mindenkit és egy jó fél óra múlva jelentette, hogy meg van tálalva az ebédlőben. Sophie elfoglalta a helyét, ahol mindig ülni szokott a család vendégeként. Figyelte, ahogy Rose villámgyorsan váltotta a tányérokat.

- Hát az Evelyn hol van? - kérdezte hirtelen

- Ja, persze az Evelyn! Ő odaát van Hawaiiban a Viviannel. - mondta mindenkit megelőzve Beny.

Ettek megint csendben. Ben most, hogy Evelyn neve meg lett említve újból érezte a lány hiányát. Napközben jól el tudta foglalni magát, kevesebb gondja volt a fájó gondolataival. Mit állt ki, mire meg tudta emészteni, hogy Evelyn repülővel menjen valahova is. Itt az ő tilalma semmit sem jelenthet, meg sem próbált aggályoskodni. De hogy napokig szenvedett, mikor meghallotta a meghívás történetét, az biztos. Az elutazás napján az őrület határán volt. És amíg meg nem érkezett a telefonhívás Hawaiiból, a gép biztos landolása után, addig senki nem szólhatott Ben Taylorhoz.

Rose az asztal végén várakozott. A kérdés elhangzásakor összeszorította a fogát és  Benre pillantott. A férfi arcán az aggódás a jó hangulatú este végét jelentette. Beny épp befejezte a vacsorát és szokásához híven, el akart tűnni az asztaltól. Száját megtörölte és köszörült egyet a torkán. Fel akart állni, de Rose kezét érezte a vállán, a nő gyengéden visszanyomta a helyére. A nőre nézett, nem értett semmit, de a helyén maradt ülve.

- Na most unatkozhatok itt a "komoly" emberek között! - gondolta és kínjában colát töltött magának és azt kortyolta.

Megint felnézett Rosera, a nő kedvesen mosolygott, mintha köszönetet mondana valamiért. Beny megvonta a vállát, semmit sem értett. Alig hitte, hogy végre asztalt bontsanak, rögtön rászállt a Randyre, játszanak valami videós játékot, legalább pár menetet. A Randy választhat. De Randy is le volt hangolva valamiért. Csodálkozott Beny, mert alig egy órája, a kocsiban hazafelé agyonröhögték magukat. Mi történhetett azóta?

- Ki tud itt eligazodni! - háborgott magában Beny, mikor Randy válaszra sem méltatva őt, ment fel az emeletre.

- Éljen a flamand irodalmiság! - kiáltott Beny dühösen a bátyja után.

Sophie egy másodpercig úgy érezte, hogy nevetnie kell, de eszébe villant, hogy ő az egyetlen, aki nem nevethet ezen a dühödt poénon. Neki inkább védenie kellene a Randyt és a flamand nyelvet, mert ezek az utóbbi szavak nem dicsérőleg akartak csengeni.

Ez nem lehet igaz! - gondolta Sophie Weber, amikor meglátta Randyt és Emesét belépni a bárba.

Ő már percekkel előbb indulni akart haza, csak gyűjtötte a merszet, hogy így bekonyakozva a kocsijával elhajtson.

- Úgy látszik, hogy a Taylorék is felfedezték, hogy milyen príma hely ez a High Star! - bővítette az előbbi gondolatfonalat a nő.

És ha ez így van, akkor ő hamarosan megbukik a tanító nénis szerepével. Szerencséjére a megszokott helyén ült, a bár leghomályosabb sarkában. Onnan figyelte a jövőket, menőket, tanulmányozta az embereket. Komoly érzéket fejlesztett ki magában, rá volt utalva, nem sokat szabad hibáznia, a hozzá hasonló független nőknek. Nem túl hosszú kapcsolatait gondos előtanulmányok előzték meg. Sophie bizonyos mértékig szerencsés embernek nevezhette magát, mert nem kellett neki mindenáron egy partner. Néha hosszú hónapokig, fél évekig nem volt társa, de nem aggódott. Ismerte a saját külsejét és intelligenciáját, csak akkor ment haza egyedül, ha azt ő úgy akarta. Ez a nap most olyan volt, de nem tudott volna úgy kimenni a bárból, hogy a Randy meg ne lássa. Mit tehetett, megpöccintette a poharát, jelezve, hogy kér még egy konyakot. Most már úgy is mindegy, ha nehezen tud majd menni, hív egy taxit. Talán még jobb is így!

Nézte a fiatal párt, a pincér most vitte ki nekik az italt. Hosszú lábon álló, nagy öblű poharakban aranyszínű folyadék.

- Persze, a gyerekek! - gondolta Sophie. - Narancslé, az való még nekik!

Randy sziszegve mondott valamit Emesének. Bárki láthatta, hogy ez a fiatal pár veszekszik. A lány hallgatott, hátha akkor elül a vihar. De ez nem volt megoldás. Randy gonosz volt, visszaélt azzal, hogy Emese imádta őt. Nem fektetett már súlyt arra, hogy megóvja a lányt a saját lehetetlen magatartásától. Emese hirtelen felpattant és elindult kifelé. Randy nem hitt a szemének.

- Emese! - kiáltott utána hasztalanul, felugrott és a kijáratnál beérte a lányt.

A lány megfordult és sírva mondta.

- Figyelj Randy, az biztos, hogy szeretlek és azt csinálsz velem, amit akarsz! De kínozni nem hagyom magam! Ha megbékéltél várlak a problémáiddal együtt. Én nem kérdezek semmit, de valaki más helyett ne kínozz mindig engem!

Megfordult és elment. Randy nem lépett utána, dühös volt önmagára. Emesére, mindenkire. Tőle szokatlan módon, udvariatlanul hagyta a lányt elmenni, nem érdekelte, hogy fog hazajutni a lány e késő esti órában.

Randy visszament a bárba, leült a két ital mellé és próbált valami tervet csinálni a következő órákra. Arra gondolt, hogy itt a bárban felszed egy fiatal nőt és átmennek majd a discóba. Majd ott a jó hangos igénytelen zene kimossa az agyát és valahogy átvészeli az éjszakát. Gyors egymásutánban kiitta a két narancslevet, már bánta is, mert megint fog égni a gyomra tőle. Megrántotta a vállát. Mindegy, gondolta. Körbenézett, sokan voltak a bárban, több lány partner nélkül. Mindegyik mosolygott, ahogy rájuk nézett. Randy felállt és a bárpulthoz sétált, a magas székek egy kivételével mind foglaltak voltak.

- Na, most jól nézek ki! - gondolta Sophie, ahogy Randy közeledett.

Nem fogja az ő arcát látni, mert nagy itt a félhomály, de ha a fiú leül nagyon közel lesznek egymáshoz. A pincér a pult mögött a poharakat törölgette és figyelte a fiút, ahogy elfoglalta az üresen maradt helyet.

- Randy, kérsz valamit? - kérdezte a pincér.

- Adj még egyet abból az undorító narancsszörpötökből! - mondta Randy.

Az utolsó bárszéken ülő nőre nézett, a "titokzatos szépség" gondolta és megint intett a pincérnek.

- Egy szokásost a homályban bujkáló gyönyörűségnek! - mondta.

- Randy fiam! Nem korai még neked ez a pia küldözgetés?! - hangzott a kérdés a sötétből.

A flamandnyelvű, lekezelő szavak pofonként érték Randyt. Sophie tudta, hogy már nincs kibúvó, inkább egyből támadott, kicsit humoros is akart lenni, de valahogy nem sikerült.

A pincér csak lesett, nem értette a nő szavait, milyen nyelven beszél ez? Már régóta ismerte a nőt, meg mert volna esküdni, hogy amerikai, most mit játssza itt az eszét?!

Randyben forrt az indulat, de ilyen önkontrolt még életében nem gyakorolt. Nagyot lélegzett, és pillantásával megpróbált áthatolni a bár homályán.

- Sophie? - kérdezte.

Az egész nőből csak a lábait lehetett látni a talajt megvilágító lámpák fényében. A pincér meg volt rökönyödve, ezek ismerik egymást. Fülelt, hogy mi következik, de a nő szavait megint nem értette. Randy próbált udvarias maradni, de utálta, hogy akarata ellenére nem angolul beszélnek hozzá.

- Nem értek flamandul! - tört ki a fiú.

Sophie leereszkedett a magas bárszékről és Randy mellé lépett. Léptei elég bizonytalanok voltak, határozottan ittas volt.

- De megutáltatta veled valaki e nyelvet, fiam! - mondta.

Randy nézte a nőt, nem, ő ezt a nőt nem ismeri. eltűnt az unalmas lefésült frizura, eltűnt az unalmas kiskosztüm, vagy a mindig sötét tónusú kötött ruha. A bronzszínű haj gyűrűkbe ugorva keretezett egy szép arcot. A nő alakját provokatív módon hangsúlyozta a dekoltált, szűk ruha.

- Sophie? - kérdezte a fiú megint.

Nem és nem! Becsapja őt a szeme. Elszállt az ingerültsége, csak nézte a nőt, nem nyilvánított véleményt pillanatnyilag.

A pincér Sophie elé tette a "szokásost". a nő egy hajtásra megitta és újra megszólalt.

- Randy, ne fogd magad vissza, tudom, most lenne pár ezer kérdésed!

A fiú hallgatott, még nem találta meg a megfelelő vonalat.

- Ilyen nincs! - gondolta.

Sophie megint nyert, mint annyiszor már életében. A fiú szeméből kiolvasta azt az üzenetet, amiről szinte Randy még nem is tudott. Kötetlen fecsegő stílusát, akadozó nyelve miatt nem tudta villantani, de a pillanatnyi csendet újabb kérdésekre használta fel.

- Mitől van az, hogy ti Taylorok az utóbbi napokban olyan sűrűn előfordultok itt a High Starban? - kérdezte és a fiú vállára tette a kezét.

- A családunk egyik tagja a tulajdonos! - mondta Randy. - Mi ide a sajátunkba jövünk!

Ahogy kimondta, már tudta is a következő kérdést. Dühös lett önmagára. Miért megy ő bele ilyen kérdés-felelet játékba?

- Mi az, hogy a családotok valamelyik tagjáé? - hangzott amire várt.

- Mondd, hogy az apádé! - nevetett Sophie. - Úgy könnyebben felfogható, mert gondolom, nektek azért még semmitek sincs, vagy tévedek?

- Igen tévedsz, mert a High Star nem az apámé, hanem az Evelyné! - mondta kelletlenül a fiú.

Akarta vagy sem, újból cserben hagyta az idegrendszere. Egész délután az Emesével veszekedett. Ki tudja nem csinált-e jóvátehetetlen hibát. És most gyötri itt magát egy nővel, akit eddig félreismert. Most már az lenne a legjobb, ha fogná magát és hazamenne.

A nő bizonyára szerepet játszik és nem akart részese lenni egy más által rendezett darabnak. A sajátja már úgy is tönkre tette őt. Nem bír ő már ennél többet. Felállt a bárpulttól és intett a pincérnek. Az tudta mit jelent az intés, hangosan elköszönt.

- Minden jót Randy!

A fiú egy szó nélkül ott hagyta volna a nőt, de Sophiet nem lehetett csak úgy lerázni.

- Randy, sokat találtam inni, légy szíves, vigyél haza! - hallotta Sophie hangját.

Ment tovább, elege volt mára mindenből. Nem érdekli őt ez a nő, pedig alig fél órával ezelőtt érdekelte volna egy ilyen nő, de már unt mindent ami titokzatos. Csak hazaérni, ez volt minden vágya. Sophie meggyorsította a lépteit és a folyosó végén utolérte Randyt.

-Randy vigyél haza! Nem tudok vezetni így! - kérte a nő és végigmutatott magán.

Láthatóan el volt ázva. Ma kissé túllőtt a célon. Ritkán érezte rosszul magát az italtól, de az utolsó hirtelen felhörpintett konyak biztosan a legerősebb fajtából volt. Ott állt a fiú előtt és nem tudta, hogy mit is akar. Bárcsak ne találkozott volna így a Randyvel. Az ember nem is gondolná, hogy New-Yorkban sincs az ember biztonságban a kisebb titkaival. Milyen jól alakított hosszú hónapokon keresztül. végül is, ő senkit sem csapott be. Mint nyelvtanár példásan helytállt. A tanáros kinézetével, csak a kezdeti beilleszkedést akarta perfektebben megoldani.

- Hívok egy taxit! - mondta Randy és indult vissza a bárba.

- Randy, Randy! - kiáltott utána türelmetlenül a nő.

A fiú ment, nem figyelt semmire. Gyorsan maga mögött akarta tudni ezt az egész estét. A pincér nem tudta mire vélni a történteket. Várakozóan nézett Randyre.

- Te Syd, rendelj már egy taxit! - mondta Randy.

A férfi elővette a bárpult alól a készüléket. Sophie odaért a pulthoz, felült a magas székre és lefogta a pincér kezét.

- A barátom csak viccel! - mondta.

A lecke fel volt adva. Kinek engedjen, ezen gondolkodott a pincér. Randy, egyfajta tulajdonosi joggal kezelte a bárt, ez a nő meg mégis csak egy nő, aki majdnem minden héten három estét itt tölt. Randyre pillantott, valami megoldást várva. A fiú érezte a pincér dilemmáját, minek is kérte meg szegényt. Hívhatott volna taxit az Opelból is.

- Oké Syd, felejtsd el! Úgy látszik programot organizáltak a számomra. - mondta a pincérnek.

Syd szélesen mosolygott, nagy megkönnyebbülés volt ez a számára, soha sem szerette, ha valami felelősség hárul rá. A Randyt ismeri, de ez a nő sem ismeretlen a számára. Őt sem akarná megsérteni. Itt valami különleges viszony lehet, nem kívánt belefolyni semmilyen formában a dologba. Mindig rettegett, hogy elvesztheti ezt a könnyű állását. Vendégek százait szolgálta ki és soha nem kellett állást foglalnia senki mellett. Kényelmes így az élet. Egy-egy cinkos mosolyt mindenki kaphat, annál többre senki se vágyjon!

- Randy! Rosszul vagyok! - mondta nagyon halkan Sophie, hányinger kerülgette.

Csodálkozott önmagán, szinte soha nem érzett hányingert, bármennyit is beivott.

- Gyere, ne csináljuk itt a színházat!  Még a végén félreértik a helyzetet! - folytatta és belekarolt a fiúba.

Húzta gyengéden, félt, hogy Randy megint udvariatlanul fog viselkedni.

- Mit lehet itt félreérteni? - kérdezte Randy a nőt.

Ment, hagyta magát vezetni a parkolóig. Sophie nem válaszolt, csak a magas sarkú cipőjének a kopogása hallatszott. Randy kocsija ott lapult két óriási amerikai monstrum között, a garázs kevés fényét villantotta a krómozott ütközőin. Randy felnyitotta a szárnyas ajtót és a nő nagyon nehezen bemászott. Nem volt még alkalma ilyen mély sportkocsiban ülni. A fiú nem tudta visszafojtani a nevethetnékjét. Megkerülte a kocsit és ő is beszállt.

- Hol laksz? - kérdezte a nőt.

- Majd irányítalak, ne félj, hazatalálunk!  - válaszolta a nő, hangja alig volt hallható.

A magabiztosnak hangzó mondat ellenére kétszer későn szólt, melyik lámpánál kell elfordulni. Randy egyre türelmetlenebb lett. Nem bírta az autózást zene nélkül, de mikor a magnót bekapcsolta, Sophie pár taktus után kikapcsolta a készüléket. Nem érdekelte, hogy a fiú mit gondol. Az idősebb, és a nő jogán cselekedett, nem engedte, hogy fiatal barátja úgy érezze, mintha túl nagy szívességet tenne. Ennyinek bele kell férni a baráti címszóba. Majdnem háromnegyed órát voltak úton, Randy vezetési stílusa nem volt kedvező hatással Sophie ittas állapotára. A nő rettentő módon uralkodott magán, szégyellte volna magát, ha hánynia kellett volna a kocsiban.

Mikor végre megálltak a ház előtti kis parkolóban, rögtön keresni kezdte a kilincset. Idegesen tapogatta az ajtó bőr kárpitját. Randy átnyúlt Sophie előtt és megnyomta a kilincset. A nő könnyedén felnyomhatta az ajtót a magasba. Randy kiszállt az Opelból és körbement a kocsin, hogy kisegítse a nőt a mély ülésből. Koránt sem az udvariasság vezérelte, csak emlékezett, milyen nehezen mozgott a Sophie, az előző órában.

A nő engedte kicsit terelgetni magát, a lépcsőházban kimondottan a fiúra támaszkodott. Randy nehezen ment föl így az emeletre. A gyenge világítás árulkodott a lakóház nívójáról. A régi festék néhol mállott a falakról. Randy nem hitte volna, hogy Sophie Weber ilyen szegényes környezetben élhet. a ház végül is nem volt olyan borzasztó állapotban, csak Randy látott kevés hasonlót. Pedig New-Yorkban több ezrével vannak a hasonlóak. A fiú véleményalkotását erősen befolyásolta társadalmi helyzete.

Sophie nehezen állt a lábán. Kereste a kulcsát a feneketlen retiküljében. Randy betámogatta a kis lakásba. Körbenézett, hová is ültethetné le a nőt. A kis társalgóban a Tv-vel szemben volt egy kanapé. A kárpit és a rúgószerkezet már engedett a használatnak, széle erősen meg volt rogyva.

Randy leültette a Sophiet és ő is helyet foglalt mellette. Nagyon el volt fáradva. Ült pár percet és aztán csendesen felállt. Az ajtó felé indult. Sophie aludt, legalább is Randy úgy gondolta.

- Randy ne hagyj itt! - hallotta a fiú.

Sophie ugyan abban a pozícióban ült, ahogy hagyta. Szeme csukva volt. Lehet, hogy nem is hallott semmit, gondolta, de mégis visszalépett és a nő elé állt.

- Randy maradj még egy kicsit! rosszul érzem magam, de mindjárt jobban leszek és akkor tudunk egy kicsit dumcsizni! - mondta Sophie.

Randy kelletlenül leült az egyik fotelba és kezébe vette a Tv irányítóját, ami ott feküdt a karfán. Nem kérdezte meg a nőt, zavarja-e ha ő Tv-t néz. Ennyit hagy engedjen már meg magának, ha itt tölti az idejét. Biztos magyarázkodni akar a Sophie, ha majd kitisztul a feje.

- Leoltom ezt a rohadt villanyt! - gondolta a fiú és újból felállt.

- Mindjárt Randy, mindjárt jobban leszek! - győzködött Sophie és figyelte, hogy mit akar a fiú csinálni.

Mikor látta, hogy csak a villanykapcsolóhoz megy, megnyugodott. Újból becsukta a szemét. Pár perc múlva elaludt. Randy egy érdekes reklámnál megállt és hátradőlt a fotelban. Leejtette a távirányítót a szőnyegre. Aztán egy éjjeli film indult, fekete fehérben, nem nagyon kötötte le Randyt. Néha a félhomályban a Sophie felé pislantott.

- Ez az éjszakám már így fog elmenni! - gondolta.

Lejjebb csúszott a fotelban, kinyújtotta a lábait, próbált egy kényelmes pozíciót felvenni, de nem sikerült. Sokat mozgolódott. Nézte a filmet, aztán pihentette a szemét. A zajos hirdetésekre mindig felnézett. Éjfél lehetett, mire a filmnek vége lett, de akkor már Randy aludt.

Mikor felébredt az órájára pillantott. Reggel 7 óra 8 perc volt. A nyaka nagyon fájt. A Tv még mindég ment. Sophie nem volt a társalgóban. Mozgást hallott a háta mögül, nehézkesen megfordult ültében. Sophie jött a konyha felől, nevetett a fiúra. Otthoni ruha volt rajta, nagyon szép volt benne.

- Randy, lehet, hogy hülyén hangzik, de készítettem neked törülközőt a fürdőszobába. Ha akarsz, lezuhanyozhatsz. addig én csinálok egy teát, másom nincs, akár hiszed, akár nem! - mondta és nevetett megint. - És tudod, az a teázás megoldja az összes problémáinkat. Mert közben elmesélem, ki az a Sophie Weber!

Randy fájó nyakát simogatta, hunyorgott.

- Nem hiszem, hogy kíváncsi lennék rá! - mondta hidegen és folytatta. - Körülbelül, egy lehet a sok simlis nő közül.

- Na idefigyelj fiam! - kiáltott Sophie a fiú arcába közvetlen közelről. - Tőlem te csak szépet és jót hallottál. Nem hagyom, hogy úgy beszélj velem, mint egy ronggyal! Hülye vagy te, vagy mi történt veled?!

Elszállt a nő jó kedve, de most már azért is el akart mondani sok dolgot a Randynek. Aztán rájött, hogy itt nem ő az érdekes. Ez a fiú jóval nagyobb téma. Jó lenne valamit megtudni, mi az ami ilyen letargikus állapotba taszította őt.

- Randy, mi olyan jó barátok voltunk! Emlékezz, mennyit nevettünk együtt! Ne folytassuk ott, ahol pár hete abbamaradt? Nem gondolod? Menj, fürödj le és ha van időd, töltsük együtt a napot! Jól kibeszéljük magunkat, lehet, hogy jót fog tenni, mint valami gyónás. - kérte a fiút.

Randy nem akart gyónni, sok lett volna az minden papnak, amit ő elmondana. De felállt és ment a fürdőszobába. sokáig állt a forró víz alatt, gondolkodott. Mit kellene tennie. A víz erős sugárban verte a hátát. A zuhanyozó üvegfala bepárásodott.

- Héj! - kiáltott fel, mert a víz hirtelen túl forró lett. - Mi van ezzel a vízzel?

Próbálta túlharsogni a zubogó vizet.

- Jaj, bocs! - hallotta a nő hangját közvetlen közelről. - Megengedtem a konyhába a vizet.

Randy lassan végzett a zuhanyozással és egy nagy törülközőbe csavarta magát. Nem kellett sietnie, nem fázott a vizes testével, mert a nap már régen fent volt és melegen sütött a fürdőszoba ablakán át. Kényelmesen dörzsölgette magát, közben körbenézett. Kevés kozmetikai szer a tükör alatti polcon. Két különböző fésű a hamismárvány mosdó mellett. a fogmosó pohár mintája ugyan olyan volt, mint a mosdóé. Egy fogkefe feküdt mellette. Randy akarta vagy sem, egy hirtelen következtetés ugrott be neki. Egy fogkefe. Ez volt, ami sugallta a következtetést.

- Ez a csaj egyedül él, legalább is most! - gondolta.

Azért kíváncsian kinyitotta a pipere szekrényt és belenézett. Nevetnie kellett önmagán. Milyen kíváncsi is az ember. Ujjával végigmatatott minden sprayen, minden rúzson. Szinte számba vette őket. Sophie állt mögötte, de csak akkor vette észre a tükörben, mikor becsukta a pipere szekrény ajtaját. A nő felé fordult és egymásra nevettek.

- Mi van, kis nyomozó? Nem találtál borotválkozó cuccot? Igen, én egyedül élek! Persze ne értsd félre, azért élek egyedül, mert így akarok élni! - mondta és a fiú mellé lépett. Lehajolt, hogy az egyik alsó fiókot kinyissa.

- Randy fiam. ez csak neked! - mosolygott mikor a fiúnak átnyújtott egy vadonat új, dobozban levő fogkefét. - Te kedves vendég vagy, neked ez kijár!

Nevetett, azzal a nevetésével, amivel mindenkit meghódított. Ott hagyta a fiú, az csak nézett utána.

- Ki ez a nő? - kérdezte Randy magától.

A tegnap esti Sophiera gondolt, akit alig ismert meg az új énjével. Sőt nem is kívánta megismerni. A mai Sophie megint más volt. Hány arca lehet ennek a nőnek? Randy ma már nem félt annyira a titkoktól, mint tegnap és Sophie magatartás bátorítólag hatott rá. Miért kellene neki megvetnie ezt a nőt. Hogy sziporkázó egyéniség, az tagadhatatlan. Kevés ilyen emberre volt alkalma megismerkedni. Arra gondolt, hogy ismer-e egyáltalán sziporkázó egyéniséget? Nem, ő aztán nem! Mit csinált ő eddig? Semmit! Körbe volt véve majd egy tucat rendkívül megbízható emberrel. azokkal soha nem történik semmi. Nem mondaná semmi pénzért, hogy unalmasak, de..... Ez a nő volt az egyetlen, aki.... de itt megakadt a Randy a gondolatfűzéssel, mert a tanáros Sophie Weber jutott az eszébe. Lefésült haj, lapos sarkú cipő.

- Sophie! - mondta nagyon hangosan és ment a társalgóba.

- Mondjad Randy! - válaszolt a nő és figyelte a fiú, miért mosolyog az olyan rejtélyesen.

- Oké, elfogadom a meghívásodat a mai napra, szerintem jó tréfa lesz, csak egyre kérlek meg. Ne beszélj hozzám flamandul! - mondta Randy és a nő látta, hogy a fiúnak egy szemvillanásnyi időre elborult az arca.

- A flamand nyelv a megoldása a fiúnak! - gondolta Sophie.

Ezen meditált miközben bement a hálószobájába és másodpercek alatt utcai ruhát öltött magára. Jeans és egy rendkívül tarkabetűs, vastaganyagú póló volt az öltözéke. Randy lopva végigmustrálta a nőt, ahogy az az alacsony dohányzóasztal fölé hajolva összegyűjtötte a sok felesleges apróságot és a retiküljébe tette.

- Ilyen nőt! - mondta magában és most az érett férfi szemével nézett Sophira.

Randy életét eddig kitöltötte Emese lénye. Nem volt gondja a női nemmel. A gimnáziumban az  egyik legnépszerűbb fiú volt, Emesét halálra gyötörték az irigy lányok.

A sor igazságtalan volt Emesével. Egy összehasonlítást nem bírt ki ő a Sophieval. Randy egy kicsit meghökkent a saját képtelen ötletétől. Milyen alapon kellene neki összehasonlítani ezt a két nőt? Az Emese szívéhez senki, de senki nem érhet fel.

Sophie felegyenesedett és a fiúra mosolygott. Randy agyában ez a mosoly, most kitöltött minden helyet. Kétségbeesetten próbálta az előző gondolatait felidézni. Emese szívéhez nem érhet fel senki. Csak ez a nő ne mosolyogna rá. Sophie megfordult és ment kifelé a lakásból. A lépcsőházból szólt vissza.

- Na, megyünk?

- Naná, hogy megyünk! - válaszolt Randy.

- Megmutatom a kedvenc Kentuckysomat! Jó? - kérdezte Sophie és matatott a kulccsal a zárban.

Gyorsan összegezte fejben a nap költségeit, amik adódhatnak. Bólintott magában, a 75 dollár, amije van még neki elégnek kell lennie. A kocsiban nagyon meleg volt. A nap már felhevítette a belső levegőt. Sophie nehezen megfejtette az elektromos ablak leengedésének módját.

- Ez a kocsi egy förtelem! Semmi sincs a normális helyén! - háborgott.

Randy büszke volt a kocsijára. Tetszett neki, hogy egy kívülállónak milyen gondokat tud okozni az ő Opel GT-je. Ford Mustangja minden bunkónak lehet, ilyen kocsit, mint ez az Opel meg kell találni.

Sophie megint irányította Randyt, nagyokat nevettek. A nő hevesen gesztikulált. A Kentuckysnál a korai óra ellenére sokan voltak. Sophie mondta Randynek, hogy ő majd kihozza a rendelést. Addig a fiú találjon egy szabad asztalt.

- Oké! _ mondta Randy és kerített egy asztalt.

Egy egyenruhás lány leszedte az előző vendég által ott hagyott maradékokat. a fiúra nézve elmosolyodott. Sophie állt a sorban, lassan haladt, épp egy gyakorló eladóhoz került, de nem akart sort váltani. Randyre nézett és megvonta a vállát. Lassan lépkedett előrefelé, idegeskedett, sietnivalója pedig nem volt. 15 dollár 20-at fizetett, valahogy elszámolta magát. Persze a fejében a szokásos egy személye reggeli ára volt. Vitte a tálcát és kalkulálta a lehetőségeket. a legolcsóbb szórakozás a múzeum látogatás, azzal fog operálni. Randy intelligens fiú, bizonyára elfogadja majd ezt az ajánlatot. Kora délután meg beviteti magát a High Starhoz a kocsijáért és aztán valahogy lerázza a fiút.

- Én még ennék valamit! - mondta Randy miután  a szósz utolsó cseppjét is kitörölte a műanyag dobozkából.

- Randy fiam, akkor most te állsz sorba! - mondta Sophie és a fiú kezébe nyomott húsz dollárt, abban reménykedve, hogy kap még belőle vissza valamit. Két-három estéjének befellegzett, a konyakozás szünetel a jövő hétig, akkor jön meg az özvegyi nyugdíja.

- Neked is hoztam pár falatkát! - mondta Randy és kizökkentette a nőt a gondolataiból.

az asztalra tette a visszajárót. Sophie nagyot nyelt. Ő kibírta volna már estig evés nélkül. Nem akarta a kezdeti jó hangulatot elrontani valamilyen megjegyzéssel, inkább evett.

- Bemegyünk a Citybe és hagyjuk meglepni magunkat egy múzeumi élménnyel! - ajánlotta Sophie.

- Nagy ötlet! - hagyta jóvá Randy, ropogtatva a sült csirkecombot.

Lassan jól lakott.

- De az összes programot amit te szervezel én fogom finanszírozni!  Oké?! - kérdezte és ez a kérdés úgy hangzott, hogy nem lehetett ellenvetés.

Sophie kicsit megkönnyebbült, de minimum maga előtt, szégyellte a saját szegénységét. Egész eddigi életét átszórakozta, az özvegyi nyugdíj védelmében. Kontójára a hosszú évek alatt nem tudott 1000 dollárt összegyűjteni. Nem hibáztatott senkit. A pókermasinákat és a konyakot meg nem is lehet hibáztatni. Elmosolyodott a saját humoros elmélkedésén. Randy a mosolyt beleegyezésnek fogta fel. Mentek. a napsütésben Randy kicsit megnyújtotta az autózás idejét. Élvezte a tolongást az utakon, Sophie nem szólt bele. Ő is jól érezte már magát. Lesz ez olyan kötetlen szórakozást nyújtó nap, mint bármelyik előző, gondolta. Egy Woolworth parkolójába beálltak és hosszú séták tervével nekivágtak a belvárosnak. Emberek ezrei lökdösődtek az utcákon. A magas házak közötti állandó huzat ellensúlyozta a nap erejét. Sophie feltűzött haját is kibontotta a szél, a nő megállt egy kirakat előtt és rendezte a frizuráját. A kirakaton belül egy harminc körüli férfi nevetve mutogatott Sophinak, mozdulatai egyértelműen tükrözték a kívánságát. A nő Randyre nézett és felhúzta a szemöldökét.

- Hülye ez a pali? - kérdezte.

- Nem hülye, csak értékelte, amit látott! - válaszolta Randy.

- Óh, Randy fiam! Te is értesz ám a bókoláshoz! - mondta Sophie és megölelte a fiút.

- Sophie, hívjál te csak engem Randynak?! - mondta a fiú és egy kicsit sértődött képet vágott.

- Jól van fiam! - válaszolt Sophie és mindketten harsányan felnevettek.

És a nő nem engedte el a fiú karját. Mentek a tömegben és a lámpáknál várakoztak a zöldre. Az úttesten átvágva szorosabban karolták egymást.

Találtak egy kelet-ázsiai múzeumot. Elég ígéretesnek nézett ki az első pillanatban. Bementek, az előtérben egy kicsit várakozniuk kellett, mert a jegyárusító nem volt az üvegkabinban. Mikor a hosszú folyosón feltűnt az idős hölgy Randy pénzt készített elő. A múzeum belülről megmutatta igazi méreteit. Szinte az első lépések után felmérhették a két szintnyi kiállítást. Ez inkább egy nagyobb galériának felelt meg.  Álldogáltak az első vitrinnél és Sophie nagy hozzáértéssel magyarázott Randynek. Úgy beszélt a nő, mintha már tucatszor járt volna itt. Ismerte a Buddha szobrok közötti különbségek okait. a porcelán festészetről is volt neki mit mondania. Randy élvezte a hallottakat, bár a magyarázó szövegek mindenhol ott voltak a kiállított tárgyak mellett, többet ért számára a Sophie által elmondott pár információ.

- Honnan tudod ezeket a dolgokat? - kérdezte a fiú, mikor hosszabb idő után leültek az egyik terem közepén levő fotelokba.

- Csak úgy rám ragadnak a dolgok! Tudod, én csak késő délután  indulok útnak, addig a magazinokat bújom! Nagyon szeretek olvasni, meg a Tv-ben is örökké az ismeretterjesztő filmeket nézem. Szóval, kb. napi négy-öt órát gyötröm magam ilyenekkel. Nem nagyon szeretem a filmeket, nem is tudom, mikor voltam utoljára moziban? Nem! Inkább az olvasás, meg a hírek, esetleg! - sorolta Sophie, szusszantott egyet. - Hű, de sokat beszélek!

Ültek és hallgattak egy darabig, aztán Randy felállt és odasétált a következő kiállítási tárgyhoz. Sophie követte. Cipője sarka erős hangokkal kísérte minden léptét a márvány padlózaton. Végigbarangolták a két szintet. Még többször leültek megtárgyalni a látottakat. Az idő rohant, de ők nem észlelték, mert jól érezték magukat. Sophienál ez természetes volt. Randynek meg ajándékként hatott a több órás abszolút kikapcsolódás. Nem létezett semmi, nem létezett a felfedezett múlt. Nem létezett Evelyn, a család. Csak a gondtalan csevegés egy nővel. A fiú, percről percre jobban a hatása alá került. Néha már azon kapta magát, hogy a hangokat nem is hallja, csak nézte a nő száját, a szemét, ahogy az örömmel magyaráz valamit, ami már nem is annyira érdekes.

- Ez a fiú jó hallgató! - gondolta ugyanekkor Sophie magában.

Régen is ez volt a véleménye Randyről, amíg oktatta a flamand nyelvre, példás diák volt. Nem sokat kellett kétszer elmagyarázni neki. És ekkor jutott az eszébe, hogy mi is lehet ezzel a fiúval. Mert, hogy valami baja van az biztos! Az egész családja tudja, hogy valami emészti ezt a fiút, de inkább agyonhallgatják a problémát. Vajon jó-e ez a struccpolitika?

- Ja igen! Az ázsiaiak kultúrája egészen más osztály, mint az úgy nevezett nyugati kultúrák! - mondta hirtelen Sophie, mert észrevette, hogy elvesztette a fonalat a meditálása közben.

Ahogy kiléptek a múzeumból meglepődtek. A ragyogó napsütés sehol sem volt. A szél az arcukba csapta az esőt. elég világos volt, a felhők nem lehettek túlságosan vastagok. A járda nem volt még teljesen víz alatt. A nyári zivatar csak most törhetett ki. Beugrottak a falhoz és kiléptek, hogy elérjék a következő árkádot. Nagyon messze voltak a kocsitól. Minimum az eső idejére a környék rabjai lettek.

- Gyere Sophie igyunk valamit! - indítványozta Randy és ment előre egy kis olasz bárba. A nő követte. Tele volt a bár, sok ember húzódott be az eső elől. Csak állva tudtak fogyasztani a pultnál. Nem is maradtak pár percnél tovább. Néhány háztömbnyit tudtak haladni a parkoló irányában, de aztán az eső erősebb lett és elfogytak a menedéket adó árkádok is.

- Ugye, nagyon utálod a mozikat? - kérdezte Randy. - Mert, ha nem utálnád annyira, akkor beinvitálnálak oda abba a szemköztibe!

- Van még kedved velem ődöngeni? - kérdezett vissza Sophie.

- Igen, élvezem a dolgot! - mondta Randy és megfogva a nő karját, összekapaszkodva átfutottak a túl oldalra a dudáló kocsik között.

Sophie végignézte a műsoron lévő filmek képeit a falon, azért nem szeretett volna valami hülye, igénytelen, horrorfilmet végigszenvedni.

- A filmet én választom! - mondta határozottan és Randy beleegyezően bólintott.

A nő ijedtem nézte a programokat, a hat teremben az épp aktuális sikerek mentek, pont az ilyenektől óvakodott örökké. Randyre nézett és a fiú jó kedvét látva nem akart visszakozni a mozilátogatástól.

Beültek és sokat mérgelődtek a későbben jövők miatt. A film rosszabb volt, mint amitől Sophie félt. Sokat fészkelődött a helyén. Randy ránézett, a filmjelenetek villódzó fényeiben is gyönyörű volt a nő. Megfogta a kezét.

- Ciki, mi?! - kérdezte nagyon halkan.

- Az bizony, ritka ocsmány! - válaszolta a nő.

Egy hatásvadász, melodramatikus jelenetnél a kevés néző felszisszent, a zene nagyon félelmetes akart lenni. Sophie keze megrezdült, inkább megrázkódott, alig tudta visszafojtani a nevetését a primitív történet miatt. Randy elengedte Sophie kezét és átkarolta őt olyan módon, ahogy számtalan esetbe Emesét szokta átkarolni, ha valami szörnyű filmet néztek. Sophie szembefordult vele.

- Te Randy, én nem félek! - mondta és nevetett, ahogy lefejtette magáról a fiú kezét és a közös karfára tette. Megveregette a kézfejét. A film végéig csak nevetett, ahányszor Randy felé nézett.

Nem volt szerencséjük az esővel. Nem tudni, hogy elállt, vagy elindult újból, a lényeg az volt, hogy lassan haladtak a Woolworth felé. Nem tudták megspórolni a bőrig ázást.

Mikor az Opelhoz értek Randy felnyitotta Sophie oldalán az ajtót és besegítette a nőt. Aztán váratlanul megkopogtatta az ablakot. Sophie egyből megtalálta az ablakleengedő gombot.

- Tanulékony vagyok, mi? - kérdezte viccesen.

- Te aztán igen! De itt most más a játék! Ülj egy pár percet, mindjárt jövök! - mondta a fiú és nem vesztegette az időt magyarázkodásra.

Sophie próbált az ülésen úgy elhelyezkedni, hogy a legkevesebbet szenvedjen a csuromvizes, vastag pólójától.

- Mit akar ez a gyerek?! - morfondírozott a nő.

Randy jól elmaradt, Sophie végiggondolta az egész napot. Leszámítva a nedves ruházatát, minden tökéletes volt. Oké, a film nevetségesen gyenge volt, de jól szórakozott Randy próbálkozásán. Aranyos fiú, gondolta, épp mikor Randy újból feltűnt két nagy, barna papírzacskóval. Messziről kacsingatott, csinálta a grimaszokat.

- Miket vásároltál? - kérdezte Sophie az ülésre bezuhanó fiútól, miközben az átvett papírzacskók tartalmát akarta felfedezni.

- Remélem, szereted ezt a konyakot? - kérdezte Randy, mikor Sophie kihúzta az Asbachos üveget.

Sophie semmit sem értett. A zacskóban zsömlék, sajt, pástétom meg burgonya szirom. a másik zacskóban valami puha volt. Nem bírta ki a kíváncsisága, azt is kibontotta. Férfi fehérnemű és egy színes póló volt benne. Kérdően nézett a fiúra.

- Hátha ma sem érek még haza! - mondta Randy.

- Fiú, valami terved van? - kérdezte a nő és megijedt egy kicsit.

Mit csinált rosszul, mit vehetett a fiú bíztatásnak?

- Na menjünk haza, úgy látszik még sok megbeszélnivalónk van! - mondta a nő.

Nem akarta gyötörni egyből a fiút, majd valami okosat kiötlik még az úton hazafelé. Szentül meg volt győződve, hogy a fiú valamit félreérthetett. A legegyszerűbb megoldás az lett volna, ha a High Starhoz vitetné magát és a kocsijával hazamenne. De a legritkább esetben csinálják az emberek a legkézenfekvőbb dolgokat.

Az eső miatt lassú volt a forgalom, de mindenféleképpen sokan voltak az utakon. Itt a huszonnégy órás zsúfolt közlekedés nem sok variációra ad lehetőséget. Az úton egész végig egy szó nem esett. Sophie ezerszer végiggondolta a napot a fiú ébredésétől és semmi sem jutott az eszébe, amibe belekapaszkodhatott volna. Ő nem volt kacér, hisz meg sem fordult a fejében, hogy nőként hasson a fiúra. Jó barátok voltak, ez tagadhatatlan. A tanárnői szerepből egy nagyon kellemes baráti viszony alakult ki, és az tartott is a tegnap esti High Stari, hülye esetig. Ő maga nem volt akkor sem kétségbe esve, mert csak egyet nevetve túl kellett volna lépni a dolog felett. Talán az volt a hiba, hogy így összehozta ezt a napot Randyvel. Dehát a fiú lelkivilága érdekében tette. De hol lőtt túl a célon? aztán arra gondolt, hogy mi van akkor, ha ő csak egyszerűen félre érti a fiút.

Döccent a kocsi, ahogy Randy a ház előtti alacsony járdára felugratott. Nem volt kedve a parkolóba beállni. Kiszállt és Sophie öléből kivette a két papírzacskót. Megvárta míg Sophie is kikászálódott a kocsiból és aztán elindult az épület felé. Maga elé engedte a nőt.

- Te vagy a kulcsfelelős! - nevetett a nőre.

Sophie ment elől, gondolta, hogy a fiú nézi őt. Próbált oldalazva menni, mint aki beszélgetni akar a háta mögött jövővel. Zavarban volt, ő aki még soha nem volt zavarban.

- Eh, micsoda barom egy helyzet! - gondolta.

Otthon rögtön átöltözött. Fekete harisnyanadrágot és egy hosszú, bő inget vett fel. A hozott dolgokból egy gyors vacsorát készített a fiúnak. Ő maga nem evett, nem volt étvágya. A Tv-t bekapcsolta, hogy az esetleges hallgatást elviselhetőbbé tegye. Randynek jó kedve volt, semmit sem érzett a nő zavart hangulatából.

- Jó kis nap volt ez, ugye Randy? - kérdezte Sophie és várta, hogy a fiú megkezdi a kényes témát, talán akkor ő majd megtalálja a fonalat és egy nagy röhejjel kijönnek a félreértésekből.

- Nagyon jó nap volt ez Sophie! - válaszolt Randy, de nem folytatta, csak evett.

A nő nézte, fiatal szervezet, ennek aztán kell az evés. ahogy elfogyott a fiú elől a szendvics, Sophie újból ketté vágott egy zsömlét és megkente pástétommal. Randy csak hunyorított köszönömként, tele szájjal. Mikor befejezte a vacsorát, a maradékot betették a hűtőbe.

- Tudod, hogy most mi következik? - kérdezte Randy a nőt.

- Nem! - válaszolt Sophie és várta a bombát.

- Van egy barátnőm, akinél még külön fogkefém is van! - nevetett Randy. - Járatom egy kicsikét, nehogy kiszáradjon!

Eltűnt a fürdőszobában.

Sophie az Asbachos üveget nézegette. Kibontotta és beleszagolt. Igen jó illata volt. Úgy látszik a németek is tudnak konyakot gyártani! Belehúzott. Ízlett neki. Újból a szájához emelte és ivott. Rég volt már reggel. a Kentucky csirke sült már a múlté volt. Gyomra majdnem üresen fogadta a konyakot. Étvágy csinálás helyett, könnyű mámort okozott. Kezében a konyakos üveggel odament a fürdőszobához és megállt az ajtóban. Randy épp bújt ki a jeanséből és az összehajtott nadrágot az új pólóra fektette. Beállt a zuhany alá.

Mit csinálsz Randy? - kérdezte a nő.

A fiú csak most vette észre, hogy a nő ott állt mögötte. Nevetve behúzta az üvegfülke ajtaját.

- Tisztába teszem magam, mielőtt lelépek! - mondta Randy.

A víz zubogása majdnem elnyomta a hangját. Mivel választ, sőt semmilyen hangot nem hallott, még egyszer elmondta ordítva.

- Tisztába teszem magam, mielőtt lelépek!

Kinyitotta az üvegajtót, a fejét kidugva kérdően a nőre nézett.

- Vagy talán maradjak?!

- Na, ez az! - gondolta Sophie, ő értett itt mindent félre.

Nevetnie kellett, meghúzta a konyakos üveget.

- Ja, ja! - mondta fennhangon és ment vissza társalgóba.

A Tv előtt leült és a konyakos üveget a lábához tette. Percek múlva Randy jött, törülközővel körbecsavarva.

- Sophie, adj légy szíves valamit, amit magamra vehetnék, hagy érezzem magam otthon! Kényelmetlen lesz itt jeansben feszíteni Tv nézés közben. Ha már maradni akarok. - mondta Randy.

Sophie kortyolt egyet az üvegből és eltűnt a hálószobájában. Hozott egy vékony sport szerelést és odadobta Randynek.

- Érezd magad otthon! - mondta és már megint a konyakot itta.

Lassan lerészegedett. És a részegséggel jött az álom is. rossz volt nézni, ahogy lecsúszott a kanapéról. Nem ébredt fel, pedig megüthette a könyökét, ahogy földet ért. Ekkor Randy odalépett a nő mellé és föl akarta emelni őt újból a kanapéra. Egy pillanatig gondolkodott, aztán kitárta a hálószoba ajtaját. Nagyon nehezen felemelte Sophiet, egy alvó test nagyon nehéz tud lenni. Randy, ha nem is volt gyenge, nem is volt egy erős fiatal. A testépítésre soha nem adott. Talán még soha nem emelt ekkora terhet. Az ágyig fél úton még térddel bele kellett, hogy segítsen az emelésbe, aztán nehezen végigfektette Sophiet a paplan tetején. Betakarta egy lepedővel, nem akarta, hogy esetleg a meleg éjszakában rosszul pihenjen. Visszament a társalgóba és végigdobta magát a heverőn.

Egy darabig tévézett, aztán villanyt gyújtott és körbejárta a szobát. A könyvespolcot oda-vissza átnézte. A legtöbb könyv semmit sem mondott neki, ezért a dohányzó asztal alatt lévő magazinokat kezdte böngészni. Újra végigdőlt a kanapén és egy grizzly medvékről szóló cikket olvasott. Egy oldal után elfogyott a türelme és leoltotta a lámpát. Egy gondtalanul eltöltött nap nyugodt éjszakát adott.

Sophie ébredt először. A redőny le volt eresztve, teljesen sötét volt, csak az asztali órájának világító számai kiáltották felé a reggelt. A sötétben nézte a mennyezetet és próbált visszaemlékezni. A lepedő alatt végigtapogatta magát. Az otthoni ruhája volt rajta. Felkelt. Embertelen éhesnek érezte magát. A konyhába ment és a hűtőből kivette a sajtot. Egy jó nagyot letört belőle és a konyhaasztalnál ülve megette. Hallgatózott, de semmi! Elment lezuhanyozni, hajat is mosott. Jó fél órát időzött a fürdőszobában. Csak aztán ment be a társalgóba. Leült Randyvel szemben és nézte a fiút.

- Szia! - mondta az alvónak. - Milyen rendes, kisember ez!

Kivárta míg felébredt, nem zavarta fel. Saját magának semmi dolga, mint normálisan. A fiúnak meg a nyári szünet tart jócskán. Mire kapkodjon bárki?! Aztán Randy kinyitotta a szemét, a nő mosolygott rá.

- Jó reggelt Sophie! Jól pihentél? - kérdezte a fiú.

- Azt hiszem jól! - válaszolta a nő.

- Harapunk valamit, aztán elviszlek a kocsidért, ha akarod! - ajánlotta Randy.

- Jó helyen van az ott! - mondta Sophie és mindketten nevettek.

Délután a barangolás közben Randy szakított időt egy telefonálásra. Hívta az otthonát.

- Apa ne aggódj, most eltűnőben vagyok, az egyetem előtt kicsit kinyaralom magam. Majd hívogatlak telefonon. - nyugtatgatta az apját.

Ben csak abban tudott reménykedni, hogy fia jól válassza meg a társaságát és nem keveredik semmilyen kétes ügybe.

Bár úgy tűnt, hogy a testi örömök mindenre kárpótlást adtak, kapcsolatuk közel sem volt problémamentes. A napok múltával Randy egyre nyugtalanabb lett. Először nem tudta, hogy mi van vele, csak le-fel ődöngött a kis lakásban. Sophie ilyenkor tanácstalan volt.

Randy, nem akarsz egy kicsit elmenni valahová? - kérdezte kínjában. - Úgy értem egyedül. Mi azért nem vagyunk összenőve. Nem várom el tőled, hogy minden idődet velem töltsd.

A fiú ránézett, de nem kapott választ. Randy állt a balkonajtónál és újból nézett kifelé. Az utcai világítás fényei bevilágítottak az ablakon, megölve a társalgó homályát. Már órák óta ette magát Randy, Sophie néha odament a fiúhoz, hogy megölelje. Az jól esett neki, Sophie karjaiban kiszálltak a fejéből a gondolatok.

- Randy, nekem az a véleményem, hogy mi ezt nagyon komolyan akarjuk venni. Ez nem azt jelenti, hogy megbántam bármit is, dehogy én nagyon jól érzem magam veled. És addig, amíg te nem jelented ki, hogy vége, én úgy fogom fel az egészet, hogy veled járok. De most megbeszélhetünk egy dolgot, egyszer s mindenkorra. Ha te nem vagy itt és nem tudod, hogy mikor akarsz megjelenni, én nem várok rád. Én is megyek szórakozni, csak úgy magamban, mert ugye én hozzád tartozok! - mondta Sophie.

A táskáját felvette az újságtartóból és kivette belőle a kulcscsomóját nagy csörgéssel. Pár másodpercig matatott vele.

- Randy! - szólalt meg újból és megfogta a fiú kezét, kinyitotta a tenyerét és beletett egy kulcsot. - Erről fogom tudni, hogy meddig tart a mandátumom nálad. Ha egyszer az asztalon hagyod, nem zavarlak többé!

Ezt mondta a nő és arra gondolt, hogy kulcsa ehhez a lakáshoz nem volt férfinek, az elesett férjén kívül. Kiment a konyhába és elfoglalta magát egy kávéfőzéssel, nem tudott ennél többet mondani ennek a fiúnak.

Randy nézte az utca unalmas képét. Kezében érezte a kulcs éles fogait. Soha nem volt még használva.

- A kulcs! - villant át az agyán és másik keze a nyakában levő lánc végét kereste. Már tudta mi az, ami nyomasztotta. Sophie jelenléte nem blokkolta az agyát. A villanyhoz lépett és feloltotta. Pillanatok alatt felöltözött és a konyhában a meglepődött nőnek adott egy csókot.

- Csak kerülök egyet! - mondta vidáman és Sophie határtalan boldog volt, örült a fiú örömének. Nem tudta mi az az öröm, de ő boldog volt miatta.

A lépcsőházban már nem mosolygott Randy. Mire a kocsijához ért már határozottan rossz kedvű volt. Felszabadultabb énje a Sophienál maradt. Kocsija hangját Rose megismerte, örömmel futott Ben dolgozószobájába.

- Ben! A fiad hazajött! - mondta.

A férfi azonnal befejezte a munkáját és siettek le a földszintre. Randy futott be viharos gyorsasággal.

- Hello! - mondta és ment volna tovább, de Rose utána szólt.

- Nem akar a fiatalúr mondani nekünk valamit?

Randy odaugrott a nőhöz és egy nagy puszit nyomott az arcára. Aztán apjához lépet és a vállára tette a kezét.

- Apa, magyarázd el Rosenak, hogy mi a helyzet! - mondta a fiú és eltűnt.

Ben bólintott és súlyos dilemmában volt, mit kell neki elmondania Rosenak? Semmit sem tudott, ő is sötétben volt. Abban bízott, hogy Randy még az este folyamán előkerül Abigél szobájából, mert hogy odament ahhoz kétség nem fért. Valami nagyon különleges dolog történhetett, ha ő napokra elhanyagolta a naplóírását. Az egyetlen fontos dolog volt ez a fia életében.

- Anyja fia! - gondolta.

Randy kinyitotta az ajtót és a polcról levette az utolsó bordó könyvecskét. Fellapozta, sétálgatott a nagy teremben. Olvasta az utolsó bejegyzéseket. Akarta húzni az időt, az első mondatokat akarta görcsösen összeszedni, ami az elmúlt napokat takarná.

Leült az asztalhoz. Egy gondolata adott egy kis menedéket. Neki, a High Stari eseményeket kell először is rögzítenie. Sőt, mi több, az Emesével való veszekedését. És már témánál volt. Miért is tud ő veszekedni egy olyan emberrel, mint az Emese? A legkülönb ember ő, különb, mint bárki más! Randy szégyellte magát, rótta a sorokat a naplóban, elégtételt akart Emesének szolgáltatni. Lassan eljutott a késő délutánig, mikor összevesztek. És rátért a bárban történtekre. Kezében megállt a toll. Milyen igazságtalan volt ő Emesével! A titkait nem árulja el neki, nem osztja meg a terhét, de gyötörni naponta gyötörte a szegény lányt a lehetetlen magatartásával. Ahogy vissza tud emlékezni, csak a korai napok voltak felhőtlenek az Emesével. Mikor még nem tudta a titkot.

Felugrott és a falon levő telefonhoz lépett. Az órájára pillantott, bólintott, még nem volt annyira késő. Találgatta, vajon ki veszi fel a telefont. Hosszan csengett a telefon, de senki sem vette fel a vonal végén. Próbálkozott még egyszer, se semmi! Újból leült és írt.

Nehezen haladt. Minden összefolyt az agyában, attól a pillanattól, hogy Sophienak "kiküldött" egy italt. Az órák és percek kavarogtak, sokszor elvétette az időrendiséget. De most már nem állt meg. Csak írni! Ezért jött haza és teljes munkát akart végezni. Nagyon részletesen leírta a következő napokat, a múzeum és a mozilátogatást. Leírta, hogy is maradt ott Sophienál. És itt megint megakadt. A következő napokat feldátumozta és aztán hirtelen keresztbe fordította a könyvecskét és nagy betűkkel beírta, hogy "SOPHIE"

A következő négy lapra is ezt írta. Ezeken a napokon nem volt mit rágódni, kitöltötte minden percét Sophie lénye, nem is emlékezett semmire, csak a Sophie képe lebegett a szeme előtt, ahogy próbálta egy-egy percét megfogni azon napoknak. Már órák hosszát ült a teremben mire elért a jelen nap végére.

- A kulcs! - mondta fennhangon és kínosan felnevetett.

- Nem lehet, hogy minden, mindennel összefügg! - szólalt meg újból és a zsebébe nyúlt.

Elővette Sophie kulcsát és végigtapogatta ujjával az éles bemarásokat. Ez a második kulcs, ami titkot rejt, mert Sophie is egy fajta titok volt és maradt a fiú számára. És akkor eszébe jutott Evelyn. Ő egy nyitott könyv, nincs hátsó gondolat. Nincs kétértelmű "én". A lány tiszta, ... Idáig jutott a gondolataival.

- Az Evelyn is olyan, mint a többi! Egy szar embernek nem lehet tiszta gyermeke! - kiáltotta és megijedt magától és attól, hogy netán a Rose vagy az apja meghallhat valamit.

Nagyon ideges lett. Lecsapta a kulcsot az asztalra és újból kézbe vette a tollát. Aztán idegesen felugrott és az ajtóhoz lépett. Próbálta, hogy nyitva hagyta-e? Nyitva volt és a kulcs benne volt a zárban, kívülről. Az aranylánc idegesítően csapkodta az ajtót, ahogy meglendült. A fiú kikapta a zárból a kulcsot és bevágta az ajtót. Ráfordította a riglit.

Feje fájt, halántékán dobolva rohant a vér. Egy kicsit hátradőlt a széken és pihent. Szemét behunyta. Egy mondat dolgozott benne, amióta hazaért és most végre a felszínre tört. Felkapta a tollát és írt.

" - Két kulcs, két nő, ... Flamand anya, flamand szerető! "

Ráborult a naplójára, megpróbált nem gondolni semmire, de a két kulcs képe ott vibrált az agyában.

... két kulcs, három kulcs, négy kulcs, számtalan kulcs, ... ott álltak furcsamódon előtte. Fejükkel a parkettában, álltak, mintha valamire vártak volna. Éles fények hatoltak át a fogaik között, az ember csak hunyorítva tudott feléjük nézni. Egy női árny jelent meg a fény előtt és intett. Randy úgy érezte, mintha valami húzná őt a nő felé. Elindult a kulcserdőn keresztül, meglepődött, esküdni mert volna, hogy elegendő hely volt mindenhol az éles fogak között. Bármennyire is óvakodott pillanatokon belül összehasogatták az éles fogak. A nő arcát már kitudta venni. A flamand nő volt! Igen, a flamand nő volt! De melyik!!! Erőltette az agyát és próbálta lelkében azonosítani a flamand nőt. Szép nő volt, gyönyörű. Közben egyre jobban vergődött a kulcsok erdejében, de haladt előre nem pihent volna meg, mert a nő intett és nem volt kegyelem. Mennie kellett. Egy flamand nő várta. Már fájt mindene és félt, hogy nem ér soha a nőhöz. Kiáltott valamit, de nem ismerte fel a saját hangját a megsokszorozott visszhangban. Rengett az egész környék, a monoton dörejjé degradálódott hangja  még a levegőt is rázta.

A kulcsok, amik eddig a pillanatig stabilan álltak, oldalra dőltek és az acél fogak egy acél óceán acél hullámai lettek. Nem tudta, hogy rohan vagy úszik, a távolság már nem csökkent. A fény minden egyes reflexiója a csontjáig hatolt. Kétségbe esett, mert a flamand nő képe egyre jobban feloldódott a vakító háttérben. Randy belekapaszkodott az éles fémbe és fejét az acél hullámok fölött tartotta, nehogy egy pillanatra is elvessze a nőt a szeme elől, aki egy intéssel a fénybe olvadt. Kiáltott volna, de a dörej még mindig uralta a levegőt. Lemondott mindenről és süllyedni kezdett...

Hetekig kínozta ez az álom, nem bánta a pokoli fájdalmakat, amiket kiállt, de attól szenvedett, hogy nem tudta, hogy ki az aki vár rá? többé nem vállalta a kockázatot, hogy elmaradjon a naplója vezetésével. Ha ez ilyen kínokat tud hozni, ő nem vállalja ezt még egyszer.

Robert állt a korlátnál és nézte a kigördülő óriásgépet. Az egész nyár az összes emlékeivel ott vibrált a beton felett. A repülő nagy kerekei, mintha vízen gördülnének. A fiatal férfi már megnyugodhatott volna, az utolsó napok sokkja már a múlté, hisz Vivian a repülőn ül Evelynnel együtt. A beígért esedékes levélváltásig még több hét ideje van. Ő már eldöntötte, hogy a saját tárgyilagos hangján fogja a következő leveleit is megírni. De azt is tudta, hogy a nyaralás ideje alatt, semmi de semmi sem tudta Vivian magatartását megváltoztatni. A cél, amit Robert kitűzött maga elé, a több hete történt találkozás óta még messzebbre úszott. Hogy a két lányt meghívta, azt igen jó ötletnek tartotta sokáig. De ahogy a napok teltek, Vivian viselkedése egyre jobban azt tükrözte, hogy őrült az a bakfis. Evelyn, ki minden percet együtt töltött velük, néha már hitetlenül nézte barátnőjét. Lehettek ők a strandon, vagy egy délutáni tömött discóban, Vivian a mindig nevetős lány, csak egy igent vagy egy nemet préselt ki magából. Robert nevetett az egész ügyön, " milyen kitartó ez a lány", gondolta sokszor, kitartó teremtés.

És akkor eszébe jutott a parti, amit Evelyn születésnapjára rendeztek. A vendégsereg, több tucat fiatal, már rég elfogyasztotta az első koktélokat, mire Evelyn és Vivian előkerült. Robert két lánnyal beszélgetett, akik az irodájában dolgoztak.

- Ugyan Mary, ne tömjetek most engem az irodai dolgokkal! - nevetett a fiatal férfi.

Mary, egy vékony, magas nő vele nevetett és belekarolt a házigazdába. A másik oldalról a barátnőjét karolta. Indultak a bár felé és ahogy a táncolók  mellett haladtak el Mary gyengéden maga után húzta Robertet, táncolni támadt kedve. A barátnője megállt a parkettal borított táncterület mellett és a kezével verte a zene ritmusát. Robert utált táncolni, nem is tudott jól, de a társasági élet elengedhetetlen része a tánc, sokszor nem tudott kibújni az efelé kötelezettség alól. Hibázni szinte lehetetlen volt, a modern helyben topogó táncok stílusán belül minden variáció megengedett.

Mary élvezte a táncot, élvezte Robert társaságát. Hónapok óta ő volt a partnerja Robert Fabrusnak. Akire sok honolului nő szeretett volna ráhajtani. Mary is tudta, hogy együtt töltött estéi meg vannak számlálva, de erőltette a dolgot. Szeretett fürödni a fényben.

- Hányan próbálták már megfogni ezt a fiút?! gondolta Mary és táncolt. - Majdnem boldog volt!

- Most én vagyok a soron! - volt a következő gondolata és tancolt.

- Szabad? - hangzott egy határozott, hangos kérdés.

Vivian állt ott és mosolygott Robertra.

- Héj kicsi! Micsoda modor ez? - kérdezte Mary a számára ismeretlen lányt.

Robert volt kellemetlen helyzetben, az incidens után hogyan tudná bemutatni a kis barátnőjét? Nem is volt erre már lehetőség, mert Mary újból felé fordult és önfeledten táncolt.

- Kérdeztem, hogy szabad-e?! - kiáltotta Vivian, sértette a nő kioktatása.

Mary a lány felé fordult. Robert elkészült a legrosszabbra. Nem álltathatta magát. A zene őrjítő erővel tombolt, Marynek majdnem kiabálnia kellett.

- Na, tűnj innen!

Két kézzel megfogta Vivian vállát és meg akarta fordítani, hogy utána kilökje a táncolók közül. Robert megsemmisülten nézte a jelenetet, gyáva volt, érezte, hogy e jelenetet nem lehet meg nem történté tenni. Mary nem tudni miben bízott, mikor Viviant ilyen egyszerűen akarta eltávolítani Robert közeléből. ellenállásra nem gondolt egy fiatal lány részéről. Forrt benne az indulat. Pár másodpercet adott magának erre az ügyre. Ő bizony nem engedi elrontani ezt az estét.

Vivian, aki teljesen korrektnak gondolta a saját magatartását, nem visszakozott volna semmi pénzért. Igen, ő Robert társaságát kereste, mikor udvariasan a táncolókhoz lépett.

Mary keze a vállán, durván megmarkolta a ruháját és megpróbálta ellökni őt. A történetek tizedmásodperceiben izzott a levegő, válla sajgott, mert Mary műkörmei beleakadtak a húsába. Vivian nem nézett sehová, sem Robertre, sem másra. Nem akart rosszalló pillantásokkal hadakozni, mikor elkapta Mary csuklóját.

- Jaj! - tört ki fennhangon Mary és a fiatal lány szeméből kiolvashatta a valót.

Ez az ismeretlen vörös lány mindenki előtt megalázhatná, letérdeltethetné, de nem teszi. A legtöbben észre sem vettek semmit, Vivian nem akart feleslegesen csúnyán viselkedni. Ott álltak. Mary úgy érezte, mintha a csuklóját tűvel szúrták volna keresztül és csak arra várt, hogy a másik elengedje.

- Gyere Mary! - szólt a barátnője amikor Vivian elfordult tőle.

Mentek, kínosan hallgatva. Az este el volt rontva. Mary gondolatai kavarogtak.

- Igen, minden el van rontva!

Robert nem tudott kitérni Vivian elől. Jobb ötlet híján átkarolta a lányt és kiverekedte magukat a táncolók közül. Szigorú akart lenni. Megkésve, de szigorú.

- Milyen jogon tetted ezt Maryvel? - kérdezte.

Vivian az igazát védve vágott vissza.

- Én semmilyen illemszabály ellen sem vétettem és ha kíváncsi vagy a véleményemre, akkor közlöm, hogy a barátnőd viselkedett bután.

Igyekezett a "barátnő" szót erősen kihangsúlyozni.

- De ha a jog szót annyira forszírozod, tudd meg, nekem jogom van szeretni téged!  Ez nem érhetett téged váratlanul. És ha a jog szót akarod még jobban forszírozni, akkor megint közlöm veled, hogy a fiatalabb jogán kértelek le, amit a Mary nevű nőd nem ismert fel. - sorolta az érveit a lány.

Sok mindent akart volna még mondani, de már nem tudott sok újat. Hisz a sűrűn írt leveleiben mindent leírt Robertnak. Ki hibája az, hogy ez a fiú nem ért a szóból? Ő csak azért erőszakos, mert szereti Robertot. Vivian szemét csípte a könny, bármennyire is nem akart sírni, kemény tartását magával ragadta az idő. Díszes, vastag öve alól kivadászta a papír zsebkendőjét és egy orrfújást tettetett.

- Mi az, amiért nem szeretsz engem és szeretsz más nőket? Hm? Tudod-e a választ? Hm? - kérdezte hirtelen megnyugodva.

A régi Vivian volt már megint. Aki tudta mindig, hogy mit is akar. Az élet megedzette Vivian. Ha kell harcolni, harcolni fog és nem fog válogatni az eszközökben. Úgy gondolta, hogy minden az ő oldalán áll.

Vivian egyedül volt a szobában. A levélírásra hivatkozva elhanyagolta az aznapi Tae Kwando edzést. Nem tudta mire vélni a válaszlevelek elmaradását. Egyre idegesebben leste a postát Hawaiiból. Rótta a sorokat és futottak a gondolatai. Már hónapok elteltek, még karácsonyra sem jött semmi. Ez már udvariatlanság volt Robert részéről, de ez történt. Evelyntől nem akart semmit sem kérdezni, mert a barátnője is csak idegesen vonogatta a vállát. Szinte szégyellte magát Vivian előtt, mert ő kapott levelet. Bármennyire is lehetetlennek tartotta Vivian magatartását véleményt nem nyilvánított volna.

Igyekezett Viviantől független programokat kialakítani. Sajnálta a barátnőjét és képtelennek érezte magát a vigasztalásra.

Vivian befejezte a levelet és lenyálazta a borítékot. Még ha siet, beér a városba és vehet bélyeget. Könnyű ballonját vette fel, arra gondolt, hogy elégnek kell lennie, hisz esténként sincs hidegebb 8-10 Celsiusnál. Kicsit lassított, amint meghallotta a teniszlabda pattogásának éles hangját. Evelyn háttal neki játszott, nem akart odaszólni neki. Ment tovább és ijedten látta, hogy a buszt már lekéste. Hirtelen befutott az úttest közepére és intett. A buszvezető meg volt lepve. Ismerte a kollégistákat a ruhájukról. Soha nem hitte volna, hogy egy itteni diák a kapu előtt így le merjen állítani egy városi buszt. A fékek csikorogtak, a hang hasította a levegőt. Evelyn odakapta a fejét játék közben és az érkező labda erősen eltalálta a figyelmetlen lányt.

- Aú! - kiáltotta Evelyn és a szeméhez kapott, szerencséjére jobbára az orrnyergét találta el a labda.

- Oké vagy? - kérdezte a biológia tanárnő.

- Ja, ja! - volt a dühös válasz.

Juliet Hedvig hirtelen átugrotta a hálót és Evelynt maga felé fordította. A labda erős, vörös foltot hagyott maga után.

- Gyere lefürdünk, mára eleget áldoztunk az alakunknak! - nevetett a tanárnő.

Felvették a sporttáskáikat és elindultak az öltözők irányába.

- Vagy ha akarunk még szenvedni, beugorhatunk ma is a szaunába! - mondta Juliet és reménykedett, hogy Evelynnek fog tetszeni az ötlet.

- Ugyan Julie, hova fogyjak már? Olyan vagyok mint egy piszkafa! - mondta Evelyn és végigmutatott magán.

- Hej, de sokan vannak, akik meghalnak egy ilyen fazonért! Nagyon jól nézel ki és talán nem először mondom, hogy te milyen különleges lány vagy! - mondta Juliet.

- Igen, ezt már nagyon sokszor mondtad, de mitől vagyok én olyan különleges lány? - kérdezte Evelyn.

Ott állt a tükör előtt meztelenül és nézte tárgyilagosan a képet. Most az éktelenkedő vörös folttal a szeme alatt az arca sem volt olyan, mint szokott lenni.

- Ha 60 kiló csont jó, akkor biztosan nagy nő vagyok. - mondta a lány.

- Gyere Julie! - szólalt meg újból Evelyn. - Gyere és ne dicsérj, mert a végén még elbízom magam!

Életében nem állt öt másodpercnél többet a tükör előtt, a saját teste volt az utolsó, ami lekötötte az érdeklődését. Ment és Juliet Hedvig követte a magas lányt. Nézte, mint már annyiszor és fantáziált, mást egyszerűen nem mert. Pedig mindig rámenős volt, ha új partnerkapcsolatot akart kiépíteni. De még ilyen fiatal lánnyal nem volt soha együtt, nem akart semmit sem elkapkodni.

A negatív élmény, ami Evelynt érte a férfi nem oldaláról, neki kedvezett. De nem akart hibázni, túl nagy volt a kockázat. Nagyon nagyot bukhat. Talán az idő neki dolgozik. Igen sok időt töltenek együtt, sokszor volt fenn nála Evelyn a városi lakásán. Erős baráti szálak fűzik őket már egymáshoz.

- De nézni, azt csak szabad?! - kérdezte önmagát és nézte a hibátlan karcsú testet.

- Hello! - köszöntötte két osztálytársát Evelyn, ahogy belépett a duplaajtón át a gőzbe.

- Gyere Christle! - mondta az egyik lány a másiknak, szinte észre sem véve Evelynt. Mentek.

- Viszlát lányok! - szólt utánuk a tanárnő, epésen.

- Ja, persze! Viszlát! - mondták azok kelletlenül, aztán röhögve kifutottak az ajtón.

A szárnyas ajtók lebegtek másodpercekig, az egyik igen kellemetlen hangon nyikorgott.

_ Te Julie, mi bajuk lehet ezeknek a lányoknak?! - kérdezte Evelyn.

- Ne legyen álmatlan éjszakád ezek miatt a mosónők miatt! - válaszolt a tanárnő.

Evelyn elmosolyodott a mosónő szón és nem tudta, hogy a tanárnő mire föl találta ki e jelzőt a két lányra. Ültek egy darabig hang nélkül.

- Mosónők! - tört ki Evelynből a nevetés. - Miért pont mosónők?

Juliet  hangosan nevetett a lánnyal együtt, de nem tért ki bővebben a dologra. Ma már eleget melegítette Evelynt.

a napok és hetek így teltek, Juliet minden pillanatba úgy érezte, hogy most, vagy soha. Értésére kell adni Evelynnek, hogy mennyire szereti őt, de az utolsó ezredmásodpercben visszarezzent. Arról álmodozott, hogy majd valami csoda folytán Evelyn fogja megtenni az első lépést. Saját meglátásai szerint nem állhatott ettől túl messze, hisz Evelyn számtalanszor karolta őt szorosan a városi sétáik alkalmával. Ez a lány rendkívül meleg természetéből adódott, nála semmi sem volt végletektől mentes. Ha kedvelt valakit, akkor azt már szerette is

Ezekben a hónapokban a szomorú Vivian szinte örült, hogy Evelyn feltalálta magát és új barátságra tett szert, illetve a már több mint egy éve tartó kellemes  ismeretsége Miss. Juliet Hedviggel ilyen tartalmas kapcsolattá erősödött. Főleg azért örült, mert saját diáktársaik eltávolodni látszottak Evelyntől. Vivian tisztában volt korosztályának rapszodikus magatartásával. Igen, önmagát sem tekintette kivételnek. Az időleges elszigetelődést nem tartotta veszélyesnek. És egyszer csak ráébredt az igazi problémára.

Egy napon Evelyn jött be a szobájukba és látszott rajta, hogy valami érthetetlen dolog történt vele.

- Mi lehet a baja ennek a Christle Coxnak - kérdezte.

Vivian és Jean csak nézett, vártak, majd kibővíti Evelyn a mondandóját.

- Odajön hozzám a Christle és megölel, amire már hónapok óta nem volt példa! Tudjátok mostanában nem nagyon járunk össze! Nos, odajön és azt sziszegte  hogy "lesz bizony a barátom az Evelyn".

- Ne butáskodj Christle! Mi barátok vagyunk! - mondtam neki és adtam neki egy puszit.

- Tudjátok, hogy mit csinált? - tette fel az újabb kérdést Evelin és rögtön válaszolt is mindannyiuknak.

- Azt sziszegte megint, hogy "lessssz biii - zony a ba - rát - nőm az E - ve - lyn. - és megtapogatta a seggemet. A többiek, ott a folyosón röhögtek valamin.

- Evelyn, gyere velem! - mondta szinte ordítva Vivian.

Ment előre, Evelyn követte, bár nem tudta mire megy ki a játék. Nem tudhatta, hogy Vivian ismeri ezt a tréfát. Tudta az értelmét a "lessssz biiii - zony" kiszólásnak. Kint a szobájuk előtt erősen belekarolt Evelynbe és ment a folyosón álldogáló társaság felé. Christle Cox harsányan nevetett és láthatóan jól mulattatta a lányokat. Meglátta az érkezőket.

- Lesssz biii - zony .... - kiáltotta a két lány felé és röhögött.

Vivianben forrt a gyűlölet, nem volt biztos a dolgában, igaz ügyért harcol-e? De Evelynt nem hagyja megalázni. Christle szeme magabiztosan villogott. Nem tartott attól, hogy baj érheti. Az iskola legmagasabb diákja volt, erősen fejlett lány. Igaza tudatában élvezte a mocskoskodás szerepét.

Vivian nem állt le magyarázkodni, mint az esetleg várható lett volna. Brutálisan gyomorba rúgta a magas lányt. Kik idáig vele együtt mulattak Evelyn rovására, mind elpártoltak tőle.

- Remélem ennyi elég volt?! - kérdezte ordítva Vivian.

- Lesssz biii - ...! - mondta Christle sírástól elcsukló hangon, de gúnyosan.

Vivian odaugrott a földön fekvő lányhoz és megmarkolta a haját. Beleverte a fejét a talajba és kiabálta.

- Legyünk barátok! Legyünk barátok! ... Hagy hallom! .... Hogy mondod tisztességesen ezt a mondatot?! - kérdezte Vivian és hangjából tükröződött a féktelen harag.

Christle fejbőre rettenetesen fájt, nem tudott megmozdulni. Vivian acél keményen tartotta, szorította az arcát a földre.

- Legyünk barátok! - nyögte ki Christle és remélte, hogy egyből megszabadul.

Vivian azonnal elengedte és Evelynbe karolva visszament a szobájukba. Evelyn végre szóhoz jutott.

- Nem értek semmit ebből a szörnyűségből! - mondta.

Vivian az elmúlt tíz percben felfogta a történteket, amik az ő begubódzó hónapjai alatt játszódhattak le. Durván akart Evelynnel beszélni. Most nem volt itt helye az egymás vállára borulásnak. Ha késő, ha nem, a durva felébresztés az egyetlen járható út.

- Egyre adj választ azonnal! Kikezdett veled a biosz tanárnő? - követelte az egyenes választ Vivian.

- Mit csinált velem a Julie? - kérdezett vissza Evelyn.

Vivian nagyon boldog volt. Egy ilyen naiv visszakérdezés mellett nem feltételezhető a szexuális viszony a háttérben. Odaugrott Evelynhez és átölelte a barátnőjét.

- Tudod, az a hülye tehén azt akarta elhitetni a többiekkel, hogy a Miss. Hedvig beleturkált a bugyidba! szóval, hogy leszbis a nő! - nevetett megkönnyebbülten Vivian.

Jean Block figyelt minden szót, neki is új volt minden amit most hallott.

- Ha ezt a szemtelenséget tudom, akkor nem szorultam volna a segítségedre, az biztos! - háborodott fel Evelyn.

Hirtelen az összes homályos elképzelései az emberi kapcsolatokról, - amik néha igen kevéssé foglalkoztatták, - most éles határvonalakat kapott. Körülbelül tudta, hogy miről beszélt Vivian, de nem tudta megemészteni a dolgokat. És abban a pillanatban, Miss. Juliet Hedvig elvesztette a barátságát. Evelyn, a veleszületett jó modorral ügyesen építette le kettőjük kapcsolatát. A biológia tanárnő alig vette észre, hogy rövidülnek a kellemes teniszmérkőzések. Rákérdezni az őt érdeklő dolgokra még ideje sem volt, mert valahogy nem jött össze az alkalom, soha nem sikerült többé kettesben maradnia Evelynnel.

1990. Augusztus 23.

A hófehér lapon kígyóztak a betűk. Randy, mint aki pihenni akar, megállt és nézte, ahogy száradt a tinta. Töltőtolla a kezében, azt is mustrálta. Kurttól kapta ajándékba. Gyűjtötte az erőt a következő mondatokhoz. Tegnap határkőhöz érkezett és amit tett, még mindig terhelte az agyát. Visszalapozott egyet a naplóban és hangosan olvasta a mondatokat.

" ... lehet, hogy napok óta nem jelentkeztem a Sophienál, de minden okom megvolt rá, hisz agyon gyötört a kérdéseivel. Miért nem beszélünk flamandul, miért vagyok annyira lehangolva ha a flamand nyelv kerül szóba, meg ilyenek!"

Nem kívántam a kérdezősködést. Átmentem az Emeséhez, ő nem kérdez soha semmit! Késő este értem haza. Kicsit ledőltem az anya szobájában. Csak úgy a szőnyegre és szundítottam egyet. Mikor mentem volna le a hallba, hallottam apát amint mondja.

-Még egy ilyen este és Ben Taylorban felébred az oroszlán!

Megálltam a lépcsőfordulóban, kíváncsi voltam, kivel van az apám?

- Hű! Én meg egy nagy oroszlánvadász vagyok! Hallottam a Sophie hangját.

- Sophie, akkor holnap, úgy déltájban újból megrázom a sörényemet! Jó?! Mondta az apám.

- Kedves oroszlánnal szívesen foglalkozom! Nevetgélt a Sophie és én ott álltam és szégyelltem magam, hallgatózni a félhomályban. Mindenfajta hülye gondolatok foglalkoztattak. Rettentő halkan visszasomfordáltam és már felfelé a lépcsőn tudtam, hogy mit akarok. Felkaptam a kocsikulcsomat és már nem is érdekelt, hogy meghallják az Opelom hangját, kihajtottam a garázsból és hajtottam, mint egy hülye. sokáig hitegettem magam, hogy csak a fejemet akartam kiszellőztetni, de érdekes módon Sophie lakása felé hajtottam. Mi űzött? a féltékenység, vagy csak a sértett büszkeség? Nem tudtam a választ rá. De pontot akartam tenni a dolognak a végére. Nagyon siettem, nehogy valami más ötletem legyen, vagy valami haladékot adjak magamnak. Felrohantam a lakásba és letettem a kulcsot az asztalra. Ez így volt megbeszélve a Sophieval. VÉGE. Mondtam magamnak és már jöttem is kifelé. Az ajtót berántottam. Abban a pillanatban ébredtem rá, hogy mit tettem. Lehet, hogy nem voltam szerelmes a Sophieba, de nagyon tetszett a szerepem vele. Az biztos. Én hülye! Csak úgy egyszerűen eldobok magamtól egy ilyen nőt. Más, ilyen nőről álmodni szokott. Én meg játszom a haragost, egy félreértelmezhető beszédfoszlány miatt. Nem azt hallottam, hogy az ágyba megy az apámmal, de mégis forrt bennem a gyűlölet. Arra gondoltam, hogy a nő talán le akar cserélni. Ott álltam az ajtó előtt, gondolkoztam veszettül, mit tegyek? Mentem volna már vissza a lakásba, hogy visszavegyem a kulcsot, de az ajtót én zártam be. És a lehetetlenre vállalkoztam, mikor a nyakamban lógó kulccsal akartam kinyitni az ajtót. Még csak bele se ment a zárba. Ott álltam és sírtam, majd belerúgtam az ajtóba teljes erőmből..... "

Ennyi elég volt Randynek az előző lap olvasásából. Lapozott újra előre és a tollát kezébe vette.

" ... nincs mese, én ezt a viszonyt nagyon elszúrtam. Apa kiöltözve déltájban elhajtott a Rolls-Royce-szal.- Raymond nem sofőrködött neki, most egy független férfi ment a kocsijával, randevúra."

Randy nem álltathatta magát. ő akarta ezt így. Sophie már megtalálta a kulcsot. Nem volt egy telefon, nem volt egy kérdés. De ez így volt megbeszélve. A fiú lassan írt, ízlelgette a szavakat. Az önsajnálat kerítette hatalmába, mint már annyiszor. Késő délután volt, mire úgy gondolta, hogy ideje lemenni az ebédlőbe. Már épp fogta az ajtókilincset, mikor Rose megszólaltatta a vacsora csengőt.

- Ma csak neked meg a Benynek főztem, mert az apátok kimenős! - mosolygott a nő.

- Hát a Beny hol van? - kérdezte Randy.

- Azt telefonálta, hogy este 6-ra itthon lesz! - válaszolt Rose.

- Más nem telefonált? - kérdezte Randy és valamiben reménykedett.

- Dehogy nem! Volt még egy hívás! - mondta Rose és a fiú szíve gyorsabban kezdett verni.

- Az Evelyn telefonált, hogy holnap érkeznek haza a Viviannal. azt mondta, hogy csodás nyaruk volt és valami óriási meglepetésről beszélt még! Próbáltam kiszedni belőle valamit, de csak heherészett az a taknyos. - Rose boldogan beszélt, egész délután egymaga volt, most végre beszélhetett valakivel.

- Mondtam az Evelynnek, nehogy valami fiú ügy legyen a meglepetés, mert a füleit leszakítom. Hát erre még jobban vihogott. Ha engem kérdezel, akkor az a véleményem, hogy... - az asszony nem tudta befejezni a mondatot, mert valamit észrevett a fiú arcán.

- Valami baj van, Randy? Ki vele! - szólalt meg újra egy kis idő után.

A fiú úgy csinált, mint aki a forró levest mellényelte, kis időt akart nyerni, meresztgette a szemeit, nagyokat szusszantott, próbálta a lehető legtovább elódázni a válaszadást.

- Nem, nem Rose! Mi baj lenne? Vagy kellene, hogy valami baj legyen?! - kérdezte végre.

Rose elvesztette a fonalat, Randy örült neki, a saját gondolatai foglalkoztatták.

- Nem és nem! Az Evelynnek nem szabad kicsúsznia a kezeim közül!

Aztán már idegesen kanalazta a levest. El akart tűnni otthonról. Valamit ki akart találni.

- Jaj! Majdnem elfelejtettem! - mondta fennhangon és a telefonhoz lépett.

Nyomkodta a gombokat. Az automata pontos idő szolgálat gépies hangja közölte.

18 óra 22 perc negyven másodperc. 18 óra 23 perc. 18 óra 23 perc húsz másodperc, ...

A fiú tartotta a kagylót és nézte Roset. szégyellte magát a nő előtt. Valami azt súgta neki, hogy az idős nő átlát rajta.

- Rose, most nekem el kell mennem! Itt hadováltam, mintha valami fontos telefont kellett volna eszközölnöm, pedig csak rám jött a mehetnék! - hadarta Randy.

Rose odalépett hozzá és megölelte.

- Látod kisfiam! az őszinteség a legjobb dolog ember és ember között. - mondta. - Majd elmondod, hogy mi bánt, ha hazajöttél. Oké?

Augusztus 29.

" ... Nem hittem a fülemnek, mikor az Emese azt mondta, hogy azonnal hívjam fel a családomat, mert ő nem akar ék lenni köztem és a szeretteim között. szerettem volna ordítani, hogy milyen szeretteimről beszél, de valahogy még tudtam magam türtőztetni. Kit érdekel, hogy már a hatodik napja hívogatják a Várnay lakást? ... "

Randy olyan ideges volt, hogy reszketett a gyomra. Ült az anyja szobájában és visszamenőleg írta a lezajlott események krónikáját. Már több órája hazaérkezett Emesével, nem tudott kitérni Evelyn követelése elől. - Örök harag - mondta a lány a telefonba úgy 2 óra tájban. És ahogy beléptek az ajtón, rögtön letámadtak őket a nagy hírrel. A Robert eljegyezte a Viviant.

- Ugye örülsz a családom örömének?! - kérdezte Evelyn Randyt, miközben szorosan ölelte a fiút.

Randyvel fordult egyet a világ. Maga előtt látta Robert Fabrus képét. Kiköpött mása a "szép fiúnak".  Gyorsan átölelte ő is Evelynt és a válla fölött nézett a semmibe, de azért kinyögte nehezen.

- Hát ez, szuper!

- Ez a világ legjobb története! Egy barát beépül a családba! - nevetett Evelyn, határtalan boldog volt, és mindenki boldog volt vele.

De Randyt ez az utolsó mondat szinte kivégezte.

.... " egy barát beépül a családba" ...

Minden akaraterejét összeszedte, két-három percre még szüksége volt, hogy korrektul tudjon visszavonulni a társaságtól. Hirtelen Vivianhez lépett és megölelte. Az óriási velencei tükörben meglátta az arcát és megnyugodott, a szerep amire most koncentrált jól sikerült.

" ... egyszer már megfogadtam, hogy nem maradok el a naplóvezetéssel. És most itt van! Megint szenvedhetek a pótlás miatt. Itt áll mellette Emese, nem tudtam sehogy lerázni. Jött velem anya szobájába és mos figyel, ahogy írok. Jó pofát kell, hogy vágjak a csodás családi esemény miatt. Pedig ahogy az én formámat ismerem, ennek nem volna szabad előfordulnia. Minden percbe kibukhatok és akkor mi lesz itt Emesével? Eddig még senki sem látott naplóírás közben. Aztán szerencsém lett és Emese azt mondta, hogy fáradt és elment a szobámba lepihenni. Gyorsan magamra zártam az ajtót. Ahogy elhaladtam az ablak mellett, láttam, hogy apa kihajt a parkból a Rolls-szal. Nem álltattam magam, tudtam, hogy a Sophiehoz megy. ..."

Randy lassan a lap aljára ért. Megnézte az óráját, este 8 óra múlt pár perccel. Becsukta a naplót és végigdőlt a vastag szőnyegen.

Két nap volt még karácsonyig. Rose és férje a Kolosékkal "hosszúnapoztak" Az úgy nevezett, szűk családi körre tervezett esküvői vacsorára majdnem harminc meghívott érkezett. Ben Taylorral nem lehetett beszélni. Úgy nézett ki, mintha a boldogság elvette volna az eszét. Egy dolog, illetve személy töltötte ki a gondolatait, Sophie Weber. Ben még csak arra sem emlékezett, hogy mikor kérte meg a nő kezét. Öt napja, vagy két hete? Nem létezett otthon, család, alkalmazott. Csak Sophie Weber. Aki az első meglepetés után azt mondta, hogy "igen".

A gyerekek, még Viviant is beleértve, a karácsonyi szünetet megkezdték. Mindenki jelen volt a hallban, mikor Ben óriási jókedvvel bejelentette, hogy feleségül kívánja venni a jelenlévő Mrs. Webert. Mondhatni mindenki szerette Sophiet, de ez a bejelentés bombaként hatott. Sophie körbenézett a hallban és próbált a szemekben olvasni. Randy nem állta a tekintetét, lesütötte a szemét és úgy csinált, mint aki el van foglalva egy ital kitöltésével. A lányok nevetve vették tudomásul a hírt. Ők minden nap beszélgettek az utóbbi időkben az eljegyzések és az esküvők nagyszerűségéről. Így ez nem is volt annyira különlegesség.

Január 27.

"Apáék hazaérkeztek a mézeshetekről. Szemmel láthatóan a mennyekben érzi magát az öregem. A legfeltűnőbb az volt a magatartásában, hogy mindig kérdezi a Sophiet. - Ugye, ez így jól van kedves? - ez szinte idegesítő. Mert ha a mi dolgainkról van néha szó, milyen alapon kérdezgeti a Sophiet? Teljesen nyilvánvaló, hogy ez a nő elvette az apám egyéniségét." - írta a sorokat Randy, gyorsan egyiket a másik után és szomorúan gondolt az apjára.

Ez a nő elvakította Ben Taylort. Korábban Ben nem tudott nyugton ülni. Mindig valamelyik családtagjának az ügyével volt elfoglalva. Minden szabad percét, a késő délutánokat a környezetére áldozta. Most olyan volt a kép, mintha csak Sophie létezne. Ez a magatartása napról napra jobban kimutatkozott. A hétvégi közös étkezések is egyre ritkábbak lettek. Nem igényelte még Evelyn jelenlétét sem.

Február 6.

"Hogy lehet ember ilyen szolgalélek? Apám tiszta hülye már! Hallottam amint beszélt a Sophieval, az ócsárolt mindenkit a környezetünkben. De tényleg mindenkit, még a Kolosékat is. Pedig aztán azok nem osztanak, nem szoroznak az életében. De még azokat sem hagyta békén. És apám mit mondogatott?

- Óh, kedves! Nem is érdemes ezzel foglalkozni! -

Lehet, hogy hallgatózni nem szép dolog, de nem tudok a vágytól szabadulni, hogy a Sophiet lássam, vagy halljam a hangját. Na, most hallottam. Gondolkodtam a dolgokon, hogy fajulhatott idáig ez a dolog? Ahogy visszaemlékszem az én SOPHIEMRA, az egy csoda rendes odaadó nő volt. Mi hozhatta felszínre ezt a féreg tulajdonságát. Talán mindenkiben a riválisát látja."

Minden esetre sikerült a légkört annyira megfertőznie, hogy mindenki örült, ha távol tudott maradni a háztól. Lassan kivívta mindenki utálatát.

Evelyn a hétvégeken szívesebben ment a Fabrus rezidenciába. Nem érezte szükségét, hogy átmenjen a Benékhez. Érdekes módon Ben sem nyugtalankodott kis kedvence távolmaradása miatt. Nagy lány már, biztosan vágyik egy kis magánéletre. Legalább is Sophie ezt szokta hangoztatni.

Randy hasalt a padlószőnyegen és igyekezett szépen írni. Könyöke már kicsit fájt, de nem nagyon törődött vele. tudta, még egy perc és végez a mai nap eseményeinek a rögzítésével. Emese csak nézte a fiút. Úgy érezte, hogy hazug az élet. Minden boldog perc után ott van az esti naplóírás. Hány tucatszor, vagy inkább hány százszor volt részese ennek a folyamatnak? És akkor Randy mindig olyan hülye és olyan kiszámíthatatlan dolgokat tud művelni, hogy legszívesebben elrohanna a fiú közeléből. De nem tudja megtenni, mert imádja ezt a szomorú fiút. Emese agyát kitöltötték a gondolatok. Tízezer párhuzamot húzott közöttük és megijedve összegezte a végső következtetést. Pár éves megfigyelése jogosította fel a véleményalkotásra.

"Evelyn és a flamand nyelv" az, ami valamilyen módon összefügg. De hogy azt nem tudta kibogozni. Talán nem jól gondolja ezt, mert hisz Randy rajong a kislányért és a flamand nyelven keresztül az édesanyját imádhatja a fiú. Emese még sem tudott másra gondolni.

Randy nézte a kedves arcot, a lány nem volt jelen. Még pár mondat és lepihenek, elég volt a mai napból.

Tudod, nem is annyira fáj, hogy nem megyünk hozzátok húsvétra, mert én kiböktem valamit! - mondta Vivian.

- Mi az amit kiböktél? - húzta össze a szemöldökét Evelyn, ahogy a tükör előtt próbálgatta a frissen kapott divatos ruháját.

Türelmetlenül rángatta, sehogy sem passzolt rá. A hosszával nem volt különösebb baj, de hónaljban vágta nagyon. Igen kényelmetlenül érezte magát benne.

- Szerintem a Sophie utál bennünket! De mit is mondok, mindenkit utál! Mikor utoljára ott voltunk nálatok, észrevettem az arcán az undort, amivel a többieket figyelte. Dilis az a nő! - szögezte le Vivian.

- Én nem vettem ilyesmit észre! - mondta Evelyn. - Te túlzol, illetve nem is tudod, hogy mit beszélsz? Miért utálna például engem?

- Azért, mert te is dilis vagy! - nevetett Vivian.

- Engem amúgy sem érdekel különösebben senki, mert én, így is és úgy is odatartozom! - válaszolta Evelyn és határozottan csengett a hangja.

- Oda is! - mondta Vivian és ezzel feladta a leckét barátnőjének, mi ez a rejtélyes tőmondat.

- És még hová? - fordult a másik felé Evelyn.

- Meg hozzám is! Rokonok leszünk, vagy nem? A leendő férjemnek az egyetlen, különbejáratú unokahúga vagy, "majdnem sógornőm". - hahotázott Vivian és elkapta Evelyn karját.

Körbeforgatta a magas lányt, a ruhája alja szinte hallhatóan suhogott. Nézte a fekete lány arcát, mintha ideges lenne a másik.

- Már tudom, hogy mi a bajod! - állapította meg Vivian.

- Igen, az a bajom, hogy kaptam is ajándékot húsvétra, meg nem is! - kezdte Evelyn, de Vivian megelőzte.

- Evelyn, a ruha csodás! Szegény Dorothy honnan tudhatná, hogy az utóbbi hónapokban így bögyösödsz?! - kérdezte és már együtt nevettek.

Dorothy Kolos a legszebb ruhát akarta kis kedvencének megvenni. Sokáig kellett, hogy a divatbutikokat járja, mert igazán divatos dolgokat csak ott lehet kapni. De Evelyn vékonyságára gondolva nagyon nagy bajban volt. Ment egy teljes délutánt, körbe-körbe a Cityben, mert az ő Evelynje kell, hogy a legszebb legyen. Még akkor is, ha a Vivian Dombrowskynak kellene a legszebbnek lennie az eljegyzése alkalmából. Mert húsvétra ez volt a program. Mr. Dombrowsky elvárta, hogy a lánya és Robert Fabrus a kedvére tegyenek és meglátogassák őt Port Arthur. Egyfajta második eljegyzést tartsanak az ő otthonában.

Zsúfolt volt nagyon a program. Ahogy az a hirtelen szervezett programokra jellemző. De a két fiatal lány élvezte a készülődés minden percét. Jól akartak szórakozni, mert a későbbiekben, egész az érettségi befejezéséig nincs több szabad percük sem.

Evelyn nehezen kibújt a ruhából és tanácstalanul nézte.

- Na, el vagyok most látva ajándékkal! A Dorothy babaruhát küld, a Ben meg meglep egy isteni zseb CD játszóval. Hogy mondjam meg neki, hogy már elkésett, mert már vettem magamnak egyet?! - kesergett Evelyn.

- Mi van a Randy ajándékával? - kérdezte Vivian.

Óh, a Randy csodát tett! Összevonta a húsvéti meg az érettségi ajándékozást. - válaszolta Evelyn.

Vivian úgy csinált, mint aki nem tudja már részletekbe menően az egész tervet. Randy elviszi Evelynt egy több hónapos útra valahová, szóval az egy perfekt ajándék egy frissen, remélhetőleg jól érettségiző lánynak.

- Hú! Az lesz ám a finom, együtt édes kettesben a tesóddal! - nevetett Vivian és próbálta jól artikulálni a "tesóddal"  szót.

Leste a hatást, de semmit sem látott Evelyn arcán. Megint próbálkozott.

- Mondom, a "te-sód-dal"

Evelyn ránézett, mi lehet ezzel a Viviannel?

- Ugye nincs bajod? - kérdezte.

- Nincs hát, csak szurkolok nektek! - válaszolta Vivian és ez szívből jött kívánságot tükrözött.

- Mi az, hogy szurkolsz nekünk? - kérdezte Evelyn, de önmaga is tudta, hogy felesleges a kérdés, mert a barátnőjének a legkedvesebb fixa ideája az, hogy őket Randyvel valahogy összekösse.

Hányszor összezördültek már emiatt, de Vivian csak hajtogatja, "te és Randy az egy pár"

- Tagadd le, hogy szereted a Randyt! - támadott rá megint. - Mondd, hogy nem imádod a Randyt!

Annyiszor lehülyézte durván Viviant és semmi hatást nem ért el. Stratégiát váltott, talán már használta is valamikor ezt a variánst. Talán elér valami eredményt.

- Tudod mit? Imádom a Randolph Taylort, csak eddig titkoltam. - vágta ki Evelyn és mulatott az ötletén.

Na, most egy darabig nem fogja háborgatni ezzel a sületlenséggel a másik.  Benyúlt Vivian szekrényébe és kivett egy csinos szoknyát és egy sárga selyemblúzt. Felvette azokat és újból a tükör elé állt.

- Ha nem bánod, akkor holnap én ebben utazok és majd Port Arthurban veszünk valamit. Oké? - kérdezte Viviant.

Sok más megoldás nem lehetett, mert az időből kifutottak. Persze Mr. Dombrowsky hibájából. de ez már így történt.

Viviannek még lett volna pár kérdése a Randy - Evelyn párosítással kapcsolatban, de Evelyn lezártnak tekintette a témát.

Éjjel 3 óra lehetett, mikor Evelyn felébredt. Vivian hangosan beszélt álmában. Óvatosan a fürdőszobához ment és felgyújtotta a lámpát. Kis fény engedett a szobába és leült a barátnője lábához.

... a ring óriási volt. Vakító, gúla alakú fény világította meg a mély iszap küzdőteret. A bíró arca és a közönség árnyékban volt. Monoton zaj töltötte ki a teret. A küzdő felek a két ellentétes sarokból közelítettek egymáshoz. Érdekes módon, mindketten abszolút fekete kámzsás köpenyt viseltek. A közönség őrjöngött. Mind az x ezer néző Christle Cox volt. A bemondó lelkendezve, magán kívül ordítva mutatta be a versenyzőket.

- A fekete sarokban a Mr. Hut! Míg a másik fekete sarokban a Miss. Juliett Hedvig!  Igen, ők a két legjelesebb versenyző. A bíró indítja a küzdelmet. - hangja nevetésbe csuklott.

A harc elkeseredett volt, többször úgy látszott, hogy az egyik mocskos, sáros harcos végérvényesen legyűri ellenfelét, de a bíró csak tétovázott. A több ezer Christle Cox őrjöngött, fütyült és nem értett semmit. A szurkolók viselkedése volt az, ami a bíró ítélőképességét elvette. Sőt, már egyáltalán nem akarta az ítéletet kihirdetni. Valahogy rájött, hogy felelőséggel tartozik a "Díj”- nak. Ráébredt, hogy az ő eredményhirdetésekor csak a "Dij" lehet a vesztes. És ahogy erre rájött meglátta saját magát a bíró. Ott lebegett saját maga fölött ...  Felriadt!

Vivian kinyitotta a szemét és ott volt előtte a "Dij".

- Evelyn, el sem tudod képzelni, milyen szörnyű álmom volt! - szólalt meg Vivian könnyes szemmel.

- Felejtsük már el a szőrnyű álmokat! - mondta Evelyn és megsimogatta a riadt barátnője kezét.

Rose és Dorothy ültek a félhomályban, egyiküknek sem jutott az eszébe, hogy lámpát gyújtson. Rég beszéltek már ennyit, de most volt mit megtárgyalni. Rose semmilyen munkát nem mulasztott el, a midig dolgos asszonynak alig volt teendője. Ben Taylor és felesége elutaztak. Csak úgy, elutaztak! Rose nem hitt a szemének, mikor négy napja meglátta az útrakész párt a hallban. Férjét ott látta az asszony, a Rolls Royce kulcsa ott volt a kezében. Valahová ki kell vinni az úrékat. A kis Beny rohant le a lépcsőn.

- Héj, apa! Akarok valamit kérdezni! - kiáltotta.

- No, mi az fiam, ami ennyire sürgős?! - kérdezte Ben.

- Hát itt a suli vége, csak nem akarod, hogy itthon raboskodjak? Vagy mi? Mindenki eltűz valamerre, én meg csak simogatom majd a nagyapa ajándékát! Nagy csutka! - a fiú hangja idegesen csengett.

Az ő anyagi háttere nem volt rendezve, mint a Randyé. Joggal volt ideges.

- Hű! Ez egy kicsit hosszadalmas lenne, ... - kezdte Ben, de Sophie előállt a jó tanácsai egyikével.

- Ben kérlek, írj ki gyorsan egy csekket a Rosenak és majd ő intézi a Beny ügyeit!

- Látod, erre nem is gondoltam! - nevetett megkönnyebbülten az apa.

Beny arcára kiült a gyűlölet. Elfordult és ment fel a lépcsőn. Onnan szólt vissza.

- Sophie, az összeget is diktáld, légy szíves! Ja, ... és alá is írhatod!

Ben Sophiera nézett, ki nevetve megvonta a vállát.

- A legrosszabb kor! - állapította meg és ez tökéletesen elég volt Bennek.

- Rose kedves, itt van a csekk, váltsd ki és a gyerek ne szenvedjen hiányt! - mondta az apa.

- Ben! Nem volna jobb a páncélszekrényedből kivenni némi készpénzt, azt könnyebb kezelni. - hozakodott elő Rose az ötletével, mert mindig félt a nagy összegek kiváltásától.

Néha egy-egy bankalkalmazott olyan kötözködő tud lenni, hogy az embernek az élettől veszi el a kedvét.

- Rose, Rose! - mondta igen rosszallóan Sophie és húzta maga után Bent.

Raymondnak csak úgy szemmel intett, hogy mehetnek.

Alig mentek el és a Beny jött vissza nagyon lehangolva.

- Rose, adj pár dollárt, átmennék a Kurthoz, kéne egy kis benzin! - mondta halkan.

- Persze, fiacskám! - mondta a nő és ment a konyhába.

A kanalasfiók leghátuljából elővette nagyméretű pénztárcáját és kivett ötven dollárt. Ennyi csak elég egy ilyen rövid programhoz? Beny átvette a pénzt és a két asszony egy perc múlva látta a figyelőkamerán, ahogy a fiú kihajt a parkból.

Rose gondterhelten kocogtatta kanalával az üres kávés csészét. Hol lehet a Beny, azóta sem került elő. A Kurt meg azt mondta, hogy ő bizony nem találkozott vele az utóbbi időkben.

- Te, Dorothy! Valami azt súgja nekem, hogy ez a Kurt tud valamit a Benyről, csak nem akarja mondani. És van még egy elképzelésem. Hogy mindenki tud, mindenről, csak én tapogatózok a sötétben, mint valami hülye! A Ben házassága óta nem tudom követni az eseményeket. - háborgott Rose.

- Minden esetre azt mindenki láthatja, hogy a Sophie itt a mozgatórúgó. A Bent sikerült az ujjára csavarni, s talán ezért megy el mindenki itthonról, hogy ne lássák ezt a szégyent, vagy hogy fejezzem ki magam! - mondta Dorothy és egy kicsit gondolkozott, volt-e joga ilyesmit mondania.

- De Rose csak helyeselt, pont ezen a véleményen volt ő is. Az utolsó fél évben alig volt valamelyik családtag itthon. A gyerekek megnőttek a saját egyéniségüknek megfelelően élnek és ez így természetes. Sophie mondta ezt és ő mindenre tudta a jó választ.

Emese kente a pirítós kenyeret. Az emeletről lehallatszott a zuhanyozóban élvezkedő Randy éneke. Mrs. Várnay hajcsavarókkal a hajában, álmosan jött.

- Ti aztán korán keltek! - mondta és lerogyott az asztalnál.

- Ja, Randy megy Readingbe. - mondta Emese.

Anyukája elé tolt egy lekváros pirítóst és egy pohár kakaót.

- Vége a kollégiumnak és hazahozza az Evelynt, ugye? - kérdezte az anya.

- Nem! Elmegy Evelynért és onnan egyenesen mennek tovább, valahol Virginia Beachnél van valami hotelja a lánynak és ott fognak nyaralni. A Randy organizálta még húsvétkor ezt az ügyet. Ez az egész egy összevont ajándék a tesója része. - magyarázta Emese.

Randy felöltözve jött lefelé a lépcsőn.

- Jó reggelt Mrs. Várnay! - köszönt.

- Szerbusz, fiam! - fogadta a köszönést az asszony.

Minden elő volt készítve, Randy leült az asztalhoz és evett. sokáig egy szó sem esett. Aztán megsimogatva Emese kezét így szólt a fiú.

- Igyekszem minél rövidebbre fogni ezt a túrát, gondolom, két-három hét elegendő lesz. Lehet, hogy Evelyn meg is unja, akkor sietek haza és aztán miénk a nyár.

Annyit hazudott már Emesének, hogy most sem esett nehezére a hazugság. De úgy volt vele, hogy minden egyes hazugság a cél felé viszi és a cél itt volt előtte, hónapos esetleg hetes távolságra. Sokat elmélkedett az évek folyamán, mit sokat, minden gondolata a bosszú körül járt és most itt van azt idő.

- Mindegy, hogy milyen hosszú ideig lesztek úton, az a lényeg, hogy jól érezze magát Evelyn. Kijár neki is egy kis szabadság, szörnyű lehetett az a kollégiumi élt 12 éven keresztül. - mondta Emese.

- Ühüm! - mondta két óriási falat között Randy.

Emese nézte a fiút és várta, hátha kér még valamit. De az előre megkent kenyérből volt a tálcán. A fiú jól lakott, megköszönte a reggelit és felszaladt az emeletre fogat mosni. Aztán a kis vállradobós táskájába beletette a naplóját és körbenézett a szobában.

- Phuúú! - szusszantott.

Emese állt mögötte és a vállára tette a kezét.

- Vigyázz magadra Randy! - mondta és megölelte szerelmét.

- Ugyan Emese, mi baj érhetne? - kérdezte és már tudta is egyből a választ.

A baj ott érhetné, ha nem tudná hülyére venni az Evelynt. Ez a lehetőség, most ebben a pillanatban lepte meg az agyát. És már félt. Mindent visszacsinált volna, de már az események áldozata volt ő. A kezdeményezés joga a sorsé volt.

Kéz a kézben lejöttek a hallba. Még beszélgettek pár percet. Mrs. Várnay, hatalmas loknikkal a hajában sietett oda hozzájuk, hogy adjon Randynek egy búcsú puszit.

- Jó utat, fiam! - mondta.

Emese kikísérte Randyt az Opelhoz.

- Azért hívsz majd, ugye? kérdezte a fiút.

A fiú csak bólintott és mosolyogva elindult. Emese még állt egy darabig, aztán nagyon lassan elindult a ház felé. Arra gondolt, de rövid is ez a harminc méter, milyen hamar szembe kell néznie az anyjával. Legszívesebben elrohanna, de ilyen szüksége még soha sem volt az édesanyjára, mint most. Mrs. Várnay ott várta a lányát a bejárati ajtóban, nézte amint lassan lépdel. Hosszú az az egy hónap, amíg Randy odalesz, Emese jó hangulatát magával vitte a fiú.

- Gyere kislányom, ne ődöngj ilyen búval bélelten! - mondta az anya.

- Jövök! - válaszolta Emese. - De minek?! - kérdezte önmagát.

- Ne légy lehangolt kislányom, majd agyon csapjuk ezt a pár hetet! - mondta az anya és  bíztatólag mosolygott.

- Ej, anya! Semmit sem értesz az egészből. - válaszolt Emese emelt hangon, de már meg is bánta, miért kell neki az anyjával érzékeltetni a bánatát.

- Mit kellene, hogy értsek? - kérdezte az asszony.

- Gyere, elmondok mindent! Lehet, hogy nagy bajt csináltam, de a te tanácsodat nem kérhettem ki. Ez mégis csak az én dolgom, de elhallgatni nem tudom előled! - mondta a lány.

Az anya követte a lányát, az meg sem állt a szobájáig. Mrs. Várnay a legrosszabbakra el volt készülve, pedig nem sejthette mik azok  a legrosszabbak.

- Vége! - fordult felé a lánya.

- Minek van vége?! - kérdezte meglepetten.

- Ennek a történetnek a Randyvel. Hogy őszinte legyek, ha évekkel ezelőtt lett volna vége, azon sem lehetett volna csodálkozni. Áldott szerencsém volt ezzel a fiúval, de most vége,  már nem álltathatom többé magam. Ez az amiről akarnék veled beszélni. Én már kb. két-három hónapja figyeltem a Randyt és tudtam már akkor, hogy elvesztem őt. És akkor elhatároztam, hogy nem engedhetem ezt meg, hogy ilyen egyszerűen vége legyen a boldogságomnak. Én egy részt meg akartam menteni a szerelmünkből. Nekem jogom van ahhoz, legalább is jogot formáltam rá és  az utóbbi hónapokban nem vigyáztam egyáltalán. Ha a Jó Isten úgy akarja, akkor már terhes vagyok a gyermekével. Remélem, hogy így van! - mondta Emese és az utolsó szavait alig értette az anyja.

Patakzott a könnye és leborult a kanapéra.

- Nem hagyom eldobni magam, mint valami rongyot! - hüppögte.

- Kislányom ez egy szőrnyű baj! Egy férfit nem lehet egy gyerekkel megfogni! Jogod sincs hozzá, hogy befejezett tény elé állítsd a Randyt. - szörnyülködött az anya.

- Én senkit sem állítok befejezett tény elé! Csak téged és apát! Mert, ha a Randy többé nem tűnik fel, és erről szentül meg vagyok győződve, akkor ő nem is fog tudni a gyerekéről, erre megesküszöm! - kiabálta hisztérikusan Emese.

- De még egyáltalán nem biztos, hogy terhes vagy, ugye? - kérdezte az anya.

- Anya! Itt az a kérdés, hogy megértettél-e és, hogy szeretsz-e így is?! - zokogott Emese.

- Óh, kicsikém! Hát persze, hogy szeretlek! De azt meg kell mondanom, hogy az egész életedet tönkreteheti ez a mondva csinált történet- simogatta meg a lánya fejét Mrs. Várnay.

Az apa állt az ajtóban, azon gondolkodott, hogy mi lehet itt a baj. Beljebb lépett.

- Óh apa! - nyögte Emese.

Randy egy órája hajtott a délelőtti őrült forgalomban. Nem haladt olyan gyorsan, mint ahogy szerette volna. De csak magát hibáztathatta. Mért nem kelt még korábban? Tucatszor megtette már ezt az utat, tudhatta, mennyi az időigénye ennek. A kis kocsi belsejét kitöltötte a légkondicionáló hangja, élvezhetetlenné téve a zenehallgatást.

- Inkább egy kicsit legyen melegem, de ezt nem tűröm! - mondta magának és kikapcsolta a hűtést.

Kazettát cserélt és megelégedéssel hallgatta John Mayallt, minden suhogó mellékzörej nélkül. A város elmaradt mögötte, az autópálya hosszan nyúlt előtte. Beállt a belső sávba és hajtott egyenletes tempóban, előzve a sok-sok autót. Bízott a szerencséjében, ma remélhetőleg nem radarozzák meg. Már gondolt arra, hogy a beígért időre nem érkezik meg, de megrántotta a vállát. Nem az a fél óra dönti el a dolgokat.

Meglátta az allentowni előjelző táblát az út felett. Valami megmozdult a lelkében. A következő kilométereken még többször meglátta megismételve. És mikor a kis fehér repülő sziluettjét látta, rögtön ráeszmélt, mi az ami a idegeit borzolta. Felejteni akart és a görcsös akarás sokat ártott neki. Agyában veszettül rohant a felhevült vére, rosszul látott és a csikorgóan fékező kocsik között egy ámokfutó gyanánt kihúzott az út szélére. Ráborult a kormányra, nehezen vette a levegőt. John Mayall zenéje 100 decibellel harsogott, a motor hangja nem volt ellenfél. Randy teljes erőből belevágott a magnóba.

- Kussolj, te fasz! - ordította.

A nap rettentően tűzött, szakadt a fiúról a veríték. Az útpadkán lassan hajtott előre. Ahogy előre nézett, látott egy kiépített parkolót. Alig hitte, hogy odaér. Az összeboruló fák árnyékában megállt. Egy kis csendet akart. Behunyta a szemét, az ülést hátradöntötte és hallgatta a saját vérének a lüktetését. Fájt mindene, mint mindig az elmúlt években, de nem tudta megszokni a fájdalmakat.

... a kis fehér repülő sziluettje levált az óriási tábláról és alacsonyan közelített felé. Óriási betűk követték, mint a filmekben a titokzatos felíratok.

 A L L E N T O W N

 A  E  R  O  C  L  U  B

a zaj szinte elviselhetetlen lett, mikor a fehér repülőgép elszállt a feje felett. Aztán körbenézett és mindent felismert. A hangárt, a leszállópálya lámpáit. És felismerte a fűcsomót is, amiben felbukott futás közben.  "vigyázz Evelynre, vigyázz Evelynre" ez volt az értelme az éktelen robajnak, mikor az érthetőség határára lehalkult...

A veríték kiverte megint Randyt. Félve körbetekintett, de senki sem volt a közelében. Meglátta a dörej okozóját. Egy két motoros gép húzott el az autópálya felett közvetlenül  a leszállópálya irányát felvéve.

A kormányra vágott iszonyú erővel. Az órájára pillantott, nem időzhetett 10 percnél többet. Felcsapta a szárnyas ajtót és kilépett a kocsiból. Minden ruhadarabja rátapadt a testére. Gondolta, kicsit kiszellőzteti magát. Sétált az Opel körül, rázta a nedves pólójának a szélét.

Elhitette magával, hogy megnyugodott, bár szeme káprázott még az agyán átrohanó vér nyomásától. Mégis visszaült a kocsijába és elindult.

Az első kétszáz méteren már hibázott, amint a gyorsító  sávból be akart sorolni. A teherautó sebessége semmivel sem volt kisebb mint az övé. Méterek választották el a haláltól. Vissza kellett váltania, hogy a megfelelő erő meglegyen a gyorsításhoz. A mutató korbácscsapásként érte el a 6000- es fordulatot. Rögtön visszaállt a belső sávba és ráragadt egy gyorsan haladó Vanre. Nem érezte jól a kocsiját, hol méterekre rászaladt az előtte menőre, hol meg leszakadt. Az érzékeny gázpedál minden ideges mozdulatát követte. Izzadt tenyerét kidugta az ablakon és a visszapillantó tükrön támasztotta. Nagy késésben volt, de nem mert gyorsabban hajtani. tudatalattija már nem is a radartól, hanem a saját bizonytalanságától félt.

- Hogy van ez, hogy a kollégium is pont erre van?! - kérdezte önmagát és rögtön a választ is megadta. - Ez csak azért van így, mert ennek így kell lennie!

Kicsit hallgatott, csak magában kuncogott.

- És jó, hogy így van!!! - mondta később.

Teljesen összevolt zavarva. Hol a magnót kapcsolta be nehézkesen, mert letörte a gombját, hol a légkondicionálót. Az elektromos ablak öt percenként munkára volt fogva. Hihetetlenül izzadt, büdös volt már a verejtéktől, ami fehér sófoltot hagyott a kék pólóján. Elhatározta, hogy mielőtt kihajt az autópályáról, a teherautósok fürdőjében lezuhanyozza magát. A hátsó ülésen levő könnyű bőröndből kivett egy jeanst és egy új pólót. Mikor elérte az utolsó parkolót a lehajtás előtt beállt a közös fürdő ajtaja elé. Sokáig verette magát a jéghideg vízzel a zuhanyozóban.

Az izzadtságtól nedves dolgait egy szemétkosárba dobta. Egészen frissnek érezte magát, az idegei sem voltak annyira spannoltak. Haladt a kollégium felé, nagyokat lélegzett, élete legfontosabb percei következnek. Csak egy nekifutás van, korrekcióra nincs lehetőség. A kollégium parkolója tele volt. Randy felállt a fűre félkerékkel és sietett fel a lépcsőn. A portás ismerősként üdvözölte.

- Hello, Mr. Taylor!

- Ha nincs ellene kifogása, felmennék az Evelynért, segítek neki lehozni a dolgait! - mondta Randy.

- Igen, persze! - válaszolt a portás.

Ahogy a lépcsőház kanyarja eltakarta megállt, a folyosóablakot kinyitotta és az üvegről visszatükröződő képet vizsgálta. Haját megigazította és végignézett magán.

- Minden oké! - mondta megelégedetten és ment tovább.

Még soha nem érezte szükségét, hogy megnyerő legyen, de most újra felébredt benne a rettegés, mi van akkor, ha ő nem tud hatni érzékien az Evelynre. A lány imádja őt az biztos, dehát koránt sem elég ez a szerelemhez és Randy célja egy szerelemtől elvakult Evelyn volt.

- Ha valaki valamit erősen akar, azt el is éri! - jutott eszébe a hazug közhely, amit úton, útfélen hallhat az ember.

Mosolygott már előre, most majd letámadja lezserül a lányt és óra indult.

Egy sárga, öntapadós szélűpapír fogadta Evelyn szobájának az ajtaján.

" Hello Randy! A Little Parisban várunk! "

A fiú az órájára nézett, több órát késett. Nem lehet meglepve az üzenettől. Dühösen letépte a papírt és gyűrte irgalmatlanul. Kiesett a szerepéből, csak vonogatta a szemöldökét és pánikba esve mormogott. a portás mellett köszönés nélkül elment, gondolkodva rugdosta a színes zúzottkövet a pázsit szélén. Beült a kocsiba, egy ideig nézte a jövő-menő autókat. Némelyiket sofőr vezetett, némelyiket az iskola valamelyik diákja.

" Hello Randy! A Little Parisban várunk! " - idézte fel az üzenetet.

- Várunk! Hm! ... Jó, akkor megyek! - mondta.

Bent a városka központjában sehol egy szabad hely. Többször körbement a tömb körül, ahol a Little Paris cukrászda volt. A cukrászdával szemben volt egy kis szálloda. A portás, egy fiatal férfi jót mulatott Randyn, harmadszor látta elhúzni a fiút. Most Randy látta meg őt és a nevető arcot látva felvidult. A visszapillantó tükörbe nézett, senki nem volt a közelében. A kerekeket kipörgetve megfordult és leblokkolt a férfi mellett. Fellökte az ajtót és kiugrott a kocsiból.

- Le tudod rakni a kocsimat? - kérdezte és a kulccsal együtt tíz dollárt nyomott a portás kezébe.

- Persze, hogy le! - válaszolt az és nevetett, tetszett neki a Randy találékonysága.

Randy nézte az utcán át a kis cukrászdát, elengedett pár autót, aztán elindult. A kirakatra sprayezett párizsi motívumokon keresztül belátott a nem túl nagy helyiségbe. Tömve volt. Bent kellemes hűs, gyenge zajjá összeálló zümmögés. Jobbára fiatalok ültek a kis asztaloknál.

A cédula üzenete most vált világossá. "Várunk". A többes szám felállította fal most ledőlt és Randy majdnem elájult. Gyenge idegei majdnem felmondták a szolgálatot. Robert Fabrus mosolygott rá barátságosan.

- Végre megérkeztél! - mondta és elésietett.

Vivian is jött, ketten közrefogták és ölelték szeretettel. Randy képtelennek tartotta ezt az egész történetet.

- Vajon mi jöhet még?! - kérdezte önmagát.

Az asztalhoz vezették.

- Evelyn mindjárt jön! - mondta Vivian. - Épp most ment telefonálni.

Randy csak mosolygott, próbált könnyed lenni. Semmi áron sem akarta Robertet látni, körbejáratta tekintetét a cukrászdában. Madam Ruban közelített, az újonnan érkezőktől akarta a rendelést felvenni. Mögötte jött egy kendővel bekötött fejű nő. Nevetett Randyre. A fiú Evelynt várta és az jött! Ezt a pillanatot várta, éveken át gyűjtötte a merszet, gyűjtötte a legjobb mondatait. Éveken keresztül mazochista módjára kínozta magát a kötelesség és az elégtétel szavakkal és mostanra egyetlen egy gondolata sem volt. Evelyn kilépett a kövér francia nő mögül és kinyújtotta Randy felé a kezét.

- Mi van Randy, se egy puszi, se egy semmi?! - kérdezte és mert Randy még csak fel sem állt, lehajolt a fiúhoz és szorosan megölelte.

Nagyon várta már őt. El sem tudta képzelni, hogy mi akadályozhatja az ő tesóját. Madam Ruban észrevette, hogy itt a rendelés nem olyan fontos, idő van még, percek múlva visszajön a blokkfüzetével.

- Mi történt veled, hogy ennyit késtél? - kérdezte Evelyn és leült az asztalhoz.

Randy nézte a lányt és tudta, hogy nem álmodik. Ilyen szép nőt nem lehet álmodni. Ugyan az az Evelyn volt, mint régen, a hang, a szem, a kendő alá idomított szép göndör haj, igen, ... de a teste!

Randy előbb még üresre mosott agya újból dolgozni kezdett. A gyűlölet programja hibát szenvedett.

- Tudod, Allentownnál ékszíjszakadásom volt és a mentés nagyon lassan érkezett. - hazudta és örült, hogy az erős fénynek háttal ült, így a többiek nem láthatták tisztán az arcát.

Égett a bőre, zavarban volt és nézte Evelynt. És eszébe jutott a régebbi énje, aki feladatként fogta fel a jelentéktelen Evelyn Fabrus lelkimegsemmisítését. Pillantása találkozott Vivianével. Különös fény vibrált a lány szemében, mintha ő már tudna valamit a jövőből. A lány kettőjüket nézte és mosolygott. Randy nehezen tudta a gondolatait kezelni. Robert jelenléte sokat ártott neki. Randy, ahányszor ránézett, fordulni érezte a világot maga körül. A gonosz programon lyuk keletkezett, de Robert látványa visszahozta az undort. Evelyn a pulthoz ment és kifizette az addigi számlát, hogy ne kelljen várni a pincérre.

- Fizettem és most lelépünk, mert a végén nem tudunk elszakadni egymástól. Gyere Robert adj egy puszit és mondd meg a nagyiéknak, hogy imádom őket! Oké? - mondta a lány.

Aztán ölelte Viviant, teljesen el volt érzékenyülve, de sírni nem sírt. Viszont Vivian könnyen sírt az utóbbi időkben, most is erősen hüppögött, mikor Robert végre szétválasztotta őket.

- Nem tudod ugye, hogy miért sírsz? - kérdezte a menyasszonyát.

Mentek kifelé, búcsút intettek Madam Rubannak. Robert bérautója a ház háta mögött parkolt. Így, a járda szélén elváltak. Abban maradtak, hogy Evelynék majd hívják őket, bármerre is járnak. Vivian és Robert még maradnak New-Yorkban három hétig és csak aztán mennek Hawaiiba. Szeptemberben szándékoznak visszajönni megint, hogy Port Arthurban megesküdjenek.

A szállodaportás hozta az Opelt, villámgyorsan beszálltak.

- Vissza a suliba? - kérdezte Randy.

- Nem kell! Amim volt mind feladtuk a postára. Tudod a könyveket, táskákat, meg a poszterjaimat a falról. A ruháimat meg a Salvation Armynak adtam. - mondta Evelyn.

Randy a lány felé fordult, nem értett mindent.

- Ja, hát minden cuccom szűk lett! - nevetett Evelyn, mert látta Randy értetlen ábrázatát.

Haladtak a kora délutáni forgalomban és Randy nem nagyon vehette le a tekintetét az útról.

- Híztál valamennyit? - kérdezte ügyetlenül, de a kérdés elhangzott.

- Igen, pedig agyonhajtottam magam az utóbbi időkben! Három kilót felszedtem, de csak jobbára erősödtem. - mondta a lány.

Randy nyugatnak hajtott, a város határában lesz valami eligazító tábla. Először Lancesternek kell haladniuk. Még tegnap éjjel kinézte az utat. Színes ceruzával ki is jelölte az egész utat Virginia Beachig a térképen. Egy piros lámpánál elő akarta venni a térképet a kesztyűtartóból és áthajolt a jobb oldalra. Sokáig vesződött, mert valahogy a sok apró dolog alá tehette a kitépett lapot. Valaki rádudált és mennie kellett tovább.

- Keresel valamit? - kérdezte Evelyn és előredőlt, kivett egy csomóban mindent a kesztyűtartóból.

Mielőtt Randy szólt volna valamit, felmutatta a térképrészletet.

- Lancester, York, Baltimor, Washington, Richmond, Virginia Beach. - olvasta fennhangon.

Ránézett a fiúra és igen büszke volt magára. Randy nem is kereshetett mást. Micsoda összhang, gondolta és ez már így lesz mindig. Vége a kollégiumi éveknek, ő már mindig együtt lesz a szeretteivel. Egymás gondolatait is kitaláljuk, nincs már a hetes és a 100 kilométeres határ sehol felállítva. Nevetett és egy jelzőtáblára mutatott. "Az összes forgalom"

- Ügyes vagy Evelyn! - dicsérte a fiú.

A város szélénél a nehezebb járművek lemaradtak, gyorsabban haladtak. Evelyn figyelte az utak jelzőszámait. Randy biztos a navigátor szerepét szánta neki. Nagyon élvezte az utat. Próbálta találgatni, hogy milyen hosszú a kijelölt út, próbálta találgatni, miért pont Virginia Beach a végcél. Nem jutott sokra, de azt tudta, hogy nem egy délutános túra ez az út.

- Itt menj ki Randy, Lancester erre van! - mondta a lány.

Randy ráállt az irányra és behajtott a belső sávba. Egy darabig szó nélkül haladtak, aztán Evelyn bekapcsolta a magnót. Csodálkozva nézte a letört kapcsolóját. Keresgélt a szőnyegen és megtalálta a kis kerek gombot.

- Ez mitől tört le? - kérdezte.

Randy tudta mi a kérdés, de nem akart megszólalni, mit mondhatott volna. Hogy belevágott idegességében a gyűlölettől hajtva.

- Biztos az az idióta portás szúrta el és én még adtam neki 10 dollárt. - háborodott fel a fiú és nagyot fújt.

Evelyn hátratolta az ülését amennyire csak bírta és meg is döntötte. Lerúgta a cipőjét és a lábait feltette a műszerfalra, mint már annyiszor, mikor a Randyvel autózott.

- Hallgatlak Randy! - mondta és behunyta a szemét.

Mosoly volt az arcán, ahogy Randy oldalvást rápillantott.

- Mit akarsz hallani? - kérdezte a fiú.

- Mindent, hisz az elmúlt időben alig beszéltünk. Igaz egyikünk sem egy szorgalmas telefonáló. Szóval, mindenről! - kérte a lány.

Randy beszélt az egyetemi dolgairól. A délutáni programjairól, a családi eseményekről. És akkor eszébe jutott, ha már Evelyn faggassa őt, hát kitér a saját "szomorú végű" szerelmi életére is.

- Tudod, az utóbbi hetekben sokat veszekedtünk az Emesével. Mintha történt volna valami azzal a lánnyal. Én tréfából azt találtam mondani, hogy pár napig, vagy akár hétig nem találkozzunk és akkor talán helyre jönnek a dolgok közöttünk. tudod mi volt a válasz? Az, hogy oké! Majd hívjuk egymást. De én eltökéltem, hogy nem telefonálok először. Ő sem hív engem, hát én ezt úgy fogom fel, hogy vége! - mondta Randy és várta a hatást.

- Óh, Randy! De lökött vagy te! Olyan lányt, mint az Emese soha nem fogsz találni. Nekem van egy ötletem. Majd viccesen felhívjuk a nyaralás közben és mindent helyre hozunk. - ajánlotta a megoldást Evelyn.

- Hohó, kicsikém! Te ne organizálj nekem nőt! - nevetett Randy és megbúbolta a lányt, majd egy mozdulattal levette a hajáról a kendőt.

- A te hajadat nem kell kendő alá rejteni! - mondta.

Evelyn megrázta a fejét és haja felvette az örökös, szelidíthetetlen fazonját.

Randy most hallgatott és mérlegelte az utolsó mondatait és mozdulatait.

- Amúgy mi a terved, meddig megyünk ma? - kérdezte Evelyn a térképlapot gusztálva.

Yorkot már ügyesen elkerülték, teljesen délnek haladtak.

- Baltimornál majd megpihenünk. - válaszolta Randy.

- Egy kérésem van! Menjünk be valami áruházba, hisz nekem kell pár dolgot venni, mert az az össz cuccom, amit rajtam látsz! - nevetett Evelyn.

A kis táskájában is csak a kis CD játszója volt, a bankkártyája és a jogosítványa mellett. Ahogy ezekre gondolt, támadt egy ötlete.

- Ezt kapd ki, milyen nő vagyok! - nevetve elővette a pár hetes jogosítványát. - Ha netán fáradt vagy, majd én vezetek, ha egyáltalán oda mered adni ezt a csodagépet!

Randy kezébe vette a fényképes okmányt.

- Tényleg nagy nő vagy! Érettségi, jogosítvány, meg minden! - nézett végig a lányon a szemüvegén át.

Azon gondolkodott, hogy bedobja a "fiú" kérdést. Kiállt oldalra és kiugrott a kocsiból. Majd ha az Evelyn vezet bátrabban nézheti a lányt.

- Na, gyere! Bizonyítsd be, hogy milyen nagy nő vagy! - mondta és felnyitotta Evelyn oldalán az ajtót.

Evelyn a legtermészetesebb magatartással ment körbe az Opelon és leereszkedett a mélyülésbe.

- Egyáltalán tudsz ilyen váltóval vezetni? - kérdezte Randy.

- Naná! Kis, váltós Audival tanultam. - válaszolt Evelyn és besorolt a forgalomba.

Randy féloldalasan ült és nézte a lányt. A nap már eléggé lent volt, az ülés még midig abban a helyzetben volt, ahogy Evelyn állította be magának. A fény őrjítően csillogott a lány kék szemében, ahogy Randyre nézett és nevetett. Mert nevetett, ha nem is hangosan, de megállás nélkül nevetett. Kimondhatatlanul boldog volt. Micsoda csodás napok, hetek várnak rá! Mennyit beszélt erről a Viviannel. Egy kicsit zavarta a barátnőjének az állandó hülyéskedése, dehát olyan izgalmasnak ígérkezett ez a nyaralás.

- Persze, hogy izgalmas lesz! Hisz édes kettesben leszel a te-sód-dal! - mondta akkoriban a barátnője és odaugorva hozzá végigtapogatta hahotázva.

Evelyn oldalra pillantott és jól érezte magát. Itt volt Randy és nézte volna az arcát, de a nap erősen a szemébe tűzött.

- És ha nem fogod meg a Randy Taylort, akkor, ad egy, hülye vagy! Ad kettő, én visszajövök Hawaiiból és "többférjűséget" fogok elkövetni, mert egy ilyen palit nem hagyunk kirepülni a családból! - jutott eszébe Vivian fenyegetése.

Vivian állandóan ezt a témát erőltette és már neki is tele volt a feje Randy lényével. Számtalanszor felidézte az arcvonásait magában, hány esetben vele álmodott és olyankor boldogan ébredt. Az alapok egy átminősített szeretet-szerelemre nagyon is  adva voltak. A kezdet kezdetén még voltak kapaszkodói, amikre hivatkozva igenis csak a testvériséget tartotta mérvadónak. Próbált felülemelkedni Vivian 100%-os érvén, miszerint a Randy nem is testvére.

Míg fiatalabb volt bántotta ez a mondat. De az utóbbi időben, mikor a tükör előtt állva ráébredt arra, hogy ő már egy fejlett nő, sokat elgondolkodott ezen a kegyetlen igazságon. Nem volt rég, pár hete talán, hogy ijedten ébredt rá a valóra. 18 évesen, még nem volt fiúval együtt és kényelmesebb volt elfogadni egy álomszerű kapcsolatot, Randyvel a középpontban, mint egy esetleg elhamarkodott ismeretséget. És ami nehezítette a dolgát, hogy Randyhez hasonló fiút még csak nem is ismert. Ja, a Kurt az ott van! De az gyerek még, olyan komolytalan. Hosszú-hosszú idő után a Baltimor előjelző táblánál vesztette el ezt a fonalat. Randy felé fordult, a fiú zavartan kapta el a tekintetét.

- Mit nézel Randy?! - kérdezte Evelyn.

- Téged! - válaszolta a fiú, de nem nézett a lányra, ha soha többé sem látná, akkor is minden egyes vonása az agyába égett. a szája sarka, ami felfelé ívelt, a homlokán a haja tövénél az apró pihék, a kimondottan hosszú szempillái. a testére nem gondolt, mert az megviselte. Nem szokott megrogyni nőktől, hisz Sophieban ő megtalálta a mértékegységet. De amit itt látott az súrolta a lehetetlenség határát.

Ha Evelyn nem elég  előrelátó, akkor túlszaladnak az utolsó baltimori kivezetőn.

- Okos csaj vagy Evelyn! - dicsérte meg Randy.

- Hát mit ne mondjak, ilyen jó csaj, illetve ügyes a te tesód! - nevetett a lány, lehúzódva a padkára.

Randy ült és nézte a hosszú, formás lábakat a rövid szoknyában, nem akaródzott felállnia. várta, míg a lány körbeér a kocsin.

- tudod, ez nem Reading, itt azért vezess te! - magyarázta Evelyn az utolsó húzását.

Randy igyekezett, mert még el akartak kapni egy nyitott bevásárló központot ebben a majdnem esti órában. Szerencséjük volt, még épp be tudtak esni egy áruházba. Nevetve, lökdösődve mentek osztályról, osztályra. először csak válogattak, kritizálták a választékot. De mikor már rosszallóan nézték őket az eladók, elkezdtek vásárolni. Randy is vett két könnyű inget, Evelyn kérésének engedve.

- Olyan jól nézel ki benne, hogy na! Ha ezt látná a Vivian! - mondta a lány.

- Miért, mi van a Gyufafejűvel?! - kérdezte Randy.

Nevettek, igen. Ők csak így nevezik Viviant egymás között. Kurt találta ki a tökéletes becenevet neki.

- Á, semmi! - tért ki az egyenes válasz elől Evelyn és úgy tett, mint aki belefeledkezett egy testhezálló, gyapotruha szemlélésébe.

- Ez nagyon csinos! - mondta Randy.

Evelyn fogta a ruhát és ment a próbafülkéhez. Az ajtó még szinte lengett, amint visszalépett rajta. Körbefordult, a haját a jobb kezével felfogta a tarkójáról.

- Na, milyen? Olyan jó, mint amilyen jónak képzelted? - kérdezte.

A ruha nem ért a combja közepéig, az eladónő elismerően mosolygott. Arra gondolt, hogy ez a baba jól nézne ki a 25 dolláros ruhákban is. De biztos ez valami elkényeztetett gazdag leány lehet, aki nem az árcédula megnézésével kezdi a vásárlást. Evelyn, aki keveset vásárolt életében, most nem tudott leállni. Vett szalmakalapot, színes kendőket, bugyikat, két magas sarkú cipőt, fürdőruhákat, törülközőket, két divatos napszemüveget. És a végén még visszaszaladt egy másik pamutruháért, mert az nagyon megnyerte a tetszését. Mikor vette elő a plasztikkártyáját Randy rászólt.

- Ha majd a fiúddal leszel, ott fizethetsz, ha akarsz! De mellettem nem! Ez a nyaralás az én költségemre megy. Mindent én állok a tesómnak! - mondta.

- Milyen fiúról beszélsz te itt?! kérdezte Evelyn és mintha sértődöttség rezgett volna a hangjában.

Randy bár a fizetéssel volt elfoglalva, agya lázasan dolgozott, a hangsúlyokra koncentrált, ahogy Evelyn kiejtette a szavait, az utolsó mondatában. Evelyn olyan volt előtte mindig, mint egy nyitott könyv. Mindig is az volt ez az őszinte lány. Milyen felszabadultan cseveg most is, ahogy haladnak a parkoló felé, a sok plasztikzacskóval. A kis kocsi hátsó ülése színültig lett pakolva.

Randy a kerekeket csikorgatva hajtott le a harmadik szintről, a lány sikongatott a gyönyörtől. A fiú azt tervezte, hogy rááll a Washington felé vezető autópályára és majd ott valahol meghálnak egy motelban. Most kényelmesen haladtak, hosszú volt ez a nap. Lassan szürkült.

- Te Randy! Ez a nap annyira izgalmas volt, hogy tisztára elfeledkeztem a kajálásról! - szólalt meg Evelyn.

- Éhes vagy nagyon? - kérdezte a fiú és a saját farkaséhsége jutott az eszébe.

- Ühüm! Itt hajts ki, ott jön egy Kentucky! És figyelj?! Ez a motel is megteszi az éjszakára, vagy, nem? - mondta a lány.

Tényleg, mindegy melyik motel. Az autópályák mentén majdnem mind azonos kategóriájú, legalább is New-York körül ezt tapasztalta, mikor Sophieval kirándulgatott néha. Legelőször a szobát intézték el. Randy egy kétszobás részt vett ki. Villámgyorsan kipakolták a kocsit, hiába úszott fényárban a parkoló, nem volt tanácsos a csomagokat a kocsiban hagyni.

Mire a Kentuckyhoz értek Evelyn már nagyon ideges volt. Elvitelre vásárolták az eledelt és kint leültek a kellemes melegben egy padra. Jó húsz percet falatoztak aztán nevetve nézték a zsírtól borított ujjaikat. A nagy igyekezetben, valahogy a pénztárnál felejtették a citromos kéztörlőket.

- Sebaj! - mondta Randy és nyújtotta a kezét a leány felé.

- Gyerünk, majd otthon kezet mosunk! - mondta Evelyn, aztán hirtelen szembefordult Randyvel.

- Na, mi van! - hökkent meg a fiú.

- Remélem, még nem akarsz ágyba bújni?! Úgy elmennék a discóba! - hadarta a lány.

- Én is erre gondoltam, táncolunk egy órácskát. - válaszolta a fiú.

Pillanatok alatt rendbe hozták magukat, Evelyn kivágta az árcédulát a világoskék, pamutruhából és belebújt. Ott állt a szoba közepén, mikor Randy kopogtatott.

- Én így megyek! Bejáratom a ruhám! - nézett magán végig.

A gyönyörű, magas sarkú cipő volt a lábán, majdnem magasabbnak hatott a Randynél.

- Mehetünk! - csak ennyit tudott kinyögni a fiú.

Hosszan sétáltak, csodás, kora éjszaka volt már. Az autópálya hangja igen gyengén, mint valami rovarzümmögés  jutott el hozzájuk. Az óriási teherautók, mint matchboxok siettek a kivilágított szakaszon.

Evelyn kis idő után érezte, hogy a sarkát kidörzsölt a a cipő. Elhatározta, hogy nem szól semmit, megpróbál uralkodni magán. Mikor a discóba bementek először egy üdítőre leültek a pultnál. titokban megnézte a fájó helyet, még a félhomályban is látta, hogy izzik a bőre. Nem sokára vízhólyag is lesz a sarkán.

- Na, gyere te discóhercegnő! - mondta Randy és húzta maga után a lányt.

- Jaj, várj! A  ... cipőm! - mondta Evelyn a nagy zajban és a lábujjával próbálta megkaparintani az elmaradt cipőt.

Randy azonnal észrevette, hogy mi a helyzet. Erősen megkarolta a lányt és visszaültette a magas székre. Figyelte, hogyan ügyeskedi bele a lábát Evelyn a cipőbe. Látta, hogy fájdalmai lehetnek a lánynak.

- Gondolom, a discóról ennyit! - mondta határozottan és fizetett.

Evelyn rettentő hálás volt, milyen figyelmes vele a Randy. Mikor újból kint voltak a szabadban, Randy lehajolt és levette a lány cipőit. Kézbe fogta azokat és elindult. Evelyn megkönnyebbülten sóhajtott és követte.

- Uh, ah, ... hí! - sziszegett, ahogy ment az aszfalton, az apró zúzottkövek bökték a talpát.

Harsányan nevettek. Randy bevárta a lányt és átkarolta. A portán elkérték a kulcsot.

- Evelyn, fürödj le gyorsan én kimegyek a kocsihoz és hozok sebtapaszt. Ha most beragasszuk a sarkadat, holnapra már semmi bajod sem lesz! - mondta a fiú.

A lány kibújt a ruhájából és beállt a zuhany alá. Haját elfelejtette feltűzni, sokat kellett ügyeskedni, hogy ne legyen csurom vizes. Élvezte a meleg vízsugarat, kétszer is lekente magát a fürdőhabbal. Mikor jött ki, Randy már a szobában volt és a Tv távirányítójával babrált.

- Dobd magad hasra! szólt oda a lánynak.

Evelyn elhelyezkedett az ágyon és a vállán át visszanézett. Randy kihámozta a vízálló tapaszt a burkából és mind a két sarkát beragasztotta a lánynak.

- Eltesszük magunkat holnapra! - szólalt meg utána és puszit adott odahajolva Evelynnek.

- Szia Randy! - szólt utána Evelyn és leoltotta a Tv-t.

Randy kipakolt a válltáskájából. Borotválkozó cucc, fogkefe és a naplója végül. Az asztal közepére dobta a bordó könyvecskét és nézte. Aztán eldöntötte, hogy annyi időt enged még magának, ameddig lezuhanyozik. Ráér! Még előtte a hosszú éj, kínozhatja magát a legújabb gondolataival. Jég hideg víz alá állt. Teljesen le akart hűlni, spannolt idegit próbálta pihentetni. Az egész nap a fejében volt. A kora reggeltől, mikor Emese mellett forgolódott álmatlanul az ágyon. Aztán az első sorok a naplójába, amit akkor írt, mikor Emese lement a konyhába. Az álma az autópálya parkolójában.

"Vigyázz Evelynre!" - jutott eszébe az utolsó álomképe.

- Arra befizethetsz! - majdnem ordította.

A víz zubogása és a szobájában hangosan menő Tv elvette hangjának élét. Mérges lett önmagára. Alig volt pár perce magában és már megint elvesztette az önuralmát. Tízezerszer megfogadta, hogy hideg lesz és kemény, mint az acél. Elzárta a vizet, törülközővel körbecsavarta a testét és leült a szobában. sokáig ült ott és fázni kezdett. Ledörzsölte magát és tovább ült az asztalka mellett. A Tv képeket nézte, de nem tudott kikapcsolni. Elővette a táskájából a kedvenc tollát és kinyitotta a naplót.

Írt fáradhatatlanul. Még azt is leírta, mikor a teherautó elé kivágva majdnem bajba került. A keze reszketett a felindultságtól, mikor Robert Fabrusra gondolt. És eljutott ahhoz a pillanathoz, amikor meglátta az Evelynt. Gondolkozott, valami durvát akart írni, valami kegyetlent, de a keze nem mozdult rá.

"Micsoda nő!" - írta óriási betűkkel és aztán mérges lett, mert majd a lap aljáig elhasználta a helyet.

" ...,hogy lehet, hogy egy lány ennyit változzon hónapok alatt?"

Lapozott visszafelé a naplójában és rájött, hogy a hónapok majdnem fél évet jelentettek. Sophie magatartása zavarta a lányokat és nem szívesen jöttek haza a hétvégeken. Vagy ha igen, akkor a Fabrus rezidenciában töltötték az idő, a Dorothy és a Kurt legnagyobb örömére. A lap alján nem volt 2 cm-nyi hely. Nagyon apró betűkkel írt a fiú.

" Mindent egybevéve, lehet, hogy szerencsém van. Sőt, úgy néz ki, hogy elég jó vagyok a csajnál. És szerencsém van még egyszer, mert ez a nő nem úgy fog rám hatni, mint valami büntetés. Micsoda nő"

Randy maga elé idézte Evelynt, minden mozdulatát. Aztán a saját mondatait, amiket ma mondott és úgy érezte, hogy nem hibázott. A mai menet az övé! Saját megítélése szerint, reményekkel indulhat neki a következő napnak. Az utolsó sort már nagyon össze kellett zsugorítania, erősen gondolkodott, hogy mi legyen a záró mondat a lap alján.

"Évek óta arra gondoltam, hogy a kegyetlen bosszú, ami végül is csak szexuális vonatkozású lehet, majd nagy tehertétel lesz. Magam is bűnhődni fogok. De nem! Ez a tetű élet a kezembe adott egy könnyebb vonalat."

Evelyn őrjítően kifejlett, gyönyörű lényére gondolt és újból írt.

"Talán erre mondják, hogy édes a bosszú! Esküszöm, hogy minden percét élvezni fogom!" - rótta cinikusan a betűket.

Egy kicsit félt attól, hogy álmodni fog. Nem volt soha szerencsés az álmaival. Feküdt az ágyon és nem oltotta le a villanyt. Nem akart ma éjjel sötétben maradni. A Tv is halkra véve ment. Azt már megfigyelte sokszor, ha így tesz az éjszaka, akkor igen későn szokott elaludni és az abszolút fáradtság álommentes pihenést hozott.

Mintha porcelán csörgését hallotta volna a másik szobából. Hallgatózott. A csörgés abbamaradt és Evelyn kopogott az ajtón.

- Randy! Jövök! - kiabálta a lány az ajtón keresztül.

A fiú hirtelen magára rántotta a plédet. Még mielőtt meg tudott volna szólalni, a lány már a szobában volt. Tálca a kezében, ügyesen egyensúlyozta. Rajta kakaó meg szendvicsek. A hozzávalókat még a reggel folyamán készíthették az előszobába.

Evelyn, mint már annyiszor az életében, meglepte a tesóját egy reggeli szervírozással. Odalépett az asztalhoz és a tálcával finoman odébb tolta a naplót. Randy rémülten látta, hogy Evelyn egy pillanatra belenézett a nyitott könyvecskébe. És bár jól tudta, hogy nincs veszély, hisz a flamand nyelv jó őre a titkainak, mégis leizzadt.

Már épp fel akart ugrani a pléddel a derekán, mikor a lány figyelmesen becsukta a naplót és felé fordult.

- Na, bratyó! Milyen ez a reggel? - kérdezte Randyt.- Hát mit ne mondjak! Elkényeztet az élet. Gyönyörű idő, amint látom. Finom kaja, meg minden! - válaszolt Randy és kacsintott.

Evelyn gondolt egyet és a tálcát a fiú ágyához vitte. Elrendezte a pléd redőit és ő maga is feltelepedett törökülésben az ágyra. Meg volt magával elégedve. Falatoztak, nevetgéltek, cikizték a kora délelőtti programot a Tv-ben. Nem siettek, ez a nyár erre van adva. Felhőtlen időtöltés, felszabadult nevetés minden kis ügyön. Ahogy egymásra néztek, ezt a dolgot biztosra vették. Mindent elpusztítottak a tálcáról, Randy még farkaséhes volt. Eldöntötte, hogy még az indulásuk előtt újból meglátogatják a Kentuckyst.

- Evelyn, elmegyünk és eszünk egy ki sült csirkét, oké? - kérdezte a lányt.

- Te még tudsz enni?! - nevetett Evelyn.

- De még mennyire! ... és most húzz el, mert le akarok zuhanyozni! - válaszolt Randy és gyengéden meglökte a a lányt.

- Oké, oké! - mondta Evelyn és összeszedte a reggeli romjait.

11 óra múlt, mikor visszatértek a motelba egy fogmosásra és a csomagjaikért.

Randy pár percig járatta a motort és bekapcsolta a légkondicionálót, hogy lehűtse az átforrósodott kocsit. Ott álldogáltak a parkolóban és élvezték a jó időt. Randy egy beton virágtartóhoz lépett és szakított két szál virágot. Odanyújtotta Evelynnek

- Hú, Randy! Te virágot lopsz egy nőnek?! - kérdezte Evelyn.

- Neked minden nap! - próbált gunyoros lenni Randy.

A virág szép volt, de a semmi illatúak csoportjába tartozott, mint általában a betonvirágvázák virágai. Evelyn kereset valami lyukat a ruháján, de nem talált. Randy látta a problémát, fogta a virágokat és a lány hajába illesztette. Nagyon nehezen találta meg azt a helye, ahol viszonylag stabilan álltak a kis piros, élő ékszerek. Evelyn csendben állt és jól szórakozott Randy igyekezetén.

- Na, ha elültetted őket, akkor talán mehetünk is! - mondta.

- Én is ezt mondom sofőr! Mehetünk! - nevetett a fiú.

Evelyn értette a tréfát, elhelyezkedtek a kocsiban és elindultak. A forgalom óriási volt.

- Most addig megyünk, míg meg nem éhezünk! - közölte Randy úgy, mint aki nem ismer ellenvetést.

Evelyn mosolygott magában. - Nos az nincs olyan messze, ahogy én a tesómat ismerem!

- Mi ez a titokzatos mosoly? - kérdezte Randy.

- Á, semmi, semmi! Te bélgép! - mondta a lány és hangosan felnevetett.

Határtalan jókedvük volt. A piros sportkocsi élvezettel simult az aszfaltra, ilyen nagy utakra szinte nem is emlékezett.

Evelyn jó tempóban hajtott. Randy csak gyönyörködött a tájban. A térképre nem volt szükségük, eltévedni szinte lehetetlenség volt. Majd Washingtonnál kell egy kicsit figyelni, nem akartak a városon keresztülhajtani. Kora délután kaptak egy esőt. az autók kerekei felszaggatták a vizet az aszfaltról és függönyt húzott minden jármű maga után. Voltak percek, mikor az ablaktörlők csak nehezen tudták a töménytelen vizet leküzdeni.

- Ha akarod cserélhetünk! Vagy a következő benzinkútnál kivesszük a kajaidőt! - indítványozta Randy.

- Az jó lesz! - válaszolt a lány.

Percek múltával az eső kezdett alább hagyni, de azért ők kihajtottak és megebédeltek. Az ablak mellett üldögéltek a büfében és nézték, amint a felhők egyre világosabbak lesznek.

- Te Randy! Miért pont ebben az irányban haladunk? - kérdezte a lány.

- Meglepetés! - válaszolt a fiú.

Nem akarta a nagy hatást elpuskázni, minden egyes poén neki dolgozik.

- Randy, ehhez nincs jogod! Megöl a kíváncsiság! - nevetett Evelyn.

A fiú hajthatatlan volt, pár órát még kibír, nem hagyja levenni magát a lábáról. Intett a pincérnek és fizetett. Mentek a kocsihoz.

- Ha már mi ettünk és ittunk, akkor adunk a kocsinak is egy keveset. - mondta Randy és odagurult a benzinpumpához.

Míg ő a pénztárnál fizetett, Evelyn is kiszállt a kocsiból és megpucolta körbe az Opel ablakait. Randy már messziről kiáltotta neki.

- Látom, tudod a kötelességedet. Csillogjon az a gép!

Evelyn emlékezett a sok-sok autómosásra a Taylorék parkjában. Milyen nagy dilik voltak azok. Fröcskölték egymást a slaggal, néha csak Rose enyhe fülesei vetettek véget a balhénak.

- Kár, hogy nincs itt egy slag, most adnék vele neked! - mondta a lány.

Randy már indított, kétszer-háromszor megrúgta a gázpedált, mire Evelyn hajlandó volt befejezni az ablakpucolást.

Megint autóztak egyhuzamban másfél órát. Aztán egy nagyon kiépített parkolónak a játszótéren nézték a családos utazókat, akik a gyerekeikkel pihentettek a bizonyára hosszú utazás szünetében. Az idő már megint csodás volt, nem volt hőség, mert a nap már lejjebb csúszott az égen. Randy arra gondolt, hogy még egy nekifutásuk van és leérnek Virginia Beachre. Ő sem volt ott még, csak az anyja terepasztaláról ismeri a helyet. Számtalanszor megcsodálta a kis makett épületeket. Legtöbbször büszkeséggel nézte az őrjítően modern épületeket, de mindig az volt az utolsó gondolata, hogy ez a modernség visszamutat a múltba 3- 4000 évet. Mikor legelőször látta az épületeket a terepasztalon, azt hitte, hogy valami űrfilmhez volt készítve a makett. Később mikor már tudott olvasni flamandul, akkor kapott bővebb információt a virginia beachi üdülőtelepről. Az, amit ő a teremben látott, az egy létező objektumnak a kicsinyített mása. És hány csodás makett volt még Abigél szobájában. Mennyi időbe telt, míg rájött a trükkre, hogy minden egyes asztallap tengelyen fordítható és így az "alsó" felület is használhatóvá van téve. A gondolatok követték egymást Randy fejében. Arcizmai megfeszültek, tenyerét a nadrágjába törölte.

A flamand nyelv megint kitöltötte a képzeletét. Megfájdult a feje, megdörzsölte a halántékát. Evelyn féloldalasan ült, nézte a fiút, szerette nézni.

- Mi van Randy? - kérdezte, mert indokolatlannak gondolta, hogy a fiú leizzadt.

- Semmi, semmi! válaszolt a fiú és az ablak leengedő motor kapcsolójával babrált.

- Tudod mit? - kezdte megint. - Vedd elő azt a térképet, amin a Virginia Beach egy kicsit részletesen ki van emelve! Nézd meg, hogy át kell-e vergődnünk a városon, vagy van valami út a város szélén!

Ez még korai volt, de Randy most azt akarta, hogy az Evelyn el legyen foglalva. A lány matatott előre hajolva. Megtalálta a térképet, kiterítette az ölében. Evelyn megfejtette a térkép jeleit, fennhangon magyarázta magának az utat. Fejből akarta tudni az összes kijáró helyet.

- Mi valahova a városon túlra megyünk? - kérdezte.

- Igen, valahol a város legvégén kell keresnünk egy szállodát. válaszolt Randy.

Evelyn előadta a szerinte legrövidebb út leírását. Kétszer is elmondta és a fiú vele ismételte. a legszélesebb belső utaknak a neve is fel volt tűntetve. Ha azt elérik, onnan már Randy következik, mert a terepasztalon az az út már jelölve volt. Az fog egy-két kanyarral levezetni az óceán partjához. Evelyn figyelte a térképet, ujjával követte az irányt. Szerinte, már nyomon kell lenniük.

- Oké! - mondta most Randy és rákanyarodott a lejtős útra.

Evelyn összehajtotta a térképet, már csak percekre lehettek a szállodától. Csendben autóztak, gyönyörködtek az óceánban. Az alacsonyan levő nap a hátuk mögül sütött, a hullámok taraja szikrázni látszott. Fiatalok hajtottak csővázas homokfutókkal velük szembe. Egy örömteli nyári estét indítottak útnak. Evelyn és Randy visszanevettek a fiatal társaságra. a lány éppen kérdezni akarta, hogy meddig mennek még, mikor Randy behajtott a félhold alakú nagy parkolóba a beton és üvegpiramisok közé.

- Hát itt volnánk! - mondta és legurult a legutolsó, legkisebb épülethez.

- Mi ez? - kérdezte Evelyn, pedig tudta, hogy valami üdülő lehet ez az épületcsoport.

- Ez egy szuper exkluzív szállodai komplexum, ahová csak a kiváltságosok jöhetnek! - mondta Randy.

- Ja, és én most ez kapom ajándékba tőled!? Itt fogunk nyaralni? - kérdezte a lány.

Nagyon tetszett neki minden. Itt aztán nem lesz zsúfoltság. A piramis alakú házakban nem lehetett több szoba, vagy lakrész, mint harminc.

Randy kiszállt a kocsiból, kisegítette Evelynt és karon fogva vezette a központi épület felé. a portás előzékenyen eléjük sietett.

- Az igazgatóval szeretnék beszélni! Randolph Taylor vagyok! - mondta Randy.

Az egyenruhás férfi a pulthoz vezette őket. Felvette a telefont és beleszólt.

- Mr. Gamov! Megérkezett a Mr. Taylor! Igen, igen!

- Nos? - kérdezte Randy.

A portás nem tudott válaszolni, mert nyílt egy díszes ajtó és az igazgató kilépett rajta. Kezét előre nyújtva jött feléjük.

- Mr. Randolph Taylor! Remélem jó útjuk volt? Mi mindent előkészítettünk önöknek. Hosszasan rázta a fiú kezét bemutatkozás gyanánt. aztán Evelynre nézett.

- A kisasszony? - kérdezte.

- Evelyn Fabrus vagyok! - mondta a lány és csodálkozott az igazgató meglepett arcán, aki a Randy tekintetét kereste.

- Igen Mr. Gamov, ő a tulajdonos! - mondta Randy.

Mr. Gamov nagyon zavarba jött. Pedig az nem lehetetlen, hogy egy szállodatulajdonos a saját szállodáinak az egyikében óhajt megpihenni.

- Ez nem volt szép Mr. Taylor, hogy ilyen zavarba hozott! - mondta nevetve és örült, hogy a fiatalok vele nevettek.

Evelyn legszívesebben meghúzta volna a Randy fülét, mert őt is meglepte a dolog. Igaz, a fiú előre közölte, hogy titkos az ügy.

Az igazgató tapintatos volt, nem feszegette a kérdést. A két baráti család minden évben képviselteti magát minimum ügyvédi szinten a szállodában. Legtöbbször a Kolosék és a Johnsonék töltötték itt a nyári szabadságuk pár napját. A legkisebb piramis, a legdélibb kis épület soha nem volt kiadva. Az fent volt tartva mindenkor a a két család hozzátartozóinak.

Mr. Gamov kísérte a két fiatalt a kulccsal a kezében. Kinyitotta előttük a vastag üvegajtót. Mindenütt virág, még az előszobában is zöldek, nagy kerámia vázákban. A nappaliban megállt és várt valamilyen utasítást, de Randy és Evelyn el voltak foglalva a látvánnyal.

- Mr. Taylor, akkor és most megyek, bármire szükségük van csak a telefont kell felemelniük. Kellemes időtöltést! - mondta Mr. Gamov udvariasan meghajolva.

- Oké igazgató úr! Ha kell valami, majd jelentkezünk! - szólt utána Randy.

Az épület sok érdekességet rejtett magában. A ferde falak több, mint fele üvegből volt. A kevés függőleges falon művészi fotomontázsok. A felső szintre vezető lépcső korlátja tükörfényes krómacél. A bútorok vázai szint úgy. Az egész épületen belül, jó ízléssel volt elosztva a kerámia, az üveg, a bőr és a krómacél aránya.

Minden sarokban állólámpák adtak éles fényt. A fő világítás rejtett fénycsövekből áradt és tükröződve világította be a teret.

Evelyn, amellett, hogy gazdag gyerek volt, nem sok helyütt fordult meg a világban. A new-yorki két villában gyönyörűek a berendezési tárgyak és a bútorok, de jobbára a sötét tónusok uralkodnak. a kollégiumban minden szigorúan egy színű barnára volt festve. Nagyszüleinél sem látott ilyen berendezést, mint itt. Egyszerűen le volt nyűgözve ekkora funkcionális szépség láttán.

Mind a két szinten volt fürdőszoba óriás, pezsgőkáddal. A tükrök enyhe füstszínnel voltak futtatva. A lány felszaladt az emeletre, aztán le. Randy egy alacsony bőrfotelban ült és nézte, a szaladgáló lányt.

- Randy, ez mesés! - kiáltotta Evelyn a felső szintről, már megint fent volt, a kilátásban gyönyörködött.

A fiú felállt és lassan felment utána. Ott álltak a balkonon a szürkületben.

- Na, milyen? - kérdezte Randy.

- Óh, ez mesés! - ismételte magát Evelyn és odahúzódott a fiúhoz.

A sötétség már felébresztette a part mentén haladó hajók fényeit. Az óceán felől fiatalok csoportja közelített, surfdeszkával a vállukon.

- Evelyn, pakoljunk ki, mert elidőzünk itt egy kicsikét! Jó pár napot legalább! - indítványozta Randy és megfogta a lány kezét.

Mentek le a széles lépcsőn. Felgyújtották a sárga, rovarűző fényt a ház előterében és lassan behordták a dolgaikat. a sok ruha nemű és a cipők ott voltak felhalmozva a nappali közepén. Evelyn felkapott belőlük párat és bevitte a keletre néző szobába.

- Stipi-stopi! Ez az én szobám! - kiáltotta vissza Randynek a kis folyosó végéről.

Randy ment utána és bólogatott. Még három, kisméretű hálószoba volt a földszinten. Nézte a lányt, ahogy rendezgette a dolgait a faliszekrényben. Teljesen bele volt pirulva.

- Randy! Mitől az enyém ez a balhés szállodaizé! - hangzott a kérdés a szekrényajtó mögül.

A fiú észrevétlenül hátralépett és három nagy lépéssel a nappaliban termett. Belevetette magát a fotelba és várt, mint aki semmit sem hallott.

- Randy! - kiáltott fel Evelyn.

A fiú tudta, hogy válaszolnia kell, megkapta a sorstól a pár másodpercnyi időt. Pedig erre, vagy legalább is ilyen kérdésekre számíthatott volna.

- Na, mi van! - kiáltott vissza kissé modortalan hangsúllyal.

Evelyn jött a szobája felől, kezébe egy CD korong, odalépett a HI-FI toronyhoz és betette. Aztán a fiúhoz fordult.

- Mindig is a tieteké volt ez! Még az apukád építette. - felelte a fiú és igen gyorsan belekapcsolódott a CD-ről jövő nóta szövegébe.

" ... you shook all night long ... "

- Igen, persze! És az anyukám tervezte, mi? - jött a következő kérdés.

- Igen! - nyögte a fiú. - Ő is benne volt!

- Mi a baj Randy? - kérdezte a lány.

- Tudod, rettentő éhes vagyok és azon rágódom, hogy előbb fürödjünk le és azután menjünk vacsorázni, vagy fordítva. - mondta Randy.

Evelyn végignézett magán, mosolyogva elindult a fürdőszoba felé. Jó ötletnek tartotta a vacsorát, mielőbb indulni akart vendéglőbe. Randy felment az emeleti fürdőszobába és ledobálta magáról a ruháját. Arra gondolt, ha most nem lenne éhes, akkor inkább lefeküdne, eléggé fáradt és nem érezte jól magát. A földszinten Evelyn befejezte a zuhanyozást, felhangosította a Led Zeppelint, hagy hallja a tesója is odafent. Nem kellett sokáig várni, Randy jött lefelé, a jeans már rajta. Csak egy új pólót vett elő magának.

- Mehetünk? - kérdezte.

- Gyerünk! - mondta Evelyn.

Az egyik selyemruháját vette fel, nagyon csinos volt benne. Bezárták az üvegajtót, az összes világítást égve hagyták. Kényelmesen sétáltak a központi épület felé. Annak a második szintjén volt az étterem. Látszólag nem volt hely, de a pincér sietett oda hozzájuk és megszólította őket.

- Miss. Fabrus, Mr. Taylor!

Az igenlő válasz után, egy zenekarhoz közeli asztalhoz vezette a fiatalokat.

Könnyű vacsorát fogyasztottak, nem siettek vele. Mr. Gamov utasításának megfelelően egy pincér mindig ott állt a fiatalok közelében. Randy a pezsgőt visszaküldte, mondván, hogy ők csak természetes gyümölcslevet óhajtanak inni. Evelyn mosolygott, de nem szólt, pedig ma szerette volna megkóstolni, hogy milyen az alkohol. Vacsora után odaintették a pincért. A fiatal férfi közölte, hogy minden a legnagyobb rendben van és csak élvezzék a szabadságukat. ahogy mentek ki, a harmadik emeletről zene hallatszott. Kíváncsian felmentek és egy hangulatos discóbárt találtak.

- Bemegyünk egyet táncolni? - kérdezte Evelyn.

- Persze, hogy be! - válaszolt Randy és ment előre a pulthoz és befizette a belépőt.

A fiatal jegykezelő hirtelen megállította őt.

- Jaj, uram! Itt a pénz, önök itthon vannak! - mondta ijedten.

- Honnan tudod, hogy mi vagyunk, mi?! - kérdezte meglepetten Randy.

A Mr. Gamov mondta, hogy ha egy fekete hajú, gyönyörű nő jön és egy 20 körüli úr, akkor azok a tulajék. - válaszolta a jegyárusító.

A disco tele volt, mozdulni sem lehetett. Evelyn megpróbált pár táncot eljárni. Hamar elvesztette a türelmét és húzta Randyt kifelé. Mentek le a lépcsőn. A szabadban Evelyn lelassította a lépteit, a járdaszélen ment egyensúlyozva ide-oda. Néhányszor megkerülte Randyt. Élvezte a végre megkezdődött szabadságot. Az ívelt betonfal körbevezette a lányt az épületen.

- Randy! - hallatszott a hangja az információs iroda ajtajától. a fiú épp arra gondolt, hogy milyen hosszúra nyúlt az utolsó kör, mikor hallatszott a lány hívása. Odasietett Evelynhez és kérdően tekintett rá.

- Itt egy tábla! - mutatott a falra Evelyn.

Randy közelebb lépett és olvasta a szöveget fennhangon.

"Építve 1968-69"

"Tervező: Abigél Taylor"

"Tulajdonos: Fabrus család"

- Azért mondtad, hogy az anyukám is benne volt a tervezésben, mert nekem akartál kedveskedni? Ugye? - kérdezte a lány.

- Valójában benne volt, mert igen sok részfeladatot ő oldott meg. Ezt az anyukám naplójából tudtam meg. - válaszolt Randy.

- Gyere! már sajnálom, hogy idehívtalak! De tudod, bennünket ugyanott szorít a cipő! - húzta Evelyn maga után a bánatos fiút.

Lassan mentek a kis piramid felé. Mindkettőjükben felébredtek az emlékek. Evelyn jókedve is elszállt. De nem magával volt elfoglalva, sajnálta nagyon a tesóját. Szemmel láthatóan gyötrődik. Még éjfélkor is aggódva nézte a fotelba roskadt fiút.

- Randy, feküdjünk le! Lehet, hogy a fáradtság is rátesz a hangulatunkra. - indítványozta Evelyn.

- Igen, igen! - mondta Randy és ment a hálószobájába, miután adott egy puszit Evelynnek.

A lány körbement a házban és mindenütt leoltotta a lámpákat. Látta, hogy a fiú szobájában még ég a lámpa. Az ajtó alatt árulkodó fénycsík volt. Randy feküdt az ágyon, a ruhája rajta és egy fülhallgatóval hallgatott teljes hangerővel zenét. Nem akart elaludni, rettegett az álomtól. Bármennyire is fáradt volt és órákkal ezelőtt az alvás volt a legfőbb kívánsága, most erőszakot vett a szemén. Meresztgette, szinte már fájt. Lekapta a fülhallgatót és kiment a konyhába.

Feltett egy kávévizet és előkészített egy poharat a méregerős kávéhoz. Hirtelen odaugrott a vízforralóhoz, mert az éles füttyel jelezte, hogy 100 fokos a víz. Ijedten fülelt Evelyn szobája felé. Abban bízott, hogy a kis folyosó hossza és az ajtó letompította a füttyöt. Evelyn sem aludt még és felismerte a hangot, de úgy döntött, hogy ő most nem háborgatja a fiút. Holnap, illetve ezen a csodás reggelen majd újból indul ez a gyönyörű szabadság, megbékél majd az ő testvére.

Randy kitöltötte a vizet, csak épp annyit, hogy a kávé feloldódjon. Sokáig kevergette, hogy kihűljön annyira, hogy iható legyen. Nem tett bele se cukrot, se tejet. 100%-os hatást akart. Megrázkódott a keserű íztől és visszament a szobájába. Feltette a fülhallgatót és a torzzá erősített zenével bombázta a fáradt agyát. Fájt az ébrenlét, de nem akart aludni, ma nem!

- Reggel 9 óra van! Felkelek, mert elkocsonyásodik minden csontom! - gondolta Evelyn.

Óvatosan végigment a kis folyosón, felment az emeleti fürdőszobába, mert nem akarta Randyt felzavarni. Most ő nem háborgatja, felkel a fiú, amikor akar. A reggelijét is néma csendben fogyasztotta a lány. aztán elmosogatott. Randy kávéspoharát is. Nézett kifelé az ablakon és eszébe jutott, hogy miért is foglalta el a keleti szobát.

- Óh, kihagytam a napkeltét. - gondolta.

Szép lehetett, mert az ég tökéletesen tiszta volt.

A fürdőszoba felől a zubogó víz hangja hallatszott. Randy felkelt és akkor reggelizni fog ő is. Evelyn előkészített mindent a fiúnak.

- Nocsak, pezsgő! - mondta Evelyn, mikor pakolta ki a frizsiderből a joghurtot, meg pástétomot. Kézbe vette az üveget, forgatta. Semmi különös érzése nem volt, nem tudta értékelni, mivel nem volt semmilyen ismerete az italok világában.

- Estére azért megkóstolom! Mitől vannak úgy odáig érte az emberek! - gondolta.

Amikor Randy jött, Evelyn aggódva nézte a frissen borotvált, de elgyötört arcot. Nagyon rosszul nézett ki a fiú, szemei fáradtak és az erőltetett mosolya sem tudta megnyugtatni Evelynt.

- Aludtál te egyáltalán?! - kérdezte a lány.

- Igen! - hazudta a fiú.

- Gyere, itt a reggelid! - vezette őt Evelyn az asztalhoz.

Randy, hogy most nem volt egyedül és elfoglalta magát a reggelivel, nagyon lassan megnyugodott. Próbálkozott egy kis beszélgetéssel. Evelyn mosolya érdekes módon, most nyugtatólag hatott rá. Felvette a fonalat és már tudta, hogy mi a következő lépés. Az idő pokolian jó volt, a nap szikrázott az égen. A legideálisabb strandidő volt ez. Arra gondolt, hogy titokban majd szundikál egyet a fövenyen.

- Gondolom, tudod, hogy ma strandolással kezdünk! - kérdezte Evelynt.

- Nem csak ma, hanem, ameddig az idő elkényeztet bennünket! - válaszolta a lány.

Odalépett a hűtőhöz és kivette a pezsgőt, Felmutatta.

- És ma ünnepelünk, a jókedvünk helyre állt. Felnőttesen pezsgőt fogunk inni! - mondta a lány.

- Óh, óh! ... - húzta össze a szemöldökét a fiú. - Felébredt a véred?!

Fürdőruhát vettek fel. a porta melletti butikban vettek egy nagyméretű labdát és nevetve hajtották egymást végig a fövenyen. Már sokan voltak a vízben. Ők is egyből belefutottak. Először hidegnek hatottak a hullámok, de aztán megszokták másodpercek alatt. Csak egy jó órás labdázás után futottak ki a partra. Ekkor jutott az eszükbe, hogy még egy gyékényt sem hoztak. Leheveredtek a fűre. Nagyon vidáman voltak.

- Ezt nézd! - kiáltotta Evelyn. - A fürdőruhámat megfogta a fű!

Randy figyelte a zöld nyomokat a világos anyagon.

- Micsoda teste van ennek a a lánynak! - gondolta és elfordult hirtelen. Felugrott és belefutott a vízbe. Onnan kiáltott vissza.

- Gyere, lemossuk valahogy azokat a foltokat!

- Randy, te nem értesz valami sokat a mosáshoz! - nevetett rajta a lány, de ment utána és lökdösték egymást a vízben.

- Nem túl megjátszós, ha bemegyek és fürdőruhát cserélek? - kérdezte Evelyn.

- Nem! - mondta Randy és nézett Evelyn után, ahogy az lábujjhegyen lépdelt a mély homokban.

Ő is kiment a vízből és hanyatt feküdt megint  a fövenyen. Azt hazudta magának, hogy csak két percre akarja pihentetni a szemét, de Evelyn már alva találta őt. a lány azonnal a portára ment és kivett egy nagy napernyőt. Leszúrta a puha talajba, Randy mellett. Egy fiatal férfi közelített, de látta, hogy a lány egyedül is boldogul. A nagy fürdőlepedőt csak maga alá tudta tenni, nem akarta Randyt felébreszteni. A fiú aludt, mint akit agyonvertek. Hangya mászott a lábszárán végig, Evelyn szakított pár fűszálat és lesodorta róla. Hosszú-hosszú ideig őrizte a fiú álmát, aztán fogta a nagy labdát és a vízbe gázolt. A karjai közé fogta és a lábaival hajtotta magát. A hullámok nagyon laposak voltak, kellemesen ringatták őt.

A fiatal férfi rámenős volt, ha már a parton nem tudott beszólni a nőnek, mert ott volt a partnerja, akkor itt a vízben csak próbálkozik egyszer ezzel a bombázóval. A szomszédos szabad strandról szokott ide átúszni. Ez volt az ő vadászterülete. 30 körül lehetett, kimondottan jóképű. Bízott mindig magában. Kényelmes léptekkel ment a vízbe. A sok napozástól egyenletes sötét tónust kapott a bőre, vastagon beolajozott testéről leszaladtak a vízcseppek. Megfigyelte, hogy a lány a bójákat kerülgeti a labdán hasalva. Odaúszott a távolabbikhoz, elvben ott össze kell találkozniuk. Próbálta a víz mélységét. Ha lábujjhegyen van, akkor épp az álláig ér a víz. A haját nem nagyon akarta bevizezni. Evelyn közelített.

- Hello! - kiáltotta messziről. - Nem akarsz labdázni?

A férfi nem hitt a fülének. Ilyen azért már csak nincs, hogy a strand legjobb nője úgy beszól valakinek.

- Akarok! - kiáltotta vissza és kijjebb úszott, hogy kényelmesen leállva fogadhassa a labdát.

Az már érkezett is, mert a lány meghajította jó huszonöt méterről.

- Dobni azt tud a csaj! - állapította meg magában a férfi.

Hajigálták a labdát, a férfi egy kicsit mindig közelített a lányhoz. Beszélgetni akart volna , de nem kiabálva.

- A barátod nem tud úszni, vagy mi van vele? Hogyhogy nem jön be a vízbe? - kezdte a puhatolódzást.

- Ő a testvérem. Rossz éjszakája lehetett neki. - mondta Evelyn és nem akart többet beszélni, de a férfi nem hagyta annyiban.

Az esélyei növekedtek meg. Ha egy lány, vagy még inkább egy ilyen nő nem a fiújával van, akkor az igen magányos lehet. Azok a legkönnyebb esetek. Minden egyes dobását kommentálta és egyre kijjebb és kijjebb ügyeskedett, már csak combig voltak a vízben. Mutatni akarta a kisportolt testét. Állandóan mosolygott.

- Jössz inni valamit? - kérdezte hirtelen.

- Nem hagyom itt a Randyt! - mondta Evelyn.

- Ő a Randy! És téged hogy hívnak? - kérdezte a férfi, meg sem fordult a fejében, hogy ő mutatkozzon be elsőnek, az ilyen rámenős magatartás sokszor nyerő volt.

- Evelyn Fabrus vagyok! - mondta a lány.

- Charles Farina a nevem! A barátoknak Chuck! - mutatkozott be a férfi végül.

Chuck Farina értett a nőkhöz. Az első, de felbomlott házassága óta, csak futó, de jövedelmező kalandokra rendezte be az életét. Virginia Beachen volt egy lakása. Amit jobbára csak télen lakott. A nyári időszakok, az "édes vadászatok" ideje. Legfőbb vadászterülete ez a szálloda csoport volt. És bár soha sem lakott a piramidok valamelyikében saját költségen, mégis majdnem minden lakosztályban megfordult. Hölgy ismerősei inkább a 40 felettiek táborából voltak, de elvétve akadt néhány fiatalabb nő is, akik öregedő férjeikkel töltötték itt a szezont. Nem féltette magát, mindig éreztette mindenkivel, hogy ő pénzbe kerül.

Tenyérrel ütötte a labdát, éles pendülő hangot adott a feszes gömb. A visszaütött labdákkal volt baja, sokszor elvétette, mert a fiatal nő teste elbűvölte. Elhatározta, hogy itt mindent bedob. Gázolt a hullámokban a labda után és megint egy kicsit közelebb akart kerülni a lányhoz. Evelyn a partot nézte. Látta Randyt megmozdulni. Elkapta a repülő labdát és elindult a part felé.

- Szia, köszi, hogy labdáztál! - szólt vissza a válla fellett és aztán el is felejtette Chuck Farinát.

Evelyn gázolt kifelé a vízből, már messziről integetett Randynek. A fiú csak most ébredt fel, szeme kezdte megszokni a fényt. Megpillantotta maga felett a napernyőt.

- Ez így van jól! - gondolta és mosolygott magában.

Nézte a közeledő lányt. Viszketett a lábszára, hevesen vakarta és rájött, hogy miért is ébredt fel. A napernyő órákon át árnyékban tartotta őt, de egy jó ideje már a lábai a napon voltak és a tűző nap nagyon felégette. Kicsit nevetséges volt a látvány, mintha piros lábszárvédőt viselne. A lány leült mellé és mosolygott a nagy vakaródzáson.

- Ott már holnap barna leszel, de a továbbiakban meg kell tervezned a napozásodat, ha-ha! - mondta.

Aztán a saját színét ellenőrizte le, őt mindenhol egyenletesen érte a nap.

Randy az órájára pillantott. 2 óra múlt pár perccel. Teljesen frissnek érezte magát. A lány is észrevette, hogy a reggel még nyúzott arc teljesen kisimult és a szemei is vidáman csillogtak a fiúnak. Ha igaz, akkor most egy csodás délután vár rájuk. Várta, hogy Randy hozakodjon elő valami tervvel.

- Nem unatkoztál, amíg én hunytam egy keveset? - kérdezte a fiú.

- Á, nem! Labdáztam egy krapekkal! - válaszolta Evelyn.

- Mi van tesókám?! Alig hunyom le a szememet és te már fogtál egy krapekot magadnak? - kérdezte a lányt és körbenézett, hogy ki is lehetett az a férfi.

Egy pillanatra komolyan aggódott. Mert az világos volt, hogy Evelynre azonnal rászállnak a férfiak, ha egyedül lép húszat. Egy férfi jöhetett számításba pillanatnyilag. Aki a zuhanyozó alatt áll és mossa le magáról a sós vizet. Igen, ő lehet, mert még most is ide sandít néha-néha, hozzájuk.

- Lefogadom, hogy azt a kigyúrt palit szedted fel! - támadta le Evelynt Randy és egy ijesztő gondolat futott át az agyán. - Sajnos, nagyon jó fej a fiú!

- Ja, ő az! Jó alakja van neki, mi?! - csevegett Evelyn és Randy dühös volt magára, hogy engedhette ezt megtörténni.

- Tipikus szép fiú! - mondta dühösen. - Biztos itt vadászik pénzes öreglányokra, no meg a fiatal pénzesekre!

Várta a hatást.

- Nem tudom, hogy szép-e! - mondta Evelyn felhúzva a szemöldökét felugrott és a labdát odapöccintette Randyhez. - Gondolom, van jobb dolgunk is, mint idegen emberekről fecsegni!

A homokot rúgva elindult a hullámokba. Randy ment utána, meg volt nyugodva. Nincs itt vész, most az ő köre jön. Csak az éhség hajtotta ki őket a vízből. Hova menjenek enni valamit, ez volt a gondjuk. Nagyon messze egy McDonald's óriási M betűje üzent feléjük.

- Van valami pénz nálunk? - kérdezte Randy és reménykedett, hogy nem kell a lakosztályukhoz menni, mert az már elrontaná a dolog egyszerűségét. Evelyn előrefutott a kis távolságon és matatott a napernyő rojtjai között.

- Tráráá! - kiáltotta örömmel és több agyonsodort bankjegyet vett elő valahonnan.

Minden problémájuk meg volt oldva. Visszasétáltak a vízbe és a bokáig érő hullámokban gázoltak. Rengetegen voltak a vendéglőben.

- Én egy olyan, hiper/super/extradupla izét akarok enni! - közölte Evelyn és beállt az egyik sor végére.

Randy is megkomponálta a saját uzsonnáját. Gondosan számolta az összeget, addig ügyeskedett, míg pár cent maradt csak a visszajáróként.

- No, erről ennyit! - szólt hátra Evelynnek és a maradék aprót bedobta egy műanyag perselybe, valakik gyűjtöttek valamire egy kis lakat védelmében.

Hely nem volt egy sem, kimentek a parkba és egy fa alatt letelepedve ettek. Minden falat hasábburgonyát megdicsértek. Nevetve válogatták ki a leghosszabbakat előre. A ketchup folyt mindenfelé. Élvezték a bóvli kaják minden falatját. Kinek kell más, ha az ember úgy húsz év körül van és tombol a nyár?

- Majd este harapunk még valamit. Otthon láttam pár dolgot a friciben! - mondta Randy.

- Te aztán félted a hasadat! - kuncogott Evelyn.

- Ühüm! - válaszolta a fiú teleszájjal, küzdött keményen az utolsó falatokkal.

Közben már fel is állt és a sok visszamaradt hulladékot összegyűjtötte és egy szemetesbe dobta. Nem vesztegették az időt, azonnal a vízbe gázoltak, megint úszni akartak. Evelyn jó úszó volt, néha várnia kellett Randyre. A szálloda strandján már megfogyatkozott a nép. Jobbára az esti programokhoz készültek az emberek. Ők ketten maradtak, amíg a nap fent volt.

- Ha ilyen szép időnk lenne jó sokáig, hát én azt nagyon tudnám szeretni! - mondta Evelyn vágyakozva, ahogy kihúzta a homokból a napernyő rúdját.

- Ne aggódj, amíg én itt vagyok mindig lesz valami jó programod! - nyugtatta meg a lányt Randy.

- Hát figyelj is oda tesókám, mert unatkozni, mát unatkoztam eleget életemben! - válaszolta Evelyn.

Zörgött egy kicsit a kulccsal a zárban aztán lepakolták az előtérben a napernyőt meg a labdát, amit Randy hazáig rugdosott. Villanyt kellett már gyújtaniuk. A fiú meg a Tv-t kapcsolta be azonnal. Soha nem bírta perceknél tovább a Tv képek villódzása nélkül. Meg sem várta míg a képernyő kivilágosodik, máris fordult ki a nappaliból és futott fel az emeletre. Onnan kiáltott vissza.

- Evelyn, két perc és végzek! Addig ne babráld a vizet, jó?

a lány állt a konyha közepén, colás pohár a kezében és nevetnie kellett. Még csak le sem tud ülni sehová, hisz olyan homokos, hogy az már hihetetlen. a parton programzárásként beásták magukat a homokba. Most látszott meg, hogy milyen alapos munkát végeztek. Itta a colát és bólogatott.

- Mi ez a nagy aggódás, tegnap is egyszerre fürödtünk? - kérdezte magát a lány, de megvárta, míg Randy jött lefelé köntösben a haját dörzsölve a törülközővel.

Odalépett a lányhoz, végigsimította a hátát, majd a fenekére vágott.

- Na, smirglihercegnő! Mehetsz fürdeni! Csak a csempét meg ne karcold! - mondta mosolyogva.

A fiú belevetette magát a fotelba és a távirányítót nyomkodta. A legtöbb csatornán a rövid sorozatokat adták. Randy nagy Tv néző volt, de az igényesebb fajtából. A természetfilmeket, meg az utazásokat szerette a legjobban. sokáig próbálkozott valami kedvérevalót találni, de nem volt szerencséje. Dühösen ment vissza a fürdőszobába és szárítani kezdte a haját. Mikor kész volt, újból felöltözött. Könnyű sportöltözéket kapott magára.

A nappaliban Evelyn foglalatoskodott. Szép papírszalvétára kis szendvicseket készített. Randy állt a boltív alatt és nézte a lányt, ahogy hajlongott, nedves haja súlyosan hullámzott minden mozdulatára. Kiment a konyhába, a hűtőből kivette a pezsgőt és a címkét olvasgatva visszatért. Észrevette Randyt, odamutatta neki a zöld üveget.

- Ki tudod nyitni? - kérdezte tőle.

A fiú bólintott, hányszor nyitott ő már pezsgőt életében, míg a Sophieval volt együtt. Hirtelen nem is tudná megszámolni, hányféle italt bontott a hosszú hónapok alatt. És az egészben az volt a legérdekesebb, hogy ő soha egy kortyot sem ivott belőlük. Sophie tudomásul vette, hogy Randy nem hajlandó inni.

- Tényleg inni akarsz? - kérdezett vissza a fiú.

Azon gondolkodott, hogy ez egy igen jó dolog. Ez kell neki, jobban talán ki sem jöhetett volna ez a dolog, még akkor is, ha neki is kell imitálnia az ivászatot.

- Én már tegnap ittam volna, mert neki voltam indulva a felnőtt életnek, de láttam, hogy nagyon fáradt vagy és így adtam magamnak egy nap halasztást. Én ezalatt a nyár alatt mindent be akarok pótolni, amit eddig elmulasztottam. Mindent! - mondta Evelyn és egy kicsit remegett a hangja.

Randy odalépett hozzá és átkarolta.

- Mit hülyéskedsz? Mit mulasztottál el?! - kérdezte.

Ahogy Evelyn szemébe nézett örült a sikerének, mert, hogy a lányra hatással van azt látta már.

- Szerencsém van! De kellett is a szerencse, mert hosszú évek alatt mi garancia volt a sikeremre? - kérdezte önmagát Randy és még mindig ölelte a lányt.

Nem tudhatta, hogy a sors a kezére játszott, Vivian vicces, erőszakossága által. Ügyének többet segített az, mint a saját sármja. Mert az kevés volt, hogy ő egy jóképű fiatal, Evelyn szívében le kellett rombolni egy nagyon erős falat. És Vivian tökéletes munkát végzett.

Evelyn állt, félt kimozdulni Randy öleléséből, hátha nem lesz több alkalma ennyire közel kerülni a fiúhoz. A hideg pezsgősüveg szinte sütötte a karját, de nem mozdult. Randy kinyújtotta a karját és maga felé fordította a lányt.

- Mit mulasztottál te el? - kínozni akarta Evelynt a "kutató" kérdésével.

- Ha ma egy kicsit becsípek, akkor talán semmit! - válaszolt kitérőleg a lány.

Randy feszíteni akarta a húrt, fogta a pezsgősüveget és elindult a konyha felé. Evelyn semmit sem értett, ment utána és tisztára le volt döbbenve, mikor Randy a hűtőbe visszatette az üveget.

- Én nem segítelek hozzá, hogy pótoljál valamit is. Ahhoz fogjál valami más krapekot. - mondta és élvezte a hatást.

Evelyn láthatóan meg volt sértve és dühödten feltépte a frizsider ajtaját.

- Erre nem is gondoltam, hogy két napot nem bírunk ki veszekedés nélkül. Mert most abban azért biztos lehetsz, hogy én iszok ebből a löttyből. Természetesen, neked nem kötelező inni! És ennyire nem kell rám vigyázni! - kiáltotta a lány.

Randy áldott szerencséjére a lány elrohant a pezsgővel, így nem láthatta, hogy a fiú elfehéredett és megtántorodott. A tegnapi álma jutott az eszébe, mikor a repülőgép zaja dörögte a fülébe: Vigyázz Evelynre! Kapaszkodott a konyhaasztalba és gyűjtötte az erőt, hogy lépni tudjon. Az egész könnyed délután, a jól induló este a múlté volt már. Ő megint a kínok kínját állta ki. Egy nagy pukkanás zökkentette vissza a valóba. Ment a nappaliba. Evelyn töltötte magának a pezsgőt. Egy húzással felhajtotta az első poharat és máris töltötte magának a másodikat. Észrevette Randyt és dacosan felhajtotta a második pohárral is.

- Látom boldogultál magad is a nyitással! - mondta Randy és próbált mosolyogni.

- Persze, csak több mint a fele fröcskölt szét itt a szobában! - mutatott körbe a lány majdnem sírva.

Aztán minden átmenet nélkül nevetni kezdett.

- Mi van testőrkém?! - kérdezte és hirtelen a szájához kapta az üveget.

Talán, ha két korty lehetett benne. Látva Randy mosolyát már nem volt mérges. A fiú kezébe nyomta az üres üveget és kiment a mosókonyhába. Hozott száraz törlőruhákat és felpucolta a fekete palapadlót. Letörölgette a bőrgarnitúrát is. Néhányszor megpihent, a hirtelen felhörpintett ital a fejébe szállt. Randyre pislantott és összenevettek. Vicces ez az italozás gondolta Evelyn és megint megtámaszkodott egy kicsit. Érezte, hogy a háta közepén lefut egy hideg verejtékcsepp, a homloka is gyöngyözött. Szervezete nem fogadta el az alkoholt ellenkezés nélkül. Bármennyire is káprázott a szeme, nem hagyta abba a tisztogatást. Rendszeretete nem veszett bele a ködbe. A nedves törlőruhákat visszavitte a mosókonyhába és a nagy fémmosdóba ejtette. Ráengedett egy jó csomó vizet. Másnap úgyis kell mosnia. Gyomra émelygett, le kellett, hogy üljön.

- Gyere te is Randy és ne haragudj, hogy így elszúrtam ezt az estédet! - szólt oda a fiúnak, aki még mindig az üres üveget szorongatta.

Randy egy újságtartóba ejtette az üveget és szorosan a lány mellé telepedett. Evelyn a vállára hajtotta a fejét és behunyta a szemét. A fiú nem akart mozogni, hagy pihenjen a lány. Óvatosan kinyúlt a távirányítóért. Váltotta a csatornákat és azon töprengett, miért is nem vette fel az ivászati szerepet, akkor a lány nem lenne használhatatlan részeg. Ő maga sem tudta megítélni az alkoholosság állapotát, ebben a kérdésben ugyanolyan tapasztalatlan volt, mint Evelyn. De azt már most eldöntötte, hogy a sorstól el fogja fogadni szívesen ezt a fajta besegítést.

Rettentő lassan, jobbjával átkarolta a lányt, Evelyn érezte még a lassú mozgást, de nem mozdult. Olyan jó volt így pihenni. Nagyon sokat ártott magának ezzel a dacos önigazolással. Lehet, hogy valami rossz képet adott most magáról?

- Na, mi van részeges?! - hallotta Randy hangját ezer mérföldekről.

- Jaj, Randy! Csak most hagyj békén. Holnapra biztos jól leszek és akkor neked is adok majd az italokból. Majd te is lehetsz ilyen tréül! - mondta Evelyn kínosan mosolyogva a hányinger határán.

Feltápászkodott és lehajolva egy csókot nyomott a fiú arcára.

- Lefekszem Randy! Nem várom el, hogy itt istápoljál egész éjszaka. - mondta és nehézkesen elindult a szobája felé. Szégyellte magát a fiú előtt. Ruhástól végigfeküdt az ágyon, bármennyire is próbálkozott erőt gyűjteni egy gyors zuhanyozáshoz nem bírt tovább fent maradni

Randy tárcsázta a szobaszervizt és leadott egy rendelést.

- A kilencesből vagyok. Kérem hozzanak egy üveg pezsgőt a legjobb fajtából, azonnal!

Ha a lehetőségei engedik holnap felteszi a koronát a művére, amit évek óta melengetett beteg lelkében. Élvezettel gondolt Evelynre. Milyen édes is a bosszú, ha ilyen gyönyörű lényen kell az embernek kiélnie a gyűlöletét. Holnap lesz miért innia neki is. Mert holnap nem engedi ki a kezdeményezést a kezéből. Ő fog pohárköszöntőt mondani a megkezdett független életre. Nem bántotta a lelkiismeretét, hogy egy teljesen védtelen, jólelkű embert fog a sárba tiporni.

- Kiheveri! Hány első szerelem végződik "halálos" veszekedéssel? Ő persze semmiről sem tehet majd! De, hogy meggyalázza és lejáratja ezt a lányt ország-világ előtt, az biztos! - ilyen gondolatok rohantak át Randy agyán.

Halk csengetés riasztotta el a további gondolatait. Az ajtóhoz ment és beengedte a szobaszervizes fiút.

- Csodás éjszakánk van, ugye Mr. Taylor? - udvariaskodott a boy és átnyújtotta a pezsgőt. Várt pár másodpercig, hátha van egyéb kívánsága a vendégnek.

- Köszönöm! - mondta Randy és a boy elment.

Felszállt a kis elektromos kocsijára és magas zümmögő hanggal távolodott. Randy figyelte, ahogy a kis géppel beügyeskedett a főépület oldalajtaján.

- Micsoda praktikus tervezés! - gondolta és hirtelen megrázta a fejét. - Most az egyszer nem csúszok el! Nem eszem meg ezt a minden emlékeztet a múltra klisét! Nem és nem!

Majdnem hangosan nevetett, győzelemnek fogta fel ezt a gondolatvezetését. Fogta az üveg nyakát és ment végig az előszobán. Evelyn hálószobájának nyitott ajtaján benézett.

Randy korán kelt másnap. 8 órakor már a háta mögött volt egy nagy séta. Óriási kört tett meg, minden irányból szemügyre vette a szállodacsoportot. Hagyta Evelynt aludni, nem is volt most kedve beszélgetni. Magára akart maradni a gondolataival. Könnyű szellő fújt az óceán felől. Nagyon jól érezte magát, talán évek óta először. Mr. Gamov látta a közeledő Randyt és kisietett az irodájából.

- Hello, Mr. Taylor! Látom ön is szereti a reggeli sétákat. - állapította meg a kopasz férfi.

- Gyönyörű egy idő van, az már biztos! - válaszolt Randy és megállt az igazgató mellett.

- Ejnye, ha előbb lett volna időm, magam vezettem volna önt körbe itt a vidéken. Úgy ismerem a tájat, mint a tenyeremet és persze a hotelról is tudtam volna pár érdekes dolgot mesélni. - mondta Mr. Gamov.

Álltak ott a központi épület előtt és az igazgató próbált valamit behozni a képzelt mulasztásából, beszélt, beszélt. Randy néha bólintott, meg néha azt mondta, hogy "igen, igen". Pedig menni akart volna tovább. Mi újat tud mondani neki ez a férfi, még akkor is ha már majdnem húsz éve ő a direktor itt?

- No, Mr. Gamov, én még megyek le a partra egy kicsit, hát minden jót! - mondta Randy és nyújtotta a kezét, hogy egyértelműbbé tegye a társalgás végét.

A frissen gereblyézett homokban még alig volt pár lábnyom. a szálló vendégei inkább még pihentek a koradélelőtti órákban. Egy férfi kiáltott felé a hullámokból

- Randy, minden oké?

- Ja, de ki vagy?! - kérdezett vissza a fiú, mert nem ismerte fel ebből a távolságból a fürdőző egyént.

Eleve senki sem tudhatta az ő nevét, nagyon kíváncsi lett. Figyelte a férfit, aki nagy karcsapásokkal úszott a part felé. Ahogy a víz csak derékig ért az úszó felállt és hosszú léptekkel jött a partra. Randy ekkor ismerte fel a tegnapi atlétatermetű férfit.

- Nem csak jóképű, hanem tolakodó is ez a bunkó! - gondolta.

Chuck Farina rázta magáról a vizet, néhányszor a kezét is meglóbálta és bemutatkozáshoz nyújtotta Randy felé.

- Hello! Chuck Farina vagyok. Tegnap összebarátkoztam a húgoddal. - mondta.

Randy hallgatott. A másik úgyis "tudja" az ő nevét, nem ad lehetőséget sok kérdés feltevésére. Utálta ezt a férfit a magabiztos mosolyával együtt. Ma már nem aggódott, a tegnap esti Evelyn mindent elárult a szemeivel, semmiféle veszély nem fenyegeti az ő kapcsolatukat.

- Evelyn nem jön le? - tudakolta Chuck, nem vette észre Randy tartózkodó magatartásán, hogy mennyire terhes a jelenléte.

Bár az is lehet, hogy nem hagyja magát lerázni. Rámenős volt világ életében, egy jelenlevő bátyus nem zavarhatja őt meg.

- Evelyn pihen még, nehéz estéje volt. Lehet, hogy délután lejövünk úszni, de ez egyáltalán nem biztos. - válaszolt Randy.

Chuck erőltette a beszélgetést, nem zavarta, hogy a fiú szinte csak igennel, vagy nemmel válaszolgatott neki a továbbiakban. Szeretett volna valami jó benyomást kelteni. Arra gondolt, hogy milyen jó is lenne, ha három-négy beszélgetés lenne már a hátuk mögött. Akkor be tudná dobni az aggódó ismerős pózt és egy látogatásfélét ki tudna hozni az ügyből. Az mindig hatásos. Úgy érezte, hogy van keresnivalója, mert ha egy fiatal lány legnagyobb nyári időben a bátyjával tölti a szabadidejét, akkor a "Chuckfarináknak" nagyok az esélyei. Az biztos, hogy ő egy ilyen nőt fél napra sem engedne ki a kezéből. És biztos más épkézláb férfi is így gondolkozik. Tehát, ha nincs itt senki a környéken, akkor neki kell hajtania a szerencséjét. Randy hallgatta a férfit, s bár utálta, de szórakoztatta az igyekezete.

- Először vagytok itt? - kérdezte Chuck.

- Igen! - mondta Randy.

- Csodás egy hely! Ti hányasban vagytok? - kérdezte a férfi.

- A kilencesben. - volt a válasz.

- A kilencesben? - puhatolódzott Chuck. - Abban csak egy lakosztály van, ugye?

- Ja, ja! - mondta Randy és már határozottan tetszett neki a beszélgetés

Chuck Farina gondolkodott, nem akart valami hülyét kérdezni. Aztán sikerült a legügyetlenebb kérdéssel előhozakodni.

- Az a legdrágább hotelrész lehet! - mondta és összeszorította a száját.

Randy közönyös könnyedséggel válaszolt.

- A kilences mindig is a mi családjainknak volt fenntartva!

- Valami ismerősei vagytok a dirinek, vagy a tulajnak? - kérdezte Chuck.

- Evelyn a tulajdonos! - válaszolt Randy direkt nagyon halkan, akarta, hogy a másik visszakérdezzen.

- Mi az Evelyn? - jött is a kérdés.

- Mondom, Evelyn a tulajdonos! Az egész szálloda az övé! - felelte Randy.

Chuck Farina a lábával körözött a homokban már jó ideje. Félhold alakú nyom volt körülötte, most megállt a lába. Agya dolgozta fel a hallottakat.

- Az szép! - nyögte ki némi habozás után.

Nem sok mondanivalója maradt. De nagyon hirtelen sem akart lelépni a színhelyről. Ez az ügy körülbelül itt végződik. Annyira nem lehet öntelt, hogy valamiben is reménykedjék. Esetleg, ha a lánnyal találkozik legközelebb, megpróbálja felvenni a fonalat. a bátyussal ő nem tud csevegni a továbbiakban, az meddő szócséplés lenne. Azt pedig Chuck Farina soha sem engedte meg magának. Hosszan hallgattak, aztán Randy látva a másik hangulatváltását intett a kezével.

- Na, majd látlak! - mondta és elindult a szálloda irányába.

A napon beszélgetve jól kimelegedett. Kibújt menet közben a pólójából, legyezte magát vele. Evelyn az üvegajtónál állt, fürdőruha volt rajta, készen állt a strandolásra. Már nagyon várta Randyt.

- Te aztán szépen itt hagytál, Randy kedves! - nevetett a fiúra. - És ha jönne a tegnapi szépfiú és el akarna rabolni?! Mi lenne, he?!

- A Chuck Farina? - kérdezte Randy.

- Kicsoda? - lepődött meg Evelyn.

- A Chuck Farina! - ismételte Randy.

- Úgy hívják a krapekot? - csodálkozott Evelyn, nem jegyezte meg a nevét, semmit sem jelentett számára az az ismeretség.

- Igen, most beszéltem vele a parton. Nagyon aggódik érted, mivel nem látott. - mondta Randy.

- Remélem mondtad neki, hogy kár aggódnia, mert szuperul érzem magam, az ő aggódása nélkül is! És egyáltalán, mit akar az a pali?! - húzta össze a szemöldökét a lány.

- Kettőt találhatsz! - nevetett Randy és végignézett Evelynen.

A lány megvonta a vállát és ment a konyhába. Onnan kiáltott vissza.

- Amíg elkészülsz a strandoláshoz, addig csinálok valami harapnivalót. Van valami különleges kívánságod?

- Bármi jó lesz Evelyn! - válaszolta Randy, tudta, hogy mi van a hűtőbe, neki lehet bármilyen kívánsága, kakaón és zsemlén kívül semmi mást nem akarhat.

Tévedett, mert míg ő a sétán volt a szobaszerviz feltöltötte a hűtőt. Evelyn pillanatok alat bőséges reggelit készített elő a fiú számára. Még a retkeket is kicicomázta, ahogy azt Dorothytól tanulta. Megelégedéssel szemlélte a művét. Jött a fiú a fürdőlepedőjébe burkolódzva. Lezuhant az asztalhoz. Komótosan enni kezdett. Evelyn ott állt mellette és nézte.

- Na, és merre jártál? - kérdezte a fiút.

Randy arcán egy keserű mosoly jelent meg. Evelyn gyorsan széket húzott maga alá.

- Na, ki vele! Mi bajod lett ilyen hirtelen?! - követelte a választ.

- Á, nem is érdekes az egész! - próbálta a kitérő választ elsütni Randy.

- A hülye is látja, hogy valami bajod van! - mondta Evelyn.

- Tudod, beszéltünk róla, hogy felhívjuk az Emesét és elvicceljük azt a gyenge utolsó vitánkat. Reggel gyűjtöttem egy kis merszet és felhívtam, tudod a McDonald'sból. - hazudta Randy.

Aztán megint tömött pár falatot a szájába, gyötörni akarta a lányt a szünetekkel. Lecsapta a villát az asztalra és felugrott. Még a falat a szájában volt, de ordítani kezdett.

- Nem tudom, hogy képzeli az Emese, de szerintem az a lány nem tiszta. Hogy minek háborgatom őt?! Meg ilyenek. Én esküszöm, semmi rosszat nem tettem neki, ő meg időt kér! Mire? Nem vagyok elég jó neki?

Evelynben meghűlt a vér. Az Emese olyan jó ember volt azelőtt, mi lelhette? Csak valami új férfitől hülyülhetett meg. De az a férfi milyen lehet, ha a Randolph Taylor a huszonegy évével és ezzel az arcéllel nem elég jó!?

- Azt mondta, hogy adjam meg a mostani telefonszámunkat és majd ő hív, ha a szükségét látja. - ordította  a fiú és teljes erejéből belevágott a levegőbe.

Evelyn nem jutott szóhoz az ijedtségtől. amennyire ő meg tudta ítélni, Randyben a sebzett szerelmen kívül, az önérzete is romokban hevert. Nézte a fiút, amint az le s fel járkált az asztal körül.

- Randy, ne gyötörd magad, inkább fejezd be a reggelit! Nyugodj meg! - csitította a lány.

- Miért kellene megnyugodnom? Mi? Még hogy adjam meg a telefonszámomat. Majd szobára rendel, mint egy... - mondta a fiú, szinte a robbanás előtt.

Állt a konyhaablaknál és nézett kifelé. Úgy beleélte magát a hazug szerepébe, hogy fizikai fájdalmat érzett a tarkójában. Azt várta, hogy Evelyn odamenjen hozzá és a lány úgy is tett. Vigasztalólag a fiú vállára tette a kezét.

- Randy, ne csináld ezt! Én azt mondom, hogy az Emese egy nagyon jó ember, de egy nagyon jó ember is hibázhat. - mondta csendesen.

- Én nem hibázok más ellen! Ellenem sem hibázhat senki! - felelte Randy. - Ezt mondtam is neki, hogy nem kell, hogy kegyeket osztogasson a számomra! Nincs többé szükségem a társaságára!

A lány tanácstalanul hallgatott, pedig Randy várt volna pár együttérző szót. A csend elviselhetetlen volt, de Evelyn nem mert megszólalni. Lehet, hogy már eddig is butaságokat mondott.

- Vége! És nem most van ennek vége! Már hetekkel ezelőtt is tudtam, csak megalázkodtam többször, de miért?! - mondta Randy lehajtott fejjel.

A hatás tökéletes volt. Érezte a lány remegő kezét a vállán, Evelyn majdnem sírva fakadt a nagy szomorúság láttán. Most ő ölelte át Evelynt és sétáltak körbe az alsó szinten. Lassan, minden lépést megtervezve a kijárati üvegajtóhoz vezette a lányt. A nap őrjítően tűzött a füstszínű üvegen át is. a partra leláttak, a gyönyörű idő kicsalta az összes vendéget a strandra. Randy valami alapot keresett a pozitív hangulatváltáshoz. Ott álltak és nézték a fürdőzőket.

- Eh, azért sem hagyom magam! - mondta.

Evelyn megkönnyebbülten sóhajtott és kibontakozott a fiú karjaiból.

- Akkor rendet csinálok és mehetünk fürdeni és felejteni! - mondta.

- Mi van hugi, neked is van felejtenivalód? - csapott rá Randi a felejteni szóra és élvezettel látta a durcás grimaszt a lány arcán.

- Lent a parton berendezkedtek egész napra. Hogy kibírják egész estig étkezés nélkül, Evelyn egy papírzacskóban almát és banánt vitt magukkal. Inkább Randy miatt csinálta ezt, a fiú imád enni. Jól leverték a napernyő rúdját a talajba, a gyékényeket leterhelték a szélükön homokkal. fürödtek egyet, hajtották egymást és a labdát a vízben.

- Randy, ússzunk oda ahhoz a mólóhoz! Nézzük meg azokat a kis hajókat! - indítványozta Evelyn és már tempózott is a jelzett irányba.

Élvezte a part felé haladó hullámok finom permetét. Randy a lány után dobta a labdát, de az nem törődött vele. El nem fog veszni, gondolta Randy, majd a hullámok a partra viszik.

Az előző napon nem érdeklődtek a hajók iránt, pedig teljesen nyilvánvaló volt, hogy a vízijárművek a szállodához tartoznak. Miért lennének kikötve egyébként a szálloda stégjéhez? Nem tévedett Randy, mikor így okoskodott. A négy hajóból csak egy volt idegen tulajdon. Egy fiatal pár érkezett vele Virginia Beachre.

A szálloda egyik hajója tengeri horgászáshoz készült kétszintes felépítményű volt. A másik kettő, kb. 6 méter hosszú, duplafülkés, belülről kormányozható motorcsónak volt. Mindketten felmásztak a nagy hajó orrára és onnan ugráltak a tiszta vízbe. Evelyn fáradhatatlan volt. Nem győzte cifrázni az ugrásokat. Mikor észrevette, hogy Randy egyre lassabban mászik fel a krómozott keskeny létrán, visszafogta magát és megvárta míg a fiú felérkezett a fedélzetre.

- Egy picit lerogyok pihenni! - mondta és azonnal elfoglalta az egyik összehajtható napozópadot.

- Hű. ezt épp jókor találtad ki! Nem árt egy jó kis napozás! - mondta a fiú.

A hajó, mint valami bölcső, kölcsönvette a hullámok ringását. Hallgattak hosszan, édes volt ez a csend a napfényben. Vizes fürdőruhájuk gyorsan száradt. Evelyn nézte az óráját és tíz percenként szólt a fiúnak, hogy forduljon a másik oldalára. Randy bőre már húzódott egy kicsit, ez biztos jele volt a nap hatásának.

- Te Evelyn! Én megkérdezem a Mr. Gamovot, hogy mi a módja a hajó kivételének és akkor hajókázunk itt körbe-körbe egy kicsit. Nem lehet valami nagy ördöngösség. - mondta Randy és felkönyökölve a lányra sandított.

- Tyű, az szuper lenne! Akár már most is mehetnénk! Randy menjünk a Gamovhoz! - lelkesedett Evelyn.

Az igazgató nem volt az irodájában, a városba autózott, valami hivatalos ügyet intézni. Randyék csak a portással tudtak beszélni. A kisebbik hajókhoz nem kell különösebb engedély. Megkapták a kulcsokat és futottak vissza a mólóra. a hajó perfekt állapotban volt. az önindító nem fordult kettőt és a motor már berregett is. a kötelet behúzva Randy a kormány mögé állt. Kis sebességre kapcsolt és eltávolodott a mólótól. Megfogadták a portás tanácsát, nem hajóztak messzebbre, mint 500 méter. A kis hajócska irdatlanul fordulékony volt. Randy teljesen egy oldalra csavarta a kormányt és köröztek egy tíz méteres körön. Nagy tréfa volt. Aztán kikapcsolta a motort, a hajócska megtorpant. Randy kíváncsi volt, hogyan működik a horgony, keresett valami kapcsolót, ami kioldja a fém nehezéket. Megtalálta és a csörlőn lefutott a húsz méternyi, apró szemű lánc. Érezhető volt, hogy a horgony nem éri a feneket.

Kiugráltak a hajóból és úszkáltak körbe, néhányszor nagy levegővétellel át úsztak a hajó feneke alatt. A víz érezhetően hidegebb volt, mint a part közelében, de még mindig tökéletes volt az élmény. Randy fáradt ki előbb, felmászott a hajó oldalánál, bár nehezen talált kapaszkodási helyet, csúszott a tenyere a sima műanyagon. először a kormányzó kabinba ment, bekapcsolta a rádiót, jó hangosra. Azután visszafeküdt a nyugágyra. Evelyn integetett neki, le-lebukott a víz alá. Egyszer a horgonylánc mentén akart a mélybe lejutni. Randy élvezte minden mozdulatát, ahogy a lány forgolódott a tiszta, zöldes vízben.

- Szerintem, lent lehet legalább harminc másodperce ezzel a levegővel. - gondolta Randy az órájára pillantva és számolta a további időt. - Harmincegy, harminckettő, harminchárom...

Evelyn kilencvenkettőnél bukott fel, egy nagyot szusszantva.

- Acélból van ez a lány, meglátszik, hogy elég jó sportoló lehet! - elmélkedett Randy.

A hajó vadul himbálódzni kezdett, Evelyn nevetve állt a létra legalsó fokán és hintáztatta a fiút.

- Na, jövök egy kis pihenőre. - mondta hangosan, hogy túlkiabálja a délutáni kívánságműsort.

Haját megrázta Randy mellett és lerogyott a fiú mellé.

- Ez aztán az élet! - mondta és nyújtózott egyet.

Este Randynek már nagy izomláza volt, de felségesen érezte magát. Hűs zuhanyt vettek mindketten és a nappaliban, a szőnyegen hasalva nézték a 7 órási híreket. Randy, hacsak tehette, mindig megnézte, erre az apja szoktatta rá. Szokta mondani az örege, hogy egy ember legyen mindig tájékozott. Ne kelljen elfogadni más 100%-os véleményét. Érdekes módon a Sophietól is ilyesmiket hallott. Randy hanyatt fordult és kinyújtotta a lábait. Mintha millió tűvel szurkálták volna.

- Úh, áh... - nyögött. - Micsoda puhány vagyok!

- Hát nem tudom mi lesz veled, ha rábeszéllek a kora reggeli 5 kilométeres futásra! Én azt imádom, főleg, ha egy kis eső is van. Én valahogy imádom a víz minden változatát. - mondta Evelyn és odagurult a fiú mellé.

- Evelyn! Menni nem tudok, nem futni! - szörnyülködött Randy.

- Nos, akkor én hagylak egy kicsit szenvedni, kiugrom a konyhába, mert már halálosan éhes vagyok. Te mit ennél? - kérdezte a lány.

- Mindegy Bébi, csak finom és főleg sok legyen! - válaszolt Randy.

- Naná, azt tudom! Mi legyen a pezsgővel? azt még tegnap este rendelted, ugye? - kérdezte a lány ártatlanul.

- Hát nem te mondtad, hogy ma adsz nekem is abból a piából? - kérdezett vissza Randy.

- És te azt komolyan vetted? Hát nagyon egy undorító dolog a pezsgő. - válaszolt a lány csak úgy magában a konyhában állva. - De ha a Randy szereti, egy kicsit fog hörpölni belőle, nem akarja elrontani a fiú hangulatát.

Megrázkódott a tegnap estére gondolva.

- Pfuj! Mindjárt hányok!

Villámgyorsan csinált egy turmixot és bevitte a fiúnak, hogy legyen kitartása, amíg a vacsorával elkészül.

- Köszi! - mondta Randy.

Gondolkodott, hogy mit is lehetne sütni, amihez úgy mond megy a pezsgő. Mert sütni-főzni azt mesterien tudott, Rose és Dorothy legyen dicsérve, de egy menü megkomponálása soha nem érdekelte. Most könnyű sültet csinált, apró burgonyával és céklával.

- gondolom, olyan nagyot nem hibázok! - nyugtatgatta magát és nevethetnékje támadt.

Az asztalt gyönyörűen megterítette, gyertyát kerített az egyik konyhaszekrényből és meggyújtotta. Minden szép volt, csak a ruhájára fröccsent olaj zavarta. elment a szobájába és magára kapott egy majdnem térdig érő selyeminget. Derekánál összefogta egy nagyon keskeny övvel és megfordult a tükör előtt.

- Nem rossz! - mondta magában és csodálkozott, hogy miért pózol.

Bement a nappaliba, Randy és a Tv közé állt.

- Na, fiú! Most van vége a külvilágnak. Isteni kaját fogunk enni és kell, hogy szórakoztass, mert ugye ezért adtad ezt a nyaralást, hogy szórakozzam! - mondta és lehajolt a fiúhoz.

Kezét megfogta és felhúzta a szőnyegről. Kinyitotta a csúszóajtót a fiú előtt és az ebédlőbe vezette.

Leültek és ettek. Randy minden ízt ismert, tagadhatatlan, hogy a lány hálás tanulója volt a két házvezetőnőnek. A fiú minden egyes falatot élvezett, dicsérte a zavartan pislogó lánynak.

- Ugyan Randy! Azért nem kell elájulnod! Ha nem lennél olyan bélgép nem rogynál meg annyira! - mondta Evelyn.

- Nem, Evelyn! Te egy főnyeremény leszel egy palinak! - győzködött Randy és a pezsgő után nyúlt.

Ügyesen kibontotta, és mielőtt egy csepp is kifutott volna, megtöltötte a két előkészített poharat. Fél szemmel leste Evelynt, aki fülig elvörösödött.

- A kollektív lerészegedésre! - mondta és a lány kezébe nyomta az egyik poharat.

A magáét magasba emelte és mint aki mindig pezsgőt iszik, flegmán belehörpintett az italba.

Késő délután volt, az eső kíméletlenül verte az óceánt. A ferde, nagy üvegfelületeken irgalmatlanul rohant lefelé a víz. Csak ez az álmosító hang töltötte be a teret.

Randy csak ült az alacsony márványasztalnál és dörzsölte a balkarját. Rettentően el volt zsibbadva. Több, mint egy órán át nem mert mozdulni, Evelyn olyan édesen aludt, semmi áron sem akarta felébreszteni. De aztán nem bírta tovább. Milliméterről, milliméterre kihúzta a kezét a lány feje alól és néma csendben lopakodott kifelé a hálószobából. Az agya üres volt, az elmúlt két hét feszültsége, amit önmaga fokozott szinte a kibírhatatlanság határáig, most kimosta az agyát. Az ajtóból visszanézett. A látvány gyönyörű volt és Randy gondolkodóba esett. Látta a szerelemtől halálosan kimerült Evelynt, combjai között fehér lepedővel. haja kibontva szétterült a párnán. A látvány felséges volt, de Randynek kellett egy kis idő, míg rohanó vére veszít a tempóból és agya képes lesz megint a nyugodt gondolkodásra.

A fürdőszobába ment és lezuhanyozott jéghideg vízzel. Aztán meztelenül a nappaliba ment. És most ott ült a márványasztalnál a semmibe nézve. A HI-FI torony  digitális órája türelmetlenül villogta a másodperceket, gyártva a múló időt. Randy nézte a lüktető, zöld fényeket és felfogta a történések hosszú folyamatát. Gondolatai visszatértek. az íróasztalhoz lépett és kihúzta a széket alóla. Leült, naplóját elővette a fiókból. Felütötte.

- Na itt van! - mondta hangosan és kezébe vette a tollát.

Feldátumozta a lap tetejét és aztán hátradőlt a széken. A tollat az asztalra ejtette. Meztelen combja izzadtan tapadt a ülés bőrfelületére, a levegő párás volt, nagyon párás.

- Mit írjak ,mert azt tudom, hogy mit kellene írnom! - gondolkodott hangosan.

Az elmúlt két hétre gondolt. Mikor ő a poklok poklát élte át. Összezárva egy lánnyal, mit egy lánnyal, egy ilyen nővel, akivel normális férfi nem tudna fél napot eltölteni pokoli vágyakozás nélkül. Ő ezt vállalta és várt. Még akkor is, mikor már 102%-ig biztos lehetett a dolgában. Még sem akart hibázni. Eltökélte, kivárj, míg a lány lép. Akkor már nem kell semmilyen kudarctól félnie.

A szerepe tetszett neki, de félt nagyon, hogy a "nagy rendező" valamiféle forgatókönyv változtatást dob be. Itt, karnyújtásnyira a céltól, nem akart kudarcot vallani. Azt már nem tudná elviselni. Ügyesen irányított minden beszélgetést, mesterien helyezett el több kétértelmű mondatot. És utána játszhatta a meghökkentet, amikor Evelyn számon akarta volna őt kérni. Ez a két hét volt élete mesterműve. Minden gesztus, a táncparketten minden összesimulás meg volt tervezve.

Meg lehetne elégedve magával. Naplójában csak három sorral kellene rögzítenie egy ember meggyalázásának az első fázisát. Most itt ül, a bőr idegesítően nedves a combja alatt. Hóna alatt ömlik a veríték.

Félt az első mondatoktól. Mindig is félt egy új lap megkezdésétől. De most mindent odaadott volna egy kis haladékért. A napló vakítóan fehér lapja kiáltott az igazságért. gondolkodott. Mekkora öröm volt felfedezni, hogy a lány már csak neki öltözik. a haját az ő ízlésének megfelelően tűzi fel a tarkójára. Majdnem kiabál a szeméből a vágy. - Itt vagyok Randy, csak én nem tudom, hogyan kell elkezdeni!"

Ez így volt és a tegnapi ömlő eső, minden akadályt lerombolt kettőjük között. Egész nap a lakosztályban voltak és mindketten, kínlódva próbálkoztak szórakoztató lenni a másik számára. Egy pár óráig a sakkpartik mögé tudták rejteni zavarodottságukat. De aztán egyre nehezebben teltek a percek. Magazinokat olvasgattak felváltva. egy-egy hülye pletykán felszabadultan nevettek, de megint csak az órát lesték, mintha vártak volna valamire.

És akkor Evelyn térült-fordult egyet és egy vékony pólóban, meg egy feszes kétoldalt felsliccelt Adidas nadrágban megállt Randy előtt. Helyben futott, anélkül, hogy a lábujjait felemelte volna a talajról.

- Én futok egy kört, Randy! Tudod, mondtam, hogy imádom az esőt! - mondta Evelyn. - Nem hívlak, mert úgy sem jönnél!

Vékony gumitalpú tornacipője élesen nyikkant, ahogy megfordult.

" ... Evelyn több, mint egy órát volt futni, már csodálkoztam, hogy hol marad ilyen sokáig." - írta Randy. - "... kiálltam az előtérbe és néztem, vajon honnan kerül elő. Megláttam, hogy a központi épület mögül kibukkant és futott, hosszú, nyújtott léptekkel. A víz állt az aszfalton, a csatornák nem tudták elnyelni a sok vizet. Evelyn minden lépése nagy sebeket szakított a hömpölygő vízfelületen. Gyorsan visszamentem a nappaliba és lefeküdtem a a szőnyegre, mintha még fel sem keltem volna onnan. Hangosra állítottam a CD játszót. Úgy csináltam, mintha nem vettem volna észre, hogy belépett. Evelyn odalépett mögém és megrázta a haját. Csurom vizes lettem, ahogy viccelődve magához szorított. A baj ott történt, amikor elengedett és nevetett az elképedt ábrázatomon. Ott állt, a trikó és a nadrág vizesen feszült rajta, mintha meztelenül állt volna előttem."

Randy megállt az írással. Most kellene leírni a valót, amit az elmúlt nap végtelensége rejt magába.

" ... esküszöm, nem emlékszem pontosan, hogy mit mondhattam abban a pillanatban, de körülbelül azt nyöghettem ki, hogy milyen gyönyörű ő. Nem tudok semmit és nem is akarok tudni semmit, mert egy igazság van. Amit soha, de soha nem fogadtam volna el józan ésszel. Az, hogy szeretem Evelynt. SZERETEM EVELYNT! És ez a lány a szerelmével meggyógyított engem. Megtisztulva feküdtem mellette és boldog voltam, én aki soha nem akartam boldog lenni, mert nem is tudtam, hogy létezik boldogság. Mit ér a több éve tervezett őrült bosszú, milyen erővel bír, ha pár boldog perc ennek a lánynak az ölelésében semmissé teheti azt?! De szegény is az az ember, aki célul tud kitűzni maga elé egy förtelmes bűnt, egy bosszút. Nem-e jobb út a megnyugvást, a békét keresni minden áron? Ahhoz talán nem kellenek évek. SZERETEM EVELYNT. ÉS MINDIG IS SZERETNI FOGOM. ÉS HÁLÁT ADOK A SORSNAK EZÉRT A SZERENCSÉÉRT!" - írta Randy.

Hátra dőlt a széken. Megkönnyebbült. Agyában újra rögzültek a szép fogalmak, amik az életet színes ruhákba öltöztetik. Szerelem, aggódás, hova tartozás.

" ... és remélem, hogy Evelyn is szeret engem, nem azért mert mondta, hanem azért, mert érintetlenségét adta nekem tegnap éjjel. soha nem megy ki a fülemből a hangja, mikor azt mondta, hogy érdemes volt várni. Egy húszadik századvégi nő, milyen normákkal volt körbevéve, ha tizennyolc évesen még szűz volt? Kinek a hatása, az iskoláé, a Rose és a Dorothy voltak jó tanítók, vagy egyszerűen ilyen a lelkitartás ebben a lányban? Első, ügyetlen csókja mindent elárult a végtelen boldogságot adva nekem."

- Szeretlek Evelyn! - mondta a fiú.

Írt és a naplói vezetése óta először nem a gyűlölet vezérelte a tollát. boldog volt minden szó leírásakor és egyre boldogabb lett. Kirajzolódott előtte az elkövetkezendő napok képe. Egy gyönyörű, végtelen boldogságról szóló film jelenetei futottak a szemei előtt és ezeken a szép képeken keresztül nézve írta könnyes szemmel a sorokat. Régebben arra gondolt, hogy bosszúját végrehajtva, egy meggyalázott emberen átgázolva meggyógyulhat a lelke. Holott nem kívánt meggyógyulni. Régi énjének tetszett az ítélethozó szerep. De most már tudja, hogy gyógyulást csak a szeretet hozhat.

A napok teltek gyors egymás utánban. a percek együtt találták a két fiatalt. Randy még a reggeli-esti futások alkalmából sem maradt el Evelyn mellől. Pedig az első napok nagyon kicsinálták. Az az idő, veszteség gyanánt fájt volna Randynek. Boldogok voltak az erdőben, ölelték egymást a part homokjában, a hajók valamelyikében. A discóban, talán az egyetlen fiatal pár ők voltak, akik a tomboló zenék ellenére, szorosan összesimulva táncolt. Chuck Farina elgondolkodva ült a pultnál és nézte őket. Valami azt súgta neki, hogy ez így nincs rendben.

- Beteg ez a világ! - gondolta. - Még jó, hogy nem dugnak a parketton!

Chuck nem volt prűd, de a csókolódzó testvérpár, már őt is zavarta.

Neki az emberi kapcsolatokról szinte semmi újat nem lehet mondani, de ami sok, az sok! Az idő régóta esős volt, a parton nem tudott semmilyen "barátságot" felépíteni, beszorult az esti órák discóiba. Rettentő nehéz kenyér volt ez így, hisz ide majdnem mindenki partnerral jön. Chuck Farina aggódott. Szerette bebiztosítani magát a szezon elején, de most semmi, de semmi. És akkor még ez is! Végre kinéz egy bombázót, azt meg a testvére használja.

- Oké, egy ilyen nőt vigyenek el az orrom elől! Ez hamar előfordulhat! millió nő van, akinek nem tetszem! De, hogy a bátyus az ellenfele a magamfajtának, az már röhej! - gondolta és kiitta a paradicsomlevét.

Hosszú megfigyelései alapján, sok nő könnyebben ismerkedik nem alkoholozó férfivel.

Nagyon dühös volt, az egész éjszakáját elrontották. Ment a kocsijához és hazahajtott Virginia Beach centrumában levő legénylakásához.

Egy gyors konzerves vacsorát készített elő magának. Undorral ette a hűtőben hónapok óta tárolt olajos halat. Sok tejjel próbálta kimosni szájából az ízét. Szomorúan gondolt arra, hogy még több tucat konzerv várja őt haza éjjelenként. Egyszer egy akció alkalmával vásárolta készletét, akkoriban nagy szűkében volt a pénznek. Hanyatt dobta magát az ágyán, ruhástól és elemezte az elmúlt napjait. Hol lehet a hiba? Tűnődött. Mindent a régi rutinnal csinált. Frissen borotválva, mindig jól befésülve, kipihent arccal ment. illetve úszott a szálloda csoporthoz a szabad strandról. Könnyen szóba elegyedett a nőkkel, akiről feltételezte, hogy szabadok és mégis semmi. Ahogy céltalanul nézelődött a kis szobában körbe, tekintete megakadt a ruhafogason lógó olcsó fényképezőgépen.

- Igen, van itt pénz! - gondolta, de az is eszébe jutott azonnal, hogy pénzt pénzzel csinálnak.

Felugrott és lekapta a kamerát a fogasról, forgatta, arca dühödt grimaszba torzult.

- Hát ezzel semmit sem érek! Ilyen egy szerencsétlen palit, még egy jó fényképezőgépem sincs! - háborgott.

A terv megfogalmazódott benne. Holnap lesz a napja, hogy vesz egy nagyon komoly gépet. Ő nem fogja a pénzt sajnálni arra. Az a gép megszolgálja majd az árát.

Másnap a City áruházban sokat ődöngött. Egy szakboltban leállt beszélgetni az eladóval. Közölte vele, hogy ő egy Isten verte amatőr, de most neki egy jó gépre van szüksége. Madarakat akar fotózni messziről és neki ne kelljen sokat bíbelődnie a gép beállításával. Az eladó egy nagy teljesítményű Canont sózott rá, teleobjektívvel, meg pár elavult szűrővel. Imádta Chuck Farinát. Még két ilyen balek a héten és az üzlet havi bérletdíja már a zsebében van.

Chuck 595 dollár 95 centet fizetett, de nem érdekelte. Itt pénznek kell lennie.

Napokon át küszködött. Nem volt mit csinálnia, mert a rossz idő otthon tartotta az üdülő vendégeket. Hiába várt fél napokat a kocsijában, Evelynék nem tűntek fel. A férfi hamar elvesztette a türelmét és rájött, hogy túlbecsülte önmagát. Egy kora esti órában meglátta a fiatal párt, hosszú tréning ruhákba öltözötten futottak a szálloda parkolójának irányába. Tőle húsz-huszonöt méterre szaladtak el és erőltetett sprinttel nekimentek a lejtőnek. Chuck Farina az órájára pillantott.

- 18 óra kettő perc! - mondta maga elé.

Gondolkodott, hogy mit is kellene csinálnia. Eleve esett az eső, nem nagyon, de esett. Más részt nem futhat utánuk. Az jutott eszébe, hogy ezek, így pont óra körül talán rendszeres futást rendeznek. Rájött, hogy ha másnap is így látja majd őket, akkor a harmadik napon, már ő biztosra mehet. Begyújtotta a motort és megnyugodva hazahajtott.

Várakozásának megfelelően történtek a dolgok. Minden délután 5 óra 30-tól az erdei ösvényen sétált. Talált egy erdei pihenőt, amit a turisták, meg a tájfutók használatára építhette ki a város. Elnézte a sok mozgásra éhes ember igyekezetét. Nap, mint nap, Evelynék 6 óra pár perckor feltűntek az erdei ösvényen. Chuck Farinának sok idejébe telt, míg először elsüthette a fényképezőgépét. Automatára állította a kioldót. A gép dolgozott. Chuck nem sietett. Erre a munkára idő kell. A fiatalok néha összeölelkeztek, csókolták egymást, kis pihenő gyanánt. A gyerekek számára épített farönkvárban Chuck dolgoztatta a műszerét. Még nem volt biztos a dolgában. amint az Evelynék elfutottak mellette, a képszámlálóra pillantott. Összesen hat képet csinált. Visszasétált a kocsijához és várakozott. Reménykedett, hogy  futásból visszaérkezve még láthatja a fiatalokat, de rövidesen elvesztette a türelmét és hazahajtott.

Másnap a kora hajnali napfény újabb ötleteket hozott. A korai híreket nézve, az ígérkező jó időt figyelembe véve építette fel az aznapi tervét. Gyorsan megreggelizett és a közeli csónakházhoz hajtott. Kivett egy kisebb, fülkés motorcsónakot és a szálloda strandjára hajózott. Az idő csodás volt, a nap már jó magasan volt mire az első fürdőzők megjelentek. A csónakkal ott ringatózott az első bójánál. Az elsősegélydobozból ragtapaszt és ollót vett elő. Egy kis fedezéket csinált a partfelöli oldalon. Mikor másodszor kellett korrigálnia a csónak helyzetét, eszébe jutott a horgony. Kidobta a nehezéket és rájött, hogy fedezék használhatatlan, mert a kis csónak engedelmeskedve a hullámoknak, mindig beállt tatjával a part felé. Dühös lett, de elhatározta, hogy nem épít másik búvóhelyet. Majd a motor mellett hasalva fog képeket csinálni. Ha lesz egyáltalán alkalma rá. Ült a kabinban és egy ott felejtett magazint nézegetett. Elolvasott pár rövid cikket a popsztárokról, utálkozott rajtuk, irigyelte őket a fényűző életükért. Amint felnézett az újságból meglátta Evelynt, amint a nagy napernyőt leszúrta a homokba. villámgyorsan a tatba ugrott és a keresőbe nézett. Beállította a távolságot. Nagyon kényelmetlen volt a helyzete, de nem tudott más pozíciót felvenni.

Nézte a lányt és gyönyörködött a testében. Önkénytelenül is rányomott a kioldóra és a gép három képet lezümmögött mire az ujját elvette a gombról. Randyt nem látta sehol. Hiába pásztázta végig a terepet a keresővel. Újból Evelynre állította a gépet. A lány belefutott a vízbe és kétszer az érkező hullámokba vetette magát. Úszkált egy jó darabig. aztán, mikor Randy feltűnt Evelyn azonnal elébe sietett. Valamit nevetve beszéltek, a lány lerántotta a fiút a nagy gyékényre az ernyő alatt és birkóztak veszettül.

Chuck Farina idegesen várt. Körülbelül megvolt az elképzelése a kívánt képről. Legelőször a kalap hiányát vette észre. Aztán egy korty vizet hiányolt. Torka ki volt száradva. Megpróbált kitartani, de nem sokáig bírta. Letette a gépét és a csónak oldalánál a vízbe csúszott. Felhevült teste összerándult a víz hőmérsékletétől. Keményen taposta a vizet és dörzsölte a szíve táját. Gyors, de rövid levegőket véve körbeúszta a csónakot párszor. Mikor visszamászott a csónakba ingét belemártotta a vízbe és ahogy végighasalt a csónakban magára terítette azt. Nagy volt a hőség, rövid időközönként újból meg kellett vizeznie az inget.

Nagy sokára tudott pár képet elsütni, de nem volt elégedett magával. Csinált pár fotót a sétáló fiatal párról, hátha az is segíti majd az érvelését. Kora délután kezdte rosszul érezni magát. tudta, hogy napszúrást kapott. Begyújtotta a motort és visszahajózott a csónakházba. Legelőször hazahajtott és lepihent a teljesen elsötétített szobájában. Úgy tervezte, hogy még aznap előhívatja a képeket, de nem tudott erőt gyűjteni. Morgott magában, minden idiótának elhordta magát, aztán elaludt, úgy ruhástól.

Másnap sem volt jobban, de délelőtt elvitte a tekercset előhívatni. Minden képből kért A4-es nagyítást. A gyorsszogálat elkészítette a képeket délután 3 órára. A tizenegy képből hét jól sikerült. Használható a célja érdekében. A másik négy kicsúszott a képmezőből a hullámzás miatt. Forgatta a képeket a kapu alatti gyenge fényben. Megvonta a vállát. Ennyi az, amennyit ő tud. Este 8 óra tájban elmegy a szállodához és megpróbál üzletet kötni. Nem lesz olcsó, az biztos.

Otthon megint lefeküdt. Teljesen kipihenve és fejfájás nélkül akart este tárgyalni. Sok múlik a biztos fellépésen. Ő rendkívül hideg lesz. Ezek a fiatalok biztosan nem akarják perverz titkaikat szellőztetni. A negatív tekercset eltette a gardróbja leghátsó zugába. Pihent pár órát. Felkelve nagyot szusszantott és elindult a kocsijához.

A szálloda külső parkolójában állt meg. A visszapillantó tükörben beigazított a haját. Próbált egy szigorú grimaszt, aztán kiszállt a kocsiból.

- Ha minden klappol, a nyaram meg lesz oldva. Majd jól rájuk ijesztek. Azt hazudom, hogy újságíró vagyok. Azoktól minden gazdag fél. - gondolta Chuck Farina, ahogy haladt a központi épület felé.

A portás látta közeledni a jól öltözött férfit és előzékenyen elébe ment.

- Valamiben segíthetek, uram? - kérdezte.

Chuck Farina nem gondolta, hogy neki a portással lesz dolga, megállt és próbálta rendezni a gondolatát.

Mr. Gamov épp jött ki az üvegajtón, mikor hallotta a portás értetlen kérdését.

- Biztos, hogy ön a Mr. Fabrussal akar beszélni?

- Persze, jó ismerősök vagyunk! - válaszolta a férfi.

Mr. Gamov áldotta a sorsot, amiért pont erre járt. Mert ez a férfi valahogy félre van informálva. A kezét nyújtotta és mondta.

- Gamov vagyok, a szálloda igazgatója!

- Örvendek! - mondta Chuck és várakozóan nézett az igazgatóra.

Ezek most mit akadékoskodnak ennyire, gondolta.

- Hallottam, hogy ön a Mr. Fabrussal akar beszélni. - nézett kutatóan Mr. Gamov Chuck szemébe.

- Ja, a Randy jó ismerősöm, el akarom hívni őket egy vacsorára. - hazudta Chuck.

Az igazgató már tudta, hogy mi a teendője. Itt valami nem egyenes. Ez az ember nem jár egyenes úton. Fél percet adott magának Mr. Gamov erre az ügyre.

- Jó ember! Én ismerem magát, remélem nem kell részleteznem, hogy honnét! Ön itt úgy járkál, ahogy akar. A szálloda vendégei azt visznek a szobájukba, akit akarnak. Ez vonatkozik az első nyolc épületre. A kilencedik az tabu mindenki számára! És most itt a kilencedikről van szó és Mr. Fabrusról. Csak az az egy baj van, hogy itt nincs semmilyen Mr. Fabrus. Szóval, ha a Mr. Fabrus a jó ismerőse, akkor ön senkit sem ismer itt. De ha nagyon akarja én idehívhatom a Mr. Randolph Taylort. - mondta az igazgató.

Chuck mindent értett és semmit sem értett. Az igazgató igen világosan elmagyarázta a helyzetet, de neki az kevésnek bizonyult.

- Hát az Evelyn úgy mutatta be a Randyt, mint a testvérét. Joggal érthettem félre, nem? - kérdezte Chuck, hátha még át tudná menteni magát ezen a kellemetlen helyzeten.

Mr. Gamov nem volt kegyetlen, látta, hogy itt nincs semmi vész és még egy kicsit lehet beszélgetni is ezzel az érdekes karakterral.

- Ha elolvassa ezt a táblát itt a falon, sok minden világosabb lesz az ön számára. Még az tartozik az itteni információkhoz, hogy e két fiatal testvérként volt felnevelve, egy tragikus szerencsétlenség után. A teljes történet annyira bonyolult, hogy nem kívánnék jobban belemélyedni, de ha még mindig akar a Mr. Taylorral beszélgetni, akkor telefonálhatunk neki, innen a portáról.

- Nem, nem! Majd holnap beszélgetek velük a strandon, majd eljátszom a durcást, amiért így átvágtak. - mondta Chuck és egy erőltetett mosollyal elbúcsúzott.

Próbált lezser léptekkel eltávolodni a kellemetlen helyről. Robbanni szeretett volna. Csak vele tud egy ilyen hülye szituáció megtörténni. Ilyen egy szirupos, genny történet. És ő még kidobott több, mint 600 dollárt az ablakon.

- Hihetetlen, hogy ilyen előfordulhat, mint egy hülye film! És én játszom a még hülyébb zsarolót! - háborgott a kocsiban.

Otthon a szemétemésztőbe dobta a képeket, meg a tekercs negatívot is.

Dorothy állt a hűtőszekrény mellett, toll a kezében és a naptáron áthúzta augusztus húszadik napját.

- Szent István napja. - mondta a mélységesen vallásos nő, fiatalkorára emlékezett.

Magyarország, Pécs, a hangulatos kisváros a Mecsek lábánál. A fiatalok ezen a napon már kora reggel lázasan készültek az egész napot kitöltő ünnepségekre. Aztán este az utcabál. Az a legszebb dolog a világon. Érdekes módon, talán először történt, hogy ennyire hosszasan gondolt a rég elhagyott otthonára. Ez az elmúlt több, mint két hónap eredménye volt. A napok teltek, gyorsan hetekké olvadtak össze és ő hiába várta a minden napos telefonhívásokat az Evelyntől, a lány nem tett a kedvére. Összesen háromszor telefonált. Csak nevetgélt a kagylóba.

- Imádlak Dorothy, ne aggódj, csodás nyarunk van, majd hívlak megint!

Annyi mindent akart volna a lánytól kérdezni, de nem akarta zavarni, ha nem mond mást a gyerek ő nem erőltetheti. Hogy az egyedüllét ne gyötörje, nap, mint nap átment a Taylor villába. Rose kis lelket öntött belé.

- Ne félj Dorothy, majd én leszaggatom a fülét mind a kettőnek. Velem ők ezt nem csinálhatják! - dühöngött Rose, mert ő is csak három hívást kapott.

Tetszett Dorothynak a határozott elképzelés, hiába a Rose két saját gyereken megtanulta a szigorú vonalat is bizonyára, erős asszony. Bólogatott lelkesen ő is, igen, ez a megoldás. Jól ellátni a bajukat, ha hazatérnek. Idáig jutott a gondolataival Dorothy, amikor a piros sportkocsi befordult a parkba.

- Adam, Adam! - kiáltotta Dorothy.

A férje a szemüvegét a homlokára tolva jött a nappali irányából. Mi lelehette ezt az asszonyt, gondolta. De azonnal ledobta az újságot az asztalra, amint meglátta Randy autóját.

- Na, itthon van a kicsi végérvényesen! Elég volt ebből a hülye távoli iskolázásból! - mondta és megölelte könnyező feleségét.

Kimentek a parkba és ott várták a fiatalokat.

- Megálljatok csak, a Rose leszakítja a fületeket! - kiáltotta Dorothy feléjük.

Ölelte Evelynt, soha nem akarta már elengedni, hiányzott neki minden perc, amit nem vele töltött. Bárki láthatta ennek a gyönyörű gyereknek a beérését, csak épp ő nem, aki az életénél is jobban szerette.

- De szép vagy gyermekem! - nagy sokára csak ezt tudta mondani és húzta maga után a lányt.

Adam Randyvel a társalgóba ment utánuk.

- Na, kislányom, most szépen elmondod, hogy mi volt ez a nyár?! Miért volt ez olyan különleges, amiért bennünket így el tudtál hanyagolni? - kérdezte Dorothy.

Evelyn, az örökös őszinte szívével azonnal kimondta a valót. Azt, amit idáig cinkosan maguknak tartottak. Ők nem titkolództak, mert itt semmi titkolódznivaló nem volt, csak egy óriási meglepetést akartak okozni.

- Dorothy, mi szeretjük egymást a Randyvel és össze fogunk házasodni! - mondta a lány.

- Jesszusom! Mit csináltok ti? - sikoltott fel az asszony.

Evelyn az egyetlen jó megoldással hozakodott elő.

- Imádlak Dorothy és az áldásodat kéri Evelyn Fabrus és Randolph Taylor a házasságukhoz! - mondta a neveket jól kihangsúlyozva.

Dorothy ült a nappaliban, kezét az ölébe ejtette és gondolkodott. Az utolsó mondatok előre vetítették az ő jövőbeli örömét is. Az Evelyn itt marad New-Yorkban, itt megy férjhez. Nem lopja el tőlük senki a lányt, sem egy férfi Dallasból, se nem San Franciscoból. Ennél jobb hírt nem is hallhatott volna.

- Gyertek ide kedveseim! Olyan boldog vagyok miattatok! - mondta.

Evelyn lekuporodott a földre Dorothy mellé, fejét az asszony ölébe hajtotta. Kis gyermekkora óta ez volt kettejük kedvenc pozíciója. Dorothy boldogan túrt bele Evelyn sűrű hajába és kapargatta a lány fejét. - Aztán mikor akartok megesküdni? - kérdezte az asszony.

- Gondolom, karácsonykor, az lenne a legszebb! - válaszolt Evelyn.

- Hát te fiam, te hogy képzeled? - kérdezte Adam Randyt.

Oh, Adam! Én olyan boldog vagyok, engem semmi sem érdekel! Ahogy Evelynnek jó, úgy nekem is jó minden! -  válaszolta Randy.

Dorothy erőt vett magán és gyengéden megrázta a lányt a hajánál fogva.

- Mit tettél te ezzel a fiúval, te boszorkány! - kérdezte.

Evelyn hangosan nevetett, nem volt egyéb válasz.

- Nem akarunk enni valamit? - kérdezte Adam.

Randy hálásan nézett a férfire, a több órás reggeli, délelőtti autózást csak Philadelphiánál szakították meg egy hot dog miatt. Az már régen volt.

- Hű Dorothy, igen jól esne egy hirtelen ebéd! - mondta a fiú.

- Oké, de most azonnal felhívom a Johnsonékat, hogy ők is jöjjenek át ebédre! - közölte az asszony és ment, tárcsázta a barátnőjét.

Johnsonék húsz perc múlva átértek. Dorothy futott előre, mert félt, hogy Rose valami szörnyű dolgot akar csinálni a gyerekekkel.

- Ide figyelj Rose! Én már jól leszúrtam őket, mindenféle csúnyaságot a fejükhöz vágtam, meg tudod, össze is akarnak házasodni, hát ne nagyon pirítsd le őket, jó?! - kérte Dorothy a meghökkent nőt.

Álldogáltak az előcsarnokban és miután Dorothy annyit győzködött, Rose tudta már, hogy mi is az igazság, de ő is csak boldogsággal tudott a két fiatalra gondolni. Annyi sok rossz dolog történt már ebben a családban, legalább egy ilyen eseménynek örüljenek maradéktalanul. Bementek. A nappaliból a két fiatal mosolyogva lépett feléjük.

- A Dorothy nem bírta ki, igaz? - kérdezte és Rose nyakába borult.

A könnyeivel küszködött, eszébe jutottak az elmúlt évek, mikor Rose mindent elkövetett, hogy kimentse őt az örökös rossz hangulatából. Hányszor volt vele igazságtalan, de nem tudta folytatni gondolatait, mert a boldogság újra elöntötte az agyát.

- Gyere Dorothy, készítsük el az ebédlőt! - mondta Rose, egy nagy puszit nyomott kedvence arcára és kibontakozott a karjaiból.

Az ebéd alatt aztán a fiatalok elmondták a terveiket. Többször, mert a felnőttek nem győzték hallgatni őket. Sokat meséltek a nyarukról is. Aztán Evelyn megkérdezte, hogyan teltek a napok, itt New-Yorkban.

- Na, ez az! - mondta Rose. - Nagy bajok vannak itthon.

- Miféle bajok? - kérdezte Randy.

- Randy fiam, mióta ti elvagytok a Beny gyerek összesen egyszer volt itthon! Akkor is éjszaka, nem is tudtam vele beszélni, mert csak másnap jöttem rá. Az erszényemből eltűnt pénz, no ne érts félre. Nem lopott a fiú, hisz az neki volt odatéve, de mégis bántott, hogy nem keltett fel, vagy hogy mondjam! Gondolom, tudjátok, hogy csak az aggódás beszél belőlem. A Kurt sem tud semmit sem felőle. Ő mostanában éjjel, nappal dolgozik valami óriási vásznon, így aztán nem csavarognak együtt. - mondta Rose és nagyon lehangolódott.

- Mi történt? - kérdezte Randy.

- Amikor az apádék elmentek a Beny akart a Bennel beszélni, de a Sophie meghülyítette a Bent! Jaj! Hogy is mondhatok ilyet fiam, de ez így van! Majd hogy nem a Sophie töltötte ki a csekket a fiúnak. Szerintem nagy baj lesz, ha ez a nő nem fogja vissza magát. Én még csak el sem tudom képzelni, hogy hol lehet az a szegény gyerek heteken keresztül. - válaszolt Rose és a férje helyeslően bólogatott.

A hétköznapok súlyos problémái nem tudtak várni, Evelyn és Randy érezték a terhet a lelkükön. Igen, Randy már a régi volt. A nagy fiú a családban, kire a felnőttek nagy várakozással néztek. Randy kanalazta a levest és nézte Evelynt. A lány szeméből kiolvashatta a segíteni akarást.

- Nem vesztegethetünk egy percet sem, ahogy végeztünk az ebéddel, azonnal indulunk és előkerítjük Benyt. - mondta.

- Randy, akár hiszed, akár nem, mi már úgy vártuk a visszatéréseteket. Tudtuk, hogy te majd megtalálod a gyereket. - mondta Rose. - Mi nem tudtunk hová fordulni, a rendőrséget nem akartuk belevonni a dologba!

- Nem, az nem lett volna jó ötlet. azok csak csámcsognának az ügyön. - helyeselt a fiú.

A bőséges ebéd hosszú szüneteket dobott a társalgás közé, mindenki tudta formázni a saját elképzeléseit a következő teendőkről. Dorothy villámgyorsan szervírozta a desszertet, szinte űzte volna már a fiatalokat, menjenek és hozzák haza a Benyt. Hogy újból együtt lehessen a család. Randy a száját törölve a konyhai telefonhoz lépett és hívta a Zieglerék lakását. Pár másodperc múlva letette a kagylót.

- Foglalt! Tehát a fiú otthon van. Máris indulunk az Evelynnel és elkapjuk a fiút. Kimozdítjuk őt az alkotói fázisából. - mondta.

Evelyn kezdte leszedni az asztalt. A tányérok csörögtek, ahogy a mosogatóba rakta azokat. Rose hirtelen a fenekére húzott egyet.

- Na, tűnés! - mondta összevont szemöldökkel.

A lány a mosogatószerből pár cseppet a kezére tett és lemosta meleg vízzel. Adott egy puszit Rosenak és ment a Randy után, aki az ajtóból nézett vissza. Az Opelban a lány kezébe nyomta a kocsitelefont és diktálta volna a számot.

- No ne, Randy! A Kurt száma itt van! - bökött a homlokára Evelyn.

Várt hosszan, a vonal végén nem tartották fontosnak, hogy felvegyék a telefont.

- Nem veszi fel! Lehet, hogy lelépett? - kérdezte Randy, de a fiú csak a vállát tudta megvonni.

Nagy volt a forgalom, lassan haladtak. A lány letette a telefont és megsimogatta Randy kezét a váltón. - Ugye nincs semmi baj a Benyvel? - kérdezte.

- Hát remélem, hogy nincs semmi! Olyan sok variánsa nincs ám a dolognak. A jobbik eset az lenne, ha valahol egy csajjal időzne! - válaszolt Randy.

- Miért? Mi a másik, vagy az x-edik variáns? - kérdezte a lány, naivsága nem engedte mélyre süllyedni a fantáziáját.

Randynek megvoltak az elképzelései, most már élesen emlékezett mindenre, ami az elmúlt években történt. A percre is emlékezett, mikor Beny megkapta az első tüskét az élettől. Akkor ő Randy, közönyösen figyelte az apja kirohanását az öccse ellen. A felnőtt jogán megtagadta az ejtőernyőzéshez. A Kurt tudta az ügyet, úgy ahogy elsimítani. De azóta Beny nem volt a régi. Senkihez sem volt őszinte. Nem hazudott, de...

- Hívd a srácot megint! - mondta Evelynnek.

A kocsitelefon közömbös csipogással fogadta a számokat. Evelyn most nem tette le a készüléket, a telefon hosszú perceken át kicsengett a Zieglerék lakásán. Mikor megérkeztek, Randy kénytelen volt többször megkerülni a háztömböt, mert nem volt egy láb hely sem. Aztán óvatosan felugratott a középső járdaszigetre és kiszálltak.

A Zieglerék ablakai szélesre kitárva fogadták a napfényt. Randy megszorította Evelyn kezét.

- Nyerők vagyunk! Csak nem hagy így nyitva mindent a Kurt a földszinten? - mondta.

Kopogtak, nyomták a csengőt, de semmi. Pedig hangokat hallottak belülről.

- Pam, pam, parararam! - hangzott Kurt hangja a csukott ajtón keresztül.

Evelyn türelmetlenül megnyomta az ajtót. Az engedett a nyomásnak. Bementek. Kurt a nagy nappaliban dolgozott egy irgalmatlan nagy vásznon. A fiú derekán, az övére akasztva lógott a Walkmanja. Fülhallgató a fülében. A drótja himbálódzott össze-vissza, ahogy Kurt vonaglott a zene ritmusára.

- Pam, pam! Trádádá! Dííííííí! - nyújtotta a hangot a fiú.

Evelyn és Randy nevetve összenéztek. Persze, hogy senki sem vette fel a telefont. Álltak Kurt mögött és másodpercekre megfeledkeztek a gondokról. Lenyűgözte őket a látvány. A nagy felületen belül egy hármasoltár képéhez  hasonló valami nyújtózkodott. Egyből észrevették, hogy a festékek valahogy öntve kerültek a vászonra. Erről a technikáról beszéltek a Kurttal, még anno, több mint fél évvel ezelőtt. És most dolgozik a művön, ami annyira foglalkoztatta. Evelyn még a címére is emlékezett. "Hármasoltár, három bolygó légköréhez". Igen, a Kurt így beszélt az ötletéről. A kép jobbára kész volt, csak a szélei voltak fehérek, csak a Kurt fantáziája színezte azt e pillanatban.

- Párárárá! -  kiáltott fel Kurt és a sarkán megfordult.

Rendkívül hosszú haja a szemébe csapódott, ahogy hirtelen lefékezte magát. Randy hangosan felnevetett, látva Kurt csodálkozását, amint lekapta fejéről a fülhallgatót és a nyakába akasztotta.

- Evelyn Bébi, húúú! mondta Kurt mikor szó jött a nyelvére.

Nézte a lányt és nem hitt a szemének. De a következő másodperc az örök kiszámíthatatlan Kurtot hozta vissza. Odalépett a lányhoz és az olajfestéktől csöpögő kezével teljesen körbesimogatta a lány nagy melleit. Aztán magához rántotta és ölelte egy igaz barát ölelésével és hitetlenül simogatta a lányt. Evelyn vékony pólója mindenütt festékes lett, de a lánynak meg sem fordult a fejében, hogy dühös lehetne ezért a lehetetlen viselkedésért. Hogy ő a Kurtra dühös legyen, az soha nem fordulhat elő. Kicsit zavarban volt a Randy előtt, de ő is ölelte Kurtot, olyan jó volt újra, mit újra, örökre itthon lenni.

- Héj fiú! Hagyjál nekem is valamit a lányból! - mondta Randy nevetve.

- Ja, ja! - röhögött Kurt. - Te is ráhangolódnál, mi?

Nézte a lányt, röhögött szünet nélkül. Forgatta a tengelye körül. Nézte a póló frissen kapott mintáit.

- Hát ezért bujkáltál fél évig, mi? - kérdezte Evelynt viccesen. - A levegőt gyűjtötted! Ez aztán sikerült!

És ölelte megint a lányt büszkén.

- Az én legjobb barátom egy bombázó! Nagy bajban lesz, aki veled kezd! - mondta.

Evelyn kibontakozott Kurt karjaiból egy nagy puszival és Randyhez lépett.

- Ő van nagy bajban Kurt. Szeretjük egymást a Randyvel! - mondta.

Enyhe csörgő hang hallatszott a nappali sarkából. A telefon jelentkezett kínosan egy díszpárna alól. Kurt odalépett és felvette a kagylót, közben nézte Randyt, ahogy boldogan ölelte a lányt.

- Tudjátok mit? Örülök a hírnek! - mondta és csak most illesztette a kagylót a füléhez és beleszólt.

- Kurt vagyok! Ja, itt vannak! Kurvára boldogok! Nem, semmi baj sincs! ... nos! Akkor baj van valóban. Oké, oké! Még nem tudtak előadni semmit sem, mert én letámadtam a csajt. Nem, Dorothy! Ne pánikolj, nem roncsolódott meg, csak a pólója lett nagyon festékes úgy tüdőnél! De ki tudja, egyszer még bevonulhat a történelembe, mint egy korai Kurt Ziegler mű.

Letette a kagylót. Lefejtette magáról a Walkmant és a fülhallgatót.

- Akkor tudsz mindent? - kérdezte Randy.

- Már miért kellene tudnom valamit is? Hülye a te öcséd, én ezt nyíltan megmondom. Imádom a fiút, mit nem adnék azért, ha normális lenne, de nem az! - tört ki Kurt és látszott rajta, hogy nagyon fel van dúlva.

Randy tudta körülbelül, hogy mire gondoljon.

- Majdnem biztos, hogy én vagyok a hibás. Még az őskorban én adtam neki az első jointot. De direkt. Abból a meggondolásból, hogy ne sokkolva érje az élmény. Reméltem, hogy ketten majd kontrol alatt tudjuk tartani az ügyet. Az igazsághoz tartozik, hogy a cigit amit sodortam neki alig tartalmazott anyagot. Aztán kifutott a gyerek a kezeim közül. Csak úgy! Egyik pillanatról, a másikra. - mondta Kurt.

Nem szégyellte amit tett, mert csak a jó szándék vezette. Minden mai gyerek át esik a tűzkeresztségen, sokszor hasznos lehet egy könnyed, ellenőrzött bevezetés.

- Az miért van, hogy én nem próbáltam meg a drogot? - kérdezte Randy.

Hangja úgy csengett, mintha számonkérés lenne, de Kurt nem vette fel. Sőt, inkább egy őszinte támadásszerű értékelést adott.

- Neked volt valami más pótcselekvésed, haver! - mondta.

Randy meghökkent, mert Kurt, ha véletlenül is, de rátapintott a lényegre. Válaszolni, illetve másik kérdést feltenni nem volt ideje, mert Kurt folytatta.

- Gondolom, nem kell pedáloznom azzal, hogy mi összetartozunk mindannyian. Tehát eltűrünk mindenfajta kritikát egymástól. Itt ebben a családban mindenki meg van áldva valami kényszerképzettel. És ha a Benyt akarnám idézni szabadon, akkor azt kell mondanom, hogy a "tenyészkurva" is sok mindenért felelős.

- Ki a "tenyészkurva"? - kérdezte Evelyn meghökkenve.

- Hát a Sophie! Mindenki utálja őt és mindenkit utál ő! - válaszolta Kurt.

Evelyn bólintott önkéntelenül. A felkapaszkodott tanárnő hogy megváltozott és hogy megváltoztatta a Taylor villa életét. Hallgatta a Kurtot, amint mesélt, hogy miket hallott a Dorothytól. Ha a Dorothy ki tud borulni az ő örökké békés természetéve, akkor ott nagy baj lehet.

- Mit tudsz tanácsolni? Hol keressük a Benyt? - kérdezte Randy.

- Bárhol lehet a srác! - válaszolt a barátja.

Ment a hálószobája felé, kibújt az ingéből. A fürdőszobából a zubogó víz harsogó hangja árulkodott, hogy Kurt pillanatokon belül útra kész lesz. Hosszú, majdnem fehér haja a víztől sötétebb árnyalatot lopott. villámgyors mozdulatokkal törölte egy nagy fürdőlepedőbe.

- Oké, én kész vagyok! - mondta.

Nyughatatlanul járkált egy darabig a lakásban és aztán egy hirtelen ötlet ugrott be neki. Persze, Evelyn így összemaszatolva nem mehet ki az utcára. A sublódjához lépett és egy pólót kivett belőle. Odadobta a lánynak.

- Ebből szorítsd ki a levegőt, Bébi! - mondta és mosolygott.

Evelyn értette a tréfát. Mikor Kurt megint eltűnt egy másodpercre gyorsan lecserélte a festékes pólóját. Randy gyönyörködve nézte. Az új póló XL-es lehetett, lógott Evelynen, de nagyon aranyos volt benne.

- Na, tűz! - lökte oldalba Kurt Randyt és ment előre a kulcsát csörgetve.

Evelyn a társalgó ablakát becsukta, a függönyöket összerántotta és ment a két fiú után. Kurt már elhelyezkedett a hátsó ülésen. Egyedül ki lehetett bírni a kis helyen. Evelyn leereszkedett az alacsony ülésre és hátrafordult barátjához.

- Hová? - kérdezte.

A Kurt legelső kézenfekvő ötlete az volt, hogy ebben a gyönyörű időben a fiú csak a strandon lehet valahol.

- Nézzünk meg pár strandot itt a környéken. Csak úgy messziről kell odakukkolni, ha a Beny kocsija ott parkol, akkor kihívhatjuk a hangosbemondóval. - ajánlotta.

Irányította Randyt, úgy ismerte az egész várost, mint a tenyerét. De nem volt szerencsés az ötlete. Beny szürke Toyotája sehol nem volt látható. A rendszámtábla már messziről felismerhető, extra méretű BENY felirat árulkodik a kocsi tulajdonosáról. Már a harmadik uszodánál autóztak körbe az óriási parkolóban, mikor Kurt hirtelen felkiáltott.

- Randy, hajts a mellé a srác mellé! Az a Beny egyik haverja, hátha tud valamit a tesódról!

A húsz év körüli fiú meghökkenve ugrott beljebb a járdán, mikor az Opel melléje csúszott, zúzott követ spriccelve. Nézett Randyre, aki leengedte az ablakot. Kurt hajolt előre és hangosan nevén szólította a fiút.

- Héj, Dan! a Benyt keressük!

- Te vagy az Kurt? Megijesztettetek egy picit, azt hittem, hogy valami hülye eszejátszós teszi magát itt a parkolóban. A Benyt keresed? - kérdezett vissza a fiú.

Randy fellökte a kocsi ajtaját és kiszállt, hogy Kurt is ki tudjon kászálódni az Opelból.

- Szia haver! Én a Beny bátyja vagyok! - nyújtotta a kezét Randy.

- Szia ember! Az jó! Már gondoltam is, ahogy az ajtót kinyitottad, mert a Beny sokat dumált a kocsidról. Most így beugrott. Oké ember! A Beny keresitek, az jó! Ma este a hindu klubban lesz, az tuti, mert a nője ott táncol. Ott megtalálhatjátok. De vigyétek is haza a fiút és pár hétig ne is engedjétek be a haverokhoz. Mert nem csak tik keresitek, tudjátok, hogy értem?! - beszélt hosszan Dan.

- Miért kellene tudnunk? - kérdezte Kurt.

- Na, oké oké! Kurt én csak azt mondtam, hogy keresik. És nálam már keresték, mármint az anyám lakásán. Nagyon keresték. - válaszolt Dan és érdekes mozdulattal megdörzsölte az állát.

- Tartozik valakinek? - kérdezte Randy.

- A Beny? Az aztán nem! Az mindig vastag, csak valami főhomokot megbántott és most állítólag leckében akarják részesíteni. - mondta a fiú.

Evelyn ült a kocsiban, lábai a műszerfalon. Ahogy hallgatta az idegen fiút, megértett sok mindent, örült, hogy hazatértek. Nagy szüksége van a Benynek a társaságukra. Kurt bekúszott a hátsó ülésre, onnan szólt vissza.

- Dan, jössz te is a klubba este?

- Naná, majd nem?! Egy héten sem hagyom ki a szitárzenét! - mondta a másik.

- Köszi haver! Majd látunk! - intett Randy a kocsiból.

kihajtottak a parkolóból és besoroltak a tülekedő délutáni forgalomba.

- És most hová? - kérdezte Evelyn, az ülését teljesen hátradöntve, megfogta Kurt kezét.

- Randy coléga! Most ne figyelj, mert csak a kezek beszélnek! - röhögött Kurt.

Aztán hirtelen a homlokára csapott tenyérrel.

- Hogy én mennyire lökött vagyok! Hát persze! A hindu csaj. A Beny haverom ott pihentet a fekete babánál. - mondta.

- Van valami ötleted? - kérdezte Randy.

- Persze! Sorolj be jobbra és a lámpánál kanyarodj el! Hajts a City felé, de ne fázz, nem autózunk sokáig. Itt van a közelben egy videós bolt, ott dolgozik a csaj. A Beny ott melegítheti az esti programig. - mondta Kurt.

Hosszasan hallgattak, Randy csak haladt előre. Majd Kurt szól, ha megérkeznek, vagy ha kanyarodni kell valamerre. De a fiú figyelmetlen volt, jól szórakozott Evelyn kezeit csavargatva.

- Biztos, hogy jól megyünk? - kérdezte kicsit türelmetlenül Randy a kilométerórára pillantva.

18 kilométert autóztak, amióta a Dantől elváltak.

- Még hogy jól?! Perfektül! Csak itt a következő saroknál fordulj balra kétszer és menj vissza vagy három-négy kilométert! - röhögött Kurt.

Randy köszörült egyet a torkán. Nem akart csúnyát mondani, de nem is tudott volna, mert látta a fiú vidám ábrázatát a visszapillantó tükörben. Nem lehet erre a fiúra haragudni!

- Most jobbra és aztán a hosszú kirakat után fordulj be a kapu alá! - vezényelt Kurt.

A két végén nyitott kapualj árnyékában ott állt Beny kocsija. Vastag por árulkodott arról, hogy napok óta nem mozdult el a helyéről. Randyék kimentek a napfényes utcára. Kurt haladt elől, ő lépett be elsőként a videós boltba. Az ajtócsengő élesen sikoltott. A több ezer videókazetta felett, a falon, nagy plakátok hirdették a legújabb indiai filmek címeit. Pár fiatal csellengett az állványok között. Kurt ment a pulthoz, nyújtotta kezét a kiszolgáló felé.

- Héj Meera, ezer éve nem láttalak! - mondta.

A majdnem fekete bőrű, karcsú szépség, szomorú mosollyal az arcán ölelte meg Kurtot.

- És én hogy vártalak, hívni nem mertelek, mert a Beny megtiltotta, hogy a rokonságával, vagy a környékbeli barátaival szót váltsak! - mondta a lány. - De mennyire vártalak!

Meera nézte Evelynt és a Randyt, felismerte őket. Beny mutatott sokszor fotókat a családjáról, a tiszta pillanataiban.

- Ti vagytok a testvérei? - kérdezte Evelynt.

- Igen! - válaszolt Evelyn.

- Vigyétek haza ezt a fiút, mert én már nem bírok vele! Mindig annyira tele van, hogy menni alig tud! Most is itt alszik két napja a hátsó szobában. - mesélte könyörgő hangon Meera.

- Te tudsz arról, hogy valaki keresi a fiút? - kérdezte Kurt.

- Igen, és főleg ezért kellene hazavinnetek őt. Valami nagy bajt csinált magának. Egy régebbi ismerősét megsértette. Szerintem azt, akitől szokta venni a napi adagját. Szóval, azt az embert lehordta minden kopasz törpének és a pali nagyon égett a társasága előtt. Meg akarja leckéztetni a Benyt. És ezt propagálja is mindenütt. És ez a buta fiú, még csak nem is fél. Ő azt hiszi biztos, hogy egy öreg palival áll szemben. - folytatta a fekete lány.

- Menjünk be és keltsük fel a srácot! - indítványozta Kurt és ment a függönnyel elválasztott hátsó terem felé.

Randy és Evelyn meglepődve álltak meg. Beny sehol. Meglepődésük csak fokozódott, mikor Kurt egy kis faliszekrény mellett megnyomta a tapétás falat. Egy ajtó nyílt ki.

- Héj, ez nem valami titkos szoba, csak az ajtó ilyen dögös! Gyertek! - nevetett vissza.

A könnyű ajtót egy erős spirálrúgó azonnal becsukta a hátuk mögött. Egy közepes méretű, tiszta helyiségben voltak. Egy Tv és egy video volt minden berendezése a barna-fehér foltos tehénbőrrel letakart matracon kívül. Beny hason feküdt és aludt. Evelyn hónapok óta nem látta őt, nem akart hinni a szemének. A fiú nagyon soványnak nézett ki. A jeanse nagynak hatott a vékony testén. Kurt is hasonlóképpen gondolkozott, nem hitte volna, hogy a barátja ilyen rosszul nézhet ki. Ő ment oda Benyhez és megrázta.

- Beny! Haver, ébredj! - mondta és rázta megint, megállás nélkül.

Hanyatt fordította és pofonvágta finoman. Meera lépett be és mögéjük állt. Szeme nagyon szomorúan csillogott. Ő ezt a próbálkozást ismeri. Egy héten kétszer-háromszor ez volt a programja. Hányszor akart ő telefonálni a Beny családjának, de nem mert. Arra gondolt, hogy talán a fiú szégyelli őt, a fekete lányt. Meera tudta a saját értékeit, tisztában volt vele, hogy ő egy gyönyörű lány. De Beny fehér és mellette valahogy megcsappant az önbizalma. Nem mert tenni a fiú akarata ellen. Már egy éve is elmúlt, hogy együtt jártak. Az indiai klubban ismerkedtek meg. A fiú már akkor is sokszor televolt, nem használt semmilyen érv vagy rábeszélés.

Hiába pofozta Kurt a fiút, nem ébredt fel teljesen. Csak morgott néhányat félhangosan. Kurt Meerara nézett.

- Volt már ilyen? - kérdezte.

- Igen, általában mindig ilyen a Beny, de fel fog ébredni. Mindig magához tér, valami őrangyal vigyáz rá a mi szerencsénkre. Én kivárom mindig, amíg magától felébred. - válaszolt a lány.

Arra gondolt, hogy a ma esti klublátogatásig is magához térne a Beny. Valami óra jelzi neki belülről a számára fontos programot. Még soha nem késtek el sehonnan miatta. Ott álltak a hangosan szuszogó fiú felett és megbeszélték a legfontosabb teendőt.

- Evelyn! Te hozod az Opelt, mi meg a Kurttal begyűrjük a Benyt a Toyotába és elvisszük haza. Oké? - mondta Randy.

- Jól van Randy, ti mentek elől. De el ne hagyjatok, mert az életben nem találok haza! - mondta Evelyn ijedten, ilyen őrült forgalomban még soha nem vezetett.

- Meera, te majd az Evelynnel jössz, jó? - kérdezte Randy.

- Kell, hogy jöjjek? - kérdezett vissza a fekete lány. - Biztos, hogy kell?

- Mi az, hogy kell?! Kötelező! - húzta össze a szemöldökét Randy.

- De nekem fellépésem van a klubban. Én vagyok a fő program! - próbált kibújót keresni Meera.

- Ha csak ez a gondod, időben oda leszel víve a klubhoz! - szögezte le Randy.

Még hivatkozhatott volna arra, hogy nem hagyhatja itt a videós boltot, de aztán kérdően Evelynre nézett.

- Csak gyere Meera! Az jó lesz, ha ott leszel, mikor Beny magához tér. - mondta Evelyn és megfogta a fekete kezet.

- Nem fog dühös lenni? - kérdezte Meera aggódva. - Annyiszor megtiltotta, hogy a családjával foglalkozzam!

- Ugyan már, ha te vele jársz, akkor te is a családhoz tartozol. - nevetett rá Evelyn.

A két fiú felnyalábolta Benyt és mentek a lányok után, akik az ajtókat nyitogatták előttük. A boltban még egyszer letették Benyt, mert az Opel kulcsát elő kellett halászni a Randy zsebéből. Aztán megoldották a problémát, a tehetetlen testet betuszkolták a Toyotába, a hátsó ülésre. Meera még visszament a boltba egy pillanatra, megfordítani a "nyitva" táblát. Bezárta a boltot az utolsó vásárló után és beült Evelyn mellé az Opelba. A két kocsi nagyon körülményesen kihajtott a kapu alól és lépésben haladtak, mert először a Toyota ablakát le kellett mosatni. A több napos por nehezen adta meg magát a kevés víznek. Randy hiába nyomta a vízpumpa gombját, a víz pillanatok alatt kifogyott.

- Te Kurt! hívd fel a Dorothyt és puhatold ki, hogy ott vannak-e még a Roseék. Mert az lenne a jó, hogy ha még ott lennének. Tudod, egy sokkot megspórolnánk az öregeknek. - mondta Randy és a másik kezébe nyomta a kocsitelefont.

Kurt tárcsázott és a telefon nem csengett kettőt és már fel is kapták a vonal végén.

- Hű, de gyors vagy Dorothy! - nevetett Kurt.

Az asszony hosszan beszélt, a fiú bólogatott és figyelt.

- Minden oké a fiúval. Egyben van! Meg minden. Ma estére hazamegyünk, csak most egy kicsit ődöngünk a városban. Tudod, olyan rég volt együtt a csapat. - válaszolt Kurt.

Aztán megint hallgatott. Dorothy beszélt, beszélt.

- Nem, nem tudom adni a fiút, mert az Evelynnel van a másik kocsiban. - hazudott Kurt az aggódó asszonynak.

Eltűnt a mosoly az arcáról, ahogy a telefont visszatette a helyére.

- A Rose akar a Benyvel beszélni. - mondta Randynek.

Randy felkapta a készüléket és a kormányon támasztva villámgyorsan bitippelte az Opel számát. Evelyn először összerezzent, amikor a csengést meghallotta, de aztán észrevette Kurt vad integetését és felvette a készüléket.

- Héj Evelyn! Tedd mellé a készüléket! - hallatszott Randy hangja a telefonból.

- Mi a gond Randy? - kérdezte Evelyn.

- A Rose akarna a Benyvel beszélni és mi hazudoztunk itt össze-vissza neki, hogy nálatok van a fiú. - válaszolt Randy.

Evelyn lenyomta a készülék villáját és aztán mellé tette a telefont. Randy óvatosan hajtott, a visszapillantó tükörben mindig figyelte az Opelt, nehogy lemaradjon. Lassan hazaértek, idegesen kereste a kapu távirányítóját, de sehol sem találta. Kiszállt és az Opelhoz sétált.

- Valami baj van? - kérdezte Evelyn.

- Add ide azt a rühes infrát! - mondta a fiú.

Behajtottak a parkba. Rögtön a bejárat elé és Benyt kiemelték az autóból. a két fiú felvitte őt a szobájába és az ágyára fektették.

- Na, mi van? - morogta Beny félig nyitott szemmel.

- Nincs semmi baj, csak pihenj! - mondta Randy és félrehúzta Kurtot. - Ne hívjuk ki a dokinkat?

- Ja, gondolom, az nem árt! - felelete Kurt.

Randy lement a nappaliba, onnan hívta a háziorvosukat, Kurt ott maradt a barátjával. Az orvos hamarosan megérkezett. Üdvözölte a réglátott fiatalokat. Randy megkérte őt, hogy ezt a vizitet senkinek se említse. Apjáék úgy sincsenek itthon, csak a Roseék lennének idegesek. Meg Beny felnőtt ember, csak rá tartozik a dolog. Doktor Millernek ugyan nem ez volt a véleménye, de mindent megígért Randynek.

Levetkőztették a Benyt. Miután mindent hallott, ami fontos lehetett a számára, megvizsgálta a félig magához tért fiút. Karjait gondosan végignézte, erőteljesen megnyomkodta és megnyugodva konstatálta, hogy nincs tűnyom a fiún. A drog mindenféleképpen nehéz ügy, de itt még lehet visszaút. Ha az apával és a Johnsonékkal nem beszélhet, mert a szava köti, akkor majd a Randyvel fog össze, kicsit jobban oda fog figyelni a Beny fiúra. Ennek az elképzelésének hangot adva búcsúzott és Randy, Evelynnel együtt kikísérte a doktort a parkba a kocsijához.

A négy fiatal halkan társalgott a délutáni homályban. Evelyn készített turmixot maguknak. Meera viselkedett idegesen, félve gondolt arra, hogy Beny mit fog szólni, ha itt találja. Lopva az órájára nézett, 6 óra 11 perc volt. ahogy azt ő már tapasztalta, Benynek valahogy most kellene magához térnie. Este fél kilenckor fellépése van neki, és Benyvel mindig odaértek pontosan. Ez az egy dolog volt fix Beny életében, a pontosságra mindig adott.

- Te Kurt, én lelépek! - mondta Meera.

A fiú tudta az aggódás okát, felment az emeletre és beült Benyhez az ágyra. A barátja kinyitotta a szemét. Nevetett, sovány arcán öröm tükröződött.

- Itt az idő, mi? - kérdezte, szája száraz volt, nehezen nyelt.

- Ja, haver, ja! - válaszolt Kurt.

Beny eltűnt a fürdőszobájában és egy gyors zuhanyt vett.

- Azt sem tudom, hogy kerültem haza? - ordította a víz alól.

Még soha nem vezetett autót, ha televolt. Olyankor hagyta Meerat vezetni.

- Mi hoztunk haza! - kiáltotta Kurt.

- Ki az a "mi"? - kérdezte Beny.

- Hát az Evelyn, a Randy meg a Meera! - válaszolt Kurt a zuhanyozó üvegajtaja elé állva.

- A Meera itt van? - kérdezte Beny érezhetően dühösen.

Kilépett az üvegfülkéből, törülközött, aztán a gardróbjában tiszta ruhát vett fel.

- Egy éve próbálom a Meerat megóvni a családomtól. A legnagyobb része ennek a családnak hülye. Az apám egy báb, a felesége egy ringyó, a bátyám egy pszihopata hülye szegény. És most itt van! Ki a franc kért meg benneteket, hogy velem foglalkozzatok? Még azt is vállaltam, hogy a Meera azt higgye, hogy szégyellem a családom előtt a dolgot. Már mint azt, hogy ő fekete. Ilyen patkányságra vetemedtem. És most itt van! Azt hazudtam neki, hogy az apám egy elég gazdag vaskalapos hülye és így nem hoztam el őt bemutatni. - mondta Beny.

A fiú szavaiból kiérzett a keserűség. Hogy nézzen ő most a Meera szemébe. Úgy gondolta, hogy egy heves kirohanással egyenesbe hozza a dolgot és mindenkit le fog hengerelni. Ment volna lefelé, de a Kurt megfogta a karját.

- Te Beny! Mondanék én valamit. Ne hamarkodj el semmit, nem kellene itt dühöngened! Mert, egy! Az apádék dolga, az nem a te dolgod! Kettő! A bratyód egyáltalán nem pszihopata, talán soha nem is volt az. Most szuperboldog a fiú, mert rátalált az Evelynre. Illetve egymásra találtak. - mondta Kurt.

Beny állt a szobája ajtajában és nézte a jó szándékú barátját.

- Ilyen egyszerű lenne az egész? - kérdezte.

Kurt nevetett, már övé volt a pont, de azért biztatólag vállba vágta a barátját.

- Még ennél is könnyebb! Ja, még valamit! Még van egy nagy változás. Ne ess el, ha látod az Evelynt. Megdicsérni azt szabad, tudod, rettentő egy bombázó lett. - mondta Kurt és mutatta a kezeivel az Evelynen végbement változás mikéntjét.

Mentek lefelé a lépcsőn, a csillárok már égtek a nappaliban. Lépteik neszét felfogta a lépcső szőnyege. Evelyn látta meg Benyt először. Futott eléje.

- Hello, tesókám! - mondta ujjongva és a nyakába ugrott.

Meera nagy zavarban állt a terem másik oldalán. Szeretett volna jó messzire lenni innen.

- Magunkkal hoztuk a Meerat erővel, mert hogy ő nem akart jönni semmi áron. - mondta Evelyn, gyorsan túl akart esni a problémás ponton.

Meera is odalépett hozzájuk és reménykedve nézett Benyre.

- Most már tudod, hogy kik vagyunk! Nem nagy baj, vagy? - kérdezte a lányt. - Igen, a kis építész fia, vagy az építész kisfia vagyok! Na, mindegy!

Meera megölelte a fiút, nem akart ő egy szót sem szólni. Randy lépett oda hozzájuk.

- Beny, te kiesel a gatyádból! - nevetett.

Evelyn megfogta Meera kezét és húzta kifelé a konyhába.

- Éhesen nem mehettek sehová! - mondta neki.

Csináltak pár szendvicset, kakaót melegítettek és bekiáltottak a fiúknak a nappaliba. Beny sietve evett, többször az órájára nézett.

- Srácok, milyen állapotban van a kocsim? Úgy értem nagyon mocskos? - kérdezte.

- Hát elég trágya, igaz? - nézett körbe Randy.

- Mentek ti a nőddel valahová? - kérdezte Beny röhögve a bátyját.

- Nem, sehová sem megyünk. Már organizáltam magunknak egy programot estére, itthon. - mondta Randy.

- Elvihetem az Opelt? - kérdezte Beny a száját törölgetve.

- Persze öcskös! Vigyed! De azt ne várd, hogy lemossuk a kocsidat. - mondta Randy.

- Pedig mennyire szerettetek autót mosni az Evelynnel. - emlékezett vissza Kurt a régi időkre.

Meera is kész volt a gyors vacsorával és készülődtek a Benyvel. Bátortalanul odalépett Randyhez és egy puszival elbúcsúzott tőle.

- Kurt, te nem jössz a klubba? - kérdezte Beny.

- Nem, én maradok egy kicsit és idegesítem a bátyádékat. - nevetett Kurt.

Mindannyian kimentek a parkba, meleg este volt. Beny felnyitotta az Opel ajtaját és besegítette Meerat a kocsiba.

A lány elhelyezkedett a mély ülésen, a derékig érő, egyenes, fekete haját nehezen kiszabadította a háta mögül és az ölébe ejtette. Evelyn odalépett a kocsi mellé és lehajolt Meerához.

- A koncert után várunk benneteket haza. - mondta és megpuszilta a lányt.

Reggel 7 órakor Dorothy és Adam érkeztek a fekete Cadillackel. Rose már fennvolt. Kiment az érkezők elé a parkba. Adam fekete öltönyben volt, sötétbordó nyakkendővel. Dorothy szürke kosztümöt viselt. Rose bevezette őket a házba.

- Jöttünk a kislányért! - mondta Dorothy.

Rose tegnap este el is felejtette, hogy a lánynak szinte semmilyen számbajöhető ruhája sincs. Arról tudott, hogy a nyaraláskor sok ruhát vásárolt, de azok csak nyári divatruhák lehettek. Dorothy ennél tovább látott. Mikor a lány este nem érkezett haza, ő tudta, hogy mi a teendő. 6 órakor felkeltek a férjével és felkészültek egy hosszú napra, mert ki tudja, hogy meddig lesz elfoglalva Evelyn az irodájában.

- Keltem a gyereket! - mondta Rose.

Mikor jött vissza, Evelyn borzas hajjal követte és odafutott Dorothyhoz, hogy üdvözölje.

- Kicsikém 15 perced van, hogy kész légy. 9-kor nyitnak a butikok és nekünk ott kell lenni, mert nem lenne szép, ha elkésnél. Az Ivant nem hozhatod zavarba.

Evelyn hirtelen megivott egy sűrű gyümölcslevet és kenyér nélkül bekapott két gépsonkát. Futólag intett a felnőttek felé és aztán eltűnt egy rövid időre. Roseék nem beszélgettek még tíz perce sem, mikor jött a lány, haját könnyű kontyba tűzte három színes tűvel.

- Mehetünk! - mondta.

Mr. Ivan Bonafortuna nem volt ideges. Az iroda több tucat alkalmazottja annál inkább. Majdnem mindenki ismerte Evelyn Fabrust, mert igen sokszor volt már bent az irodában, mégis ez a látogatás nagy fontosságú. Az iskolából kikerült tulajdonos jön ma átvenni a birodalmának egy fontos részét. Ahogy azt Mr. Bonafortuna hangsúlyozta. Hosszas készülődés előzte meg ezt a napot. Külön cég készítette a luftballonokból álló dekorációt, lampionok csüngtek mindenfelé. Óriási betűk üdvözlete harsogta a fejek fölött: Isten hozott Miss. Evelyn!

Adam Kolos befordult a mélygarázsba és elfoglalta a "Fabrus 1" feliratú helyet. A férfi kiszállt és kinyitotta Evelynnek az ajtót. Majd Dorothynak segített kiszállni.

- Gyere, kis főnököm! - mondta és belekarolt Evelynbe.

- Ugyan Adam! Ezt ne csináld velem, mert én erre nem vagyok berendezkedve! Nekem ti az Adam meg a Dorothy vagytok, amíg csak élek! - mondta a lány és megpuszilta az öreg férfit.

Adam előre lépett és kinyitotta a liftajtót Evelyn előtt. Ezt a liftet senki sem használhatta a Fabrus családon kívül. Adam benyomta a 17-es gombot, a lift enyhe gyorsulással elindult. Evelyn a füstszínű talpigtükörben végignézte a ruházatát. Kifogástalan kávébarna, selyem kiskosztümje hosszas válogatás eredménye volt. a térdéig ért és jó szűk volt. Ebből nem engedett. Hiába próbálta Dorothy valami lezserebb fazonra rábeszélni.

- Nem Dorothy! A színben hagytam magam befolyásolni, de az alakomra ez az előnyösebb! - érvelt a lány a butikban.

Dorothy csóválta a fejét, de 100%-osan igazat adott a lánynak. Örömmel nézte, ahogy Evelyn megelégedéssel fordult körbe a tükör előtt. A vastag ajtó szinte nesztelenül kinyílt a 17. emeleten.

Ivan Bonafortuna már várta őket, hosszú percek óta. Adam maga elé tessékelte Evelynt és aztán ő is kilépett a feleségével a liftből. Ivan az öreg barát, nagy erőfeszítéssel nyelte vissza a kikívánkozó füttyentését. Ő annál komolyabb ember, hogy fiatal nők miatt füttyentsen.

- Ami gyönyörű, az gyönyörű! Elmélkedni nem tilos. -  gondolta.

Evelyn kedvesen megpuszilta az öreg barátját.

- Ivan, így gondoltad a "nem iskolás" Evelyn Fabrust? - kérdezte.

- Kicsikém, büszkék lehetünk rád! - mondta az öreg ügyvéd könnyes szemmel.

Az ismerkedés az iroda alkalmazottaival, több óráig elhúzódott. Ivan boldogan terelgette Evelynt a felsorakozott nők és férfiak előtt körbe-körbe. Gyakran lekapta a szemüvegét és törölgette a zsebkendőjével. Hálát adott a sorsnak, amiért ezt a napot megérhette. Az ő kedvencének a lánya van itt most és az örökébe léphet. Bárcsak Mick is itt lehetne, meg Elenor is, az az áldott jó lélek. Gondolatai annyira lefoglalták, hogy lépésekkel lemaradt a tovább lépdelő Evelyn mögött. A lány kissé zavartan nézett vissza az öreg ügyvédre.

- Igen kedvesem, jövök! - mondta és lekapta megint a szemüvegét.

Halk, csendülő hang adta hírül, hogy lift érkezett a 17-re. Mindenki önkéntelenül arra fordult. A fényes fémajtó mögül Damien Curtis lépett ki mosolyogva.

- Óh, Damien! - kiáltotta Evelyn és röpült a férfi felé.

Ivan egy kicsit csóválta a fejét. Idáig olyan jól hozta Evelyn a tulajdonos szerepét. Kellően magabiztos volt, majdnem felnőtt. De most egy gyerek Evelyn szaladt a rég nem látott barát felé. A lány már akarta kérdezni Ivantól, hogy hol van a Damien, de nem volt három másodpercnyi szünet erre. És most itt van.

A férfi már kora reggel óta úton volt. Egy fontos cégügyet kellett elintéznie személyesen. Az ügy nem tűrt halasztást. De az ügyvéd mindent elkövetett, hogy még a megfelelő időben a főirodaházban legyen.

A mai nap egy nagyon fontos nap egy nagy pénzügyi birodalom életében. Az iskolából kikerült Evelyn Fabrusnak meg kell ismerkednie a saját vagyonával és az azzal járó felelősséggel is. Ivan Bonafortuna erőset köszörült a torkán, jelezve valamit és elindult az irodája felé. Evelyn belekarolt Damienbe és nevetve mentek az öreg után.

- Evelyn kedves! Ez az asztal téged vár már tizenhárom éve. Ülj mögé és készítsd fel a lelked és az eszed az elkövetkező feladatokra! Először nagy segítségre lesz szükséged. De mi itt vagyunk, mint eddig is! - mondta Ivan és az iroda legnagyobb asztalához vezette a lányt.

- Ivan, megijesztesz, ha ilyen komolyan beszélsz! - mondta Evelyn.

- Az igen jó! Mert az egészséges félelemérzet az üzleti élet egyik fontos kelléke. a túlzott hazárdírozást hívatott féken tartani. - válaszolta Ivan.

Evelyn ült a gurulós széken, könnyedén az asztalra támaszkodott. Nézte a csillogó üvegasztalon a kevés irodai tárgyat, és egy márványkeretben a meghalt szeretteinek a képét. Bármennyire is szeretett volna odafigyelni az öreg ügyvéd szavaira, nem sikerült. Gyermekéveinek emlékei rohantak rá. Hosszú másodpercekig csak az elfelejtett hangfoszlányok után kutatott az emlékezetében. Ivan látta a lány szemében a szomorúságot azonnal, de számolt ezzel. Nem volt elkerülhető a visszaemlékezés ezen a napon. Damiennel együtt a nagy faliszekrényhez léptek és elővettek pár nagy kartotékrendezőt. Leültek egy alacsony dohányzó asztalhoz és a papírokkal foglalták el magukat.

Pár perc múlva Evelyn halkan megszólalt.

- Ivan, kész vagyok, hogy meghallgassalak benneteket!

Az öreg ügyvéd és a társa megkönnyebbülten néztek össze.

- Még mielőtt bármit is elkezdenénk, egy kicsit szeretnénk hallani valamit a te elképzeléseidről, a jövőddel kapcsolatosan. Mert, hogy a kollégiumot befejezted, az még nem minden! - mondta Damien.

Evelyn rendezte a gondolatait és a legőszintébb választ adta.

- Én nem szándékozom továbbtanulni, ha erre vagytok kíváncsiak! Nem azért, mert buta lennék, hisz tudjátok az eredményeimet. De valahogy nincs hozzá meg az ambícióm. Semmihez sincs a sporton kívül, de tornatanár csak nem akarok lenni?! És ami a legfontosabb, nekem programom van az elkövetkezendő húsz-harminc évre!

Ivan kíváncsian húzta össze a bozontos szemöldökét.

- Ivan, nevezd akárminek, de én kimondom! Hála Istennek, megengedhetem magamnak, hogy anyagi gondoktól mentessen éljek és szerethessek valakit. És én élek is ezzel a lehetőséggel. A Randyvel megszerettük egymást és ez az elmúlt nyár a kezembe adta a jövőm térképét. hát ez az én elképzelésem az életről. Megpróbálom felfogni a rám háruló felelősségeket, de rögtön vissza is adom a kormányrudat a kezetekbe. Jobban nem kell vezetni egy céget, mint ahogy ti ketten vezetitek. - folytatta Evelyn.

Az őszinte beszéd nagyon tetszett Ivannak. Tudta, hogy Evelyn egy karakter, de akkor is, ő mindig ilyen nyílt szavakra vágyott ettől a lánytól. Próbált szigorúan beszélni a lánnyal, de a szíve tele volt örömmel. Damien segítségével beszámolt a lánynak a cégei történetéről. Attól a naptól, amikor az irányítást ő végképp átvette. Kíméletesen bombázta a lányt a számok halmazával. 1 órakor, egy kis pihenő gyanánt felmentek a felhőkarcoló tetején lévő vendéglőbe és egy jó kiadós ebédet rendeltek. Evelyn csak hallgatta a két férfit. Nem kérdezgetett feleslegesen semmit, nem akart túl okosnak látszani. Lesz még sok ideje megemészteni a hallottakat. sok mindent felfogott az első pillanatokban. Ami tiszta matematika volt csak, a tartozik-követel vonatkozású dolgok, nem okoztak különösebb problémát. A jogi dolgoknál eléggé a sarokban érezte magát. Ivan Bonafortuna, inkább mint régi barát beszélt, a hivatalos nyelvet kerülte, ahol lehetett. Mégis Evelyn feje zúgott a kora délutáni órákra.

- Nos, kislányom, mi a véleményed a hallottakról? - kérdezte az öreg.

- Ivan, én csak azt tudom mondani, hogy ti hősök vagytok, ezzel a küszködéssel a dolgaim körül! - mondta Evelyn az öreg ügyvédet megölelve.

Nagy puszit adott Ivannak.

- Hohó! Ezzel itt nem intézel el semmit! - hőkölt vissza az ügyvéd.

Damien hangosan felnevetett látva az öreg lángvörös arcát.

- Mivel te közölted velem, illetve velünk az elkövetkezendő harminc éved programját, hát én is szeretnék adni neked valami programot, nehogy hamar egymásra unjatok a Randyvel. Szóval, bármennyire is meg vagy velünk elégedve, elvárjuk tőled, hogy minden pénteken 12 órakor itt megjelenj és a heti történésekről tudomást végy! És itt nincs pardon kislányom, mert ezt én személyesen fogom ellenőrizni. Igen? - közölte Ivan a megfellebbezhetetlen elképzelését.

Evelynt is elkapta a nevethetnék, az öreg ügyvéd megint lekapta a szemüvegét és hangosan köszörülte a torkát.

- Oké Ivan! És majd harminc év múlva, ha addigra benő a fejem lágya, akkor újabb napot jelölsz ki a számomra, nehogy a pénteki programot megunhassam! - mondta Evelyn.

- Úgy legyen, kislányom! - válaszolta Ivan.

Felvette a telefont és a titkár és a titkárságot hívta.

- Miss! Szóljon Mr. Kolosnak, hogy Miss. Fabrus indulni szeretne haza!

Percek múltával kopogtak az ajtón és Adam lépett be a feleségével.

- Ugye Mr. Ivan, nem nagyon dolgoztatta meg a kislányt első napon? - kérdezte Dorothy.

- De bizony! Dorothy kedves, a csecsemőévek elmúltak, arra kell gondolnunk, mi lesz ha mi nem leszünk?! - válaszolta az öreg ügyvéd és megpaskolta Dorothy búcsúzásra nyújtott kezét.

Evelyn a nagy íróasztalán lévő mikrofont felvette és megnyomott egy gombot.

- Kedves kollégák, Evelyn Fabrus vagyok és a viszontlátásra! - szólt bele a készülékbe.

Követte Adamat és Dorothyt, az irodisták mosolyogva intettek búcsút.

Szeptember 29.

" ... ez a nap rendkívül jól sikerült. Ezt joggal írhatom éjjel 11 órakor, probléma csak nem adódik addig, amíg ezt a lapot befejezem." - írta Randy.

Visszalapozott a könyvecskében, 22-nél megállt.

- Igen, ezen a napon hozakodott elő Evelyn a nagy tervvel. - mondta magának a fiú és újból írt a megkezdett sorok alá.

" ... az Ivan magán kívül volt az örömtől, amikor a szálloda busza megérkezett velünk a hotelhoz. Evelyn ott maradt a Dombrowskyéknál a Viviannal, Roberttel és a nagyszüleivel. A cselédek fogadták őket. Mr. Dombrowsky még nem érkezett haza. Valahogy másnap délelőttre várható az érkezése. Evelyn egy teljes emeletet foglaltatott le a hotelban az esküvőre érkezők számára."

 *  *  *

Gyorsan három kis csillaggal egyfajta szünetet jelölt az események között, illetve az időrendiség megbomlása miatt nem volt jobb ötlete.

" A High Star hotel reprezentatív busza korán előállt. Felvettük a Dorothyt és az Adamet. A Beny már tegnap este áthozta Meerat, hogy egy jelentős kitérőt megspóroljunk a buszsofőrnek. A nagy forgalom ellenére elég jól haladtunk, már 11 órakor kint voltunk a belföldi repülőtéren. Ivan Kurtot és Helent hozta és Damiennel vitette el a kocsiját. A 30 személyes Dornier már bent állt a repülőtéren. Evelyn mesteri szervezéseképpen Miss. Green, Mrs. Thornton, Mr. Kagutshi, a japán edző és a boldog Jean Block már a fedélzeten voltak. A meghívók Vivian Dombrowsky esküvőjére időben ki voltak küldve az egyéb információkkal egyetemben. Mindenki elfoglalta a helyét a gépen és elindultak Dallasba. Vivianék csak délután érkeztek Hawaiiból. Dallasban felvettük őket és onnan repültünk tovább Port Arthurba. A szálloda le volt rendezve az többi fontos dolog megorganizálva. A busz a rendelkezésünkre volt bocsátva, akár több napra is. Evelyn kitett magáért. Nos, az Ivan ettől volt megrogyva. Persze én  is büszke voltam a lányra. Már alig várom, hogy a mi esküvőnket bonyolítsa, majd karácsonykor. Ilyen frappánsan!"

Randy az asztalra ejtette a tollát és elnyomott egy ásítást. Becsukta a naplóját és elment zuhanyozni.

Másnap az egész vendégsereg a Dombrowsky háznál jött össze az óriási átriumban. Evelynt a Hawaiiból érkezett nagyszülei sokáig nem engedték ki a kezük közül. Kathy Fabrus többször gondolt arra, hogy vissza kellene költözniük Hawaiiból, mert unokájuk mosolya mindenáldozatot megér. Nézte a lányt, ahogy beszélt, mozgott. Sokszor a fia szemét vélte felfedezni egy-egy mosolyban. Evelyn, mint a szél járt a sok vendég között. Miss. Greennel sokat beszélgetett. A vénkisasszony szemmel láthatóan élvezte a társaságát. Mrs. Thornton húsz éve nem látta ilyen vidámnak a kézimunkát oktató kollégáját.

- Annak is örülök, hogy a Jean Blockot is meghívtátok. Azok a szép évek nem múlhatnak el nyomtalanul. A tizenkét év titeket valamilyen formában örökre összeköt. - mondta Miss. Green.

A Dombrowsky ház szolgálói italokat hordtak szét. Mosoly volt az arcukon, ahogy a tálcával a tenyerükön ügyesen mozogtak a kis csoportokban álló társaságok között. A házvezetőnő a karzatról figyelte, hogy hogyan mozog a két újonnan felvett néger nő. rossz ember lévén próbált valami hibát felfedezni a ruházatukon, vagy a mozgásukban. Minden áron éreztetni akarta velük az alárendelt szerepüket. Nézte őket, de semmi kivetnivalót nem talált. Nem tudta, hogy Mr. Dombrowsky egy ügynökségen keresztül vette fel a két lányt. Profik voltak a vendéglátó iparban, jó referenciával küldték ki őket erre az esküvői munkára.

Vivian szaladt körbe és összeszedte a fiatalokat. Egy oldalsó földszinti szobában újból megbeszélték a templomban várható dolgokat.

- Akkor nincs ellenvetés! Randy a Robert tanúja a Beny meg az enyém. Oké! És a nyoszolyólány te leszel az Evelynnel! - szólt oda Meeranak. - Lehetne a Jean is, de én itt egy szuper családi dolgot akarok! Ugye jó így Meera?!

A fekete lány zavartan kérdezte.

- Biztos, hogy így akarod?

Beny felé nézett, maga sem tudta, hogy miért, de a fiú szemével biztatón hunyorított felé.

- Meera, ne bolondozz! Nem volt kötelező számomra, hogy megkérjelek! De az kötelező, hogy elfogadd a meghívásomat erre a dologra! - hadarta Vivian és majdnem durván magához rántotta a lányt. Nevetett.

Meera számára mégis Beny mosolya volt a végső indíték.

- Gyufafejű! Ne pánikolj, minden hajszínnel képviseltetjük magunkat az esküvődön! Rajtunk nem fog múlni a boldogságod. - mondta Beny és húzta ki maga után Meerat a nagy társaság közé.

Időközben megérkezett Mr. Dombrowsky és bemutatkozott mindenkinek a karzatra felmenve. Kellemes szórakozást kívánt mindenkinek és aztán a szobájába ment. Sokáig nem jelentkezett, nem szerette a ráerőltetett társaságot.  Örült lánya házasságának, legalább megszabadul az apai teendőktől végleg. Ezt a napot átvészeli valahogy. Az esti italozások után még a holnapi napot is el lehet felejteni egy hosszú alvásra hivatkozva. aztán majd talál valamilyen ürügyet, hogy leléphessen.

Kopogtak a szobája ajtaján. Bosszúsan legyintett, de kinyitotta az ajtót. Látva a mosolygó idősebb Fabrusékat, egyből tudta, hogy odavan az egész napja.

- Hello Joseph, úgy voltunk a feleségemmel, hogy elcsípünk egy kis beszélgetésre. - nevetett Vincent Fabrus.

A felesége helyeslően bólogatott.

- Nahát, ezt jól tettétek! Magam is épp menni akartam ki a társasághoz! - hazudta Mr. Dombrowsky.

A férfi csak most tudott meg mindent az esküvő tervezett lefolyásáról, Kathie Fabrus elcsukló hangon mesélt a következő órák várható eseményeiről. Hagyta az idős asszonyt beszélni. Néha hangosan nevetve közbeszólt.

- Nahát, ez nagyszerű! ... Ők aztán egymásra találtak! Hát igen!

Őt vád nem érhette, ő társalgott a leendő férj szüleivel.

Rövid idő múlva a kislánya vidám hangja hallatszott a karzatról.

- Kedves vendégek, ha nem akarjátok, hogy lekéssem a saját esküvőmet, akkor fáradjatok mindannyian a buszhoz. Fél óra múlva Mrs. Fabrus kívánok lenni! Ha van valakinek ellenvetése, akkor az most szóljon, vagy maradjon örökre csendben!

Lassan szállingózni kezdtek az emberek a kijárat felé. Óriási, kedves hangzavar töltötte be a buszt. A rövid út alatt a sofőrre is átragadt a jókedv, oldalvást pillantva kacsingatott az ünneplőkre.

A kicsi templomban az első padsorokban elhelyezkedtek a vendégek. Evelyn és Meera az oltárhoz vezető lépcső két oldalán állt. Majdnem középütt állt Robert, Randyvel váltott pár szót. A pap nagyon lassan jött a sekrestye felől. Egy orgona hangja úrrá lett a vendégek suttogó hangján. A résztvevők hátrafordulva figyeltek a bejárat irányába. A kintről beszűrődő fény keretbe foglalta a két embert, apát és lányát. Vivian dühös kézmozdulatokkal valamit magyarázott.

- Apa! Hogy mersz ilyen szemétséggel előhozakodni az esküvőmön?! És egyáltalán! Te, a lengyel zsidók leszármazottja, te beszélsz itt megszégyenítésről?! Ki előtt vagy megszégyenítve? He? Hol van egy barátod a vendégek között, van egyáltalán egy barátod is? Mert annak a fekete lánynak itt mindenki a barátja! És engem, a negyedzsidót, minden feltétel nélkül elfogadott barátjának!

A templom orgonája már másodszor kezdett bele a Nászindulóba, a pap kicsit értetlenül állt.

- Apa, most az egyszer legyél normális! Ezt a napomat nem teheted tönkre! - sziszegte Vivian.

Forrt a lányban az indulat, de próbálta fékezni magát. Imádta az apját, a lehetetlen karaktere ellenére. Neki ő volt az egyetlen, általa ismert élő rokona, nagyon ragaszkodott hozzá. Mindent megadott volna, pár boldogan együtt töltött napért. Pedig már abban a pillanatban tudta, hogy az apja még az est folyamán lelép. Joseph Dombrowsky senkitől nem tűr el kioktatást.

- Apa gyere! Minimum hazudd, hogy örülsz a boldogságomnak! - kérte Vivian és gyengéden húzta maga után a férfit.

Október 2.

"Késő éjjel érkeztünk haza. Evelyn már lepihent, kifárasztotta az izgalom. Ugye, ő napokon át megállás nélkül intézkedett, a felvállalt munkát maradéktalanul el akarta intézni. És nem elég, hogy Port Arthurban végigrohanta az esküvőt, meg az utána következő napot, már a dallasi úton megint serénykedett. A nagyanyját, nagyapját készítette fel a mi, karácsonyra tervezett esküvőnkre. Mrs. Fabrus végigsírta az utat, nem akart elszakadni az unokájától. Evelyn felkísérte őket a váróba. Több, mint egy órát búcsúzkodtak. Evelyn nem is jött vissza a gépünkhöz, amíg a Jumbo fel nem emelkedett a szeretteivel Hawaii felé. Aztán Readingben letettük a tanáraikat és a Jeant. A High Star buszát a repülőtérre rendelte telefonon. Mikor hazaértünk, volt meglepetés. A házban mindenhol égett a villany. Apuék érkeztek meg. Rose azzal az ötlettel állt elő, hogy ő kívánja bejelenteni az esküvőnkről az örömhírt. A busz ott állt a parkban és Rose erősködött, hogy addig senki nem hagyhatja el a buszt, amíg bele nem egyezünk a kérésébe. Olyan aranyos volt Rose, olyan izgatott, nem tudtunk ellenkezni vele. Bevonultunk mindannyian a házba. Apa sietett elénk. Evelynt ölelgette nagyon. Azért boldog volt, hogy Evelyn újból itthon van. Sophie különös grimasszal az arcán állt a háttérben, mint aki épp mondani készül valamit. Az örömteli hangulat pillanatok alatt medret váltott. Evelyn gyanútlanul megkérdezte apát, hogy miért nem jöttek hamarabb haza, hogy a Vivian esküvőjére eljöttek volna. szegény apám a Sophiera nézett és keresett volna valami kézzel fogható kifogást, de nem jutott szóhoz, mert Beny közbeszólt.

- Kérdezd a Sophiet, annak mindig van valami jó magyarázata!

A hangulat szikrát vetett. Sophie kikelt magából, mindenfajta taknyosnak elhordta Benyt.

- Nekem te tisztelettel tartozol! - kiabálta.

Beny visszavágott neki azonnal.

- Neked senki, semmivel sem tartozik ebben a házban!

Az öcskös az apánkra nézett, de semmi segítséget sem kapott tőle. Szó nélkül felállt és bevágta az ajtót maga után. Szegény Meera lesz megijedve, alig két órája szállt ki a buszból. Egy mosolygós Benytől búcsúzott el és most egy felbőszült fiú megy hozzá, ha az öcskös egyáltalán odamegy hozzá.

Sokáig néma csend volt. Rose úgy gondolta, hogy javít a fagyos légkörön. Előhozakodott a mi dolgunkkal. Szorongatta apánk kezét, ahogy elmesélt mindent. Én nem tudtam hová bújni, nem tudtam menekülni Sophie gyűlölettől izzó pillantásai elől. Szerencsémre az ő idegei mondták fel a szolgálatot. Fáradtságra hivatkozott apámnál és elment aludni. Ahogy kilépett a hallból, apánk örömmel ölelt meg bennünket. Nem akarta elhinni a hallottakat, újból és újból el kellett mesélni az egész történetet a kollégium elhagyásától a mai estig. Mint egy felszabadult ember a családja körében, olyan volt az apám. Már ki tudja mióta nem látta őt így ember? sokáig beszélgettünk és mielőtt nyugovóra tértünk volna, apa még egyszer elkapott és arra kért, hogy hozzuk haza a Benyt. Megígértem neki, bár tudtam, illetve éreztem, hogy Beny megint sokáig nem fog hazatérni. Én is eldöntöttem, hogy a Fabrus villában fogok élni Evelynnel, nem kívánom a Sophie gyűlölködő arcát nézni. Nem, egy percig sem vagyok rá kíváncsi!"

Másnap a reggelinél Randy diplomatikusan felöltöztetve a mondanivalóját meggyőzte Bent, hogy miért is akar a Fabrus villában élni. Csak hárman voltak az asztalnál, Evelyn, Ben és a fia. Rose nesztelenül járt az asztal körül.

- Igazad van kisfiam, ez egy szép dolog, hogy gondoltok a Dorothyra és az Adamre. Ők aztán fognak örülni ennek a hírnek! - mondta Ben. - Úgyis átugrunk egymáshoz nap, mint nap! Hol ti, hol mi!

Az apa könnyen ígért bármit, Sophie, az állandó erős kontrollja még aludt. Nem tudta megbolygatni Ben elhatározásait a szigorú pillantásaival.

Aztán hetek múltak el és jobbára, ha Ben látni akarta a gyerekeit, maga ment át a Fabrus villába. Miután Sophie Meerat megsértette egy alkalommal, Beny a lehető legdurvább hangon kioktatta a nőt. A parázs vita az apja fülehallatára hangzott el.

- Jó lenne, ha felfognád, hogy ki, kicsoda? Mert csak annyit mondok neked, hogy felesége még lehet másik az apánknak, de gyereke nem nagyon! - ordította Beny teljes torokból.

A Fabrus villában elvoltak a fiatalok. Dorothy és Adam szabadságot kapott az Evelyntől és akarták vagy sem, kedves erőszakkal feltették őket egy Európába menő gépre. A hűséges házvezetőék még nem voltak soha látogatóban az elhagyott hazájukban. Evelyn újból elemében volt. Megszervezte az idős házaspárnak az egész útját. Egy dolog volt csak fontos, hogy december 22-én érjenek vissza, mert az esküvő nélkülük nem zajlódhat le.

Evelyn és Meera nagyon közel kerültek egymáshoz, sokat dolgoztak a nagy villában, a majdnem mindig otthon lévő Benyt körberajongták. A fiú nem kívánt semmivel sem foglalkozni, megcsömörlött mindentől, a kis családi közösség volt az, amit értékelni tudott. Randy megpróbált mindent, hogy öccse életkedvét visszahozza, de meddő vállalkozás volt. Az évek óta beszerzett sebekre nem volt gyógyszer. Vagy ha volt, akkor az a minden esti családi-baráti együttlét volt. Beny ilyenkor szótlanul ült a nappali kandallójánál és figyelte hármukat, amint játszották a römit. Meera nézett oda a partik közben a szerelmére, aki csak a szemével intett neki.

- Játssz csak tovább!

Kevésszer tűnt el a fiú. a Kurtot hívta azokon a napokon. Régóta nem szedett már semmiféle szert a gyenge piruláin kívül. Csak igen ritkán gondolt a régi kapcsolataira. Kurt figyelmeztette, hogy Dan mit üzent neki, de a fiú makacs volt és nem hitte, hogy bármi baj is érhetné a "kopasz törpe" miatt.

December közepén már újból rendszeresen járt a Citybe. Esténként zavaros szemekkel tért haza. Meera éjszakákat sírt és könyörgött neki. Randy nagyon aggódott az öccséért, elhatározta, hogy apjukkal beszél az ügyről. Nem lehetséges agyonhallgatással megoldásra várni. Egy pénteki napon, az egyetemről hazamenet hívta Evelynt az irodájában.

- Halló kedves! Elmegyek apához, beszélnem kell vele a Benyről! Ha végeztél a munkáddal az Ivannal, kanyarodj oda apáékhoz.

- Oké Randy, legkésőbb 5 órakor ott leszek, nagyon fogok igyekezni. - hallatszott a lány hangja a készülékből.

Randy pár gondolatot próbált megfogalmazni, hogy veszi majd rá az apját, hogy a teljes hétvégét a Fabrus villában töltse velük. Evelyn jelenléte nagyon nagy segítség lesz. A lány még a mai napig az apja kedvence. lehetetlent nem tud kérni Evelyn a Bentől. Hívta a Taylor villát azonnal. De nem vették fel a telefont. Másodszor nyomkodta a készülék gombjait, mikor eszébe jutott, hogy a Roseék a heti nagy bevásárlást intézik ilyenkor és csak késő este szoktak hazaérni Raymonddal.

3 óra volt, ahogy behajtott a villájuk parkjába. Az óriási parkban az olvadó hó, szakadozott párnákként takarta a színevesztett füvet. A tetőcsatornából állandó, finom csobogás hallatszott. Kellemes, fagymentes este ígérkezett. Randy csak a vastag jackiében volt, a vastag sálját az Opelban hagyta. Sokáig babrált a kulccsal a zárban. A hallban Sophie lépett elé.

- Szerbusz! - mondta Randy. - az apa itthon van?

- Nincs! - válaszolt Sophie kelletlenül.

Mivel a fiú nem szólt semmit, az asszony ideges lett. A megbántott szerepet nem lehet eljátszani érdektelen közönség előtt.

- És nem is jön haza késő estig. - mondta hangosan, mert Randy elindult felfelé a lépcsőn a szobájába.

- Megvárom, beszélni akarok vele! - válaszolt vissza Randy hátra sem fordulva.

Sophie rég várt az alkalomra, hogy kettesben legyen a Randyvel. Az alkalom itt volt és a fiú semmibe sem veszi őt.

- Várj Randy! - kiáltott a fiú után, de az ment a szobájába és becsukta maga után az ajtót.

Sophie belökte az ajtót és bevágta maga mögött.

Randy felült a kanapéjára és a hátát a falnak vetette.

- Mire játsszátok ti itt a fölényest velem, mi? - kérdezte Sophie.

Randy egyenesen a nő szemébe nézett, de nem válaszolt, ő már rég elvesztette a fonalat, ami a Sophieval összekötötte. A nőben forrt az indulat, ölni tudott volna. Rájött, hogy nem talál meghallgatásra. Veszélyes csend feszült a levegőben hosszú pillanatokig. A nő teljesen elvesztette az idegeit, de hangját visszafogta. Követelte Randytől a magyarázatot az elmúlt időkre visszamenőleg.

- Mi van, nem találtad meg a kulcsodat? - kérdezte Randy sértő hangsúllyal, arra gondolva, előbb megszabadul a nőtől.

- Velem te ne fölényeskedj, mert megbánod! Azt hiszed, hogy meggyalázhat mindegyikőtök? A kezemben vagytok mindannyian, nehogy én kezdjek fölényeskedni! - mondta Sophie.

- Ha elmondtad az összes mocskosságaidat, akkor nyugodtan elhúzhatsz! - válaszolt Randy.

Sophie odaugrott a fiúhoz és teljes erőből megrázta. Randy hagyta a nőt tombolni, semmi indulatot nem érzett, olyan volt, mintha egy halottal lett volna egy szobában.

- A kezemben vagytok! - sziszegte Sophie.

- Úgy látszik, hogy te nem tudod, hogy miről beszél neked a Beny már időtlen idők óta. Csak őrá figyelj és felébredsz! - nevetett Randy gúnyosan.

- A Beny?! Az a taknyos már kivan végezve, és most ti jöttök, mert engem a "nagy Taylorok" sem kezelhetnek úgy, mint valami szart! Csak azt kell mondanom az apádnak, hogy a szeretőm voltál és nektek is végetek van! - vágta Randy arcába a szavalat közvetlen közelről.

A fiú most megijedt, ez a nő egy gátlástalan féreg lett. Valami jó ellenérvet keresett. A Sophie csak nem akarja eldobni magától az abszolút jólétet. Próbált magabiztosan beszélni.

- Te csak blöffölsz, szereted te annyira a Mrs. Taylor szerepet, hogy nem jártatod a szádat. - mondta.

Sophie egyre dühösebb lett és minden áron gyötörni akarta a fiút.

- Most persze te azt hiszed, hogy kivetted az adukat a kezemből? Mi? Te szuperokos! Igazad van! Nem az apáddal kell nekem foglalkoznom, ő egy senki, egy tehetetlen báb! Őt senki sem tudja már megbántani. De téged akkor is a kezembe foglak és nem engedlek ki belőle! Napokkal ezelőtt még az irántad érzett szerelemből mondtam volna ezeket, de ez a megjátszásod és az az idétlen viszonyod az Evelynnel átformálta a véleményemet! ezek után csak a nőddel kell egy kicsit elbeszélgetnem és akkor majd örülsz, ha megtérhetsz hozzám! Igen, ez a megoldás! Ne félj, az esküvődig hallgatok, majd akkor mondom meg neki, hogy a szeretőd vagyok! Igen, azt, hogy vagyok! - mondta a nő és még folytatta volna tovább, de Randy felugrott és teljes erővel az arcába vágott.

- Itt van a határ! - ordította magából kikelve.

Sophie megtántorodott, de újból a fiú elé állt és mosolygott.

- Tudod, hogy megteszem! És félsz és mindent megígérsz nekem, de én kegyes leszek hozzád, mert mától fogva újból szeretned kell a hallgatásomért! - mondta Sophie a rég nem hallott flamand nyelven.

Mosolygott és odalépett Randyhez. Megölelte a megsemmisített fiút és szájon csókolta. Randy érezte Sophie vérét, a nő szája erősen vérzett belül. Sophie lehántotta Randyről a bőrjackiét és gombolta ki az ingét. Felizgulva tolta Randyt a kanapé felé. A fiú csodára várt. Arra, hogy felébredjen. annyiszor felébredt már a rémálmaiból. Tűrte, hogy a nő levetkőztesse, rettenetesen fájt a szíve. Legszívesebben meghalt volna a bánattól és a lelkiismeretfurdalástól.

Sophie kibújt az előkötős, gyönyörű otthoni ruhájából és ölelte Randyt újból. Maradéktalanul boldog volt, nem volt más gondolata, csak az, hogy újból együtt lehetett a fiúval. Kockáztatni nem kockáztatott semmit. Semmi sem volt fontosabb Randynél és a fiút hatalmába kerítette. Randyt a félelem gúzsba kötötte, csak feküdt hanyatt a kanapén és hagyta, hogy Sophie, mint valami bábut rángassa. Látta az asszony kéjtől kihevült arcát és imádkozott, hogy mielőbb érjen el az extázisig. Hagyja őt magára, hagyja őt meghalni, mert ezzel a bűnnel nem is akar tovább élni. Sophie most csak a saját örömét hajtotta. Lesz még alkalma arra, hogy Randyt is a mennyországba vigye. Nagyon vigyázott, hogy az élvezete hosszú legyen. Nézte Randyt a félig leeresztett redőny okozta kora délutáni félhomályban.

Egy taxi állt meg a Taylor villa előtt. Evelyn kinyitotta a kis oldalsó vaskaput és belépett a parkba. Sietett végig a díszes kövezeten. Ahogy belépett a házba nagy csend fogadta. Tudta, hogy csak a Sophie lehet otthon. Örült, hogy nem találkozott a nővel, ő is utálta a megváltozott magatartása miatt. Egyenesen Randy szobájához ment, biztos volt benne, hogy szerelme ott van és alszik, mint annyiszor, ha valami várakozási időt akart hasznosan eltölteni.

- Na, fiú! Most álmodban leplek meg! - mondta maga elé.

Már a hosszú emeleti folyosón lábujjhegyen lopakodott végig. Halkan kuncogott. Az ajtó gombját csendesen megcsavarta és benyitott. Sophie Randy fölé hajolva vonaglott a gyönyör tetőfokán.

- Szeretlek Randy és mindig is szerettelek! - zihált a nő.

Evelyn lábát elhagyta a zsibbadt merevség. Káprázó szemekkel kihátrált a szobából és óvatosan behúzta az ajtót. Ment, mint valami alvajáró. A kinti hideg levegő kicsit felrázta. Vékony, nadrágkosztümje alatt a bőre összerándult, erőteljesen végigdörzsölte a karjait. Lehajtott fejjel ment lassan. Fél órán belül így is otthon lesz. majd magára zárja az ajtót és senkit nem enged magához. Egyre lassította a lépteit, pedig fázott. De sokáig akart magában lenni az utcán. Agyát kitöltötte egy gondolat.

- Milyen érdekes is az élet! Ha tíz perccel előbb érkezem, vagy tíz perccel később, soha nem tudom meg ezt a szörnyű dolgot. Miért is hallgattam az Ivanra, aki pont ma kivételesen fél négykor elzavart. Szegény öreg meg akart ajándékozni másfél órával!

Evelyn ment a néptelen utcán, tűsarkú cipőjének hangja makacsul követte. Az utcai lámpák magasról világítottak le rá, árnyéka élesen kirajzolódott a lába köré. Ahogy kiért egy hosszabb járdaszakasz végére, felemelte tekintetét a betonról és körbenézett. Átment az úton, kicsit kilépve, mert egy nagy nyergesvontató kanyarodáshoz készült. A Woolworth hátsó parkolójába igyekezett, mert késése volt az utolsó tonnányi áru kirakodásával. Evelyn nézte a füstöt okádó, karácsonyfaszerűen kivilágított hosszúorrú autót. A sofőr biztos kézzel vezette a gépét a sok parkoló személyautó között. A lány majdnem elért a parkoló végére, mikor szinte véletlenül meglátott egy szürke Toyotát.

- BENY - kiáltotta felé a rendszámtábla.

Az agy egyből kitisztult, a határtalan bánat ellenére. Idegesen körbejárta a sportkocsit. A Beny el kell kapnia. Nem, ő nem akar mondani semmit sem neki, csak fel akarja tartani, akármilyen ürüggyel, nehogy a fiú is hazaérjen "úgymond" időben és valami családi tragédiát okozzon. Beny itt lehet bent az áruházban, minden pillanatban jöhet. Ő addig el sem mozdul erről a helyről. Csapkodta a karjait, mert az este hidegebb lett, topogott a vékonytalpú cipőjében. Autók húztak el mellette, dorombolva fújták az áttetsző füstöt. Hirtelen zajt hallott az épület fala felől. Egy magas, vékony férfit pillantott meg. Kezei ökölbe voltak és figyelt egy földről feltápászkodó egyént, aki a felhalmozott palettákba kapaszkodva lihegett.

- Istenem, a Beny! - ismerte fel Evelyn a tántorgó fiút.

A lány kibújt a körömcipőiből és futott a verekedők irányába. Nesztelen volt és gyors. A férfi akkor vette észre, amikor melléért. Arra sem volt ideje, hogy a kezét felemelje. Evelyn magasra ugorva torkon rúgta. A férfi hörögve megtántorodott és a mellettük álló öreg autónak vágódott. Estében letörte a visszapillantó tükröt, a tartó fém csonkja leszakította a kabátja ujját. Evelyn ott állt felette és várta, hogy feltápászkodjon. Közben egy pillanatra Benyt kereste a tekintetével. A másodpercek töredéke alatt agya rögzített mindent. Itt valami nagy baj történt, amikor a félig alélt Kurtot is meglátta a paletták tövében

A férfi jó verekedő volt, a brutális típusból. Az erőteljes rúgás bár ledöntötte a lábáról, de ennél ő sokkal többet is kibírt. Ellenfelét nem becsülte alá, olyat soha nem tett, most is óvatosan állt fel és csodálkozva nézte a mezítlábas elegáns nőt. Evelyn ekkor rúgta meg másodszor. A férfi megint elesett és a bal csuklóján megsérült, ahogy a földre zuhant. Ezt a rúgást már nem foghatta úgy fel, mint egy jól sikerült véletlent. A nő tudott verekedni, nagyon tudott. A két fiatal fiú gyáván nézte az eseményt, azok meg voltak félemlítve, nem kellett azokkal számolni. A legjobban az zavarta a férfit, hogy a nő jéghideg arccal állt, némán, még egy hang nem hagyta el az ajkát. a férfi időt adott magának, attól nem kellett félnie, hogy a nő megüti, vagy rúgja őt a földön. a tartásán lehetett látni, hogy korrekt küzdővel áll szemben. Ismerve a saját utcai verekedő stílusát arra gondolt, hogy a nő itt fogható meg. Óvatosan közelített a nőhöz, egy testcselt mutatott, de az ellenfele hideg közönnyel nézte, meg sem mozdult. A férfi jobbal ütött, úgy gondolta, hogy ezzel az ütéssel megoldotta a problémát. ahogy az ökle elérte a nő vállát tudta, hogy egy jó ütést vitt be. De mire ezt végiggondolta kapott két ütést a bal szemére. Elöntötte arcát a vér, éles fájdalom jelölte a két hihetetlenül gyors ökölcsapás helyét. Egyensúlyát veszítve két ott álló hordó közé zuhant. Könyökén támaszkodva tartotta fenn magát, nézte ahogy a nő közelebb lépett hozzá. Nagyot kiáltva kirúgott a nő felé, a combját találta el, de semmi erő sem volt már ebben a mozdulatában. Evelyn elkapta a férfi lábát, magasra felrántotta és alulról belerúgott. Aztán a fejét leszorította a hajánál fogva az egyik hordó tetejére. A férfinek fájt mindene, a kín találékonnyá tette. Jobb kezével a hordó tetején álló, mocskos, olajos vízből a nő arcába fröcskölt. Így most meg tudta ütni másodszor őt. Evelyn szeme telelett a szennyes folyadékkal, próbált időt nyerni, amíg visszanyeri a látását, de semmi esélye sem volt. Két erőteljes ütés érte az arcán, azonnal elesett. A földön fekve a karjaival védte a fejét, koncentrált a hangokra. A férfi első rúgását kivédte, anélkül, hogy látott volna valamit, sőt lábait ollóba fogva ledöntötte őt a földre. Akkor felugrott és erősen dörzsölni kezdte a szemét. Az olajos szutyok a szemhéja alá került, mintha vak lett volna. A férfi teljes erőből hasba rúgta Evelynt és a megrogyó lányt ököllel letaglózta.

- Te rohadt ribanc, velem akartál kezdeni? - ordított a férfi.

Kurt, aki előbb tért magához a sokkoló látvány hatására, a férfinek ugrott és el akarta lökni. De az megfordult és kegyetlen pontossággal az arcába vágott. A fiúnak ömlött az orrából a vér, de már semmivel sem törődött. Látta a földön fekvő Evelynt, és látta az újabb rúgáshoz készülődő férfit. Megint ugrott és mint egy bulldog kapaszkodott ellenfelére hátulról szorosan ölelve azt. a férfi éktelen dühvel hátra fejelt a Kurt arcába aztán kiszabadulva a fiú karjaiból nevetve emelte az öklét. Kurt kétségbe esetten, lehajtott fejjel nekiugrott a feléje lépő férfinak és lökött rajta egy nagyot úgy, hogy az, Evelyn eszméletlen testén átbotolva egyensúlyát vesztve nekivágódott újból az autónak. Kurt is elesett és nem volt ereje felállni egy darabig. Csak nézte a férfit. Valami nem stimmelt, amaz furcsa mozdulatokkal kapart a levegőben...

Aztán felfogta, hogy mi történt. A férfi a  visszapillantó csonkjába verte a halántékát, de oly erővel, hogy a koponyacsontja átszakadt és felakasztva tartotta őt.

- Na, ezt jól megcsináltam! - hallotta Kurt Beny hangját.

Nézte a barátját és az eszméletlen Evelynre mutatott.

- Ha az Evelyn nem jön ide valami csoda folytán, akkor mi vagyunk kivégezve! - szögezte le Kurt, véres arcát törölgetve.

Ragacsos volt mindene, haja is összeragadva lógott.

- Gyere vigyük be Evelynt ide a raktárba és hívjunk mentőt! - mondta Benynek.

Óvatosan felemelték a lányt és Beny nagyot rúgott a bezárt ajtóba. Többször megrúgta ismételten a vasajtót, jelezve, hogy be akarnak menni.

- Azt tudod, hogy nagyon nagy a baj? Az a tetű halott, ugye? - kérdezte Kurtot a félelemtől remegve.

A barátja nem tudott felelni, a magas vasajtó éktelen nyikorgással kinyílt és egy raktári dolgozónő ijedten nézett rájuk.

- Azonnal hívni kell a mentőket! - mondta Kurt.

- Igen, igen! Mi történt? - kíváncsiskodott a nő, de ment előre és a falon lógó telefonon megnyomta a mentők beprogramozott gombját.

Bemondta a szupermarket címét és azonnali intézkedést kért. Nézte a két fiatal fiút, akik a óvatosan lefektették Evelynt a liszteszacskók tetejére. több bolti dolgozó jött még oda, halkan beszélgettek, találgatták, mi történhetett. Az egyik kiment az árulerakodó helyre és sikoltozva futott vissza.

- Egy halott van odakint! Szörnyű! Ki kell hívni a rendőrséget!

Beny csendesen odaszólt Kurtnak.

- Én kimegyek a kocsimhoz és felhívom az Ivant.

Egy középkorú férfi eléállt. Vállára tette a kezét.

- Fiam, te innen nem mész ki! - mondta határozott hangon.

- Telefonálnom kell! - mondta Beny, de nem engedték, mert a férfi fontoskodott, kézbe vette az irányítást.

Pár perc múlva megérkezett a mentő sivító szirénákkal és a rendőrség is befutott. Több kocsival érkezhettek, mert a raktárba lépőkön kívül, voltak páran kint is, akik a nyomokat akarták rögzíteni. A vakuk villogtak megállás nélkül villogtak, a parkoló minden négyzetcentimétere meg lett örökítve. Egy rendőr az ambuláns orvossal beszélgetett.

Mindent elkövettek, hogy Evelynt, aki már a hordágyon feküdt, eszméletre térítsék. A kíváncsiskodókat félreterelve kivitték őt a rohamkocsihoz. Két nyomozó a két fiú hallgatta ki külön-külön. A fotós, miután kint kész volt, a raktárban is csinált képeket a környezetről és a fiúkról. A mentőorvos jött vissza a mentőautóból. Egy kis plasztikkártyát adott át a nyomozás vezetőjének.

- Evelyn Fabrus! - olvasta fennhangon a férfi.

Valahonnan ismerte a nevet. Megköszönte a doktornak és az rögtön eltűnt. A sivító hang egyre messzebbről hallatszott.

A Kurtot kikérdező nyomozó előtt lassan összeállt a kép.

- Igen fiam, az jó lesz, ha az ügyvédeteket iderendeljük! Elég meleg a dolog! - mondta és a fiú kezére tette a bilincset.

A fiú hallgatásba burkolódzott és azon imádkozott, hogy a Beny ügyesen nyilatkozzon a "kopasz törpe" fiáról. Nézte barátját a rendőrök erős lámpájának a fényében és szuggerálni próbálta őt. Nagyon sok múlik most ezeken a perceken. Ők nem hibásak semmiért. A férfi, minta az égből pottyant volna elébük a hátsó parkolóban. Két hatalmas rúgással a raktár oldalához terelte a Benyt. Ő már akkor kibökte a Beny megijedt arcán, hogy ismeri a férfit. A srác próbált ellenállni, de reménytelen volt a dolog. Ő is megpróbálta a lehetetlent, odaugorva a dulakodókhoz, oldalról megrúgta a férfit. De az fel sem vette. Viszont kétszer az arcába ütött és percekre elsötétedett előtte a világ. Kurt akkor eszmélt fel újból, mikor Evelyn másodszor ütötte le a támadójukat.

A nyomozó kivett a zsebéből egy nagyon kisméretű telefont és párszor megnyomta a gombjait, majd a Kurt összebilincselt kezébe adta. A fiú betáplálta az ügyvédi iroda számait és várt, lábát idegesen rángatva.

- Hány óra van? - kérdezte a rendőr.

- Öt óra van! - válaszolta az. -  Miért?

- Mert akkor a kocsijában tudom csak felhívni. Úton lehet hazafelé. - mondta Kurt.

A nyomozó megint a kezébe vette a kis készüléket és kérdezte a számot. Kurt lassan sorolta a számokat és Ivan felvette a telefont a vonal végén.

- Ivan Bonafortuna! Tessék! - mondta az öreg ügyvéd.

- Ivan nagyon nagy baj van! Itt vagyunk a Randyék közelében lévő szupermárketnél. a Beny az Evelyn, meg én! - sorolta Kurt.

A nyomozó figyelte a fiú arcát, amint hosszasan hallgatta a telefont.

- Nem Ivan, nem kocsilopás, nagyobb a baj! - mondta a fiú és aztán a nyomozó kezébe tette a kis készüléket.

- Na, mi van gyerek! - kérdezte a rendőr.

- Pár percen belül itt lesz! Itt van már nem messze! - válaszolta a fiú.

Ivan Bonafortuna nem sokára megérkezett. Nehezen értésére adta egy posztoló rendőrnek, hogy ő kicsoda és, hogy mit akar. Míg magyarázkodott, észrevette, hogy egy tetemet visznek el a helyszínről, fekete, zipzáras zsákban.

"a Beny az Evelyn, meg én" idézte fel a Kurt hangját. Majdnem megállt a szíve ijedtében. A gyerekek élnek, de ki ez a halott és mi van itt egyáltalán!

A raktárba érve meglátta Kurtot, vérrel borítva. Látta a Benyt is, de Evelyn sehol! Rosszat sejtett. Bemutatkozott a nyomozást vezető felügyelőnek és meghallgatta az egész ügyet, töviről hegyire. Legszívesebben ment volna azonnal az Evelyn után a kórházba, de itt nagy szükség volt rá, még akkor is, ha az ügy egy emberhalál ellenére jogilag elég szimplának tekinthető. Követelte, hogy a fiúkról azonnal vegyék le a bilincseket és aztán mindannyian a helyszínről a területi kapitányságra mentek.

Bent a rendőrségen ujjlenyomatokat vettek a fiúktól. Ivan hiába vetett latba mindent, a két fiút mégsem tudta azonnal kihozni a fogdából. A rendőrség parancsnoka csak másnapra tette lehetővé az óvadék kiszabását.

Ivan azonnal a kórházhoz hajtott. Kereste Evelynt és mikor azt hallotta, hogy a műtőben van sírva kérdezte a főnővért.

- Mi baja van neki?!

A főnővér a közelítő orvosra mutatott.

- Itt a műtő főorvos, Dr. Marble. Tessék talán őt kérdezni! - mondta.

- Miss. Fabrus egyik gyámja vagyok, akarok tudni mindent! Mi történik a lánnyal? - mondta Ivan az orvosnak.

A fehérköpenyes férfi levette az arcáról a maszkját és elmondta tüzetesen az észlelt dolgokat. Evelyn füle bevérzett egy nagy erejű ütéstől és altesti vérzést is szenvedett egy hasbarúgás következményeként. Csak pár percre tért magához a lány. Már a műtőben van és csak rá várnak az asszisztensei.

Ivan Bonafortuna könnyezve köszönte meg az információkat és mondta az orvosnak, hogy ott fog várni egész éjjel, ha kell. Megvárja míg tud valami biztatót Evelyn hogylétéről.

Leült a hosszú, fehér műbőrrel bevont padra és végiggondolta az este történetét. Nem tudott fájó gondolataitól szabadulni. Miért is küldte el a lányt előbb. Evelyn mennyire erősködött, hogy ott marad az irodában, mint ahogy mindig tette az utóbbi hónapokban. Nagyon komolyan vette a pénteki napokat. Mindig többet és többet tudott a cégei életéről. Minden kérdése azt tükrözte, hogy a lány "titokban készül" az életre. És ma, ő Ivan Bonafortuna jó akart lenni Evelynhez a szorgalmáért.

Randy idegesen ült a nappaliban. 6 óra 30 volt és Evelyn még nem jött. Gondolatok száguldottak át az agyán. Megfogalmazott töménytelen mondatot, amit majd a naplójába be kell, hogy írjon. Ráeszmélt, hogy élete sorsdöntő napja ez.

- Mick Fabrus, bocsásd meg nekem, amit ellened és a lányod ellen tettem, a hosszú éveken át. Lehet, hogy te is egy kiszolgáltatott ember voltál, nem a magad ura. A flamand nő! - mondta hangosan.

Elhatározta, hogy minden elmond az Evelynnek, nem hagyja még egyszer megzsarolni magát a Sophietól. félt nagyon, hogy nem talál megértésre, de nem volt más választása, ő nem tud így a szerelme szemébe nézni. Volt ő már eleget gerinctelen, legalább most változzon meg teljes mértékben. Mert eddig sem volt joga ítélkezni más felett. Felsőbbrendűségi érzése, - ami egy nagy titok ismeretéből adódott, - most összeomlott. A szerelmére gondolva egy új értékrendszer fogalmazódott meg benne. Ha Evelynt eddig szerette, ezek után bálványozni fogja és a lány megbocsátó szívére fog apellálni. Ha ezt átvészeli, ezt a gyónást Evelyn elfogadja tőle, akkor az élete van megoldva. az átkozott naplóírás is a mai nappal lesz befejezve. Még a flamand nyelvet is elfelejti, az ördög nyelve az biztos.

- Csak már jönne Evelyn! - gondolta és hirtelen összerezzent, mert a telefon élesen csörrent közvetlenül mellette.

Felkapta a készüléket, Ivan hangját hallotta a telefonból.

- Te vagy az, Randy fiam? Hogy hogy az Evelyn nincs nálad? Hogy történhetett meg ez a tragédia? - kérdezte az öreg ügyvéd, zavarosan beszélt, a bánat kifogott rajta, összekuszálta a gondolatait.

- Mi történt Ivan? - kérdezett vissza Randy. - Milyen tragédiáról beszélsz? Mi történt Evelynnel?

Ivan a rendőrséget elhagyva ráállt a kórházhoz vezető útra és közben hívta a Taylor villát. Elmondott mindent, amit tudott a végzetes késő délutánról. Megmondta a kórház címét és elbúcsúzott a fiútól. Randy lecsapta a kagylót, meghűlt benne a vér. Rohant kifelé, jackiejét úgy kapta magára. Percekkel Ivan után már ő is ott volt a kórházban. Egy nővér közölte vele, hogy a menyasszonya a műtőben van és a gyámja ott várakozik a folyosón. Randy látta a kisírt szemű öregembert, leült mellé, nem szóltak egymáshoz. Mikor Evelynt feléjük tolták a folyosón, némán felálltak és követték a kerekes ágyat. az egyszemélyes kórterembe bementek a két ápoló és a fiatal orvos után. Velük együtt egy idősebb férfi is bement. Ivan kérdően nézett az idegenre.

- Bill Darwin vagyok, a kisasszonyt akarom majd kihallgatni, amint magához tér. Mert ugye az emberölési ügy még koránt sincs lezárva. - mondta a nyomozó csendben.

Dr. Marble udvariasan várt, amíg a másik beszélt, aztán Ivanhoz fordulva megszólalt.

- Miss. Fabrus jól van, ez a legfontosabb! A szemei nagyon rossz állapotban voltak, valami szennyes folyadéktól, de pár napon belül helyrejön teljesen a látása, sok alvás jót fog tenni neki. A röntgen képe megmutatta, hogy a fül bevérzése nem koponyacsont törés eredménye, tehát ott kisebb gondunk volt. Egy nagy baj történt a kisasszonnyal.

- Mondja doktor úr, mondja! - idegeskedett Ivan.

- A szeméremcsontjánál érte egy erős rúgás és bevérzett és ... hm, ... szóval a kisasszony terhes volt, de elvetélt és egészségügyi kaparást kellett végrehajtanunk. Nagyon sajnálom! - mondta az orvos.

- Szegény gyerekek! - nyögte Ivan, Randyt átölelve.

Miss. Fabrus most alszik, így találtuk a kollégáimmal a legjobbnak, tehát önök Mr. Bonafortuna és Mr.... - nézett kérdően Randyre az orvos.

- Randolph Taylor vagyok! - mutatkozott be a fiú.

- ... szóval önök most inkább fáradjanak haza és holnap délelőtt jöjjenek vissza meglátogatni a kisasszonyt! - mondta az orvos és aztán a detektívhez fordult. - Önnek ugye nem adhatok még tanácsot sem, ha akar, maradhat. Fáradjon le az információs irodába, ott lepihenhet, vagy amit akar.

Ivan és Randy megfogadták az orvos tanácsát és a Taylor villához hajtottak. Ben már otthon volt, kérdően nézett a két szomorú ember szemébe.

- Gyere Ben, sok beszélnivalónk van! - mondta az öreg és ment előre a nappaliba.

Elfoglalta a magastámlájú fotelt, ami mindig az ő helye volt. A 71 éves Ivan, aki mindig energikus és fiatalos volt, éveket öregedett az este folyamán. Sophienak csak egy halkan kinyögött köszönéssel jelezte, hogy észrevette őt is. Az öreg nem akarta a hallgatással fokozni a légkör feszültségét, de sokáig nem jutott szóhoz. Ben rettegve kereste Sophie biztató pillantását.

- Valami átok van rajtatok, Ben fiam! Mi van ezzel a családdal?! - Kérdezte az öreg.

- Ivan, az Isten áldjon meg, mondd már mi a baj?! - kérdezett vissza az apa könyörgő hangon.

- A Beny fiad, az Evelyn meg a Kurt gyilkosságba keveredett. - mondta Ivan és hallgatott, időt adott Bennek, hogy eljussanak a szörnyű szavak a férfi agyáig. Benen látszott, hogy a másodperc majd az őrületet hozta a számára. Reszkető kézzel a hajába túrt. Remélte, hogy rosszul hallotta a mondatokat. Ez nem lehet igaz! De igaz volt minden szó. Ahogy nézte Randy arcát, Ivan meggyötört tekintetét, nem volt kétséges, hogy az igazat hallotta.

- Hol vannak a gyerekek? - kérdezte Ben.

- A Beny és a Kurt gyerek a helyi rendőrségen vannak a börtönben. Az Evelyn meg a kórházban, meg kellett műteni a kicsit! - válaszolt Ivan.

Hallgattak. Sophie állt fel és ment oda Benhez, a fotelja mögé állva megfogta a férje vállát. Ben hálásan nyúlt a nő kezei után.

- Mi lelte Evelynt? - kérdezte megint az Ivant.

Ivan elmondott mindent, amit tudott. próbált némi következtetést is levonni a tényekből, főként azért, hogy a barátját megnyugtassa. De Ben is sírva fakadt, amikor megtudta, hogy Evelyn elvesztette a bébijét.

- Hogy kerültek ilyen helyzetbe? Mit keresett ott az Evelyn a fiúkkal és ki volt az a férfi egyáltalán? - kérdezte sokadszor Ben, mert valahogy nem volt tiszta a feje, rohanhatnékja volt, a világból akart kifutni, elhagyni a bánatát.

- Ez az amit én sem tudok, hisz én előbb elküldtem őt, azt mondta, hogy egyből idejön hozzátok. Mert, hogy a Randy hívta. Hogy hogy nem volt itt úgy 4 óra után. Hogy került oda a szupermarkethoz? Még csak fel sem volt öltözve, a nadrágkosztümjében volt. - mondta Ivan.

- Lehet, hogy valami ötlet folytán kiszállt a boltnál valamit venni? - vélekedett Ben.

- Majd elmondja a kislány, ha lehet vele beszélni. - válaszolt Ivan.

A bejárati ajtó felől kulcszörgés volt hallható. Mindannyian arra fordultak. Rose és Raymond jöttek át a hosszú előtéren, nevettek. Sok, nagy papírzacskó volt a kezeikben. Mentek volna a konyhába, hogy a hűtőszekrényt megpakolják, de a nappali ajtaján benézve észlelték a szomorú társaságot.

- Jesszusom, valami baj van? - kérdezte Rose.

A férje is ott állt, a barna papírzacskók hallhatóan zizegtek a kezeikben a várakozás csendjében.

- AZ Isten szerelmére, mondjatok már valamit! - könyörgött Rose és a könnyeivel küszködő Ben elé állt teljesen.

- Ez az! Mi történik itt? - mormogott maga elé Ben.

- Mr. Ivan azonnal mondja el, hogy mi van itt?! Mi ez a gyászos társaság? - kérlelte a nő az öregembert.

Ivan Bonafortuna nekiállt és sokadszor elmesélte az este történteket. Rose egy szabad fotelhoz tántorgott, belerogyott, nagyon rosszul lett.

Egy ápolónő jött Evelyn szobájába és a redőnyt lassan felhúzta.

- Jó reggelt Miss. Fabrus! Hogy vagyunk, kedveském? - üdvözölte a lányt.

- Jó reggelt! - köszönt vissza udvariasan Evelyn.

Óvatosan lemászott az ágyról, ment zuhanyozni, mert egy nyugtalan éjszakai álom leizzasztotta. Kíváncsian nézett a tükörbe. Arcán, a jobb oldalon sötétkék folt volt látható, szemei nagyon zavarosnak látszottak. Minden pislantás fájt. De fájt ő most mindenütt. Jó meleg vizet csinált, álldogált alatta. Mire a zuhanyozóból kijött, a nővér már hozta a tiszta pizsamát. Belebújt és hátát a vaságy fejvégének támasztva üldögélt. Nézett kifelé az ablakon, tiszta volt az idő. Mikor hozták a reggelijét kicsit evett belőle, aztán megint csak üldögélt maga elé nézve. Dr. Marble a keskeny ablakon át hosszú percekig figyelte a lányt. 100%-os bizonyossággal tudta, hogy a lány - amellett, hogy keményen tartja magát, - az idegösszeomlás határán van és még nem is tudja, hogy elvesztette a bébijét. Egyáltalán tudja, illetve tudta-e, hogy terhes volt.

Benyitott a kórterembe és hosszasan beszélgetett a lánnyal, aki udvariasan, de hidegen válaszolt a kérdéseire. Kopogtak az ajtón és a fáradtságtól piros szemű Mr. Darwin lépett be. A fiatal orvos azonnal felállt Evelyn ágyának a széléről és kezet nyújtott a detektívnek.

- Még két perc Mr. Darwin! - mondta neki.

Mikor Evelynnel közölte az összes orvosi beavatkozás megtörténtét, a lány a szemét becsukta és mély levegőt vett. Látszott rajta, hogy mennyire fegyelmezi magát.

- Így van jól! - gondolta Evelyn, határtalan bánatot érezve.

Az orvos kifelé menet odaszólt a nyomozónak.

- Legyen nagyon rövid Mr. Darwin!

A férfi bólintott, hogy érti az orvosi utasítást. Evelyn minden kérdésre röviden válaszolt. A kép olyan volt, mint a fiúktól kapottak. Egy dolgot nem tudtak meg a rendőrök, ki volt az ismeretlen támadó és mi lehetett az indítéka. Az biztos, hogy tárgyalás lesz az ügyből, hisz ahol halott van, ott bűntény is van valamilyen formában, De elég világos és követhető a történet. Mr. Darwin jegyzetelt egy kis, keményfedelű noteszba és rövidesen távozott.

Dr. Marble jött vissza és bátorítólag mosolygott Evelynre. A lány hidegen nézte aztán behunyta a szemét. Fájdalmai voltak, mintha durva homok lett volna a szemhéjai alatt. Az orvos eldöntötte, hogy lehívatja kollégáját, Dr. Giccit az idegosztályról, mert nem tetszett neki a lány magatartása. Beszélt erről is Evelynnel, de a lány csak igennel és nemmel válaszolgatott. Még kora délelőtt felvitték Evelynt az idegosztályra. Dr. Guccit nem tudta megtéveszteni Evelyn. A lány abszolút őszinte alaptermészete a saját árulójává vált. Dr. Gucci félórán belül mindent tudott a lányról, aki az ideig a fegyelmezettsége védőpajzsa mögé volt húzódva. Az orvos elszörnyedve hallgatta a történteket, ami teljesen tönkretette egy fiatal lány boldogan induló életét. Evelyn beszélt, beszélt és ahogy a mondatok feltárták az iszonyú valót, a sírás határára ért, de nem tudott. Feje rettenetesen fájt, halántékát erősen dörzsölnie kellett, hogy szeme ne káprázzon.

Dr. Gicci örült, hogy a lány ennyire beavatta a titkába, orvosi pályájának egyik nagy eredménye volt az, hogy egy páciens ennyire kitárulkozott neki. Belekarolt a lányba és vitte a szobájába. Rábeszélte Evelynt egy nagyon gyenge altatóra. Most ez a legjobb gyógymód, aludni, aludni és megpróbálni felejteni.

- Dr. Gicci ... - kezdte a lány.

- Neked Mario! - mondta az orvos.

- Oké ... Mario, akkor most arra kérlek, hogy senkit se engedj be hozzám! - kérte Evelyn. - Nincs kivétel! Jó?!

- Jó! Most pár napot pihensz és aztán újból beszélgetünk a látogatóidról! - válaszolta a férfi.

Dr. Gicci tiszteletben tartotta a lány kérését, a történtek után jogos volt Evelyn haragja a világ felé. Persze ez nem lehet hosszú életű, az ilyen fiatalok gyakran lőnek túl a célon. Soha nem tudjak sokáig ezt a vonalat tartani. A vágy a normális élet után hamar a felszínre dolgozza magát.

Ivan Bonafortuna magához rendelte a cég egyik kis buszát. Elindult összeszedni a családot és aztán a rendőrségre hajtatott. A két fiút akarta kiváltani, de sokat akadékoskodtak a tisztek, hivatkoztak mindenre, a szombati napra, az ügy súlyos mivoltára. Valahogy nem vették komolyan az öreg Ivant. Kisírt szemeivel inkább kétségbe esettnek, mint magabiztosnak hatott. Dél is elmúlt, mire kiszabták a 25000 dolláros óvadékot Kurtért. Két rendőr összenevetett, arra gondoltak, hogy majd az összeg hallatán alább ad az öreg ügyvéd. De ahogy Ivan a tollat fogta és kitöltötte habozás nélkül a csekket, rájöttek, hogy az ügyvéd ura a helyzetnek. A buszban Helen magához ölelte a fiát. Tegnap éjjel a poklokat állta ki. Minden áron rohanni akart a rendőrségre, mikor Ivan és a Randy a tragikus eseményekről kiértesítették. A két férfinek órákig kellett vigasztalnia a megrettent anyát. Addig nem is hagyták ott a nőt, amíg meg nem ígérte, hogy semmiféle butaságba nem kezd.

Helen simogatta a fia véraláfutásos arcát, szavak alig jöttek az ajkára. Ben helyet kínált a kisebbik fiának maguk mellett, de a Beny állva maradt, ki akarta fejezni gyűlöletét a Sophie iránt a magatartásával. Apja felállt és előrement a fiához. Magához ölelte, szeme nagyon szomorú volt. Beny szeretett volna mondani valamit, de nem jött szó a szájára. Lelkiismeretfurdalása volt neki, de az elmúlt évek köztük álltak. Nem volt elég az apja közeledési szándéka, ennél már többre vágyott a fiú.

A kórházakban ritkán szoktak csoportos látogatókat fogadni. A portán nagy hangzavar keletkezett, mikor a fogadó nővér megtudta, hogy mindenki az Evelyn Fabrust kívánja látni.

- Miss. Fabrus a negyedik emeleten van, az idegosztályon. - mondta a nővér.

- Az idegosztályon?! - kérdezte Ivan, mintha nem jól hallotta volna a nő szavait.

- Igen, igen! Kétségtelen, itt van a computerben. Dr. Gicci az orvosa. - válaszolt magabiztosan a nővér.

Ivan Randyre nézett, aztán a többiekre, megvonta a vállát, semmit sem értett. Mi történhetett a kislánnyal az éjszaka óta? Felmentek a negyedik emeletre és keresték a megadott szobaszámot. Rossz irányba indulva körbejárták az egész körfolyosót.

Egy fiatal orvos jött ki a teremből, ahol Evelyn feküdt. Óvatosan behajtotta maga után az ajtót. Ahogy az érkezőkre nézett, nem gondolhatott másra, mint hogy ezek az Evelynt jöttek meglátogatni. Nehéz percek előtt állt a fiatal ideggyógyász. Evelyn elbeszéléseiből felismerni vélte az egyes embereket.

A rendkívül szőke, hosszú hajú fiú a Kurt lehet, kék zúzódással az arcán. A magas jóképű fiatalember lehet a Randy. Valóban nagyon jóképű! És az a vöröshajú szép nő az apa felesége kell, hogy legyen.

- Önök a Miss. Fabrushoz jöttek, nem de? - kérdezte a közeledőket.

- Benjamin Taylor vagyok, a lány apja! - mondta Ben és nyújtotta a kezét.

Dr. Gicci barátságosan megrázta a kezét  és bemutatkozott.

- Jöjjenek velem, mert beszélnem kell önökkel! Az Evelyn problémája jóval összetettebb, mint az gondoltuk volna a kollégámmal, Dr. Marblelal. - mondta aztán.

Követték az orvos, aki egy nagyobb terembe vezette őket. Helyet foglaltak a padokban és várták, hogy az orvos belekezdjen a mondanivalójába. Dr. Gicci a legelején kezdte a történetet. sietve elmondta, amit az orvos társától tudott meg, elsorolta a nyomozótól hallottakat is. És összegzésként elmondta a saját diagnózisát, valamint Evelyn egyértelmű kívánságát.

- Ezt nem gondolhatja komolyan doktorúr! - mondta Ben körbenézve, támogatást várva a többiektől.

- Mr. Taylor, ha önöknek jelent valamit az Evelyn, akkor meg kell érteniük a lányt! A magzata elvesztése olyan sokkot váltott ki belőle, hogy kétségtelenül pihenésre van szüksége. Bár a sokk jelenlétéről szinte semmi jelünk nincs, de ez betudható annak, hogy acélfegyelmű ez a lány és nem akarja bánatával terhelni a környezetét. És talán így még veszélyesebb a szituáció. Tudják Mit? Én leszek az első, aki azonnal telefonálok, ha Evelyn állapotában javulást észlelek! - mondta az ideggyógyász.

Itt ellenvetésnek helye nem volt, Ben szomorúan felállt és elköszönt az orvostól. A többiek követték, nem voltak húsz percet összesen a kórházban.

Hazafelé az úton nem esett egy szó sem, mindenki el volt foglalva a gondolataival. Randy eldöntötte, hogy ő azonnal vissza kell térnie. Ő beszélni akar az Evelynnel. Úgy is tett. A Taylor villában ebédelt és aztán elbúcsúzott az apjától.

- Megyek haza! - mondta és az újabb otthonára gondolt, a Fabrus rezidenciára.

- Én is megyek! - szólt Beny a száját törölgetve.

Az ajtóból köszönt vissza Rosenak.

- Randy kelletlenül a Fabrus villához hajtott. Beállt a parkba és bementek a néptelen házba. Türelmetlenül járt szobáról szobára.

- Te Beny, én eltűnök itthonról, megyek egy kört, mert meghülyülök a falak között! - mondta öccsének.

- Randy, itt ne hagyj engem, legalább a kocsimig vigyél el. Én is elmegyek a Meerahoz unatkozni. - mondta Beny.

- Jól van, de induljunk azonnal! - sürgette Randy a fiút.

Öt perc múlva Beny már hajtott Meeraért, a lánnyal jobban el tudja tölteni az időt. Ahogy ő nevezte a "kollektív unatkozásnak" szoktak áldozni. Hosszan dudált búcsúképpen a bátyjának és kihajtott a parkolóból.

- Evelyn bocsáss meg! - kiáltott fel hangosan Randy az Opelban és hajtott keresztül a negyedeken.

Az információs irodánál a nővérnek csak futtában odaköszönt, mint aki biztosan tudja az emeletet és a szobaszámot. Beugrott a liftbe és ment a negyedikre.

Evelyn szobájában a redőny le volt alacsonyra engedve, látta alvó szerelmét az ablakon keresztül. Benyitott és az ágyhoz húzott egy széket. Leült és megfogta Evelyn kezét.

- Bocsáss meg nekem Evelyn! - mondta a fiú.

A lány mélyen aludt, egyenletes légzése hallatszott a szoba csendjében. Fél óránál tovább volt már a szobában, mikor egy nővér nyitott rá.

- Jó ember! Maga mit keres itt?! - kérdezte némi haraggal a hangjában, de suttogva.

- Miss. Evelyn vőlegénye vagyok! - suttogta Randy, pedig ordítani szeretett volna tehetetlen dühében.

- Azonnal hagyja el a kórtermet, vagy hívom Dr. Giccit! - utasította a nővér.

- Igen, az lenne a legjobb! - mondta Randy.

A nővér majdnem tiszteletlennek tartotta a látogatót, rohant végig a folyosón és bement az ideggyógyász szobájába. Dr. Gicci hosszú télikabátjában állt a tükör előtt, a sálját igazgatta. Hazafelé készülődött már.

- Dr. Gicci, Dr. Gicci! - kiabált a nővér. - Egy férfi van a Miss. Fabrus szobájában.

Az orvos futott a folyosó végig, nem tudta elképzelni, ki vehette a bátorságot, megzavarni Evelyn pihenését. Az alvó Evelynt megpillantva megnyugodott. Erőteljesen belekarolt Randybe és húzta kifelé a kórteremből. Vezette az irodája felé.

- Doktorúr én a vőlegénye vagyok az Evelynnek. Én rám biztos nem vonatkozik a látogatási tilalom?! - mondta Randy.

- Mr. Taylor, rövid leszek! Ön az, akit egyáltalán nem akar látni a Miss. Fabrus! - válaszolt az orvos.

- Hogy hogy? Biztos ebben doktorúr? - hitetlenkedett a fiú.

- Kérem Mr. Taylor, gondolkozzon a tegnap délutánján! Tett-e olyat, ami véget vethetett az önök szerelmének? Ennél többet nem is akarok mondani! - mondta együttérzően Dr. Gicci.

Randy nem álltathatta magát. Valahogy összeállt a kép a tegnapi egész napról. Telefonálása Evelynnek. A mocskos bűne a Sophieval. Az Ivan előbb hazaküldte az Evelynt. A villájuktól nem messze történt baljós kimenetelű esemény. Szóval az Evelyn nem volt messze, amikor a Sophie letámadta őt. De egyáltalán milyen messze volt? Nem volt-e ott a helyszínen? Ezt nem akarta forszírozni, nem akarta más szájából hallani a szőrnyűséget. Rájött, hogy elkésett a bocsánatkéréssel.

- Sajnos megértettem, doktorúr! - mondta és felállt.

Evelyn nagyon sokat beszélgetett az ideggyógyásszal és Dr. Marblelal. Nagyon jó, szoros barátságot érzett velük kapcsolatban. A két orvos még a munkaidejük lejárta után is sokat időzött a lánynál. Evelyn sokszor próbált nevetni viccelődéseiken, de ez meddő kísérlet volt csupán. Egy-egy éles poénnál másodpercekre felderült az arca, de utána visszaesett a letargiába. Dr. Giccinek nem tetszett a dolog egyáltalán. Órákon át próbálta beszéltetni Evelyn, levezetni az összes feszültséget a lányból, és ahogy Evelyn emlékei legmélyéről elindította az élete történetét az orvos összeállította a mozaikokat. Egy korai tragédia után nehezen felépülő fiatal gyerek, csodás fiatalsága. Az egész világ elhalmozta a szeretetével. Ilyen védőpajzs mögül kilépve, az első pillantok egyikén, máris halálos sebet kap, a szó legszorosabb értelmében. Mert magzatának elvesztése, a sors által elkövetett gyilkosság volt.

Mégis a szomorú megbeszélések ellenére, az Evelyn és a két orvos közötti barátságot nem a részvét táplálta. a lány nagyon lassan visszatérő életkedve volt a vezető korlát, ami közel hozta őket egymáshoz.

A napok teltek. Evelyn az egyszerű kórházi köntöst magára terítve sétált a napfénytől felfűtött körfolyosón. Gondolta, hogy hamarosan meggyőzi az ideggyógyászt, hogy már jól van és haza akar menni. Úgy volt vele, hogy az új barátaival nem kötelező neki, azok munkahelyén találkozni. Ez az ötlete mosolyt csalt az arcára. Igen, meg fogja hívni a két dokit a Fabrus villába, ott legalább olyan jól fognak csevegni, ha nem jobban, mint itt a kórházban. Elege volt már a majdnem egy hetes kórházi tartózkodásból. a sok-sok kör, amit lerótt a körfolyosón kifárasztotta, visszament a szobájába és lepihent. Lusta volt felkelni, hogy leengedje a redőnyt, inkább hunyorgott a betűző napfény miatt. Mikor már nem bírta, mégis csak lecsúszott az ágyáról és az ablakhoz ment. Fogta a redőny gurtniját és centiméterenként zárta ki a fényt a szobából. Álmos volt de jól érezte magát. Figyelte az egyre szűkülő fénycsíkot, mikroszkopikus porszemek milliárdja táncoltak egyenes vonalak mentén. Valaki befogta a szemét.

- Mario, de jó, hogy jössz! Engedj engem haza?!  - mondta Evelyn és lefejtette a kezeket az arcáról.

Megfordult, a mosolygó Kurt állt ott előtte.

- Sorra átvágtam mindenkit és most itt vagyok Bébi! Szabad örülni nekem! - nevetett és megpuszilta a lányt.

- Hello Kurt, de örülök neked! - válaszolt a lány és összeölelkeztek.

- Te, remélem, hogy elmúlnak lassan a cikis napjaid, mert most már engem kellene sajnálni! Én egy gyilkos vagyok, mit ne mondjak, érted tettem! No, gyerünk! Szeress! - mondta kissé keserűen mosolyogva a fiú.

Evelyn megfogta a barátja kezét és húzta maga után. Mentek a folyosón végig. Körbe-körbe. Pedig már majdnem leragadt a szeme az álmosságtól. A lány a sokadik kör után benyitott az orvosi szobába és betolta maga előtt Kurtot. Dr. Gicci kérdően nézett rájuk.

- Ő a Kurt! - mutatta be Evelyn a barátját.

- Hello Kurt, én vagyok a Mario Gicci! A szigorú orvos, aki minden látogatót kirúgna legszívesebben, de látom te jó hatással vagy az Evelynre. - mondta az orvos.

- Még hogy jó hatással?! Egyenesen imád a csaj mert érte jöttem! Nagyon mehetnékje van már szegénynek. - röhögött Kurt.

Az orvosnak nevetnie kellett ezen a könnyed szövegen, szimpatikus volt neki a fiú karaktere.

- Ha ennyire rajtatok a roham, szabad megkérdeznem, hogy hoztál-e ruhát a barátnődnek? Mert neki aztán semmije sincs, amit felvehetne. - kérdezte Dr. Gicci.

Valóban Evelyn nadrágkosztümje a használhatatlanságig összevolt mocskolva és szakadások rajta. Cipője meg egyáltalán nem is volt, mikor beszállították a kórházba eszméletlenül.

- Semmi a gond, majd a vőlegénye boldogan rohan és hoz be valamit a csajnak.  Azonnal felhívjuk! - hozakodott elő Kurt az ötletével.

Dr. Gicci lopva Evelynre nézett. Fél, hogy valami sokkot vált ki a lányból Randy nevének az említése, de Evelyn fegyelmezetten hallgatott.

- Te nem vezetsz? - kérdezte Mario Kurtot.

- Miért kellene nekem vezetni?! Minden barátom vezet, elég az nekem! Én soha nem sietek sehová. Ez az én életfilozófiám. - mondta a fiú.

- Benyék biztos otthon vannak, felhívom őket és a Meera kiválaszt majd valami cuccot, amit felvehetek. - mondta Evelyn.

- Ez az igazi jó ötlet, hívd őket és aztán lassan indulhatunk. - helyeselt Kurt.

Dr. Gicci felvette a telefont és a lány felé nyújtotta. Meera vette fel a telefont, mindent értett és pillanatokon belül összeállította a barátnője ruháit és útnak indította Benyt. Ő otthon maradt, hogy valamit főzzön a hazaérkezőknek.

Az orvos ezek után kitessékelte a két fiatalt a folyosóra.

- Nekem most van pár fontos hívásom, foglaljátok el magatokat! - mondta.

Megvárta míg Evelynék eltűntek a folyosó fordulójában és akkor felvette a telefont. Papírokat tologált az asztalon, míg meg nem találta a keresett telefonszámot és tárcsázta.

- Halló Mr. Bonafortuna, én vagyok Dr. Gicci! Nos, ahogy megbeszéltük, most hívom önt. Az Evelyn hazamehet. De nekem mindenképpen kell önnel és Mr. Taylorral beszélnem. Gondolom, nincs fontosabb dolga, mint a lány dolgait elrendezni. Szóval, jó lenne, ha befáradna Mr. Taylorral együtt. Igen, akkor várom önöket. - mondta és letette a telefont.

Beny érkezett a ruhákkal és a cipővel. Evelyn azonnal felöltözött, álmos szemeit jéghideg vízzel megmosta.

- Jó leszek így? - kérdezte a fiúkat.

Beny és Kurt összevigyorogtak, ez minden dicséretnél többet jelentett. Kitódultak a kórteremből és majdnem futva mentek Mario irodájáig. Az orvos nem volt bent, így kint a folyosón leültek és vártak. Az orvos viziten volt. Látták, amint szobáról szobára jár egy nővérrel együtt. Evelyn legszívesebben odament volna Mariohoz elbúcsúzni egy puszival, de erőt vett a türelmetlenségén. Ezek a percek nagyon lassan teltek. Végre Dr. Gicci elküldte a nővért és csatlakozott a fiatalokhoz. Leült melléjük a pad karfájára. Csak a szemöldökét húzta fel kérdésképpen.

- Ellopjuk a csajt, oké? - kérdezte Kurt.

- Figyelj Kurt, ti most elviszitek ezt a lányt. Majdnem egészséges az Evelyn, mondom, majdnem! Kicsit jobban vigyázzatok rá, mint eddig. Nagyon megérdemli! - mondta szigorúan az orvos.

Beny rettenetesen szégyellte magát, minden ő miatta van. Hogy és mikor tudja jóvá tenni ezt a bajt, amit okozott? Nézte Evelyn arcát, aztán a Kurtét, a zúzódások helye sárgára változott. A fizikai sebek lassan gyógyultak már, de mi lesz a lelkiekkel, kérdezte magát a fiú.

Az orvos felállt és ment az irodája felé, a fiatalok követték. Egy gépelt papírt borítékba tett és Evelyn kezébe adta.

- Evelyn, mielőtt elmész, még tudatom veled, hogy berendeltem Mr. Bonafortunat és az apádat. Velük is beszélnem kell, mert a te ügyed itt nincs még lezárva. Még ma este meg fogod tudni, hogy miről is van szó és vedd majd nagyon komolyan a hallottakat! Igen? - mondta az orvos.

Evelyn odalépett a férfihez és megcsókolta az arcán.

- Mario, köszi mindent, te olyan jó voltál hozzám! És üdv a Dougnak is! - mondta a lány Dr. Marblera gondolva.

Alig hogy Evelynék elmentek, megérkezett Ben és az öreg Ivan. Sokat beszéltek Dr. Giccivel. Megígérték az orvosnak, hogy a lányt elküldik valahová messzire, ahol semmi sem emlékezteti az elmúlt szomorú eseményekre. Dr. Gicci a halálos kimenetelű dulakodásra célzott mondataival itt a legfőképp, Evelyn szerelmi életének tragikumáról nem volt joga beszélni senkivel. Megegyeztek abban, hogy a karácsonyi időszak után lezajlódó tárgyalást követően Evelynnek el kell mennie New-Yorkból. Mindegy hová, csak el! És messzire! Az ideggyógyász nagyon jól tudta, hogy Evelyn előtt még hosszú az út a teljes gyógyulásig.

Evelyn kiszállt a Toyotából. Meera az ajtóból futott elé.

- Szia Evelyn, végre itthon vagy! - kiáltotta örömmel.

A Fabrus villa díszben állt. Mindenfelé lampionok, luftballonok lógtak. A szokásosnál több virág volt a vázákban. Helen Ziegler mosolyogva rendezte a csokrokat egy óriási kínai padlóvázában.

- Helen, hát te is itt? Ez aztán az öröm! - mondta Evelyn, de az arcán nem látszott az elragadtatás.

Eszébe jutott, hogy miért volt ez a pompás fogadtatás. Körülbelül tudta, hogy mik fognak történni vele a elkövetkezendő napokban.

Tudta, hogy esküvő nem lesz, tudta, hogy pár nehéz napja lesz a bíróságon. Egyedül azt nem tudta, hogy fogja megmondani Randynek, hogy vége!

Amíg Helen vállán nyugtatta a fejét ezek a gondolatok rohantak át az agyán. Úgy gondolta, hogy rögtön dolgozik a konyhában a Meeraval együtt és akkor talán ki tud kapcsolni. Ment a konyhába és készítette az evőeszközöket és a szalvétákat egy tálcára. Helen követte és nézte a lány igyekezetét. a nő valami rosszat sejtett. Evelyn mindig olyan volt, mint egy nyitott könyv, mindenki olvashatott az őszinte lapokon.

- Evelyn, tudod-e milyen nap van? - kérdezte a lányt.

Evelyn az órájára pillantott, nem volt biztos a dátumban.

- December 20-a, péntek! Miért? - kérdezte.

- Hát azért kicsikém, mert lassan minden elmúló napot számon kell tartanod. Ezek a te utolsó független napjaid. - mosolygott Helen, de látta, hogy a lány szemébe szomorúság költözött.

Aztán Helen arra gondolt, hogy ebben a családban és a környezetében mostanában mindenki szomorú lehet.

Hamarosan a fia tárgyalása következik, és hiába vigasztalta őt az öreg Ivan, csak nyomassza lelkét az a tudat, hogy sokan talán gyilkosnak nevezik a Kurtot.

- Eh, majd csak túlleszünk rajta. - gondolta és elfordult a lánytól, mert könnybe lábadt a szeme.

A két fiú jelenléte jó volt, mert hangos röhögésük betöltötte az egész házat. Mikor Beny a villájával kibökött pár luftballont már mindenkire átragadt a jobb hangulat. A korán elköltött vacsora után a fiatalok a kandalló előtt kapták meg a desszertet. Helen nem engedte a két lányt a konyhába, kicsit magára akart maradni a gondolataival, de a telefon hangja megzavarta.

- Felveszem! - kiáltott ki a nappaliba.

sokáig beszélt a telefonba, röviden válaszolgatott valaki kérdéseire.

- Az apád az Ivan meg a Randy jönnek át. Meg akarják nézni a "kis beteget" - kiáltotta be a nappaliba. - Ja, meg a Rosék is jönnek.

A lány kezében megállt a villa. Körbenézett a társaságon és nagyot sóhajtott. Felállt és a kistányérral a kezében kiment a konyhába és az ablakhoz lépett. Kilátott a parkra, az utcai kapura. Ott állt és látta megérkezni a hosszú Lincolnt, Raymond vezette, mögötte jött az Opel. Mindenki kiszállt a kocsikból és lassan ballagtak a bejárati ajtó felé. A csengő végigjátszotta a rövid dallamot. Helen sietett az érkezők felé. Evelyn is kijött a konyhából és megpróbált mosolyogni. Mindenki megölelte a hazatért kedvencét, csak Randy maradt vissza pár lépést. Nézte a nevető embereket. A rettegett perc elérkezett és ő nem tudta, hogy hogyan viselkedjen. Csodára várt, hogy a föld nyíljon meg alatta, de nem volt kiút. Lassan lépdelt Evelyn felé. A lány látta az elkínzott arcát. Sajnálta Randyt. Sajnálta csodás közös múltjukat. A következő mondatnak meg kell oldania, vagy legalább is meg kell szüntetnie a kettőjük bánatát. A köztük lévő két lépést Evelyn tette meg.

- Szia tesókám, de jó, hogy átjöttél te is! - mondta és megpuszilta a fiú arcát két oldalt.

- Szia Evelyn! Örülök, hogy jól vagy! Aggódtam érted! - mondta Randy.

A fiú, ha eddig ringatott hiú reményeket, most teljességgel felfogta a megváltoztathatatlant.

- No, megyek! - szólalt meg újra Randy. - dolgom van!

- Jól van Randy, majd jössz! - válaszolta halkan a lány és kikísérte a fiút az ajtóig.

A jelenlevők abbahagyták a beszélgetést, ez az esemény mindannyiukat váratlanul érte. A kérdés a levegőben feszült, de senki nem vette a bátorságot a kíváncsisághoz. Evelyn odasétált a társaság közepére. Minden szem rámeredt, reménykedő szemek. Evelyn szerettei már csak a jó hírre vágytak. elég volt a sorscsapásokból.

- A Randy meg én úgy határoztunk, hogy nem házasodunk össze! Utána gondoltunk kettőnk kapcsolatának és arra jöttünk rá, hogy nem vagyunk egymáshoz valók. - hazudta a lány.

Nem szégyellte magát a lány. Életében nem hazudott, soha nem volt olyan helyzetben, hogy hazudnia kellett volna. De most úgy akart végezni egy csodás szerelemmel, hogy a Randyt ne érhesse vád. Mint egy dühöngő méhkas, olyan lett a nappali.

- Csendet! - kiáltotta a lány.

Arcára olyan határtalan bánat ült ki, hogy ha más  nem, a részvét hallgatásra késztetett mindenkit.

Ben ment oda Evelynhez, szorosan megölelte a reszkető lányt. Rögtön Dr. Gicci jutott a férfi eszébe. Itt nagy baj lehet, ha faggatják a lányt.

- Az Evelyn azt mondta, hogy nincs esküvő. Én meg csak annyit mondok, hogy még égy kérdés sincs! - mondta figyelmeztetőleg Ben.

A szíve vérzett. Sok-sok év óta ez lett volna a legörömtelibb családi esemény. Ivan mondta a múltkor, átok ül a családján. Talán ő lehet a hibás?

- Ben, én lefekszem! Nagyon elfáradtam, már rég lefeküdtem volna, csak rátok vártam. - suttogta Evelyn Ben fülébe.

A férfi karolva vezette a lányt, Rose lépett a másik oldalról mellé és felkísérték  őt az emeleti szobájába. Magára hagyták és visszatértek azonnal a társasághoz. Ivan beszélt éppen, telefon a kezében. Rose kíváncsian kérdezte.

- Kit hívsz Ivan?

- A Kathyt meg a Vincentet. Mert azt ugye nem kívánhatjuk el tőlük, hogy átjöjjenek Hawaiiból, hiába. - válaszolta az öreg.

- Hát még ez is! - sóhajtott Ben.

Ivan hallgatta a telefon kicsengését, szája mozgott, valami szöveget ismételt. Mikor letette a készüléket erősen csóválta a fejét.

- Az automata beszélt. Már nincsenek otthon és január 2-ig nem is lesznek. - közölte a magnó szövegét a hallgatósággal.

Idősebb Fabrusék és a fiatal házasok december 22-én érkeztek New-Yorkba. Raymond már másodszor ment ki a repülőtérre, mert a Kolosék is aznap érkeztek Európából haza.

A Fabrus villában Ben és Ivan fogadta az újonnan érkezőket és azonnal elmondták az elmúlt napok eseményeit. Mindenkit arra kértek, hogy legyenek nagyon tapintatosak az Evelynnel szemben. Érthetetlenség uralkodott a két család tagjai között, senki sem hitte el Evelyn magyarázatát, de Randytől nem tudhattak meg semmit, mert a fiú péntek este óta senki sem látta.

A hangulat abszolút mélyponton volt. A karácsony nem volt olyan, mint amilyen szokott lenni a két összeolvadt családnál. Evelyn otthonában nem lehetett mosolygós arcot látni. A családtagok kisebb csoportokban társalogtak. Evelyn szerencséjére a Sophie kimentette magát az ünnepségek alól, így Ben felesége nélkül töltötte a napokat a hiába feldíszített Fabrus rezidenciában.

Vivian és Robert, hogy ne kelljen nekik a sok szomorú arcot látniuk, kora reggel eltűntek és késő estig csavarogtak New-Yorkban. A saját boldog házassága szemszögéből nézte Vivian a barátnője magányát. Nem akarta elhinni, hogy ez az érdekes véletlenek sorozatából létre jött csodás szerelem csak úgy elmúljon. Legszívesebben felpofozta volna az Evelynt meg a Randyt, mondván, ugyan ne hülyéskedjetek, csak húzzátok a kedélyeket. De Randyt még csak nem is látták.

Rose naponta többször is visszavitette magát a Taylor villába a férjével. Bízott benne, hogy a kedvence előkerül. Nem akarta őt faggatni, csak jelen akart lenni, akkor, amikor Randy hazatér. A napok úgy teltek, hogy Rose hiába várt. A fiú még a Kurt karácsony és újév között lezajló tárgyalására sem ment el. Ezért többen nehezteltek. Rose még az utolsó pillanatban is reménykedve nézte a forgalmat, hátha feltűnik a fiú piros Opelja.

- Mi lehet ezzel a gyerekkel? Kiderítem, ha addig élek is! - mondta magának hangosan és szomorúan visszament a tárgyalásra.

Nem volt egyetlen szabad hely sem, a nő megállt a falnál, az egyik törvényszéki szolga rosszallóan nézte későn érkezőt.

Kurt védelmét Mr. Damien Curtis látta el, mert az öreg Ivan az orvosuk eltanácsolta a tárgyaláson való részvételtől. Ez az utasítás olyan határozott volt, hogy az öreg nem mert ellenkezni.

Mr. Curtis nagyon jól vezette be a beszédjét Kurt védelmében. Az egész ügyet rutinmunkává alacsonyította le. Jól jött neki, hogy a rendőrség nem tudta azonosítani a támadót. Senki sem jelentkezett, hogy ismerte volna az áldozatot. Az elhangzottak, amit Beny és a Kurt mondottak el, egyértelműen bizonyította, hogy jogos önvédelem esete forgott fent. Tehát ha gyilkosság történt, az akkor önvédelemből elkövetett emberölés volt. Sőt, Mr. Curtis tovább ment az ok okozati összefüggések mérlegelésével. Szerinte egyszerű baleset történt, mikor a támadó egyensúlyát vesztve beleütötte a halántékát a kérdéses fémcsonkba. Ezt az elképzelést nem osztotta a bíróság, de felmentették Kurtot a gyilkosság vádja alól és a jó félnapos tárgyalás után a hallgatóság kivonult a bíróság épületéből.

A hideg decemberi szél durván fogadta az utcára tódulókat.

A Fabrus és a Taylor család tagjai lassan sétáltak végig a folyosókon. A csoport legvégén haladtak a fiatalok. Kurtot ölelgették. Csendesek voltak, a sok felgyülemlett feszültség, még gátat szabott a vidám kitöréseknek. A családtagok már beszálltak a Toyota minibuszba, mire ők kiértek az utcára. a bírósági épület széles lépcsőin több tucat ember álldogált. Leheletüket magával ragadta a hideg szél. A lépcsőn lefelé menet Beny megtorpant. Egy rendkívül alacsony férfi, hosszú kabátban és kucsmában odalépett eléjük.

A "kopasz törpe" - gondolta ijedten a fiú.

A férfi szorosan elébük állt. A szeme vörös volt, mintha sírt volna. Kurt és Evelyn el akarták kerülni őt, de a férfi oldalra lépve újból elébük állt. Kezét kihúzta a zsebéből és fenyegetően rázta a Beny felé.

- Te szaralak! Azt hiszed, hogy megúsztad? Mi? Tudj róla, hogy halott emberek vagytok! Te is te rongy! - nézett Evelynre aztán sarkon fordult és elsietett.

Három fiatal férfi lépett ki az oszlopok mögül és követte őt.

- Ki volt ez az őrült? - kérdezte Evelyn hitetlenkedve.

Meera ott állt Beny mellett és mondani akart volna valamit, de várt vele, hátha a szerelme elmond mindent a többieknek. Jól ismerte Benyt, őszinte ember, aki mindig vállalta a következményeket a tetteiért.

- Ő a kopasz törpe! Az ő fia volt, aki megtámadott bennünket! - mondta Beny.

- Na majd erről beszélünk otthon! - mondta Evelyn. - teljesen felrázta a fenyegetés.

Félni nem félt, a leckét jól megtanulta. Még egyszer nem tudják eljátszani vele az utcai verekedők trükkjeit. Amióta kikerült a kórházból számtalanszor végiggondolta az összes mozdulatát, nem talált bennük kivetnivalót. Ott hibázott, hogy azt hitte, hogy mindenki a korrekt harcmodort képviseli. Nem, az utcán nincsenek szabályok. Csak a tudás, és az az ő oldalán állt. A férfinek nulla esélye volt ellene. De... Többször nem ültetik hintába, a lecke jól rögzült!

Odamentek a Mikrobuszhoz és beszálltak. A hátsó ablaknál foglaltak helyet.

- Beny, hogy ne érjen váratlanul a dolog, én beszélek Bennel, mert ki tudja mennyire veszélyes ez a dolog. Mindenkinek jogában áll, tudni a veszélyről. - mondta a lány.

Beny megvonta a vállát, Evelynnek igaza van, majd ő is beszél az apjával. Az ügy nem tűrt halasztást. Amint megérkeztek a Taylor villába Evelyn azonnal félrevonta az apát.

- Ben beszélnünk kell erről az ügyről. Ennek még nincs vége! - kezdte a lány.

A férfi látva a lány komoly arcát elkomorodott. Milyen áldott szerencséje van ezzel a gyerekkel. Nagy támasz ő ebben a családba. Acélkemény jelleme akár példa is lehetne a saját gyermekei előtt.

- Mondjad Evelyn, hallgatlak! - válaszolt a férfi.

- A Kurt, meg a Benyék várnak bennünket a könyvtárszobában! - mondta Evelyn és gyengéden vezette Bent maga előtt.

A három fiatal már ott ült a nagy faragott asztal körül. Idegesen babrálták a könyveket, amik a rojtos selyemterítőn feküdtek.

- Na ki vele! Mi a gond, mi az a nagy titokzatosság?! - kérdezte Ben.

Mielőtt Evelyn megszólalhatott volna, Beny felállt és az apja elé lépett. Csendesen belekezdett a dolgok elmesélésébe. Legelőről kezdte.

- Én egy kicsit drogoztam, lehet, hogy nem is kicsit! Nos, egy idősebb palinál szereztem be mindig az anyagot. Arra gondolván, hogy jobb mindig egy kontrolált helyről beszerezni a dolgokat, ugye elkerülendő a cikis, piszkos anyagot. Mivel állandó vevő voltam, a pali vigyázott rám, majdnem a kedvence lettem. Kezdett atyáskodni felettem és az zavart nagyon. Volt nekem gondom veled elég, nem kívántam egy pótatyát. Szóval, kezdett kioktatni mások előtt és én azt nem tűröm senkitől. Meg aztán egy kábítószer kereskedő ne prédikáljon erkölcsi normákról. Elmérgesedett a viszonyunk és egy alkalommal túllőtt a célon, majdnem megütött egy nagy partin. akkor lehordtam mindenféle kopasz törpének és kiröhögtem a fenyegetéseit. És ott hagytam. Ez már igen rég volt. Ki gondolta volna, hogy elkezd üzengetni nekem. Ha akarok elmehetek hozzá megint, csak bocsánatot kell kérnem tőle. Nem vettem komolyan a dolgot, én voltam a legjobban meglepve, mikor az az állat fia nekem ugrott a szupermarketnél. Mert a fia volt az, aki letámadott. Hogy rövid legyek, a pali a tárgyalás után odajött hozzánk és azt mondta, hogy halott ember vagyok, meg az Evelynt is megfenyegette, meg a Kurtot. Hát ez van! - fejezte be Beny.

Az apja kihúzott egy magastámlájú széket az asztal alól és leült. Ennyire komoly problémára nem számított. Életében nem kellett hasonló veszéllyel számolnia. Tanácstalan volt, illetve csak arra gondolhatott, hogy a házak védelmét még több ipari kamerával kell fokozni. De mi van akkor, ha közhelyen támadják le valamelyiküket?

- A megoldás az, hogy a Benynek el kell tűnnie! - szögezte le Evelyn.

- Tesókám, tudod-e, hogy a te esetedben is az egyetlen védelem a köddéválás? - kérdezte Beny.

- Engem te ne félts! Csak magadra gondolj, lehet, hogy legközelebb nem lesz aki segítsen! - mondta a lány és az arca szomorú lett.

Ben ebben a pillanatban gondolt Dr. Gucci tanácsára.

- Amint a tárgyalás lezajlik, önöknek oda kell hatni, hogy Evelyn elmenjen erről a környékről, a környezetétől szakadjon el a lány, mert lehet, hogy lelkikárosodást fog szenvedni, a sok szomorú emlék hatására. - idézte fel az orvos szavainak értelmét.

- Most az egyszer rám fogtok hallgatni! - mondta az apa. - Nem csak a Beny, hanem te is el fogsz utazni Evelyn! Én ezt így akarom!

Olyan határozottan beszélt a férfi, hogy a fia meghökkent.

- Megyek és idehozom az Ivant. - szólt vissza Ben az ajtóból.

A fiatalok összenéztek, mi következik most? Mi újat tud mondani az öreg ügyvéd? Nem telt el egy perc és Benék már jöttek is.

- Gyerekek! A Ben elmesélte, amit ti mondtatok neki. Az ügy komoly! Komolyabb, mint gondoltuk volna a Damiennel, még tárgyalás előtt. Most már tudjuk, hogy miért nem volt ember, aki felismerte volna a halottat. Az apja lehet a háttérben, nem akarta szellőztetni a dolgaikat. Úgy értem, hogy az egész rohadt drogos miliőt agyon akarták hallgatni. Szóval, ha van keresnivalónk, csak itt tudjuk őt megfogni. Én és Ben elmegyünk hozzá és az értésére adjuk, hogy a kezünkben vannak, majd ügyesen blöffölünk és úgymond megegyezünk vele. Apropó, Beny fiam! Mi a neve annak a férfinek? Szükségünk van a nevére és a címére. - mondta Ivan.

- Ivan, megkérlek, hogy miattam ne fájjon a fejetek! Én nem emiatt az ügy miatt fogok lelépni, hanem azért, mert utálok itt élni. És el is megyek a világ másik végére, semmi sem köt ide! - mondta Beny.

Meera ült az asztalnál, könyökét egy könyvön pihentette. Nem mert senkire sem nézni, ő szégyellte magát a Beny kirohanása miatt. A fiú egy tollat vett ki a porcelán tartójából és egy jegyzetfüzetből kitépett egy lapot.

- Ernest Both! - mormogta maga elé a szavakat, amint írta a kopasz törpe nevét és címét.

Odanyújtotta Ivannak a kis papírlapot. - Köszönöm fiam! - mondta az ügyvéd. - Most eltesszük magunkat holnapra és majd akkor visszatérünk az elutazásaitok mikéntjére! Mert, hogy el kell utaznotok, ahhoz kétség sem fér! Megértettük?!

Körbenézett és úgy gondolta, hogy a kor adta tekintélyét jól hasznosította. A fiatalok holnapig hagy szokják meg a gondolatot, hogy erős kezekbe került az ügy.

- Gyere Ben fiam! Hagyjuk itt a gyerekeket! - mondta és ment előre.

- Engem az egész nem érdekel! - fakadt ki Beny.

- Pedig jó volna, ha érdekelne tesókám, mert ameddig New-Yorkban vagy, bármikor érhet valami baleset! - mondta Evelyn.

Kurt csak bólogatott, ő jobban átérezte az események fajsúlyát, ő központi alak volt a történésekben. Ő vétlenül került az események középpontjába.

- Én holnap reggel leveszem az apát és el is tűnök, hagy örüljenek az öreg Ivannal. - mondta Beny.

Felállt és intett Meeranak, hogy ők mennek lefeküdni, elég volt a komolykodásból. Evelyn úgy érezte, hogy a célját elérte. Mindegy, hogy minek nevezik Beny eltűnését, elutazásnak vagy egyébnek. A lényeg az, hogy Beny biztos távolban legyen.

- Gyere Kurt, menjünk, nem hagyhatjuk magukra a vendégeket. - mondta Evelyn.

Kathy Fabrus rögtön magához intette kis unokáját. Ben és Ivan nem tudták eltitkolni az elutazással kapcsolatos terveket és most Kathy úgy érezte, hogy Evelynnek Hawaiiban lenne a legjobb helye. Szorosan ölelte a lányt és ujjait keresztbe rakva kívánta magának a szerencsét. Szerette volna meggyőzni Evelynt. Sokáig beszélgettek. Vincent Fabrus is csatlakozott hozzájuk. Evelyn örült a meghívásnak, hisz Hawaiiba az övéihez megy. De önmaga ügyében nem tudott olyan gyorsan dönteni. Azt azért minden esetre megígérte, hogy a közeljövőben meglátogatja a nagyszüleit, de biztos időpontot nem tudott most mondani.

A felnőttek, mint egy varázsszóra este 10 óra felé elvonultak. Evelyn kíváncsian tekingetett körbe a földszinti termekben. Kurtot kereste. Dorothy tett-vett még a konyhában, a mosogatógép finom zajjal működött. Evelyn az asszony mögé lopakodott és átkarolta.

- Dorothy, a munka megvár, meddig gyötröd még magad?! - kérdezte a lány.

 A nő feléje fordult nehezen és szigorúan megkérdezte.

- Remélem ez csak vicc volt kicsikém?! Mert én ilyenre nem okítottalak!

Hogy Dorothy előbb végezzen, segített neki a lány. A nő szeretettel nézte őt, másodpercekre megállt a kezében a konyharuha. Az asztalok le voltak törölve szárazra. A fiókokban sorakoztak a kések meg a villák. Dorothy kisimította a kéztörlőt a tartóján. Kötényét összehajtva a kis faliszekrénybe tette.

- No, ennek a szomorú napnak is vége van! Holnap talán egy jobb korszak kezdődik! - mondta az asszony.

Körbenézett, egy utolsó pillantással meg akart győződni a rend tökéletességéről, minden  a legnagyobb rendben volt.

- Gyere kicsikém adj egy puszit a Dorothynak és aztán tűnés! - mondta Evelynnek.

A lány odalépett hozzá, lehajolt a majd egy fejjel alacsonyabb asszonyhoz és hosszú puszit nyomott az arcára.

- Valahogy nem vagyok álmos! - mondta az asszonynak.

- Tudod mit? Gyere velem, nassolunk egy jót odaát! Oké? - nevetett cinkosan Dorothy.

A nassolás egy régi, nagyon régi közös szokásuk volt, lehetőleg minél később, az éjszaka kellős közepén kellett, hogy megtörténjen. Az asszonynak mindig volt a spájzban pár tábla csokoládé. Hányszor volt, hogy félórákat beszélgettek a kertvégi ház konyhájában és csemegéztek. Evelyn örömmel ment, karolta erősen a nő vastag derekát, ahogy haladtak a hosszú üvegfolyosón. Dorothy egyenesen a kamrához ment és egy nagy Toblerone csokit vett elő. Leültek a konyhaasztal mellé. Evelyn csak egy szeletet tört le a csokoládéból. - Mi van kicsikém, az alakod félted? - nevetett Dorothy.

- Nem, elég szerencsés vagyok, ehetek bármit. A reggeli öt kilométerek legyilkolják a súlyfeleslegemet. - válaszolta Evelyn.

- Nem úgy, mint én! - mondta Dorothy. - Én csak ránézek a csokira vagy a sütire és már hízok. De nekem már úgy is mindegy. Adamemnek jó vagyok én így is!

- Nekem is jó vagy így Dorothy! Imádlak, hogy ilyen gömbölyű vagy! - mondta a lány.

Dorothy boldog volt, rég nem látta már a lányt nevetni és most ez az este milyen szépen végződik. A percek múltak kedélyes csevegéssel, Evelyn is rájárt még a csokira. A falióra "bip" hangja jelezte a 11 órát.

- Kicsikém, eleget hízlaltuk magunkat, szépen eredj lefeküdni! - mondta Dorothy.

Evelyn megint megpuszilta a nőt és elment. Az előszobában megállt egy pillanatra. A sötét folyosó legvégén levő ajtó aljánál a szoba belső fénye éles csíkot rajzolt a szőnyegre. A Kurt még fennvolt, vajon dolgozik még most is a barátja? Az ajtóhoz lépdelt és bekopogott.

- Bújj be! - hangzott belülről Kurt hangja.

Evelyn belépett a szobába, terpentin szag ülte meg a levegőt. A falakon félkész képek, gyönyörű színekkel üdvözölték a belépőt. Kurt a szőnyegen hasalt. Több nagyméretű könyv volt előtte "kiterítve". A fiú előtt jegyzettömb és valamit jegyzetelt. Felnézett és csodálkozott.

- Szia Bombázó! Mi van veled, hiányolod a társaságomat? - kérdezte.

- Mit csinálsz Kurt? - érdeklődött Evelyn.

- Hogy mit?! Tudod-e, hogy kurva nagy bajok vannak a művészetek történetében? - kérdezte felháborodottan a fiú.

- Persze, hogy tudom! Nem vagy még felfedezve, ugye erre gondolsz? - kérdezte mosolyogva a lány.

- Evelyn Bébi, az csak idő kérdése, mert, hogy zseni vagyok ahhoz kétség sem férhet! De a gond itt még ennél is nagyobb. Most figyelj, elmondok mindent, persze csak akkor, ha érdekel a dolog és nem vagy hulla fáradt. - hadarta Kurt.

A fiú rendkívül izgatottan lapozgatta a könyveket. Evelyn felismerte a művészeti kiadványokat, tucatszor gyönyörködtek már együtt a képekben. Nem tudta elképzelni, hogy mi lehetett most az indítéka Kurtnak, erre a heves kirohanásra.

Ott volt Max Ernst, Chirico, Salvador Dali és Marc Chagall szemlére kiterítve. Kurt, egy szemmel láthatóan frissen szerzett hatalmas könyvet lapozgatott.

- Hát ez az! - kiáltott fel. - Hogy mernek ilyen alapvető hibát elkövetni az összes művészettörténészek, meg azok a buzi kritikusok? Hol vannak a felelősök, he?

- Mondd meg már, hogy mi a bajod?! - rázta meg a fiú vállát Evelyn.

- Ezt a könyvet nézd meg Bébi, de jól tennéd, ha vigyázzban állnál! - nyújtotta az új szerzeményét Evelyn felé a fiú.

Evelyn kézbe vette a rendkívül színes borítójú könyvet és lassan átnézte. Aztán hirtelen elkezdte előröl. Kurt kéjesen felröhögött, felállt és tett pár lépést Evelyn körül.

- Na mi van? megrogytál, ugye? De ne félj, itt vagyok és összeszedlek. - mondta a lánynak.

- Ilyen nincs! - nyögte Evelyn.

Kurt szorosan odalépett hozzá és lehúzta a szőnyegre a könyvek közé.

- A Dorothytól kaptam ezt a könyvet. Magyarországról hozták. Csontváry a neve a festőnek. Csontváry! - mondta kimérten Kurt, úgy artikulálva a szót, ahogy azt Dorothytól tanulta.

- Ja,ja! Csontváry! - ismételte a lány gépiesen az idegencsengésű nevet és csak ámult a gyermekien szürrealista képeken

- Na és most hasra, Bébi! Mert most jön a fődumám! - utasította Kurt a lányt.

A kinyitott könyveket egymás mellé húzta szorosan és alájuk helyezte a nagyméretű magyar kiadványt.

- Nézd meg, a világ térden csúszik ezek előtt a festők előtt, persze velem együtt. Talán Chagall előtt azért még sem. De itt van ez a magyar festő, ki tud róla valamit? Ez a pali már halott volt, amikor a többi épp hogy festeni kezdett. - mondta a fiú.

Evelyn összehasonlította az évszámokat az egyes képek alatt és elképedt. Kurt felháborodása abszolút jogos volt. Szemét nem tudta levenni a Marrocan Teacher/ Marokkói tanár című képről.

- 1908. - mondta jobbára csak magának.

Kurt hagyta Evelynt, hagy forgassa a lapokat előre hátra, ő maga is így tett az első napon, amikor Dorothy a kezébe nyomta ezt a csodát. Aztán egy kis idő után előállt a legmegdöbbentő érvvel, amivel ostorozta a tudatlan világot.

- Bébi, ezt kapd ki! Az Encyclopaedia Britannica sem jegyzi sehol a nevét. Ez röhej! Minden bunkó benne van ezekben a könyvekben, Mr. Csontváry az nincs. Tudod, ha egyszer vastag leszek, elzarándokolok a Kolosék szülővárosába, még ha addig élek is! Micsoda egy szerencsés város, majdnem az egész életműve ott látható egy múzeumban. - mondta Kurt.

Evelyn nem szólt egy szót sem, nézte a képeket, csodálkozott a vásznak megadott, irdatlan méretein. Legtöbb Csontváry kép 15-20 négyzetméternél is nagyobb volt. Evelyn tudta értékelni amit látott. A Taylor villában nevelkedve a képzőművészetekkel nagyon nagy közelségbe került. Ben Taylor közismert gyűjtő. Evelyn Botero és Lempicka képek között élte fiatal éveit. Számtalan beszélgetés fültanúja volt, mikor Ben és Kurt "vitatkoztak" a művészetek kötelességéről. A könyv, amiben lapozott nagy segítséget nyújtott a három nyelvű függelékével, amit magyar szakírók állítottak össze. Olvasta, nézte a könyvet, lapozott benne ide-oda. Kurt már élből látta, hogy egy újabb amerikai hívet szerzett egy "ismeretlen" óriásnak.

- Hosszú idő után Evelyn Kurtra nézett, lelkesedés tükröződött a szemében.

- Te, én addig el sem megyek innen, míg ki nem olvastam ezt a könyvet! Nem zavarlak, ugye? - kérdezte a fiút.

- Engem? Na ne hülyéskedj Bébi, akár itt is alhatsz tőlem! - biztosította a fiú.

Ivan a délelőtt folyamán beállított a Fabrusékhoz. Nem volt fontosabb dolga, mint Evelyn elutazását szorgalmazni. Ben már várta a könyvtárszobában. Ott kávézgatott, Dorothy ölbe tett kézzel ült a férfivel szemben.

- Ideje lenne felkelteni az Evelynt! - mondta Ben, ahogy idős barátja belépett Adam kíséretében.

- Máris szólok annak a hétalvónak! - mondta Dorothy. - És a Benyéket is kikapom az ágyból!

- Azokkal nincs gond Dorothy, most láttam őket reggelizés közben a konyhában.

Az asszony elsietett és pillanatok múlva sápadtan futott be a férfiak közé.

- Az Evelyn nincs itthon! Sőt az ágya is érintetlen. Hol lehet az a taknyos? Tegnap éjfél felé még beszélgettem vele, illetve akkor zavartam el aludni. - mondta reszkető hangon az asszony.

Ben felugrott és futott a lány hálószobája felé, mintha nem hinne Dorothynak. Az Ivan olyan ideges lett, hogy le kellett ülnie, a szíve vadul kalapált. Adam ment és Meeraékat faggatta, nem tudják-e hol lehet Evelyn.

- Mi ez a nagy idegesség?! - kíváncsiskodott Beny. - Biztos fut, mint minden reggel!

Adam a homlokára csapott.

- Hát persze! Csak ezeken az utóbbi napokon mindenki meggárgyult. - mondta és nevetett megkönnyebbülten.

Sietett vissza Benékhez és elmondta, amit a fia kiokoskodott. Csak a feleségét nem tudta megnyugtatni.

- Ugyan már Apa! Hogy lehetsz ilyen buta, hát nem mondtam, hogy a gyerek ágya is érintetlen? - zsörtölődött még mindig idegesen az asszony.

Több, mint félórát vártak, de Evelyn nem tűnt elő. Adam kihajtott a parkból, többször körbeautózott a környéken, hátha meglátja a futó lányt. Az utca kihalt volt, az ünnepek között kevés ember ődöngött a hidegben.

- Megnézem Kurtot, hátha ő tud valamit? - mondta Dorothy.

Lesietett a lépcsőn, átment a hosszú üvegfolyosón a házukba és bekopogott a Kurt szobájába. Halk zene hallatszott bentről, a fiú már ébren volt.

- Hello Dorothy! - mondta a fiú és megölelte az asszonyt.

Ujját a szájára illesztve figyelmeztette a nőt, hogy csendben legyen. Dorothy éppen kérdezni akarta a fiút, mit tud Evelynről, amikor meglátta a lányt a földön hason fekve. Vastag takarók alól csak a göndör feje és a csizmái látszottak ki. Mélyen aludt. A halk zene nem zavarta. A mai gyerekek, szinte altatóként használják néha az őrült zenéjüket, gondolta Dorothy. De a következő pillanatban már tudta, hogy mit akar. Odalépett a lányhoz és lerántotta róla az összes takarót. A fenekére húzott egy nagyot.

- Kelj fel te taknyos! Az emberre ráhozod a kórságot! - mondta dühösen.

- Mi a gond Dorothy? - kérdezte Kurt értetlenül.

- Evelyn lassan felébredt, szemeit dörzsölve nézett az asszonyra.

- Hogy mi a gond? A füled szakítom le Kurt fiam, ha ilyen hülyéket kérdezel! Az egész ház a feje tetején áll, ezt a taknyost keressük már órák óta és te itt humorizálsz? Na, lóduljatok, mert a könyvtárszobában igen fontos dolgokról lesz most szó! - kiabálta Dorothy.

Terelte maga előtt a két fiatalt. Mikor Ivan meglátta Evelynt felugrott és elé sietett.

- Minden rendben van, kislányom? - kérdezte.

- Persze! Miért? Kellene, hogy valami gond legyen? - kérdezett vissza Evelyn.

- Gond az van bőven Evelyn. Az igaz, hogy nem veled elsősorban, de van! Mert azt ugye tudod, hogy csak a véleményed tiszteletben tartása gátol bennünket abban, hogy a Randyvel való viszonyotokról faggassunk. Hogy végre tisztán láthatnánk. De más is van itt. A Beny gyerek buta magatartásán nem lehet csak úgy átsiklani. Nagyon komolyan kell, hogy vegyük ennek az Ernest Bothnak a fenyegetéseit. Én, mint öreg róka megállapítom, hogy még nem nőtt be a fejetek lágya. Az érettségitekkel nem adtak túl sok komolyságot a kezetekbe. és, hogy rövid legyek most szépen elutaztok mindannyian. Nem is akarunk látni benneteket több hónapig, amíg a Bennel ki nem sütünk valamit. Hogy hogyan tudnánk leállítani azt a bűnözőt. Ma lesz a napja, hogy a Beny megkapja a plasztikkártyáját, ami világpolgárrá teszi és aztán tűnés mindannyitoknak. - mondta az öreg ügyvéd.

Ben nem akart volna ilyen szigorú lenni, de Ivan érvelése a lényeget takarta. Örült, hogy Ivan magára vállalta a gyerekek lerohanását. Nézte Evelynt, nézte a Beny fiát, aki Meerat ölelgetve állt a boltív alatt. Tudta, hogy a következő másodpercekben eldől, hogyan vélekednek a fiatalok. Beny, mielőtt még bárki megszólalhatott volna előre lépett. Megköszörülte a torkát.

- Úgy érzem, illetve tudom, hogy csak engem lehet hibáztatni az egész ügyért. Én szeretnék az első lenni, aki megköszöni a jó szándékú terveteket. Evelyn bocsáss meg, hogy ilyen kényszerhelyzetbe hoztalak és fogadjuk meg az öregeink tanácsát. - mondta.

- Arról nem is akarnék beszélni kislányom, hogy neked mindenképpen környezet változásra van szükséged. - kapcsolódott a beszélgetésbe Ben.

Evelyn körbenézett az aggódó arcokon, csak Kurt nevetett, de ő mindig nevet. Most kacsintott a lányra. Tud-e egyáltalán komoly lenni ez a fiú?

- Nos, Evelyn? Mi a véleményed a hallottakról? Remélem, tudod, hogy mit várunk tőled? És remélem, hogy nem kell arra hivatkoznunk, hogy a cégeid érdekei azt kívánják, hogy egészséges maradj. - mondta Ivan.

A lánynak mosolyognia kellett. Nem értette, hogy mit aggódnak érte, mi baj érheti őt még az életben? Tizennyolc éves korára átesett ő mindenfajta tűzkeresztségen. Nem fél senkitől. Ez az utolsó lecke befejező érvényű volt acél karakterének.

Dorothy lépett szorosan mellé.

- Kicsikém, mi ez a gunyoros mosoly? Te ne nagyon mosolyogj itt, hanem adj hálát a jó Istennek, hogy így aggódnak érted az emberek! - mondta.

- Kíváncsi lennék, hogyan gondoljátok ezt az egész eltűnési akciót? És mi van Kurttal? Ő legalább olyan veszélyben van, mint mi! Ha nem veszélyesebb az ő helyzete! Erre mit mondtok? - kérdezte a lány.

- Mi felnőttek, mindent megbeszéltünk, a Kurtnak nagy köszönettel tartozunk, amiért a Benyt és téged megmentett azon az estén. A Kurt is el kell, hogy menjen! Ez persze nem olyan könnyű, mert ugye neki mi nem parancsolhatunk. - mondta Ben.

A fiú hangosan felnevetett, a feszült légkörben élesen csengett a hangja.

- Ben, te olyan jó barátom vagy, hogy tőled semmit sem tudok zokon venni. - mondta.

- Fiam! Tudjuk, hogy nem vagy rászorulva a segítségünkre, de az ügy szigorúan családi természetű és így neked költségeid nem lehetnek ebből kifolyólag. Tehát úgy döntöttünk az Ivannal, hogy a te dolgaidat mi fedezzük. - válaszolt Ben.

Kurt akart valamit szólni, de a jelenlevők nem hagyták szóhoz jutni. Mindenki csak dicsérte, Dorothy kapott az alkalmon, magához ölelte a magas fiú. Felnyúlva megsimogatta a majdnem fehér haját.

- Adj neki Dorothy, mert ha lelépek nem lesz egy darabig simogatás! - röhögött a fiú.

A nő tudta, hogy ez így igaz. Mindig szenvedett, ha a két gyerek távol volt otthonról.

Vajon a férfiak mennyi időre gondoltak? Mennyi ideig kell távol maradni a gyerekeknek? És milyen ostoba is az élet, egy bűnöző milyen alapon zavar bele az ő életükbe?

Randy állt a mosógép előtt. Hárman voltak a nyilvános mosodában. Két idősebb férfi, akik ismerősként beszélgettek. Meg ő, aki már nagyon utálta önmagát ebben a kivert kutya szerepében. Csak saját magát hibáztathatta. A gép monoton zaja idegesítette, és az is, hogy azt hitte, hogy a két férfi róla beszél. Tépett idegállapotában mindenkiben az ellenségét látta. Legszívesebben leköpött volna mindenkit. Mivel csak felületesen olvasta el a működtetési utasítást, nem tudta, hogy a mosógép meddig fog járni. Egy teljes, nagy fekete műanyagzacskó ruhát és zoknit borított bele a gépbe. Nem volt türelme szétválogatni a színeset a fehértől, pedig tudta, hogy azt meg kellene tennie. Hányszor kíváncsiskodott Rose mellett a mosókonyhában. Megvonta a vállát, olyan nagy jelentősége úgy sem lehet a dolognak. Nézte borostás ábrázatát a mosógép kerek üvegablakában. Sokat fogyott. Alig evett, mert a napokat inkább átaludta. Lelke fájt nem törődött az éhség okozta fizikai fájdalommal.

- Vajon mit csinál most Evelyn? - tette fel magának a kérdést.

A következő pillanatban felrántotta a zipzárat a bőrjackieén és elhagyta a mosodát. Opelja közvetlenül a ház előtt parkolt. Beugrott a kocsiba, hogy a kis, egyszerű hotelhoz hajtson, ahol már harmadik hete lakott, de aztán irányt változtatott.

- Nem egy nagy veszteség, ha ott hagyom a magnót! - mondta hangosan.

Több, mint egy órát hajtott a nagy forgalomban. Az alacsony felhők a városra nyomták az összes smogot, fokozva a korán jövő sötétség hatását. A távirányítóval kinyitotta a villájuk vaskapuját. Beállt a parkba, közvetlenül a bejárati ajtó elé. A kesztyűtartóból kivette a naplóját. Ott üldögélt a kocsiban és forgatta a lapokat. Eszébe jutott a fogadalma, hogy nem fogja többé feljegyezni az élete eseményeit. Forgatta a lapokat és a sorok nem szakadtak meg az utolsó lap aljáig. Most sem volt következetes. Csak az újév első heteiben nem írt semmit, hisz a bordó könyvecskék Abigél szobájában voltak fent a polcon. Megrántotta a vállát, fontos esemény úgy sem történt vele az elmúlt hetekben. Unalmasan teltek az ébrenlét órái. Fogta a kilincset és fel akarta lökni a kocsi ajtaját, de ijedten visszahőkölt. Három óriási rottweiler kutya állt az Opelja mellett mereven, néma csöndben. Nem mert kiszállni. Vadul nyomni kezdte a dudát. Pillanatokon belül megjelent Rose és szörnyülködve összecsapta a kezét.

- Lábhoz! - kiáltott a kutyákra és azok szorosan az asszony mellé sorakoztak.

Randy leengedte az ablakot.

- Kiszállhatok? - kérdezte Roset.

- Gyere kisfiam! Nyugodtan jöhetsz! - válaszolta az asszony.

Randy kiszállt a kocsiból és nagyon lassan odalépett Rosehoz. A kutyák úgy viselkedtek, mintha ő nem is létezne.

- Mondd nekik, hogy "család" és engedd hagy nyalják meg a kezed! - mondta Rose.

A fiú lehajolt a kutyákhoz.

- "Család" - mondta és a három kutya megnyalta az elébük nyújtott kezet.

- Gyere kisfiam, menjünk be! - mondta Rose és szomorúan méregette kedvencét.

Hol lehetett ez a gyerek és miért volt ez a távolmaradása?

A konyhában egy férfi ült. Randy még nem látta soha. Meleg kakaó gőzölt előtte. Felállt és várta, hogy Dorothy bemutassa a fiúnak. A férfi felismerte Randy a házban látott képek alapján.

- Randy, ismerd meg ezt az urat, ő a kutyák trénerje! - mutatott Rose a férfire.

- Kevin Morse vagyok! - mutatkozott be a kutyaidomár.

- Randolph Taylor vagyok, örvendek! - rázott kezet Randy a férfivel.

Látszott rajta, hogy kérdezni akarna valamit. Rose nem várakozott sokáig a magyarázattal.

- Az apád és Ivan akarata ez, hogy kutyák őrizzék a házat. Mr. Kevin itt van nálunk, éjjel-nappal. A földszinti, külön apartment a lakása. Ő foglalkozik a kutyákkal és az összes fontos dolgokat el fogja magyarázni neked. - mondta az asszony.

Rose nem tudott sokkal többet mondani, mert megérkezett Ben és Sophie. Az apa nagyon örült a fia hazatérésének. Veregette a vállát, vitte magával a társalgóba. Próbált indítani egy kiadós, felszabadult társalgást. Nem akart hibázni, sokáig mérlegelte az első kérdését.

- Na, aztán hogy vagy mostanában? - sikeredett egy semleges kérdéssel indítania.

Randy nem tudott, vagy nem akart egyből válaszolni. Zavarta Sophie jelenléte. Gyűlölte a nőt, főleg azért, mert felkeltette benne megint az összes negatív érzelmeket. Érezte magán a nő pillantását.

- Apa, mivel az utóbbi hetekben szinte minden időmet az alvással töltöttem, félek, nem sok újdonsággal tudnék előhozakodni. - mondta Randy.

Ben értette, amit akart érteni, szóval a fia egy kicsit elvetette a sulykot, de az nem baj. Javítani azt mindig lehet, ha az ember rajta van.

- Randy, az nagyon jó! Amíg az ember alszik, addig nem hibázik, igaz? He-he! - nevetett Ben.

- Ja! A téli álmomat alszom mostanában, de olyan intenzíven, hogy halasztást kértem az egyetemen. - válaszolta Randy.

A gúnyos mosoly Sophie arcán nem kerülte el a fiú figyelmét. "Ki lesztek végezve mindannyian", jutott eszébe a nő fenyegetése. De már nem félt. Többé nem tudja őt zsarolni, szerelemre éhesen.

- tudod fiam, még ez is belefér a mostanában lejátszódó különös események sorába! - mondta, már nem annyira derűlátóan az apa.

Randy agyán átfutottak a gondolatok. Az elmaradt esküvőjéről, a bírósági tárgyalásról, ahol ő meg sem jelent. a három kutya rejtélye az utolsó órából. Vajon van-e összefüggés a dolgok között. Beletúrt a hajába. Persze, hogy van! Minden összefügg mindennel. Ő már csak tudja! Az esküvője elmaradása és a Kurt tárgyalása egyazon esemény következménye volt.

- Mi szükség van ezekre a kutyákra? - kérdezte, hogy kis levegőhöz jusson az esetleges faggatás előtt.

- A bírósági tárgyalás után egy férfi megfenyegette a Benyéket. De életveszélyesen és ezt nem hagyhattuk figyelmen kívül. A meghalt személynek volt az apja. Bosszút esküdött és a bosszúkkal nagyon vigyázni kell! - mondta Ben.

Randy alig tudta követni apja szavait, mert a bosszú szó az agyába vágott. Csak ült a fotelban és próbálta fegyelmezni a feltörő gonosz gondolatait. Bólogatott apja felé, mintha tisztán átlátná a mondatok súlyát.

- Szóval, amíg az Ivannal nem tudjuk jobb belátásra bírni azt az embert, addig semmilyen óvintézkedés nem lehet felesleges! A Beny szerint, a férfi egy közepes kábítószer forgalmazó. Remélhetőleg nem kell nagy háborúra gondolnunk. Persze a rendőrséghez nem tudunk fordulni, mert a Beny nem szeretném börtönbe tudni.

Ben megállt egy kicsit rendezte a mondanivalóját, hosszú percek után folytatta.

- A tárgyalás utáni napon elővettem a gyerekeket és megköveteltem tőlük, hogy elutazzanak, mindegy hová, csak el. És organizáltam egy találkozót egy ebtenyésztővel is. Áldott szerencsénkre, egyből a lehető legjobbat találtam meg a Mr. Kevin személyében. Ő és a hat kutyája nagy segítségünkre lesz majd. Komoly iskolát végzett kutyák ezek!

- Hat?! - kérdezte Randy.

- Ja, persze, mert a Fabrus villában is van három! Mr. Kevin itt lakik nálunk, de naponta egyszer átmegy és a Koloséknál is lerendezi a kutyákat. - magyarázta az apa.

- Na és mi van az elutazással?! - kíváncsiskodott Randy.

- Itt van egy kis baj! Annyira erőltettük a gyerekeket, hogy az egyik pillanatról a másikra eltűntek. A Dorothynak azt mondták, hogy indulnak és el is tűntek még aznap. Ez az újév előtt két nappal történt. Azóta semmi hír felőlük! - panaszkodott Ben.

Randy arra gondolt, hogy ő ma azért jött haza, hogy Evelyn elé álljon és most itt van. Evelyn meg ki tudja merre jár a Meeraékkal? Már bánta, hogy hazatért. Az olcsó hotelban olyan jó volt álmodozni arról, hogy elnyeri Evelyn bocsánatát. Halálosan bánta, hogy a lánynak ekkora bánatot okozott. Mert abban már biztos kellett, hogy legyen, hogy Evelyn valami végzetes körülményből kifolyólag szakított vele. Biztos látta őt a Sophieval! Ránézett az utálatot tükröző szép arcra, szerette volna megölni a Sophiet.

Hagyta beszélni apját, megint csak bólogatott, játszotta a figyelmes hallgatót. Rose mentette meg egy idő után, csengetett az ebédlőből, hogy a vacsora tálalva van. Elsőként ugrott fel és sietett az asztalhoz. Lehajtott fejjel ült, várt míg Rose szedett neki a levesből. az óriási asztalnál hármasban üldögéltek. Sophie minden áron el akarta kapni a fiú tekintetét, de az szinte a semmibe bámult. A levest gyorsan kikanalazta és Rose azonnal elvitte a tányérját. A második fogás szárnyas volt rizzsel. Nagyon ízlett a fiúnak. Rose mellette állt és mosolygott.

- Ízlik, Randykém! - kérdezte.

- Ühüm Rose, isteni finom! - mondta a fiú.

Vacsora után Randy mondta az apjának, hogy még dolga van a városban. Egy jó fürdés után tiszta ruhába bújt és ment a kocsijához. Kevin akkor érkezett vissza öreg Chevijén a Fabrus villából. a három rottweiler minden érzelem nélkül nézte a trénerjét. Randy állt az Opelja mellett és várta míg a férfi odaért hozzá.

- Mr. Morse, mi a kutyák neve? - kérdezte a férfit.

- Egy, Kettő, Három! - mondta a tréner.

- Tessék? - kérdezte Randy.

- Mondom, Egy, Kettő, Három! Ez a kutyák neve! - nevetett Kevin Randy csodálkozó arckifejezésén.

- Ez nem vicc, ugye? - érdeklődött Randy.

- Mr. Taylor, milyen jogon viccelődnék? Önök nem a humoromért alkalmaznak engem. - válaszolta az idomár.

- Fogadjunk, hogy a Fabrus villában lévő kutyáknak a neve Négy, Öt, Hat! - mondta Randy.

- Pontosan így van uram! - mondta Kevin.

Randy odalépett a három izomkolosszushoz.

- Család! - mondta és a kutyák megnyalták megint a kezét.

Kevin Morse büszke volt a kutyáira. Sok munkája volt a taníttatásukban. De most megtérül minden költsége és fáradtsága.

Randy beült a kocsijába, búcsúzóul megnyomta a dudát. A tréner mosolyogva intett vissza. Alig haladt pár száz métert, amikor eszébe jutott, hogy a naplóját a társalgóban hagyta. Mint egy őrült, úgy fordult meg a szűk utcában és hajtott visszafelé. Futott a házba és a társalgóba érve sokkolva látta, hogy Sophie lapozgatott a bordó könyvecskébe. Apja kint volt Rosezal az étkezőben. Randy odaugrott a nőhöz és kirántotta a naplót a kezéből.

- Te nem félsz semmitől, mi? - kiáltotta.

- Halott emberektől nem féltem soha! - mondta Sophie megalázóan.

Randy még csak meg sem várta a mondat végét, már kint volt megint a hidegben és a kocsiba ülve elszáguldott. A hotelben üdvözölte a fiatal portást és szaladt fel az emeleti szobájába. Azonnal bekapcsolta a Tv-t és hanyatt dobta magát az ágyon. Reszketett a felindultságtól. Nem tudta, hogy Sophie még egy szót sem tudott elolvasni a kis könyvből, mert épp az ő belépésének a pillanatában emelte csak fel a naplót. Akkor vette észre, hogy Randy az asztalon felejtette azt. A fiú már dühös volt magára, miért nem zárta el otthon az összes az anyja szobájába. Oda nem juthat be úgysem a Sophie, ahhoz fel kellene törnie az ajtót. Megkereste nyaklánca végén a speciális kulcsot és végighúzta az ujját az éles fogakon.

- Ilyen egy hülyét! Elhozom a tavalyit és nem hozok egy ürest! Azt nem! Én idióta barom! - háborgott hangosan.

Újból rajta volt az idegroham, kapcsolgatta a Tv csatornaváltóját. aztán feltette a fülhallgatóját és teljes hangerőre tette Jeff Beck Truth-át. A Bolero elvadított változatával bombázta zilált agyát. Ahogy a zenével mosta az agát, próbált valami programot összeállítani magának a késő esti órákra. A ma éjjelt is át fogja csavarogni, nap közben tud aludni, egyéb kötelezettsége úgy sincs. Nem akart vezeti, leszólt a portára és rendeltetett egy taxit. Bevitette magát a Citybe, a High Star előtt kiszállt a kocsiból. Sokáig gondolkodott, bemenjen-e, de aztán nem ment be. Miért kellene neki az ismerős helyre bemenni? Pénzét mindenhol egyforma gyorsan tudja költeni.

Kurt ült a nagy terem közepén a padlón és nézte az egész, magas falat végig takaró pozitív káoszt. Közel 30 négyzetméteren lángoltak a színek. A kép címe "Baalbek", önálló rejtély volt a fiatal Amerikában nevelkedett autodidakta művész számára. De az élményt semmi sem tudta csökkenteni. Annyit hozzávetőlegesen tudott, hogy valami bibliai helyet örökített meg Mr. Csontváry, még a század elején. Evelyn sétált az óriási kép előtt és Kurt otthoni kirohanása jutott az eszébe.

- Mitől nem híres ez az ember?!

Lassan közelített Kurt felé a lány, a fiú halkan pisszentett neki.

- Veszélyes, mi? - kérdezte.

Evelyn bólintott és odament a fiúhoz. Leült melléje. Aztán hirtelen ötlete támadt. A terem legtávolabbi sarkába ment és onnan figyelte Kurtot. A kis Minoltájáról levette a blendét és a keresőbe nézett. Akármennyire is ügyeskedett, nem fért bele minden a képmezőbe. Az terem óriási méretei ellenére sem tudott jó pozíciót felvenni. Úgy ügyeskedett, hogy Kurt minden sarokból, minden pozícióban ott legyen a képeken. Csinált jó csomó képet, aztán visszaült a fiú mellé.

- Tudod, ha előbb eszembe jut, hát Budapesten elmehettünk volna a Nemzeti Galériába és ott megnézhettük volna a pali önarcképét is. - mondta a fiú.

- Mi az akadálya hogy megnézzük azt a portrét is? Sietünk valahová? - kérdezte Evelyn.

- Ja, most, hogy mondod! Igaz is, mielőtt tovább utaznánk akárhová szakíthatunk egy kis időt és beugrunk abba a múzeumba. - helyeselt Kurt.

Korgó gyomruk kihajtotta őket a Csontváry múzeumból. A kis város központját már nagyon ismerték. Élvezettel sétáltak a hidegben. Kurt a füleire húzta a kötött sapkáját. Összebújva sétáltak a lejtős utcákon. Egy kis vendéglőbe beültek, az ablakból kiláttak a Széchenyi térre. A pincér beszélt egy kicsit angolul, így nem volt különösebb problémájuk a rendeléssel. A Hotel Nádorban nem volt gondjuk, a személyzet nagy része jó angolsággal fogadja a vendégeket. De ma délben nem akartak nagy hűhót csapni az ebéddel. Siettek az evéssel, minden percet sajnáltak, amit elvesztettek, - ahogy Kurt mondta a hiábavalóságokra.

Ebéd után Evelyn vezette a fiút. Körbesétálták a Dzsámit, a török időkből visszamaradott építészeti csodát. Bementek a Székesegyházba is.

- Ritka szép egy templom! - mondta Evelyn.

Az egyik útkereszteződésnél Evelyn észrevett egy útbaigazító táblát.

- Figyeld! Erre felé lehet felmenni a Tv toronyhoz. Ott is van biztos valami látnivaló. - mondta Kurtnak.

- Evelyn Bébi, máris megyünk a kocsiért és felmegyünk oda. Lenézünk a városra, oké? - ajánlotta a fiú.

A lány egy szót sem szólt, csak húzni kezdte a Kurtot és percek múlva már a hotel portáján voltak. A lány a recepcióhoz lépett. Egy fiatal férfi állt a pult mögött és udvariasan meghajolva kérdezte.

- Miben segíthetek Miss. Fabrus!

Evelyn arcát és nevét az első pillanatban megjegyezte. Szerette a "szép" vendégeket.

- Csak azt szeretném megtudni, hogy van-e valami extra érdekesség ott fent a Tv toronynál! - kérdezte a lány.

- Óh hogyne! a legfelső szinten kiváló étterem van és a kilátás is csodás onnan! - mondta a portás.

- Mennyi idő kell, hogy oda felérjünk? - kíváncsiskodott a lány.

- Hát a legkényelmesebb vezetéssel is 20 percen belül felérnek. - volt a válasz.

Evelyn köszönőleg felemelte a kezét, mosolygott a férfire és máris ment a bérkocsiért. Intett Kurtnak a bejárat előtt, a fiú csatlakozott hozzá. Az aranyszínű 731-es BMW ott állt a járda mellett a sor végén.

- A sofőröd előállt! - mondta Evelyn viccelve.

Kinyitotta a fiú előtt az ajtót és "besegítette"  a kocsiba. Kicsit járatta a motort, mielőtt elindultak volna, mert az idő hideg volt, a fűtés csak nehezen lett úrrá a kinti mínusz 10 fokon.

Az erős motor kellemes morgással futott neki pár kisebb kanyar után a lejtőnek. Evelyn kedvelte ezt az autót, igen könnyen kezelhető volt. Kurt majdnem teljesen lehajtotta az ülést. A biztonsági övet húzogatta, mint valami nadrágtartót. Hangosan röhögött.

- Ez aztán az élet! Terpeszkedek egy csodás BMW-ben, egy isteni nő a sofőröm, töltöm a nyaralásom/telelésem. Mint egy királyfi. Ennek ne legyen soha vége, Evelyn Baba! - elemezte Kurt a szituációt.

- Hát mit lehet veled tenni, ha nem vagy hajlandó megtanulni vezetni? - kérdezte Evelyn.

- Hülye lennék! Hogy aztán kihasználj! - hökkent meg Kurt.

Elővette napszemüvegét, megtörölte kenguruzsebes kockás ingébe. A nap erőteljesen sütött. Egy teherautó miatt csak lépésben haladtak egy darabig, csak egy kis sarki parknál tudták nagyon húzósan megelőzni.

- Evelyn, láttad azt az objektet a parkban? Kurva jó volt! - kiáltott fel izgatottan Kurt.

- Ne haragudj, de most az előzéssel voltak gondjaim, nem volt időm szemlélni az objektedet! - válaszolta a lány.

- Ma jó a hangulatom és így megbocsátok, de ígérd meg, hogy visszafelé megnézzük azt az izét ott a parkban! - mondta viccesen a fiú.

Evelyn egy hirtelen mozdulattal lerántotta a Kurt sapkáját egészen az álláig és egy fülest adott neki.

- Velem te így ne beszélj, értetted? - kérdezte durcásan.

Válasz nem jött a sapka alól. Kurt néma maradt, pedig feszítette belülről a nevethetnék. Hallgatott az egész úton. Mikor a kocsi megállt, biztos volt abban, hogy a kilátóhoz érkeztek.

- Szabad az ajtót kinyitni, Bombázó! - mondta a szavakat kiszűrve a kötésmintákon.

Evelyn megint adott a fiúnak egy maflást, de körbement, hogy kinyissa az ajtót. Kurt heherészve lenyomta az ajtórögzítő gombokat. A lány hiába ügyeskedett, nem bírta kinyitni. Az elektromos ablak zümmögve ment lefelé.

- Figyelj Bébi! Ha te pöckölgetsz itt engem, hát leveszem rólad a kezem! - röhögött Kurt.

Evelynt is elkapta a nevethetnék, nehezen kirángatta a barátját a kocsiból. Fent a toronyba először ittak egy kávét habbal. Aztán a kilátásban gyönyörködtek, valóban szép volt a panoráma. Evelyn csinált számos képet a környező hegycsúcsokról. Minden képet úgy akart elkattintani, hogy a Kurt rajta legyen. Több vendég mosolyogva nézte őket, fél percig nem tudtak egy helyben megmaradni. Mikor a Minoltából kifogyott a tekercs, a szuveníresnél megkérdezték, hogy van-e filmjük, de nem volt szerencséjük. A lifttel lementek a torony lábába. Újból megcsípte őket a hideg, gyorsan beültek a kocsiba és hajtottak le a hegyről. Kurt az arcára húzta a sapkáját megint, az álláig.

- Sofőr, csak óvatosan! - mondta és megsimogatta Evelyn kezét a kormányon.

Evelyn oldalra pillantott. A fekete, Dorothy kötötte sapka alól még kilógott vagy harminc centinyi fehér haj. Vicces egy látvány volt. Mint mindig, Kurt egy élő vicc volt mindenki számára.

Feltűnt a kis utcasarki park az érdekes, szögletes, színes objekttel. Lelassított, elengedte a szembejövő forgalmat és felállt a járdára félkerékkel.

- Mi van Baba? - kérdezte a fiú a zökkenésre felriadva.

Evelyn lerántotta a sapkát Kurt fejéről és felkiáltott.

- Voila!

Kurt meglátta az objektet és kiugrott a BMW-ből. Mint valami megszállott rohangált az érdekes szobor körül körbe-körbe. Egy idős asszony, bevásárló szatyorral a karján megállt a járda szélén és mosolyogva nézte az izgatott Kurtot. A fiú is észrevette az asszonyt. Tudta, hogy az ő öröme késztette őt megállásra.

- It's lovely! - kiáltotta oda Kurt az asszonynak.

Az idős asszony nem értette Kurt szavait, de azért válaszolt a fiúnak.

- Victor Vasarely! - mondta hangosan.

Kurt agyában világosság gyúlt. Az idős hölgyhöz lépett.

- Victor Vasarely? - kérdezte.

- Ja, ja! - mondta a nő.

Ekkor Kurt azonnal németre váltott, a nő nem lehetett más csak német.

- Sind Sie Deutsche?

- Ich bin Schwabe!  - volt a válasz.

Kurt nem tudta mit jelent svábnak lenni, de a válasz németül hangzott, volt egy közös nyelv. A nő nagyon barátságos volt. Minden kérdésre válaszolt. A fiú arca izgatottságot tükrözött. Evelyn látta, hogy a nő nagy hozzáértéssel magyaráz. Hosszan beszélgettek, csak kevés szó hatott ismerősnek Evelyn számára. New-York, Párizs. Aztán az asszony megigazította szatyrát a karján és elbúcsúzott a fiútól.

- Danke! - kiáltotta utána a fiú kétszer is.

- Gyere Evelyn, azonnal telefonálnom kell a Bennek. - mondta a lánynak.

Beugrott a kocsiba és türelmetlenül dobolt az ujjaival az ajtó kárpitján.

- Egy tanárnő volt ez a hölgy. Nagyon sokat tud erről a paliról. És igen büszke rá, hogy magyar a pali, legalább is innen származik. Tudod te is, hogy ki ez a pali! Minden suliban van sok-sok plakát a képeiről. Horpadt, meg dudorodott négyzetek jobbról, balról. Tudod miről beszélek. Ha valami sznob bugris lennék, akkor úgy mondanám, hogy a teret kristályosította ki valahogy egy egy képen. Kurva jó a pali! Szerintem Escherből "nőtték ki egymást" és lehet, hogy ő a sorzáró művész. És az utána következőknek már csak az ismétlés lehet az osztályrésze! - magyarázott Kurt.

- Hogy érted ezt az ismétlést? - kérdezte Evelyn.

- Hát Evelyn Baba, az ismétlést csak úgy lehet értelmezni, ahogy hangzik. Kb. Vasarely kimondta az utolsó szót és akkor nekünk a nagy művészeknek csak arra kell koncentrálnunk, hogy az ismétlésünk legyen abszolút egyéni és tiszta. - mondta Kurt és Evelyn bajban volt, nem nagyon tudott mit kezdeni az utolsó mondatokkal.

Megérkeztek a szállodába. Kurt elkérte a kulcsot és aztán eszébe jutott valami.

- Van valami kiadványuk Victor Vasarelyről? - kérdezte a portást.

- Hogyne lenne! - válaszolt a férfi és a vitrinből kivett egy vékony brossurát.

Kurt örömmel vette át, kifizette és mentek az emeletre.

- Most megengedem, hogy zavarj a szobámban! - röhögött a lányra.

Evelyn vállba vágta őt és elpirulva követte. Kurt, ahogy a szobába lépett lerúgta a csizmáit, kibújt a jackiejéből és hasra vetette magát.

- Gyere Bébi, csemegézünk egy kicsit! Aztán felhívjuk a haveromat, tudatjuk vele, hogy milyen öröm ért bennünket itt Magyarországon! - mondta a lánynak.

Lapozgatta a kiadványt és egy képet a lány orra alá nyomott.

- Ha más nem, ez csak beugrik, nem? A "Zebrák". - újongott.

- Tényleg Kurt, ezt ismerem! Hát ez a pali is magyar?! - eszmélt rá Evelyn.

- Naná! És itt van ebben a városban egy múzeuma. Csak ma éppen zárva van, majd holnap megnézzük, oké? Ugye akarod? - kérdezte Kurt.

- Hű, az jó lesz! - örült a lány.

Hevertek a földön, nézegették a széppé torzult mértani mintákkal teli képeket és sokáig elfeledkeztek a telefonálásról. Evelyn a hűtőből colát vett ki felbontotta és adott Kurtnak is. Csak úgy üvegből.

- Nézd ezt a képet Evelyn! - mondta izgatottan Kurt. - Hát ez csodás! AIX.MC. Ilyen címet! Hazudnék, ha azt mondanám, hogy ezt is ismertem már. De körülbelül ilyesmire gondoltam, amikor a kocsiban az "utolsó szó"-ról beszéltem. Hát ez embertelen!

- Te Kurt! Egyet azért kérdeznék, mitől vagy ilyen biztos s véleményalkotásodban? - nézett a lány a fiú szemébe.

De már bánta a kérdést.

- Evelyn! Én semmi máshoz nem értek és nem is pocsékolom az időmet másra, mint a művészetekre! Könyvek tucatjait, ha nem százait olvastam mindenfajta felkapott művészettörténészektől. Ezer és ezer kép ismerete van mögöttem. És akkor arról még nem beszéltem, hogy jó magam is egy kurva nagy művész vagyok. Remélem lehet önálló véleményem, nem kell, hogy osszad! És ami a leglényegesebb, húzz el innen, mára elég voltál! - háborodott fel Kurt.

Evelyn elképedt, ő még életében nem veszekedett Kurttal, lehet, hogy megbántotta a fiú hiúságát?

- Megbolondultál Kurt? Hogy mondhatsz nekem ilyet? - kérdezte bizonytalanul.

- Ha érdekel a használatiutasításom, közlöm veled, hogy engem csak dicsérni lehet! - válaszolta a fiú és lökött egyet Evelynen. - Na, húzzál!

A lány rettenetesen megsértődött, de maradt. Felvette a telefont. Bemondta a Taylor villa számát és az operátor kapcsolta New-Yorkot.

- Hallo, itt Taylor villa! - hallatszott a telefonból.

- Hallo, te vagy az Rose? Evelyn vagyok!

Sokáig hallgatta Evelyn a telefont, Rose nagyon leszúrta az elveszettnek hitt lányt, aki többször próbált megszólalni, de hiába.

- És hol vagy egyáltalán? - kérdezte Rose.

- Itt vagyunk a Kurttal Magyarországon. - válaszolta a lány.

Még Kurt is hallotta a nő kiáltását a telefonból.

- Meg vagytok ti őrülve?!

A fiú nevetve felállt, kivette a lány kezéből a telefont.

- Na, húzz el! - mondta neki halkan aztán beleszólt a készülékbe.

- Halló Rose! Itt a Kurtie boy beszél! Maximális kézcsókom van előadva! Imádunk mindketten. Mi van a Ben haverommal?

- Te szélhámos! A te Ben haverod az dolgozik. De mi ez a hülyeség ezzel a magyarországi utatokkal kapcsolatban. Egyszer úgy is elkapom a grabancodat, még jössz te erre! - háborgott Rose.

- Nagyon hosszú lenne a magyarázat, inkább kapcsold valahogy a Ben, mert nagyon fontos az, amit vele akarnék beszélni. - kérte Kurt.

Az asszony rájött, hogy úgy sem boldogul azzal a "komolytalan kölyökkel".

Lenyomta a háziközponton a Ben irodáját szimbolizáló gombot, miután még egyszer megfenyegette a Kurtot.

- Ben Taylor! - szólt a telefonba a hívott.

- Halló, jó barát! Kurt vagyok! Hogy vagy? - nevetett a fiú a telefonba.

- Mi van fiam, merre jársz? Te vagy az első, aki képes volt hazaszólni! - szólalt meg a férfi kis szünet után, örömmel a hangjában.

- Figyelj Ben! Kurva nagy élményben volt részem, illetve részünk, mert hogy az Evelyn is itt van Magyarországon. Szóval teljesen magamon kívül vagyok. Ez már szinte fáj! Kér óriást megismerni egy kis városban. Állati szerencsés egy város! Tudod, a Dorothyék szűkebb pátriája. Hülyét kaptam! - mondta Kurt.

Ben élvezettel hallgatta a fiú beszámolóját az elmúlt hetekről. Most végre vége az aggódásának. Tudja, hogy ők ketten jól vannak. A Benyről és a Meeraról nem volt még idáig hír. De a fele csapat az jól van. A világért sem szakította volna félbe a gyereket, nem akart egyetlen szót sem elveszíteni a közbekérdezés miatt. Nagyon sokáig tartott a telefonbeszélgetésük. Megígértette a fiúval, hogy visz egy óriási Vasarely plakátot. És elhatározta, hogy cserébe odaadja Kurtnak az eddig féltve őrzött Vasarely kötetét. Jó helyen lesz az a fiúnál.

Még sok mindenről szeretett volna hallani ifjú barátjától, de a fiú hirtelen lezárta a beszélgetést.

- Ben mondd meg az anyunak, hogy minden oké, lehet, hogy majd őt is hívom egyszer!

Evelyn reménykedett, hogy a fiú még visszaadja neki a telefont, de csak egy furcsa grimaszt kapott a fiútól.

- Kurt! Akár hiszed, akár nem te nem küldözgethetsz engem csak úgy! - mondta a lány.

- Akkor én annyit mondok, hogy az erőszaknak engedek. Hát maradj! - válaszolt a fiú és újból végighasalt a szőnyegen. Olvasni kezdte az újabb szerzeményét.

Kurt szemei kápráztak, mert annyira koncentrált az optikai csalódást előidéző képekre, hogy agya ráhangolódott a vibráló ritmusra. Élvezte Vasarely minden vonását. Egy kényszert érzett, hogy egy változtatást eszközöljön, az általa sajátosan összeállított sorrendiségen.

- Jerome Bosch, Salvador Dali, Rene Magritte, Csontváry, Lempicka, Victor Vasarely! - döntötte el a fiú. - Igen, ezért a sorrendért mindenkivel megverekszem! - mosolygott.

Fektében hanyatt fordult és egy hatalmasat nyújtózott. Kézbe vette a colás üveget, rázogatta. Üres volt. Evelyn felugrott és hozott egy újabb colát a hűtőből.

- Látod Bombázó, így szerelek téged, ha körberajongsz! Nagyon jól áll neked ez a szerep! - röhögött a fiú.

- Kurt, téged nem sok nő fog kibírni! - mondta Evelyn.

A fiú hirtelen felült a vastag szőnyegen, olyan arcot vágott, mint aki szellemeket lát.

- Evelyn, engem imádnak a nők! Csak kérdezd meg a Roset, a Dorothyról nem is beszélek! Élnek, halnak értem! - válaszolt a fiú.

Evelynnek nevetnie kellett. Ami igaz, az igaz. A két idősebb nő tényleg ajnározta a Kurtot, de hol van a többi nő? Kurt tudta, hogy mire gondol a lány.

- Remélem Evelyn, leltárt nem akarsz vezetni a nőimről, mert akkor nem nyertél! Én egy született úr vagyok, ha nem tudnád! Ha például téged ellopnálak az örökre a kettőnk titka maradna, de ettől nem kell félned, mert nem vagy az esetem. - mondta Kurt, de most hazudott, mert Evelyn nagyon tetszett neki.

Hangosan nevettek már mind a ketten. A lány leült mellé a földre és közvetlen közelről nézte a fiút. Fehér haj, kék szem! Nem semmi, a női nem tunyaságát bizonyítaná, ha ez a fiú fél percig is partner nélkül maradhatna. Saját diák évei jutottak eszébe, mikor a Viviannel beszélt, - igen ritkán, - a fiúkról. Neki ez a fiú volt a kedvence. Az örökös nyegle magatartásával és a szép arcával. Sokáig rajta felejtette a szemét Kurton. Összerázkódott, ahogy a fiú hangját hallotta.

- De az biztos, hogy te csíped a diómat, valld be nyugodtan! - viccelt a fiú és megölelte Evelynt.

Evelyn hallgatott, mit mondhatott volna Kurtnak, hazudni nem akart egy ilyen gyerekes viccelődés miatt.

- Jól van! Tetszel nekem! Most boldog vagy? - kérdezte.

- Naná, hogy boldog! - zárta le Kurt a beszélgetést könnyedén.

Felállt, felsegítette a lányt. Egy puszit adott az arcára.

- Evelyn, ha nem megyünk sehova vacsorázni, akkor szépen elkísérlek a szobádba és én is leteszem a fejemet. - mondta.

A lány nem volt kimondottan éhes, hagyta, hogy Kurt, mint valami gyereket vezesse a szobájába. Még ott beszélgettek pár percet és aztán Kurt magára hagyta őt. Evelyn még a zuhanyozás előtt lerendezte a reggelijét a szobaszervizzel, amit fel is vittek neki 7 órakor, pontban.

Elfogyasztotta a friss kakaót és a több féle felvágottat zsemlével. Egy Spearmintet a szájába gyűrve kilépett az ajtón. Tervezte az útvonalat és helyben futott. Kint igen hideg reggel fogadta. De élvezte. Sálját kétszer körbetekerte a szája előtt, úgy, hogy a hideg levegő megszelídülve jusson a tüdejébe. Ki tudja hányadszor vágott neki az öt kilométeres reggeli futásának, Pécs lejtős utcáin. A járókelők siettek a buszmegállókhoz. Fiatalok csoportokba verődve haladtak a közeli gimnázium felé. A szállodához visszavezető úton, a lejtőn felfelé hosszú sprinteket iktatott be. Le akart izzadni a műszálas sportdresszében. Visszatérve sok vizet töltött a kádba és lustálkodott egy félórát a habok között. Aztán haját beszárította és felöltözött. Ma hosszú gyapjú szoknyát és vastag harisnyát vett fel. Bőröndjéből elővette saját tervezésű pulóverét, amit Dorothy végtelen türelemmel kötött meg, két hónap alatt. Készen állt az újabb napra.

A nap új élményeket hozott. A Vasarely múzeumban megismerkedtek egy fiatal házaspárral. A fővárosból valók voltak. Computer szakemberek lévén jól beszéltek angolul. Az "optikai művészet" kiállítása csalta le őket Pécsre. Négyesben sétáltak a több, mint 200 műalkotás között. Később egy presszóban beszélték meg a látottakat. A magyar házaspár meghívta Evelynéket budai otthonukba, ha netán a fővárosban járnak.

Napok múltával felautóztak Budapestre. A 6-os úton befutottak a sűrű forgalomba. Evelyn előzetesen már tanulmányozta a város térképét. Könnyen boldogult. Áthajtott egy gyönyörű függőhídon a pesti oldalra és kis kerülőkkel rátalált a Hotel Duna Interkontinentálra.

Három nagy bőröndjüket a portások magukhoz vették és kisérték a fiatal amerikaiakat a recepcióhoz.

- Hello! - mondta Kurt és leadta az útlevelét. - A Dunára néző szobát kérek! Kettőt, ha van!

- Uram, itt ebben a szállodában minden szoba a Dunára néz! Így lett tervezve az épület. - válaszolt büszkén a portás.

Kurt hallgatta volna a férfi magyarázatát, de Evelyn félrevonta.

- Kurt, ne idétlenkedj ezzel a két szobás dolgaiddal! Elférünk egy szobában is, vagy félsz tőlem? - kérdezte a lány.

- Ugyan Evelyn, mit hülyéskedsz? Én csak tisztelem a magánéletedet. Mi lesz, ha bepalizol, he? - kérdezte a fiú.

- Kurt, végy ki egy szobát és ha bepalizok, akkor majd kirúglak, jó? - egyezkedett Evelyn.

A fiú a portáshoz fordult és nevetve magyarázkodott.

- Az ember legyen okos a nőkkel. A menyasszonyom végre eldöntötte, hogy nem haragszik rám. Szóval, csak egy szobára van szükségünk.

A portás pillanatok alatt kitöltötte az űrlapot. A legfelső emeleten kaptak szobát. A londiner lepakolta a bőröndöket és magukra hagyta Evelynéket.

- Evelyn Baba, súlyos gondjaim vannak veled! Ölök, hazudok érted, hová fog ez fajulni? Szeretném tudni? - kérdezte Kurt.

Evelyn nem szólt semmit, csak körbejárta a hatalmas szobát. Arra azért nem gondolt, hogy csak egy ágy van. Igaz volt egy keskeny kanapé is. Kurt volt annyira éleslátású, hogy felfedezze Evelyn dilemmáját.

- Te akartad ezt így! Most majd lábtól elalszol nagylány! - röhögött a fiú. - Remélem nem élsz vissza a fizikai erőddel.

Evelynre is átragadt a fergeteges jókedv, elkapta a fiút és az óriási ágyra dobta, mint valami pehelyt úgy kezelte a vékony fiút.

- Jaj Bébi, hát erről beszéltem! Ha gyötörni akarsz, akkor kiköltözök a fürdőkádba! - nyögte Kurt.

- Nem Kurtie boy! - mondta Evelyn a fiú magaalkotta becenevét. - Felnőtt emberek vagyunk és annak megfelelően viselkedünk!

- Én garanciát nem adok semmihez! Mi van akkor, ha belém szeretsz? - érdeklődött ironikusan a fiú.

- Ez hagy legyen az én gondom! - válaszolta a lány.

Kurt hanyatt feküdt az ágyon, Evelyn leszorította a karjait, sansza nem volt megmozdulni. Csak nézte maga felett a gyönyörű arcot és a fekete hajzuhatagot. Türelmesen várt, míg a lány végre elengedte.

- Gyere bombázó! Menjünk valahová kajálni! - mondta.

Lent a portán kikérték a portás tanácsát. A férfi tudott volna órákat beszélni a vendéglőkkel kapcsolatban, de hirtelen rátért a "Száz Éves" vendéglőre és elmagyarázta, hogyan lehet öt perc gyaloglással odaérni. Közben a Kurt megkérdezte, hogy van-e valami kulturális útmutatójuk.

A legjobb lenne, ha a Pesti Műsort el tudnák olvasni. - mondta a portás.

Kurt feltalálta magát, elővett húsz dollárt és a férfi kezébe nyomta.

- Uram, ha holnapra kiírna vagy húszfelé programot a könyvecskéből, angolra lefordítva a dolgok nevét, igen hálás lennék megint! Múzeumok, esetleges angol nyelvű előadások, meg ilyesmi! Előre is köszönjük! - mondta a fiú.

A portás, huszonegy-két éves férfi kitett magáért. Transzparent filctollat használt a jelelöléshez. Agyon jegyzetelte a Pesti Műsor legfrissebb számát. Mikor Kurték, jó két óra múlva visszatértek otthagyta a kollégáját a pult mögött és a két amerikaival letelepedett a hallban. Elmagyarázta a programok mikéntjét. Mesélt a város sok-sok múzeumáról, a nívós fürdőkről, a három-négy tucat moziról, ahol a világ legfrissebb filmjeit adják. Nem feledkezett meg az egyetemi klubok nívós műsorairól sem. Kurt megvolt győződve, hogy a fiatal férfi kiadós munkát végzett. Akart még húsz dollárt adni neki, de a portás nem ugrott annyira a pénzre. Örült, hogy ilyen megelégedésre dolgozott. Elköszönt volna a fiataloktól, de Evelyn utána szólt.

- Nem volna kedved kalauzolni bennünket a városban?

- Az ilyet nem nagyon kedvelik a górék, de esténként 6 óra után szabad vagyok, most két hétig. Aztán váltok csak műszakot. - válaszolt a férfi.

Ez nem volt a legkedvezőbb ajánlat, de az elkövetkező napokban sokat együtt voltak a portással és a barátnőjével. Jobbára zenés szórakozóhelyekre mentek. István, a portás ragaszkodott hozzá, hogy a költségeiket ő maga fedezze.

- Tudod Evelyn, már az elég kellemetlen, hogy mindenhová a ti kocsitokkal kell mennünk. De az én kocsimban kínszenvedés négy embernek utazni. - mentegetőzött a férfi a kis Fiatjára gondolva.

A vezetés gondját levette Evelyn válláról, mert úgy ismerte Budapestet, mint a tenyerét. Az előző években éjszakai taxis volt, ismeretlen hely nem létezett a számára. Barátnője Margit hátul ült Evelynnel. Kurt, szokásához híven elől terpeszkedett, az erősen megdöntött ülésen. Ahogy a napok teltek egyre ismerősebbek lettek a kocsikkal kitömött sugárutak, az összes hidak, a budai hegyek. István jó kalauz volt. Evelynék gyönyörű heteket töltöttek a fiatal párral. Mikor István műszakot váltott, Evelynék Margitot vitték magukkal. Hármasban is jó volt a csapat, annak ellenére, hogy a magyar nő csak a legelemibb szinten tudott pár tucat angol szót. Margit, sajnálatos módon munka nélkül volt az időben. Egy hatalmas vasgyár tönkrement és több ezren az utcára kerültek.

Az Evelynékkel töltött napok kis kikapcsolódást jelentett a mindennapi gondokból. Természetesen soha egy szóval sem említette a problémáit, mondják, hogy a magyarok a világ legoptimistább emberei. Margitra is ez az optimizmus és a jó humor volt jellemző. Örökké mosolygott. A kiállító termekben, az uszodákban, fent a Gellért hegyen a hűvös tavaszvégi szélben, ahogy a város nevezetességeiről magyarázott.

És csak mosolygott, mikor éjszakánként Evelynt ostromolták a férfiak a Novotel discóban. Úgy örült Evelyn sikerének, mintha a saját hódításai lennének. Evelyn néha három férfivel is táncolt. Kurt nem vette a fáradtságot, hogy a legegyszerűbb vonaglásszerű táncmozdulatot elsajátítsa. Megvetette azokat a zenéket, amikre táncolni lehetett. Ő csak ült Margittal az asztaluknál, ha a lány épp nem táncolt és nézte Evelynt. A ritka szünetek egyikében Evelyn nem ment vissza az asztalukhoz. Egy magas férfivel leült a bárpultnál. A férfi italt rendelt és nehezen értette meg, hogy Evelyn visszautasította az alkoholt. Hevesen gesztikulálva próbálta meggyőzni a lányt. Evelyn felnevetett és a férfi vállát megveregetve elbúcsúzott tőle. A zene épp beindult, egy másik férfi lépett elébe és felkérte. Evelyn Kurtra pillantott. A fiú csak kacsintott bíztatólag. Örült, hogy barátnője ilyen jól szórakozik. Pedig Evelyn is szívből utálta a discózenét. De a tánc, mint egyfajta mozgás az kellett neki már "ősidők" óta. Black Sabbath-ra meg próbáljon normális ember táncolni. A következő szünetben a férfi visszakísérte Evelynt az asztalukhoz.

- Azt hiszem, hogy ez a pali is kibukott! - mondta Evelyn.

- Hát nem mindenki olyan bikafizikumú, mint te! - röhögött Kurt.

- Ne aggódj, mert még az ilyen bikafizikumra is harapnak a férfiak! - húzta ki magát a lány, testén megfeszült a színes ruha. - Itt csak egy lökött férfi van akire nem vagyok hatással!

- Ki az a faszfej! - nézett körbe Kurt.

Egy újabb férfi közeledett, fel akarta kérni Evelynt. Látva, hogy a lány nagyon beszélget Kurttal, kicsit lassított. De aztán Margithoz lépett és meghajolt. Margit bocsánatkérően Evelynre nézett és besétált a táncparkettra. Kurt még az előzőeken volt elgondolkodva, Evelyn jól vállba taszította.

- Ne töprengj, te vagy az a "hogyishívják"! - mondta kicsit durcásan a lány.

Kurt úgy tett, mint aki nem hallott semmit, csak tekingetett körbe a táncoló párok feje fölött. De Evelyn megismételte.

- Igen, te vagy!

A fiú tényleg hülyén érezte magát. Hetek óta játsza a gentlemant. Egy kanapén szorongva aludt, udvariasan behunyta a szemét, amikor Evelyn a nagy szobában meztelenül le s fel járkált. Soha nem vette fel az enyhe provokációt a férfi mivolta ellen. Úri magatartásával, akarata ellenére meghódította Evelyn szívét.

- Óh, most már értem! Itt van amitől féltem! Belém zúgtál! Mi? - cinikuskodott Kurt, pedig nagyon nehezére esett.

A lány arcán olyan mosoly jelent meg, mintha vallomás lett volna, de egy szót sem szólt. Úgy gondolta, innen Kurtnak kell tovább mennie, mert egy ironikus megjegyzéssel nincs elintézve semmi.

- Tudod, egyetlen aranyszabály van, amit betartok minden áron! A barátaim női, azok tabuk a számomra! Van itt annyi pali, kérlek szeress másba. - mondta Kurt.

Evelyn jókedve tovaszállt egy másodperc alatt. Közelebb húzódott a fiúhoz, mert a zene dübörgésében nem akart kiabálni.

- Én nem vagyok senkinek a nője! És ha a Randyre céloztál, akkor közlöm veled, hogy imádom a Randyt, de nem vagyok a nője! Csak a testvére! A test-vé-re! Érted?!

- Ilyen hülyeséget! Bombázókám, most ez komoly, vagy csak a humorérzéked nőtte túl magát? - kérdezte a fiú.

Válaszra nem volt idő, mert szünet következett és Margit jött vissza az asztalhoz. Evelyn nagyon könnyű szavakat választva beszélt Margithoz és értésére adta, hogy neki sok beszélnivalója van a Kurttal, így mára vége a discózásnak.

- Oké, let's go! - válaszolta  Margit mosolyogva, sok mindent nem értett.

Fogta kis retiküljét és belekarolt Evelynbe.

Szótlanul hajtott Evelyn a városon keresztül, Margit a pesti oldalon lakott a repülőtér közelében. Az út hosszú volt, a közlekedési lámpák még működtek, visszafogták a nem túl nagy  forgalmat. Kurt a hátsó ülésen lábait kinyújtotta keresztbe. Pihentette az agyát. Félt a következő óráktól. Zavarban volt. Mindig menő volt a kapcsolataival és talán ezért nem vágyott soha hosszabb női társaságra. New-Yorkban csak a két-három napos, "rövid boldogságok" híve volt. Most mi a fene fog következni? ez a gondolat gyötörte. Itt ő nem akart hódítani. Nem is fordult meg a fejében komolyan, hogy ő hatással legyen az Evelynre ... és itt megakadt. A Bombázó! Így nevezte el az első napon, mikor előkerült és a Randy szeme előtt megsimogatta a melleit.

- Hohó! Először is nem én vagyok hatással a lányra, hanem ő volt hatással rám! Már akkor! - vonta le a végső következtetést és még jobban megrettent.

Megérkeztek a kertvárosba, Margit puszit adott Evelynnek, Kurtnak a gimmi five-ot adta és integetve elindult a hosszú, keskeny úton a házuk felé.

- Kurtie boy, nem szállsz előre? - kérdezte Evelyn.

- Nem! - válaszolta a fiú.

Megint hallgattak a szállodáig. A parkoló bejáratánál egy óriási busz állt keresztben, a késői utasok nagy lármával rendezgették a csomagokat. Kurt türelmetlenül kiugrott a BMW-ből és az egyik portást hívta.

- Kérlek, tedd le a kocsinkat a helyünkön! - kérte a férfit és tíz dollárt adott neki.

Megfogta a csodálkozó Evelyn kezét és húzta maga után. A recepciónál vett két magazint, a Time-ot és a Life-ot. A liftben belelapozott egyikbe. Evelyn lehajtotta a fiú szeme elé tartott újságot és kérdően nézett rá. A lift könnyedén zökkent és az ajtó kinyílt, menniük kellett. Evelyn pontot akart tenni az ügy végére. Kezében a kulcs és már nyitni akarta az ajtót, mikor Kurt megszólalt.

- Evelyn, én akarnék valamit mondani!

- Most kivételesen nem érdekel a humorizálásod. Mert gondolom, felfedezted a Novotelban, hogy mi a helyzet? Nem teszel szívességet, ha elfogadod a közeledésemet. Ha nem, akkor tényleg vehetsz ki másik szobát! És most arra gondolj, hogy körülbelül most először és utoljára ajánlom fel magam egy férfinek! - mondta Evelyn.

Álltak az ajtó előtt, a lány a hátát nekivetette a falnak és várt.

- Evelyn Bébi, ha beengedsz szerelmet vallok, ígérem! - mondta Kurt és óvatosan kivette a lány kezéből a kulcsot.

Evelyn nem tudta, hogy Kurt most hülyéskedik vagy sem. Remélte, hogy következetes tud maradni a fiú esetleges komolytalanságai ellenére. a fiú sokáig matatott a zárral. Beléptek és felgyújtották a csillárt. A fiú a lány kezébe nyomta a két magazint és hanyatt dobta magát a kanapén. Evelyn odaült a lábához.

- Hallgatlak Kurt! - mondta neki.

Kurt valami okosat akart kitalálni, hogy könnyebbé tegye ezt a kényes helyzetet. Sajnálta, hogy nem előzte meg Evelyn az egyfajta vallomásával. Hisz tényleg a világ legkönnyebb dolga Evelynbe beleszeretni.

- Figyelj Evelyn! Elkéstél a vallomásoddal, vagy middel, ha egyáltalán jól értelek. És tudod, hogy miért?! Mert már Pécs óta a rabod vagyok! Ez egy óriási simlisség, hogy nem adsz a férfiaknak sanszot, nem szeretni téged! - hazudta az érveit a fiú, mert a lány iránti korábbi érzelmeit mégis csak a határtalan barátság uralta.

Ezt a véleményét fenntartotta, de még sem érezte úgy, hogy áldozatot hoz, mikor Evelynt megsimogatta.

- Tudod, hogy végem van? - kérdezte a fiú.

- Nem Kurt! Nincs véged! A szerelem a dolgok kezdete! - mondta a lány, megfogta a fiú  kezét és az arcához szorította.

Az idő múlását piros villanásokkal közölte a Tv órája. Jó volt csendben lenni, mindketten nyugodtan gondolták végig a napot, ami ilyen végkifejletet hozott. Kurt ölelte a lány nyakát, érezte ahogy a vére lüktetett.

- Kis Bombázóm megcsókolhatsz, most megint rajtam van az engedékenységi roham! - szólalt meg Kurt nagyon hosszú idő után.

Már megint a régi bohém fiú volt. Evelyn megragadta a hosszú haját és magához húzta a fiú fejét. Csókolta vadul, napok óta vágyott már erre a pillanatra. Félt, hogy talán soha nem jön el. Ez a csók volt, ami teljesen meggyógyította a fájó lelkét. Mert ha akaratereje meg is védte sok mindentől, a lelkifájdalmak ellen nem volt orvossága. Kivolt éhezve a szerelem adta békére. Csókolta vadul a fiú és hálát adott a sorsnak, hogy rátalált a Kurtra. Örült a bohém természetének, amivel az ő epekedését feleslegessé tette. Simogatta a fiú haját, tréfálkozva összeborzolta a sajátjával.

Kurt ügyesen lecsúszott a kanapéról, ölelte Evelynt szorosan. gurultak oda-vissza a szőnyegen. Nem akarta egyik sem most a szavakra fecsérelni az időt. Mindketten éhesek voltak a szerelemre, nem tudtak betelni egymás örömének a keresésével. Reménykedve ölelkeztek órákon át, arra gondolva, hogy ennek a napnak nem szabad véget érnie. Érdekes módon még a gondolataik is azonosak voltak. Fiatal szerelmesek optimizmusa uralta agyuk extázistól mentes tekervényeit.

- Szeretlek Kurt! - szólalt meg nagy sokára Evelyn.

- Én meg szeretlek , mert szeretsz! - válaszolt a boldog fiú.

Kurt idegesen figyelte magát a szerelmük első hetében. Szerette Evelynt, olyan érzéssel, amilyennel még nem szeretett senkit, mégis tartott attól, hogy előjön kedvenc mondása, "na, csere!" Önmagában nem bízott maradéktalanul. De a lányban volt két emberre való hit. És mire a hét eltelt, a szerelmes percek tízezrei erős kötelet fontak köréjük. Kurt, néha magában nevetve vette tudomásul, hogy boldog. Effajta boldogságról ő nem is tudott, inkább ő mindig csak elégedett volt a partnerkapcsolataiban. eljöttnek ítélte az időt, hogy átfogalmazza a kedvenc kiszólását.

- Na, csere! ... Nincs csere! - mondta hangosan.

Evelyn felkapta a fejét, már nagyon hosszú ideje nem szólaltak meg. Kurt egy világoskék keverésével foglalatoskodott idáig. A napsütötte távolt akarta e színbe beleolvasztani. Ültek a pokrócon, nem messze felettük a János hegyi kilátó. Az épület végigterítette az árnyékát a lankán.

- Ez valami kabalaszöveg volt? - kérdezte Evelyn.

- Igen, azt jelenti, hogy abraka-dabra, ráfáztál, amiért velem kezdtél. Nem leszel lecserélve, aztán majd unatkozhatsz az idők végezetéig velem! - nevetett Kurt.

- Szerencsés ember vagyok! Imádok unatkozni! - nevetett Evelyn is és már egyáltalán nem tisztelte a művész igényelte csendet.

A fiú mellé gurult és már újból szerették egymást

- Evelyn Baba! Én egy elhivatott művész vagyok. Ha az én időmet lopod, az emberiséget lopod meg! - mondta Kurt kifulladva.

- Nem érdekel az emberiség! - válaszolt Evelyn. - Hagy legyek már egy kicsit önző én is!

Egy csoport iskolás érkezett az erdei úton. A tanár hangosan magyarázott valamit, körbemutatva a tájon. Evelynék zavartan ugrottak szét és igazgatták a ruháikat. Aztán visszaintettek az integető gyerekeknek. Május végén a tanulók gyakran mennek ki a természetbe, az órák hangulata kötetlenebb, a tanárok könnyebben viselik el a rendetlenkedőket. Az órák végén előkerülhet a foci és a frisbi is. Mindenfajta unalom ellen való orvosságok.

- Sokan lettünk! - mondta Kurt és legurította Evelynt a pokrócról.

- Ahogy gondolod Kurt, akár mehetünk is! - mondta a lány.

Összepakolták a dolgaikat és mentek a kocsihoz. Evelyn jó tempóban vezetett. A kanyargós utat nagyon kedvelte. A BMW kerekei örömmel sírtak a szűkebb fordulókban. Kurt nevetett, ő feküdt a tőle megszokott módon. Bekapcsolták a rádiót és hallgatták a délelőtti zenésműsort. A számok nagy része ismert volt, a divatos rap. Pár perc után Kurt ki is kapcsolta a készüléket.

- Köszi Kurt! Ez a legjobb mozdulatod volt az utóbbi percekben! - mondta Evelyn!

- Látod, látod Evelyn! Én ennyire törődöm a te kulturális fejlődéseddel! - nevetett a fiú.

Elhajtottak egy utcai telefonfülke mellett és Evelynt elővette a lelkiismeretfurdalás.

- Kurt, még mindig azt mondod, hogy korai hazatelefonálnunk?! - nézett könyörgően a fiúra.

- Szerintem te egy megszállott telefonimádó vagy! - válaszolt rosszallóan Kurt.

- Te őrült! Érted is aggódnak, vagy te úgy érzed, hogy te senkinek nem hiányzol? - kérdezte a lány.

Kurt megvonta a vállát. Ha a lány annyira rajta van a telefonáláson, hát telefonáljon.

- Hová megyünk most? - kérdezte.

- Olyan jó meleg van! Elmehetünk a Gellért fürdőbe. Oké? - ajánlotta Evelyn.

Már többször voltak és kedvelték az oszlopokkal körbevett belső pezsgőfürdőt.

- Jól van Bébi, ez jó ötlet! És majd onnan hívhatjuk New-Yorkot. Megnyugodtál? - kérdezte Evelynt.

A lány menet közben odahajolt a fiúhoz és megpuszilta.

A fürdő teraszán megebédeltek. A csomagtartóból elővették a fürdőruháikat és pár percre elválltak az öltözőknél. Pont órát dudáltak, Evelynék tudták, hogy a kinti medencében most indult a hullám. Egymás kezét fogva futottak fel a lépcsőn. Átugrottak az alacsony láncon és, hogy az úszómester rosszalló tekintetét elkerüljék, sokáig a víz alatt maradtak egymást karolva. A negyedórás hullámjáték jó tréfa volt. Mikor az utolsó hullám is elült és a fürdőzők moraja lecsendesült, Evelyn és Kurt kifeküdt a medence mozaikkal kirakott szélére. Evelyn mozgolódott, Kurt feje a combján pihent.

- Mi van Baba?! Mi a gondod? - kérdezte a fiú.

- Azt ígérted, hogy telefonálunk! - emlékeztette őt a lány.

- Oké, oké! Menjünk! - mondta Kurt és felhúzta Evelynt.

Az épületen belül több helyütt is volt nyilvános telefon. Evelyn memorizálta a rettentő hosszú számot és diktálta Kurtnak.

- Halló! - hallatszott egy nagyon álmos női hang a telefonból.

-  Halló, Kurt vagyok! Te ki vagy? - kérdezte a fiú.

- Ejnye Kurt ne hülyéskedj! Hívjál később, hajnali 6 óra van! - mondta a dühös női hang és aztán megszakadt a vonal.

A fiú értetlenül nézte a néma készüléket, aztán az Evelynt. Az lehet, hogy korán van még odaát, de a Sophie akár lehetett volna normális is.

- Tényleg hülye ez a nő! - mondta hangosan.

- Ki volt az?! - kérdezte Evelyn.

- A Beny kedvence! A tenyész kurva! - mondta Kurt és durván felröhögött.

- Mi egyáltalán a baj? - kérdezte Evelyn.

- Tudod mennyi az idő odaát? - kérdezett vissza Kurt.

- Jaj de tapintatlan vagyok ezzel a telefonálási görcseimmel! - sóhajtott fel a lány.

- Ne félj Evelyn, most én aláteszek annak a hülye kurvának! Tudod a Dorothyék számát fejből? - kérdezte Kurt.

A lány újból sorolt egy hosszú számot, de aztán hirtelen lefogta a telefon villáját és mondta.

- Kurt, azért a Dorothyékat se zavarjuk fel most, ráér a telefonálás délutánig!

- Látod, igazad van! - helyeselt Kurt és hosszan megcsókolta a lányt.

Úgy álldogáltak a fülkében és ha nem jön egy idősebb hölgy telefonálási szándékkal, még sokáig csókolództak volna.

Késő délután volt, amikor újból hívták az otthoniakat. Már a szállodában voltak megint és csak este szándékoztak elmenni a kertmoziba Margitékkal.

Kurt, mint mindig a földön heverészett és várta, hogy valaki felvegye a telefont a vonal másik végén.

- Fabrus villa! - hallatszott a Dorothy hangja.

- Halló Dorothy a Kurt vagyok és már adom is az Evelynt! - mondta a fiú.

Ő nagyon szereti a Dorothyt, de majd közli vele személyesen. Evelyn köszönt Dorothynak, hangján érződött, hogy milyen izgatott. Hónapok  óta nem beszélt az asszonnyal, hiányzott neki a hangja nagyon. Hallgatta a telefont és aztán védekezően mondta volna, hogy ők igenis akartak telefonálni, de ... aztán nem folytatta, mert nem akarta kiejteni azt a gyűlölt nevet.

- Veled akar beszélni a Dorothy! - nyújtotta Kurt felé a telefont.

- Dorothy, nagyon fontos? Nem ér rá, amíg visszaérkezünk? - kérdezte a fiú.

- Kurt fiam, mikor telefonáltatok ti? He? Mondd csak? - hangzott a kérdés.

- Igaz, hogy hajnal volt, de a Sophie letette a telefont! Nem volt képes felkelteni a Bent! - mondta a fiú és kicsit örült a rosszmájúságának, de ennyivel tartozik még a barátjának, Benynek is.

Aztán megint percekig hallgatta az asszonyt. Evelyn izgatottan járkált Kurt körül, hol leült mellé, hol gesztikulálva kérdezte a fiút, hogy miről beszél a Dorothy. De Kurt a szája elé tette az ujját, jelezve, hogy nem hajlandó közvetíteni, mert minél előbb szeretne a telefonálástól szabadulni.

- Természetesen vigyázunk magunkra és odafigyelek a lányra. Nem engedem palizni, rajtam kívül férfi még csak a közelébe sem léphet. Szia! - mondta végezetül egy szuszra és letette a kagylót.

- Na mi van? mesélj el mindent! - követelte a lány.

- Már hónapok óta várták a hívásunkat. A Ben meg az Ivan valahogy elintézték az ügyeinket már márciusban. a Dorothy csak ennyit tudott mondani. Ha akarod, akár holnap már indulhatunk haza! - sorolta Kurt.

Elhatározták, hogy az estét egy szép búcsúestévé fogják alakítani. Megköszönik Istvánnak és Margitnak a kedvességüket. Ha holnapra tudnak előjegyeztetni jegyet Frankfurtra, akkor másnap el is indulnak Amerikába.

A kertmozinál találkoztak a magyar párral. Mikor elmondták a terveiket, István ajánlotta, hogy ne vesztegessék az időt egy filmre, inkább autózzanak még egyszer körbe az éjszakai Budapesten. Próbálják meg bepótolni az esetleges elmaradt élményeket, amit az ő városuk tud nyújtani még. Kurt és Evelyn örült a jó ötletnek. A BMW az éjjel 205 kilométert gurult a városligettől a Szabadság hegyi Tv toronyig és még sok mindent körbelátogattak megint. A város fénypókhálója örök emlékként beleégett a két amerikai fiatal emlékezetébe. Az időjárás kedvező volt egy ilyen túrához. Még a hajnali órák is úton érték őket, mikor a Köztisztasági Hivatal locsolóival találkoztak a Duna rakpartján.

Evelynék csak reggel 8 óra felé kerültek ágyba. Kurt pár órai alvás után hívta a portát és érdeklődött, hogy mikorra kaphat jegyet valamelyik frankfurti járatra. Csak a másnap jöhetett számításba, ha azonnali csatlakozással akartak New-Yorba repülni.

Kopogtak az ajtón. Randynek nem volt kedve felkelni. A redőny kizárta a nap fényét és melegét. Jól érezte magát az ágyon elnyúlva. Csak a jobb karján levő gipsz alatt viszketett a bőre. Egy olcsó, giccses virágvázából kivett művirág drótjával kapargatta. Mintha sebes lenne, bizsergett mindig. Újból kopogtak.

- Randy! - hallatszott az ajtó mögül.

A fiú feltápászkodott és az ajtóhoz ment.

- Mi a bajod Eve? - kérdezte, de nem nyitott ajtót.

- Csak postád van, azt hoztam fel, ne haragudj! - válaszolta a kedves hang.

Randy kinyitotta az ajtót, közben a villanyt is felgyújtotta és beengedte a fiatal lányt. Eve kezében egy hosszúkás boríték volt. Randy felismerte a bankja rövidítését az ablakos borítékon.

- Csak a kontóállásom! - gondolta a fiú.

A lányt hellyel kínálta és a hűtőből egy narancslevet vett ki, odanyújtotta a neki. Eve a kis panzió tulajdonosának a lánya volt, nem rég múlt 15 éves. Randyvel nagyon sokat szokott beszélgetni, persze nagyon egyszerű dolgokról. Tetszett neki a hűvös magatartású fiú. Valami titkot sejtett körülötte. Az anyjának nem volt egyből szimpatikus a lesoványodott borostás fiatalember, de az előre kifizetett hónapi bér az jó ajánlás volt. Eve persze annak örült a legjobban, hogy Randy egy alkalommal megkérdezte őt, volna-e kedve mosni és vasalni az ő dolgait. Azonnal igent mondott, azóta biztos volt a heti zsebpénze. Nagyon is jól jött ez neki, mert édesanyja heti pár dollárért dolgoztatta. A lány nézte a fiú, amint kibontotta a borítékot.

- De jó ez a csávó! - gondolta.

Randy villámgyorsan összeszámolta a kiadásait úgy körülbelülre és összehajtotta a levelet.

Kontója jól állt. Áldotta az eszét, hogy vette a bátorságot és Roseon keresztül üzent apjának. Ben fájó szívvel utalt át fiának 25000 dollárt, de nem az összeg bántotta. Nem tudta megfejteni a titkot, mi tarthatja távol a fiút az otthonától.

Randy nézte Evet, figyelte, hogy milyen lassan issza a szörpöt. Már bánta, hogy beengedte. Kellemes érzése, ami a lustálkodásból adódott már elmúlt, idegesítette a lány. Idegrendszeri zaklatottsága megint a felszínre tört. Az ablakhoz ment, felhúzta a redőnyt és nézett kifelé. Várta, hogy a lány észrevegye magát. Nem akarta kiküldeni, mert talán megsértődne. Neki pedig szükség van a lány munkájára. Ezt a szerencséjét nem akarta eljátszani, könnyebbé lett az élete, amióta Eve utánanéz a dolgainak. A másik hotelban, ahol előzőleg lakott, már szinte mindenkit magára haragított. Még azt is észrevette, hogy kárörvendően összeröhögtek a lakók, mikor ő törött karral és kék-zöld foltokkal az arcán egy reggel megérkezett.

akkoriban teljesen mélyponton volt, éjszakánként leste messziről a Fabrus villát. De soha nem látott senkit, csak Adaméket. Egyszer, amikor a gondnokék elautóztak valahová, közelebb merészkedett és nézett a sötétben álló villa felé. Látta Beny Toyotáját és a három őrkutya árnyát.

- Ilyen baromságot! Négy, Öt, Hat! - jutott eszébe a kutyák neve.

A kormányra vágott teljes erővel és aztán továbbhajtott. Rótta az utcákat. Lassan közeledett Greenwich Villagehez. Bement a kedvenc játéktermébe és elhatározta, hogy elviszi azt a jó nőt, aki annyira bámulta őt, már több ízben. De az este folyamán csak keveset tudott időzni a biliárd asztalnál, mert összezördült az egyik játékossal. Ingerülten a golyók közé vágott a dákóval. Szerencsétlenségére egy golyóval eltalálta a másik játékost, aki felbőszülve nekirontott. Randy még életében nem ütött meg embert, azt sem tudta, hogyan kell védekezni. Az első ütésnél eleredt az orra vére. A második ütéstől felbukott. A teremben levők jogosnak tartották a büntetést. Még hárman belefolytak az ügybe. Randy a földön összekuporodott, a karjaival védte a fejét amennyire tudta. Az egyik rúgásnál pokoli fájdalmat érzett a jobb karjában. Hallotta, vagy hallani vélte, ahogy a karcsontja eltört. Nem tudta visszafojtani a sírását. Megalázva botorkált ki az utcára, mikor felállhatott. Jobb karja fájdalommal telten lógott.

A kocsijába alig tudott bemászni. Sokáig autózott a városban, a váltót nagy kínok közepette kezelte balkézzel. Nehezen talált egy kórházat. De már kimászni képtelen volt az alacsony kocsiból. Kétségbe esve nyomta a dudát. Jobb ötlete nem volt. A portáról kirohantak és látták a fiú elgyötört véres arcát. Kisegítették a kocsiból és a műtőbe vitték. Egész éjjel kezelték a sebeit, meg az eltört karját. Reggel készpénzzel fizetett, nem kívánta, hogy nyoma legyen az ügynek. Szégyellte, hogy ez megtörténhetett vele.

Aztán kiutálták a hotelból és így került ide. Itt egy kicsit meghúzta magát. A panzióban nagyon vigyázott a jómodorra. Az éjjelek valók arra, hogy kitombolja magát. Nem is fogta vissza természetét, sokat költött, minden éjjel a nők társaságában kereste az élet értelmét. De csak az önsajnálat és a gyűlölet volt az, ami állandósult az oldalán.

- Ez szörnyű! - fakadt ki Randy és a drótot újból kézbe vette.

Nagyon viszketett a bőre.

- Te Randy! Nekem is volt eltörve a karom, úgy 10 éves lehettem. És emlékszem, hogy négy hét után levették a gipszemet. - mondta Eve.

- Majd én is leveszem napokon belül, mert már nagyon unom. - válaszolt a fiú.

- Ha kíváncsi vagy a véleményemre, akkor közlöm, hogy az orvosok vannak arra a célra! - mondta jó szándékúan lány.

- Nahát ezt jól mondtad! A véleményed! - nevetett kínosan Randy.

Ha Eve még egy szót szólt volna, Randy elvesztette volna a türelmét. De a lány észrevette, hogy terhes a jelenléte és elindult az ajtó felé. Intett a fiúnak és kilépve behúzta maga után az ajtót.

- Micsoda egy jó fej! - gondolta a lány.

Evelyn nyomta a csengő gombját. Kurt a taxisofőrt fizette ki. Az összes holmijukat, két kis bőröndöt a hóna alá szorítva hozta a lány után. Az volt minden, amit Európából hoztak, meg néhány plasztikzacskó. Magyar hanglemezek voltak bennük. István és Margit adta nekik, mikor elbúcsúztak egymástól a Ferihegyi repülőtéren. Kurt legnagyobb sajnálatára semmit sem tudtak adni a magyar párnak, mert nem voltak hajlandóak bármit is elfogadni. Még a repülőn eldöntötték, hogy a Duna Interkontinentálon keresztül valami értékes ajándékot fognak küldeni nekik.

- Hát ez meg mi? - kérdezte Evelyn megrökönyödve, amikor három óriási kutya sétált a kapuhoz, villogó szemekkel, de némán.

Adam érkezett sietve a kertvégi házukból. Messziről kiabálta.

- Végre gyerekek!

A kutyák fegyelmezetten hátráltak, ahogy Adam közelített.

- Ne féljetek, két másodperc és megbarátkoznak veletek a blökik. - mondta Adam.

Evelyn és Kurt beléptek a parkba és szorosan Adam mellé álltak.

- Csak annyit kell mondanotok, hogy "család" és hagyjátok megnyalni a kezeteket. - magyarázta Adam.

A fiatalok úgy tettek, ahogy Adam mondta és a kutyák visszafogott, néma örömmel körberajongták őket. Kurt, aki nagyon félt a kutyáktól, most magabiztosan vakargatta a rövid füleik tövét. Dorothy sírva állt az ajtóban, nem tudta melyiket ölelje meg előbb. A két magas fiatal közrefogta a gömbölyű asszonyt és két oldalról puszit adtak neki. Alig bírtak bemenni a házba, a hazatérés öröme leszögezte őket a küszöbre.

- Dorothy, bent is tudsz sírni! - mondta viccesen Adam, de az ő hangja is gyanúsan csengett.

Pillanatokon belül csengettek a Taylor villába és Ben meg a Johnsonék azonnal indultak meglátogatni a hazatért fiatalokat. volt hangzavar, mindenki mindenkivel akart volna beszélni. Megosztani a nagy örömöt. Közösen költötték el a vacsorát. Lassan kibontakozott a társalgásból az egész európai utazás képe. Adamék hallatlanul büszkék voltak az "országukra". A fiatalok, csak a legnagyobb dicséret hangján beszéltek Magyarországról, Budapestről, az emberekről és egyáltalán. a kávé már a nappaliban lett szervírozva.

Kurt és Ben egymásra találtak az optikai művészet nyelvén. A fiú több, nagyméretű nyomatot adott Bennek. Kiváló minőségű Vasarely művek voltak, számozottak és egyáltalán nem olcsók. Evelyn feladata volt rájuk vigyázni. Az volt a lány egyetlen kézipoggyásza. Egy nagyon hosszú papírhenger, amiben meghúzódhattak a Ben ajándékai.

- Ej, fiam! Rögtön jövök! - mondta Ben felugorva és Raymondtól elkérte Lincoln kulcsát.

Rejtélyesen nevetett a jelenlevőkre és futott kifelé a kocsihoz. Félóra múlva már vissza is tért. Azonnal visszaült az előbbi helyére és Kurt kezébe nyomott egy csillogó papírba csomagolt valamit. a fiú kibontotta és a szeme tágra meredt.

- Óh, jó barát! - nyögte örömmel.

- Fiam, ez csak azért van, nehogy azt gondold, hogy az öreg haverod lemaradt egy lépéssel. Ez a könyv Mr. Optikairól szól és lehet, hogy téged várt idáig. Te megérdemled, fogadd szeretettel tőlem. - mondta Ben.

A fiú lapozgatta a könyvet, a súlyos fényezett lapok nagyot sóhajtva váltak el egymástól. Kurt számára kis időre megszűnt a külső világ.

Ben nem zavarta a fiút, a többiekhez ment és figyelte Evelynt, amint a lány szinte percről percre beszámolt az útjukról. Teljesen természetes módon kitért a szerelmükre, még csak észre sem vette az összenéző felnőttek értetlen pillantását. Közölte a felnőttekkel, hogy a hét végére partit akar adni, ahová meg fogja hívni a két orvos barátját is. És természetesen még többeket, azokat a fiatalokat, akikkel kicsit szorosabb kapcsolatba került az irodájában a munkáján keresztül.

- Ugye Kurt, te is örülsz a hétvégi bulinak? - kiáltott oda a fiúnak a társalgó másik végébe

- Oké Evelyn! - intett neki vissza Kurt.

A hangulat csak akkor váltott irányt, amikor Ben rátért az otthoni problémákra. Fiai távolléte nagyon megviselte a férfit. És erről csak Roseékkal  tudott beszélni, felesége különleges válaszain nem tudott eligazodni. Hosszú idő után már nem is próbálkozott Sophieval beszélgetést szorgalmazni. Úgy érezte, hogy saját állandósult rossz hangulata rossz hatással volt a házasságukra. Sajnálta Sophie, amiért olyan sokszor elrontotta a jó kedvét.

- Azt tudjuk, hogy Randy a városban van, mert nem is olyan régen beszélt Rosezal. Pénzgondjai voltak, de ki foglalkozik ezzel? A lényeg, hogy jól legyen és semmiben sem szenvedjen hiányt. És jöjjön haza! De mikor jön egyáltalán? A legnagyobb bajunk az, hogy a Benyékről semmi hírünk nincs. Mi azt hittük, hogy ti együtt mentetek el valahová. - magyarázta Ben.

- Hát ami igaz, az igaz! Együtt léptünk le New-Yorkból és a Kurt meg én szorgalmaztuk nagyon az együttmaradást, de a Beny nagyon beindult, minden áron Ázsiába akart repülni. Mi is Frankfurtban láttuk utoljára őket. - mondta Evelyn.

Ben hallgatott, senki sem volt itt hibáztatható. Ő és Ivan találta ki, a fiatalok elutazásának a szükségességét. Meg lehetett volna tervezni az útjukat az utolsó centiméterig. Most kétmilliárd ember veszi körül az ő Beny fiát, vajon látja-e még egyszer az életben?

- A gyerek nem is tervezett gyors hazatérést! - mondta Dorothy.

Mindenki ránézett, vajon ő tud valami többet a fiúról?

- Amikor most utoljára kiszellőztettem a Benyék szobáját, a huzat felkapott egy kis papírt az asztalról és a földre esett. Hát ugye, felvettem és visszatettem a helyére, de közben észrevettem, hogy az valamiféle üzenet. Azt írta, hogy "Tesókám, tiéd a Toyota! Hát élvezd!" De mit is papolok, lehozom azonnal azt cetlit. - mondta az asszony és elsietett.

- Hűha! Én meg úgy jártam a kis csodával, mintha az enyém lett volna! - Szisszent fel Adam viccelődve. - Sokszor áldott szerencse egy ilyen kicsi kocsi. Egy mentségem van, hogy hetente lemostam a garázs porát róla.

Dorothy tért vissza az emeletről, boldogan látta, hogy a társaság valamin mosolyog.

- Én is hagy halljam a viccet! - mondta követelőzve.

- Az élet a vicc, Dorothy kedves! - mondta Ben és megölelte az asszonyt.

Átvette tőle a kis papírlapot. Beny kézírása könnyet csalt a meggyötört apa szemébe.

- Tesókám ... - olvasta.

Forgatta a kis papírt, többször egymás után, mintha agya nem akarná rögzíteni a látott betűket.

- Milyen jó kis család voltunk mi! - mondta és zsebre tette a gondosan összehajtott üzenetet.

- Ben, nincs velünk semmi baj! Vagy legalább is ilyen bajok minden családban vannak és mégis léteznek. Mi is túléljük ezt a rossz periódust. - mondta vigasztalólag Evelyn.

És tiszta szívből mondta ezeket, bár Sophie lénye erősen bezavart az elképzelt jobb jövőbe. Rose is pont így gondolkodott. Utálta a felkapaszkodott tanárnőt. Szerinte ő tette vakká és akarat nélküli bábbá, az azelőtt kemény karakterű Bent.

- A Kurt a múltkor is olyan ügyesen előkerítette a Benyt. - próbált egy jó ötlettel előrukkolni Dorothy.

Bennek nevetnie kellett.

- Dorothy kedves! A Beny gyerek múltkor az ázsiai klubba ment, most meg Ázsiába! - mondta az apa adomázva és hálás volt az asszonynak, hogy akaratán kívül ilyen humoros beköpésre adott alkalmat.

Az összes probléma megoldhatóvá vált, mert hinni akarták a lehetőségit. A hétvégen megint összegyűlnek, itt lesz az öreg Ivan is, több agyvelő, jobban dolgozik. Most Kurt is csatlakozott a társasághoz.

- Na! Boldogultatok nélkülem? - kérdezte ironikusan.

- Nem Kurt fiam, te most is hiányoztál a csapatból! - felelte Ben.

A szombat esti partiról Sophie megint kimentette magát, pedig Evelyn személyesen hívta meg, hogy Bennek örömet okozzon. A férfi már komolyan aggódott felesége "állandósult migrénje" miatt. Egy puszit nyomott a fájó homlokra és elautózott Johnsonékkal a Fabrus villába. A parkban már számos autó állt. Négy, Öt, Hat a park leghátsó részében voltak elzárva erős acélketrecekben. Egy hang nélkül rótták a rövid köröket, csak szemük villogott vadul a sok idegen láttán.

- Roberta Corto. - mutatta be barátnőjét a társaságnak Mario Gicci.

Evelyn örömmel ölelte meg a nőt. A doktor kutatóan nézett a lány szemébe. Ez a lány makk egészséges, szemei kristály tiszták, csillogtak, a múlt az múlt. Jelentéktelen fejezetté minősült. Ezt látta Dr. Gicci és nagyon elégedett volt a diagnózisával. Evelynt és Robertat magára hagyta a férfi és elvegyült a társaságban. Sokakkal szót váltott. Körbenézett kíváncsi szemekkel. Sikeres ideggyógyász lévén, nyugodtan gazdag embernek vallhatta magát, de ez a fajta luxus, amit itt látott lenyűgözte.

- Ez körülbelül a legfelsőbb osztályok egyike! - gondolta.

A háziakon, illetve a családtagokon kívül nem ismert senkit. Alig várta, hogy barátja Dr. Marble előkerüljön, mert az itt látottakat nem tudta kivel kielemezni. Főleg, az összenyitott alsó szinten látható festményeken volt kiakadva. Még korainak tartotta a kíváncsiskodást és a képek önfeledt bámulását, arra gondolt, hogy millió ideje lesz még az est folyamán erre. Egy főkötős felszolgáló italokat hordott körbe egy nagy tálcán, Mario ügyesen lekapott azonnal kettőt, szemével Robertat keresve. Barátnője már kint beszélgetett a parkban. Kellemes, langyos este ígérkezett.

- Hello Doc! - hallotta a háta mögül.

Megfordult, Kurt állt ott nevetve.

- Hello Kurt, hogy vagy? - kérdezte a fiút.

- Dokikám, én mindig jól vagyok! Szinte már nekem is gyanús, de így van! Gondolod, hogy valami nem stimmel velem? Te szakember vagy! - nevetett Kurt.

Dr. Gicci vette a lapot.

- Tudod Kurt, az ilyesmi az mindig gyanús! De erre a kis időre már maradj ilyen jót teszel a környezetednek! - mondta Mario.

A tágra nyitott vaskapun begördült Dr. Marble Mercedese. Beparkolt a tucatnyi kocsi közé és már messziről integetett Evelynnek, aki az irodai dolgozóival beszélgetett.

Ahogy sötétedett Adam begyújtotta a lampionokat. a park fái fényruhát öltöttek. A hangszórókból Kitaro zenéje ömlött, szép, semleges zene. Lassan mindenki a parkban szórakozott. Sokan táncoltak a kerti pavilon sima betonján.

- Gyere Kitty, tánccal indítunk! - húzta maga után Doug Marble a feleségét.

Megszállott táncolók voltak. Ha zenét hallottak, már nem tudtak unatkozni. Nem volt alkalmuk sokáig táncolni, mert Mario hevesen gesztikulálva hívta őket a beton széléről.

- Mi van, ember?! - kérdezte Doug felvonva a szemöldökét.

Mario csak integetett nekik. Doug cselhez folyamodott, a táncolók sűrűjében keresett menedéket az erőszakos barátja szeme elől. Így végig tudtak pár számot táncolni. De aztán látta a barátját idegesen körözni a pavilon körül, legyintett egyet bosszúsan és kiverekedték magukat a kör szélére.

- Mindig csak a tánc! - nézett rájuk Mario vádlón.

- Mi az a halaszthatatlan dolog, amiről pont most akarnál beszélni, he? - kérdezte Doug.

- Először is kéne egy keveset foglalkoznunk a kis védencünkkel! Én mondjuk boldognak látom, de jó volna megtudni, hogy mitől olyan boldog? Hátha ragályos! - mondta Mario.

- Oké! Gyere, ellopjuk a kislányt! - vállalkozott a dologra Doug.

Mentek, egyszerűen megkarolták Evelynt és vitték magukkal a házba. A lány vidáman nevetett a két barátjára. Bent leültették Evelynt és kifaggatták elejétől a végéig. Mivel töltötte az elmúlt időt? Kikkel barátkozott, miket látott a hosszú távolléte alatt? Evelyn sugárzott a boldogságtól, mikor Kurtról beszélt. A két orvos vele örült.

- Az utóbbi napokban halálra dolgoztuk magunkat. Ti ezt úgy mondanátok, hogy munkaterápiás elfoglaltságunk volt. De akár így, akár úgy nevezzük, mindenki feldobódott teljesen. - mesélte Evelyn.

- Mit csináltatok? Fát vágtatok? És ki volt a "mindenki"? - érdeklődött Mario.

- A partira készen akartunk lenni a házban fellelhető képek átrendezésével. Itt, amit az alsó szinten láttok, mind most lett bekeretezve és felrakva. - mutatott körbe büszkén a lány. - Mondhatom, óriási munka volt!

Mario Gicci azonnal felugrott ültéből, kíváncsisága újból elővette. Lassan, nagyon lassan haladt képről képre.

- Megszállott gyűjtő a fiú! - kacsintott Evelynre Doug. - Tudod, az osztályán minden őrülttel festet képeket. Vagyonokat költ, hogy a "művészeinek" a kedvébe járjon.

- Hallom az áskálódásaidat, tehát fogd vissza magad Doug. Rád küldöm valamelyik művészem, aztán nézhetsz! - dohogott Mario.

Doug is csatlakozott hozzá, több mint félórán át tárgyaltak a képek előtt álldogálva. Evelyn nem unatkozott, mert Kitty bejött a parkból és szóval tartotta őt. Sok női dologról volt szó. Evelyn hallgatta a hosszú szóáradatot. Mindig is jó hallgató volt.

A két orvos körbeért a képek hosszú során és leültek a lányok mellé.

- Nagyszerű képek! Valahol már láttam egy hasonló felfogásban készült képet. De nem tudom hol! - mondta Mario.

- Mario, ez nem túl valószínű, mert a Kurtnak csak két képe van a házon kívül. Egy a Ben tulajdonában van. Az odaát van a Taylor villában. A másik meg a High Star kaszinójában van felfüggesztve. - mondta Evelyn, nem is ugrott be neki, hogy Dr. Gicci épp a "Játékos" című képről beszélt.

- Hát mondtam én! Persze! A kaszinóban láttam egy képet. Mondtam, hogy hasonló a motívumok alkalmazása, mint az ittenieknek! ... és egyáltalán, azt mondtad, hogy a Kurt képei ezek? Ez őrület! - mondta Mario izgatottan és kirohant a parkba.

- Igen, a Kurt festőművész és szobrász. - mondta Evelyn Dougnak.

- Milyen fiatal az a gyerek! - szólalt meg Kitty elismeréssel a hangjában.

Mario jött vissza, Kurtot karolva és vitte őt körbe a képek előtt.

- Dokikám, higgadj le! Én már láttam ezeket a képeket! - nevetett a fiú és Evelynt kereste a szemével, vajon mivel oltotta be a lány a barátját.

- Nos, mivel pozitíve megrogytál a művészetemtől, most a szívembe vagy zárva! - nevetett Kurt és megveregette az ideggyógyász vállát.

- Figyelj fiú! Vennék egy képet, ha eladó valamelyik! - hozakodott elő ajánlatával Mario.

Teljesen lázban volt, minden áron akart egy képet.

- Doki, ez a te napod! Nyerő vagy! Húsz rongyért azt viszed, amelyiket akarod! - válaszolt Kurt.

- Kurt ne hülyülj! 20000 dollár egy vagyon! - szörnyülködött Mario, holott tudta ő is, hogy a falon függő képek nem a 100 dolláros kategóriába tartoznak. Még akkor sem, ha az alkotójuk rendkívül fiatal. Próbált győzködni, reménykedett, hátha jobb belátásra tudja bírni Kurtot.

- Felejts el Mario! - nevetett Kurt és ott hagyta az orvost.

- Hogy lehettem ilyen hülye, ennyire nyomni ezt a szegény fiút! De ez persze vicc ezzel a 20000 dollárral, vagy nem? - fordult Evelynhez Mario.

- Én úgy gondolom, hogy mivel neki nem kell kenyérre, ő szabhatja meg az árait! - vélekedett a lány.

Doug helyeslően bólogatott és kimondta nyíltan amit gondolt.

- Ne felejtsd el, hogy nem kötelező venni tőle képet és egy szóval sem erőltette rád valamelyik művét!

- Szép kis barát vagy, mondhatom! Nem, hogy az én szekeremet tolnád! - háborodott fel Mario, de már a következő percben együtt nevettek megint.

Ben jött be a parkból itallal a kezében, Helent karolta erősen.

- Ha nem zavarunk, leülünk ide közétek. - mondta.

Mario nem bírt magával, oldalát fúrta a kíváncsiság.

- Mr. Taylor hallom önnek is van festménye a Kurttól? - kérdezte Bent.

- Nagyszerű a fiú, mi? Én vagyok az első gyűjtő, akinek van Kurt Ziegler kép a birtokában. -  válaszolt Ben.

- Most akartam venni egy képet tőle. - mondta Mario.

- És mi volt az akadálya? - kérdezte Ben.

Doug harsányan felnevetett, Mario mintha elpirult volna.

- Csak a 20000 dolláros ár volt az, ami elriasztotta a vevőt! - mondta Doug.

- Hát az komoly akadály! - vélekedett Ben, nem akart faggatódzni az orvos anyagi lehetőségeiről.

Mindenki maga tudja a saját limitét.

- A barátom csak úgy ingyen szeretne képet, azt hiszi, hogy az csak úgy megy! - nevetett Doug.

Mario kicsit meghökkent, miért humorizál a barátja az ő rovására?

- Pedig a dolog igen könnyű! Ha valaki a Kurttól ingyen akar valamit, csak szólnia kell a gyereknek!  Például, ... Héj haver, adj már egy képet! A fiú szíve arany! - mondta Ben.

Helen boldogan hallgatta a dicsérő szavakat.

Dr. Gicci elhatározta, hogy megszerzi az első Kurt Ziegler képét. Az est folyamán már a szavát is alig lehetett venni. Mikor Roberta szólt hozzá, nehezen vette fel a társalgás fonalát. Éjjel 1 órakor lassan oszladozott a társaság. Kurt és Evelyn mindenkitől külön elköszönt. Mario Gicci Robertaval a legvégére maradt. Próbára akarta tenni a szerencséjét.

- Te Kurt, ... - kezdte Mario.

- Mondjad dokikám, hallgatlak! - mondta a fiú.

- Mondd, nem nagyon tetű dolog, ha arra kérnélek, hogy adj egy képet nekem? - próbálkozott reménykedve az orvos.

- Hát elég tetű dolog a szívemre apellálni, dehát mit tehet az ember egy hódolójával?! Gyere, kapsz egy képet! - mondta Kurt és vezette vissza Mariot a hallba.

- Ígérem Kurt, hogy veszek tőled képet, amint lesz felesleges 20000 dollárom! - mondta örömmel az orvos.

- A következő képem a te felesleges 40000 dollárodért lesz eladó! - mondta Kurt határozottan, és Marionak észre kellett venni, hogy ez a mondat mit is jelent.

Kurt aranyszívű ember, de egy öntudatos művész. Lehet, hogy most ajándékozott el képet utoljára. Áldotta a szerencséjét, ami ma ebbe a baráti házba hozta őt.

- Ez a tiéd! - mondta Kurt és leakasztotta az "A HARD DREAM" című képét a falról.

Kerített pár óriási New-York Times-t és becsavarta a nem túl nagy méretű képet. Mario féltve fogta, Robertanak kellett vezetnie, mert a doktor a térdén nyugtatva szállította hazáig a becses ajándékot.

- Én azért komolyabb embernek hittelek Mario! Könyörögni egy gyereknek, ... vélekedett a nő.

- Roberta, én egy Kurt Zieglernek könyörögtem és talán nem is könyörögtem! - válaszolta a férfi, nem szégyellte a gyengeségét.

A kép birtoklása adta öröm kárpótolta mindenért. Hazaérve rögtön a fő helyre tette és hátra lépve gyönyörködött a műben.

A parti okozta nagy felfordulást Adamék és Raymondék próbálták a lehető legrövidebb időn belül felszámolni. Evelyn és Kurt semmit sem hallottak a nagy pakolásból, takarításból. Hálószobájuk a villa legfelső szintjén volt a folyosó legvégén. Késő délelőtt ébredtek fel. Evelyn azonnal kávét főzött. Egy kávét Kurt megengedett magának ébredéskor, de különben nem volt egy nagy kávé szurkoló.

- Habbal kérem! - süvöltött a fiú hangja Evelyn után.

- Igenis Mr. Kurt Ziegler! - szólt vissza a válla felett a lány.

A konyhába lépve belebotlott Dorothyba.

- Szia Dorothy! - üdvözölte az asszonyt egy puszival.

- Jól aludtál kicsikém? - kérdezte Dorothy.

- Nagyon! - mondta a lány.

Bekapcsolta a vízforralót. Az asszony nézte a kis, szorgalmas kedvencét.

- Nem rontod el azt a csibészt nagyon? - érdeklődött Dorothy.

- Nem Dorothy! A Kurt az egy nagyon rendes fiú, őt senki sem tudja elrontani! - válaszolt a lány a tévedhetetlenek magabiztosságával.

- Te tudod, kicsikém! És persze pont én ne szóljak egy szót sem, ugye? - vélekedett Dorothy, mert az anyja nem kényeztethet egy gyereket úgy, ahogy ő ajnározta a Kurtot tizennyolc éven át.

Ültek a magas pultnál és várták a gőzcsinálta füttyöt. Kurt jött be, nem győzte kivárni a kávé érkezését.

- Hello kedvenceim! Remélem dicsértek már megint?! - kérdezte és megölelte Dorothyt.

Lassan felforrt a víz, az asszony nem engedte Evelynt a pult mögé, ő elkészítette a kávét. A lány kivette a hűtőből a habot és egy nagy adagot a fiú csészéjébe nyomott. Kurt óvatosan kanalazta a forró kávét.

- Evelyn, én ma lelépek! Még beugrok az anyuhoz egy kis csevelyre, de én ma lelépek! - mondta hirtelen a fiú.

A lány ránézett, mosolygott és odalépett mellé. Dorothy volt megijedve, ő régről ismerte a Kurt zsargonját. Tudta, hogy szó szerint kell értelmezni a hallottakat. A fiú eltűnik, ki tudja mennyi időre. Nem először hallja ezt a kiszólást.

- Ez a félév megártott nekem! Nekem mennem kell, sok ez a nagy finomság. Elpuhulok és aztán végem! - folytatta Kurt.

- És most mi a gondod? Azt mondtad, hogy lelépsz. Ha visszatérsz, akkor semmi a hiba! Én jól vagyok itthon a Dorothyval meg a munkámmal. Eddig azért voltam boldog, mert itt voltál velem. Ha elmész azért leszek boldog, mert minden nap várlak majd haza. Nem kell szabadkoznod. Csak arra gondolj, hogy visszavárlak! - mondta Evelyn.

Dorothyban meghűlt a vér, őt az utóbbi idők eseményei óvatosságra intették. Csóválta a fejét, szólni akart volna, de Evelyn magabiztosságát látva nem mert a dologba beleavatkozni. Kurt kiitta a kávéját és elment fogat mosni. Felöltözve tért vissza a konyhába.

- Akarod, hogy elvigyelek a High Starba? - kérdezte Evelyn később.

- Imádlak Evelyn Baba! - nevetett Kurt. - Akár mehetünk is!

Ahogy a mélygarázsból felhajtottak a parkba Dorothy intett nekik. Evelyn hirtelen ráfékezett a Toyotával. A három kutya azonnal ott termett mellettük. Rose közelített a park végéből. Evelyn leengedte az ablakot és kidugta a kezét. Az ismerős szagra megnyugodtak a rottweilerek.

- Hallom Kurt fiam, hogy elővett a mehetnék! - mondta Rose, miután szót váltott Dorothyval.

A másik asszony nem vette a bátorságot a neveléshez. Szomorúan álldogált.

- Ja, ja! Rose, egyet kérek tőletek! Vigyázzatok a Bombázóra, nekem vigyáztok rá! - mondta Kurt és kiszállva a Toyotából végigpuszilta két asszonyt.

- Mit gondolsz, jó ez így? - kérdezte Dorothy a barátnőjét, amint a vaskapu becsukódott a távozó kocsi után.

A High Starban sokáig beszélt Kurt az anyjával. Helen meg sem próbálta lebeszélni fiát a tervéről. A gyerek befolyásolhatatlan. Mikor fia egyszerűen felállt és csak egy puszit adott neki, tudta, hogy a beszélgetésnek itt van vége. Kurt mosolygott az anyja könnyein és ment ki a lengőajtón. Evelyn ott maradt Helennel, hátha a jelenléte nyugtatólag hat a szomorú anyára.

- Miért ilyen hülyék ezek a férfiak?! - fakadt ki Helen.

- Lehet, hogy nem is olyan hülyék, csak mi nők akarjuk a lehetetlent. - vélekedett Evelyn.

- Nem jól látod, bármibe is lefogadom veled kislányom! Hülyék ezek! Soha semmi sem elég tökéletes a számukra. Kicsikém, azt mondd meg nekem, hogy mi hajtja most el ezt a dilis Kurtot. Tenálad különb nőt nem kell elképzelni. Gyönyörű vagy, embertelen gazdag vagy, fiatal vagy, szereted őt! Mit keres még ez az agyalágyult fiam?! - kérdezte könnyek között Helen.

- Helen, én egy vagyok a sok-sok gyönyörű, gazdag, fiatal nők közül. Én tucatember vagyok. A te fiad óriási művész, őt nem tucatjával mérik. Neki nagyobb a szabadságigénye, mint egy átlagembernek. A mehetnékjére nem lehetünk hatással világi dolgokkal. - mondta Evelyn.

- Hát kislányom, úgy látom, hogy téged  is szépen megfertőzött az a taknyos a lökött modorával. - csóválta a fejét Helen.

Már egy kicsit nyugtalanul ült a széken, a beosztott szakácsai láthatóan idegesek voltak  már hiányolták az asszonyt.

- Nehéz ez így, hogy van is gyerekem, meg nincs is! - könnyezett Helen megállás nélkül.

A munka miatt mindig Kurt volt megrövidítve. Néha lelkiismeretfurdalása volt az asszonynak, hátha fia azért csavarog, mert valahol megtalálni véli a hiányzó szeretet mennyiséget. Magányos, dolgozó anyák dilemmája volt ez mindig. Pedig a szituációnak nincs megoldása. A sok idő a gyerekkel és a jó kereseti lehetőség soha nem járt együtt. Evelyn nem hagyta ott Helent az étterem zárásáig. Utána a bárba vitte az asszonyt.

- Egy Bailey'st kérek és egy narancslevet. - mondta a bárosnak.

Beszélgettek, mintha ezer éve nem látták volna egymást.

- Aztán mi lesz a programod? - kérdezte Helen.

- Nem aggódok, hogy unatkozni fogok! Minden nap bejárok majd az irodába. Komolyan nekiállok a tanulásnak. Mert idáig csak úgy jelen voltam, de nem hiszem, hogy a hidegvízre valót megkerestem volna. - nevetett Evelyn.

Helen az órájára pillantott. Jóval elmúlt már éjfél. Ha a lány már holnap kezd, akkor épp ideje, hogy ágyba kerüljön. Hosszú az út neki hazáig.

- - Kislányom, ha nem veszed zokon elindulhatnánk, én már nagyon fáradt vagyok! - mondta Helen és szedelődzködött.

- Persze Helen! A világért sem akarnálak feltartani. - mondta Evelyn.

Együtt sétáltak a szálloda mélygarázsába. A kaszinóba érkezők nagy hangzavarral vonultak a betonoszlopok között. Szerencsés órákat remélve nevetgéltek. Helen megölelte a lányt.

- Vigyázz magadra kislányom! - mondta.

- Majd be-bejövök hozzád Helen, jó? - kérdezte Evelyn.

- Nem kell, hogy miattam sokat fáradj, azokat az órákat inkább a pihenéssel töltsed! - mondta Helen.

- Nem, majd én jövök és minden hírt megbeszélünk amit a Kurttól, vagy a Kurtról kapunk! - győzködött Evelyn.

- Na nem bánom, de ne nagyon várjál túl sok hírt a fiamról. Nem lehetsz ennyire optimista. Majd csak egyszerűen beállít nevetve és tudja az a taknyos, hogy akkor már nincs az embernek szíve megölni őt! - válaszolt tárgyilagosan az anya, mert azért ismerte ő az egyetlen fiát.

Evelyn nagyon erős programot dolgozott ki magának. Reggelente 6 óra harminckor kelt. Pár perc múlva már a parkban volt. Magához szólította Hatot és a rottweilerral nekiindult a gyors ötkilométeres körének. A kutya hűségesen rohant a lány mellett. Mikor visszaértek a parkba, megdögönyözte a kutyát. Ilyenkor Négy és Öt csatlakozott hozzájuk. Egy jó húszperces gimnasztika következett a garázsmelletti tornateremben. És csak azután ment zuhanyozni. Langyos vízzel agyondörzsölte a testét. A reggeli órákban nem kényeztette el magát meleg zuhannyal. Dorothy ilyenkor már várta a reggelijével. Minden nap hajszál pontosan 8 óra 55-kor belépett az irodájába.

Ivan Bonafortuna örült is a lány jelenlétének, meg nem is. Félt, hogy a "férfiügye" megint valami tévútra fog siklani. Pedig ismerte Kurtot, dehát Randyt is ismerte, sőt szerette azt a fiút, és mégis mit kellett megérnie. az öreg itt megakadt, mert végül is senki sem tudta, hogy hová fajult az ügy. Érdekes módon senki sem tudta. Ebédelni minden egyes alkalommal hármadban voltak. A délutáni órákban pedig megbeszélték a másnapi teendőket. Soha nem mondta Evelynnek, hogy menjen korábban el. Emlékezett, hogy egyszer hazaküldte a lányt. Bárcsak soha ne tette volna! Sokat foglalkoztak a lánnyal. Valahogy a vállalati jogszabályok nem mentek könnyen a lány fejébe. Délután 5-kor elbúcsúztak egymástól és Evelyn elindult haza. Másnaponként beautózott a High Starba beszélgetni Helennel.

A késő esti órákra pedig újból a Tae Kwando edzésre jelentkezett, a villájukkal szomszédos negyedben. A csoport nagyon erős volt. Evelynnek tetszett a megerőltető bevezető foglalkozás. A kátát nyomta embertelen erővel. Aztán a fekvőpadon súlyzózott, tonnákat nyomott negyvenkilós részletekben.

Csiszolta a technikáját is a páros küzdelmekben.

A késői órákban, mikor a Toyotával beállt a garázsba, megelégedéssel tekintett vissza a napjára, de hiányolta a kellemes fáradtság érzését. De még keményebb elfoglaltságot nem tudott beiktatni, egyszerűen idő hiányában.

- Régi igazság, a nap csak huszonnégy órából áll! - gondolta mosolyogva.

Nem érezte, hogy valami pótcselekvést gyakorolna. Minden nap úgy ébredt, hogy tudta minden egyes percét előre. De nem bánta, nem unatkozott a már számtalanszor lejátszott programja ismétlésekor.

Egy napon ez a program mégis csorbát szenvedett. Az irodából kijövet Helent akarta meglátogatni, kényelmes tempóban haladt a csúcsforgalomban a High Star felé. Nem sietett, mert a sok lámpa ellenére is csak erős negyedórás az út. Már sokszor megfigyelte. Várta a zöldet, dobolt a kormányon, egy korai Deep Purple-t hallgatva.

- Még tíz másodperc! - gondolta.

A jobb oldali útról egy szűk kanyarral akkor hajtott el egy piros Opel GT. Evelyn tudta egyből, hogy a Randy kocsija, azonnal megismerte a szárnyasajtó kiképzéséről. Még New-Yorkban is csak egy lehet ebből a kocsiból.

- Zöld! - kiáltott bele a Evelyn a levegőbe.

Az egyest erőteljesen kihúzatva gyorsított az egyenesben. Talán öt-hat autó volt közte és Randy Opelja között. Próbált bujkálni, de csak nehezen közelítette meg a piros autót. Ketten ültek benne, azt látta. Szerencséjére a lámpa mindig egyszerre tartotta fel őket. Még így is tíz percbe telt, amíg közvetlen mögéjük érve, dudálva felhívta a figyelmet magára. A számtalan autó miatt nem volt hely a megállásra, de Evelyn látta, hogy egy fehér kar integet neki, értésére adva, hogy a fiú szándékszik megállni.

- Ki az? - kérdezte a nő Randyt.

- Az öcsém, a Beny! - válaszolt Randy és lehúzódott egy szabadonhagyott garázsbejárónál.

Nem láthatott bele a Toyotába, mert a nap erősen tükröződött a szélvédőn.

De ahogy a szürke Toyota elhúzott mellettük látta Evelyn haját.

- Ez nem hiányzott! - mondta kínosan.

Legszívesebben továbbhajtott volna, de nem volt bátorsága, pedig rettegett attól, hogy a lány szemébe nézzen. Evelyn felhajtott a járdára és futott vissza Randyékhez. Futtában próbálta megfogalmazni a mondatokat, hogy otthon mennyire aggódnak érte mindannyian. A szárnyasajtó felemelkedett és Randy kimászott a kocsiból. Evelyn nem hitt a szemének, mintha egy idegen férfi állt volna előtte. Egy hihetetlenül sovány, borostás Randy jött felé. Jobb keze begipszelve. A lány először megtorpant, de aztán odalépett hozzá és szeretettel megölelte.

- Randy nekünk beszélnünk kell! És most, hogy látlak, azt kell mondanom, hogy azonnal gyere velem haza. - mondta Evelyn határozottan.

Megfogta a fiú begipszelt kezét, óvatosan végigsimította a telefirkált piszkos repedezett felszínt.

-Egyáltalán, mi történt veled?! annyit nem érdemel meg a családod, hogy néha hazatalálj? Képes vagy a várost járni törött karral? - halmozta el Randyt a lány a kérdéseivel.

Nyílt a másik szárnyasajtó szisszenve és a lány kiszállt a kocsiból. Megállt a kocsi mellett és kérdően nézett Randyék felé. Evelyn mindent egy lapra akart feltenni, neki mindenképpen haza kell vinnie a rosszul kinéző fiút.

- Mondd meg a lánynak, hogy ma neked dolgod van! Mert gondolom tudod, hogy akarsz vagy sem, most jönnöd kell velem! - mondta nagyon határozottan.

- Evelyn, ne kínozz engem a családommal, sőt nekem nincs is családom! - mondta védekezően a fiú.

- Randy! - kiáltott neki oda türelmetlenül a szőke nő az Opel mellől.

A fiú lefejtette Evelyn ujjait a karjáról és odament a nőhöz, valamit magyarázott neki halkan. Evelyn nem hagyta magát ilyen könnyen lerázni.

- Randy, ne hülyéskedj! Ezt te nem intézheted el ilyen egyszerűen! Gyere haza, hozd a barátnődet is, csak gyere! - mondta Evelyn.

- Figyelj, nem veszed észre, hogy felesleges itt dumálnod, mi? - támadt Evelynre a nő.

- Elvira, maradj már nyugton! - csitította Randy.

- Persze, mert az "öcsédet" nem szabad megsérteni! - háborgott Elvira.

Randynek nevetnie kellett. Persze, ő azt mondta, hogy az öccse van a Toyotában. Épp magyarázkodni akart, amikor Elvira meglökte őt és kiabálni kezdett.

- Megint valami hazugság jön, mi? Ez melyik nőd, talán ez is dedikálta a gipszedet? Az ilyenek miatt tűnsz el napokra?

Evelyn nem sokat törődött volna a nővel, de mocskolni azt nem hagyta magát.

- Figyelj te! - mondta a nőnek. - Ha nagyon akarnám megmagyarázhatnám a helyzetet, de neked hiányzik az agyvelőd hozzá. Ezért csak azt mondom, ha kötözködni akarsz lerúgom a fejed!

Örült, hogy így beszélt a nővel. A Kurttól tanult egy kevés szabadszájúságot, jogosnak érezte a használatát. Legszívesebben szájba vágta volna a dühtől kivörösödött nőt.

- Randy döntsd el mit akarsz, belőlem ne csinálj hülyét! - őrjöngött Elvira.

Evelyn közelebb lépett a nőhöz és egy kissé megemelte a hangját.

- A Randy hazajön velem! Ha akarsz jöhetsz! Ha nem, akkor tűnj el! - mondta és elkapta Elvira pofonra lendülő kezét.

Csak fogta erősen. A nő kétségbe esve pillantott Randyre.

- Engem vigyél haza aztán menj a pokolba! - kiabálta Elvira.

A fiú tudta, hogy nincs kibúvó, ha már nem hajtott el a legelején.

- Jössz utánam, vagy elhiszed, hogy még ma este hazamegyek? - kérdezte Randy Evelynt.

- Jövök veled! Még egyszer nem fogod eljátszani az eltűnős szerepedet. Senki sem üldözött el téged otthonról! - mondta a lány szigorúan.

Késő délután a két sportkocsi beállt a mélygarázsba és Randy Evelyn oldalán besétált a hallba. Ben a homlokára tolta a szemüvegét és ment a fia elé. Szemében aggódással vegyes öröm tükröződött. Az ő mindig jóltáplált fia nagyon sovány volt. Sophie ült továbbra is az asztalnál, kezében a kiosztott römikártya. Jó lapot kapott, nem hagyta elrontani az örömét.

- Kisfiam, mi történt a kezeddel? - kérdezte először az apa.

Ölelte a fiát, tapogatta, nézte a telefirkált gyanús színű gipszkötést.

- Leestem egy lépcsőn! - hazudta Randy szemrebbenés nélkül.

Beljebb kerültek, Ben Evelynt is megpuszilta.

- Itt maradsz velünk az estére? - kérdezte a lányt.

- Persze Ben! - mondta Evelyn.

Sophie összecsapta a kártyáját. Az egész napja lett elrontva. Gyűlölte a lányt, megvetette Bent és a fiát.

- Ben kedves, ha nem bánod én lepihennék! - mondta.

- Igen Sophie, menj csak én még beszélgetek a gyerekekkel. - válaszolta a férje.

Sophie köszönés nélkül elment.

Rose jött be éppen, mondani akarta, hogy tálalva van. Meglátta a Randyt, kezét összecsapta és ijedten felkiáltott.

- Fiam, mi történt veled?

Randy nevetett az asszonyra, próbálta viccel elütni a dolgot.

- Gyertek mindannyian, valamit csak összedobunk még nektek is vacsorára. Az asztalnál mindent megbeszélhetünk. - mondta Rose.

Ben karolta a két fiatalt és követték Roset. Elhelyezkedtek az asztalnál és Randy elbeszéléseit várták. De a fiúból úgy kellett minden szót kihúzni. Sok jót nem tudott volna mondani, az állapotát tekintve igen sok rossz napot érhetett meg.

- Az a gipsz mióta van a kezeden? - kérdezte Rose, miközben több tányért tett az asztalra.

- Épp mentem volna levetetni a doktorhoz, amikor az Evelynnel összefutottam. - mondta a fiú a lányra sandítva.

Már időtlen idők óta nem volt itthon, kérdések tucatjaira kellett volna válaszolnia. De nem volt kedve, egyáltalán nem volt kedve otthon lenni. Olyan jó volt már az olcsó hotelszobában megbújva élni. Már kezdte elfelejteni a szomorú múltat. Napról napra élt. Kötelezettség nélkül. Egyedül Evelyn kifejezett követelésére jött haza. De biztos volt abban, hogy holnap újból lelép és nem lesz több alkalom elcsípni őt itt a városban.

- Vagy hat hete a lépcsőn megbotlottam és bevertem a karomat a lépcső élébe. - adott magyarázatot a fiú a történtekre.

- Akkor már rég le kellett volna cserélned azt a kötést, lehet, hogy már végképp le kellett volna szedetned azt a mocskos gipszet, Nem volt kellemetlen, vagy kényelmetlen ez az egész ilyen sokáig hordva? - kérdezte Rose.

- Ne aggódj Rose, holnap is van egy nap! - nevetett a fiú.

Az asszony először Randynek tálalt. Szörnyülködve látta, hogy a fiú milyen gyorsan eltűntette az elébe tett ételt. Mintha már napok óta nem evett volna. Rose nem sokat tévedett, mert Randy az utóbbi  napokban kevésszer evett. Legtöbbször csak a lustaság gátolta, meg az, hogy a rátörő rossz hangulata miatt nem kívánkozott az emberek közé. Néha már észrevette, hogy a lábai reszketnek az éhségtől. És csak a gyors kajákat ette. Hotdogon és Kentucky csirkén nem lehet nagyon elhízni. Ben is nézte a fiát, majdnem mohón evett. A tejet Rose már harmadszor töltötte Randy kedvenc poharába.

- Köszönöm szépen Rose, te még mindig a régi vagy! - mondta a fiú.

- Kisfiam! Itt mindenki a régi, csak te hiányzol a csapatból, meg persze az a jó madár öcséd! - válaszolta az asszony.

- Miért, hol van a Beny? - kérdezett vissza Randy.

- Ázsiában van az a boldogtalan valahol! - mondta Rose majdnem sírva.

- Ázsiában? - kérdezte Randy hitetlenkedve, hátha rosszul értette amit az asszony mondott.

- Ha többet járnál haza fiam, ami a kötelességed volna, akkor tudnád, hogy mik játszódnak itt le az utóbbi félévben! - tette csípőre a kezét az asszony.

Randy úgy érezte, hogy most egy kicsit hallgatnia kell. Felállt és elindult a társalgó felé. Visszanézett, hogy megy-e utána az apja meg az Evelyn. Felgyújtotta a villanyt, mert szürkült egy kicsit odakinn. Leült a nyitott kandalló lépcsőjére és nézte a cipőjét. Nem akart senkinek a szemébe nézni. Kíváncsi volt azokra a nagy eseményekre, amikre a Rose utalt az előbb. Mintha az asszony érezte volna a fel nem tett kérdéseket. Hirtelen beszélni kezdett. Elmondott mindent amit csak tudott Evelynék európai útjáról. Kicsit belezavarodott a dologba, amikor Evelyn és Kurt kapcsolatához ért. Randy ekkor nézett föl először, szeretett volna valamit kiolvasni Evelyn szeméből. De a lány szeme csak a boldogságról beszélt. Az a fény egyszer miatta gyúlt ki azokban a szemekben. Mivé is lett az ő élete, amióta elvesztette a lány szerelmét? Nem bírta a lány tiszta tekintetét elviselni, pedig ő kereste még másodpercekkel azelőtt. Körbefuttatta a szemét a társalgón. Nem akart már semmire sem gondolni, de a falon ott lógott a Kurt egyik festménye és a színek mögül a fiú mosolya látszott. Nem haragudott Randy a Kurtra, semmi joga nem is volt rá. Sőt, örült, hogy Evelyn hamar  kigyógyult a bánatából. Kurt nagyon jó gyerek, belőlük még lehet egy tisztességes pár.

- Na megyek lefürdeni! Meg átöltözök, ha nem bánjátok! - mondta, mert mehetnékje támadta a sok kíváncsi szem nem hagyta nyugodni.

Ben, Evelyn és Rose ott maradtak a társalgóban és a távozó Randyről beszélgettek.

- Mi történhetett ezzel a fiúval? - kérdezte Rose.

Ben a vállát vonta meg és Evelynre nézett, mert valahogy az egész kulcsa a lány kezében volt. Evelyn értette a pillantás jelentését, de nem szívesen válaszolt rá.

- Ben én mindent elmondtam akkor decemberben! Nem hazudtam egy szóval sem. De legyen elég, hogy nem "én" vagyok a hibás! - mondta és az "én" szócskát erőteljesen hangsúlyozta.

Ehhez nem is férhetett kétség, Evelyn még mindig szentnek hatott a Ben szemében. Az egyetlen lény, akiért Ben Taylor tűzbe tette volna a kezét. De azért reménykedni mindig reménykedett az apa, hogy egyszer mindent tudni fog. Pedig tudta azt is, hogy az esetleges tisztánlátása a dolgoknak, nem segítene azon a tényen, hogy Evelyn és Randy többé már nem egy pár. Ültek a hosszú csendben, Randy majd egy óra múlva jött vissza, friss ruhában és megborotválkozva. Bőre a borotválkozás helyén sápadtan virított. A fiú kimondottan rosszul nézett ki.

- Hol voltál ilyen sokáig? - kérdezte az apa.

- Kicsit ledőltem, mert a gyomrom csavart nagyon! - válaszolt Randy.

- Kisfiam, tudod, hogy miért van ez? - kérdezte Rose. - Hát a hirtelen evéstől! Az ám! Teljesen tönkreteszed a gyomrod meg a beleidet, ha nem rendszeresen eszel. Mert azt lefogadom, hogy össze-vissza étkezel. Olyan vagy, mint egy madárijesztő!

- Holnap délelőtt kihívjuk a doktort és az leveszi a kezedről a gipszet. - mondta Ben és még akarta volna folytatni, de nem mert előhozakodni az elképzelésével.

Arra gondolt, hogy az orvos teljesen megvizsgálja a fiút, mert ez a soványsága mégis csak nincs rendjén.

Ben az ölébe vette a telefont és tárcsázta a háziorvosukat. Sokáig kellett várnia, amíg felvették a másik oldalon.

- Halló, Ben vagyok! - mondta. - Doktorom, holnap úgy 9 óra felé várunk, kérlek fáradj át hozzánk!

Ez egy példásan rövid telefonbeszélgetés volt. Randyhez fordult és nevetett. Bízott abban, hogy fia nem fog ellenkezni vele ezúttal.

A nagy asztalhoz lépett Ben és meglátta a délután kiosztott lapokat az asztalon. Elkapta a játékszenvedély. Egész délután vesztett, hátha most megfordult a szerencséje. Erre gondolt, mikor az asztalhoz invitálta a két fiatalt.

- Gyertek gyerekek! Sophie egész délután büntetett, hátha elmúlt az átok! - mondta és nevetett a saját viccén.

Randy napja már teljesen odavolt. Kezdődött ott, mikor Evelyn elcsípte a városban. Elvira hülye magatartása. A lelkifröccs Rosetól, amit a jóságos asszony nem tudott megspórolni tőle. És most az apja ezzel a hülye beszólással. Nem mert Evelynre nézni, mert félt a szemeitől. Pedig a lány nem gondolt haraggal a fiúra. Szerette Randyt, ahogyan a gyermekorukban szerette őt. mindent megtett volna a fiúért. De a fiú kerülte a tekintetét. Az asztalhoz sem ült le, utálta magát, amiért nem volt képes egyszerűen lelépni. De apjával sem akart egy szobában lenni.

- Kicsit kibuktam! Megyek és lefekszem - mondta és elindult az emeletre.

Rose tett-vett ott Evelyn és Ben körül. Kellemetlen volt a csend. Aztán Ben törte meg. Szinte könyörögve kérdezte meg Evelynt.

- Kicsikém! Nem volna túl lehetetlen, ha azt kérném maradj itthon pár napig, amíg ezt a Randyt helyrerázzuk?

Evelyn egy másodpercet sem késett a válasszal.

- Ben, természetesen itt maradok, majd Rose megágyaz nekem a régi szobámban.

Rose helyeselt, örült a hírnek. Az öregebb Taylort és a feleségét már nem volt olyan öröm szolgálni, mint annak idején. Sophie nem győzte hangsúlyozni és éreztetni a gondnokékkal, hogy alárendelt szerepük van a villában.

Evelyn telefonált az otthonába Dorothyéknak, hogy ne aggódjanak, mert Benékél fog éjszakázni a következő napokban. Mondta, hogy másnap azért átmegy pár dolgát áthozni, szóval nem fog elveszni. Később Ivant hívta otthonában és mondta öreg barátjának, hogy ne várja csak a pénteki napra. Az ügyvéd nem kérdezett semmit, csak kérte a lányt, hogy vigyázzon magára.

Másnap korán elautózott Evelyn a villájába és pár fontos dolgát, holmiját bőröndbe csomagolt. Alig félóra alatt megfordult. A reggeli futását nem akarta kihagyni. Nem volt még 8 óra, mikor már újból az utcán volt. Most Egyet szólította maga mellé. A kutya nem értette, hogy miről van szó, de a parancs korrektul volt kiadva, követte a lányt. A hosszú sprinteknél már élvezte a futást. Ekkora helye azért még sem volt a villa parkjában. Egy közeli játszótéren Evelyn beiktatott egy tucat felhúzódzkodást a nyújtón. Egy csak állt és figyelte parancsolója minden mozdulatát. Mikor Evelyn újból a homokba ugrott a lába mellé állt és várta az indulásra a parancsot.

- Te is jó kutya vagy! - mondta Evelyn és erőteljesen megdörzsölte a kutya nyakát és az oldalát.

Egy hallgatta a dicséretet és kedvelte ezt a ritkán látott gazdát. Nem mindenki simogatta meg őt az őrhelyén, a parkban. Evelyn megindult egy rövid vágtával és úgy 200 méter távolból kiáltott vissza Egynek.

- Gyere fiú!

Egy izmai megfeszültek, örömmel rohant a hívó parancsra, szeretett volna egyet-kettőt vakkantani, de parancsot arra nem kapott.

Ahogy visszatértek Evelyn megismerte Dr. Miller autóját. A kutyát azonnal a park végébe vitte és a ketrecbe zárta. A konyha felé került, megpuszilgatta Roset és két lágytojást kért reggelire.

- Tíz perc múlva itt vagyok, oké? - kérdezte.

- Persze, hogy oké! - lökte el magától nevetve az asszony az erősen leizzadta lányt.

- Ja, és meleg kakaót se felejtsd el! Köszi! - kiáltott vissza Evelyn a folyosóról.

Ben és Randy fia már túl voltak a reggelin. Sőt, Dr. Miller is befejezte már a fiú vizitálását. Az orvos teljesen kétségbe volt esve, amikor meglátta Randy leromlott fizikumát. Csak egy futó vizsgálatot hajtott végre, mert már a fiú étkezés után volt. A piszkos gipszet levágta a fiú karjáról. Rosszallóan morgott.

- Randy, holnap elvárlak a klinikára és gyere éhgyomorral, mert tele hassal nem tudok veled mit kezdeni! - mondta a doktor.

Mikor Rose kikísérte őt a kocsijához nagyon csóválta a fejét a férfi.

- Mi lett ezzel a gyerekkel? - kérdezte az asszonyt.

- Óh, Dr. Miller itt mindenkivel baj van! - válaszolta Rose, de hirtelen elharapta a szó végét, ez a része a dolognak már szigorúan családi ügy.

A nap békésen telt, Evelyn jelenléte örömmel töltötte el a Taylor villa lakóit. Sophie is mosolygott rá, pedig belül forrt a dühtől, de vigyázott a szerepére. Eszébe jutott Randyvel folytatott beszélgetése. Féltette jólétét. Beleszokott már nagyon a nagyvilági életbe, ahol nincsenek 30 dolláros gondok. Ben azt hitte, hogy felesége jókedve is a fiatalok jelenlétének a következménye. Hát ez az, amire mindig is vágyott ez a férfi. Nyugodt családi légkör, a gyerekek körülöttük, még akkor is, ha már felnőttek. Ben ennyit kívánt az élettől. Ha most Randy ügye rendeződik, akkor a Beny következik. Még nem tudta, hogy fog a Beny nyomára akadni, de ez csak pénzkérdés lehet. Hangosan gondolkodott az ügyön. Sophie mosolya gúnyossá vált. Randynek nagyon kellett türtőztetnie magát. Evelyn észrevette a gyűlöletet a fiú szemében. Hogy ne kelljen túl sokáig szenvedniük, kérte Randyt, hogy vigye őt be a Citybe, vásárolni támadt kedve. A fiú készséggel vállalkozott a sofőr szerepre, pedig rettegett attól, hogy kettesben maradjon Evelynnel. Pedig volt idő, mikor sokat adott volna egy ilyen alkalomért. Mikor abban reménykedett, hogy elnyeri a lány bocsánatát.

- Jó szórakozást gyerekek! - szólt utánuk Sophie és hirtelen elfordult, amikor Evelyn visszanézett rá.

Rosszindulatúan nevetett magában.

Randy nem tudta merre menjen, csak ösztönösen hajtott a negyedeken keresztül. A rádiót hangosra állította, hogy ne kelljen a beszélgetéstől tartania. Aztán a High Star előtt húztak el.

- Direkt jöttél erre? - kérdezte Evelyn.

- Nem, dehogy! De gondolom mindegy, hogy hol vagyunk, nem? - vonta meg a vállát Randy.

- Most már tényleg mindegy, akár be is mehetünk. Iszunk egy üdítőt, jó? - indítványozta a lány.

Randy egy kisebb kerülővel visszatért és beállt a szálloda mélygarázsába. Felmentek a bárba. A fiú rettentő rossz partner volt. Nem nézett a lány szemébe soha, figyelmetlen volt. Sokszor azt sem tudta, hogy Evelyn mit kérdez, mert a lány forszírozta a beszélgetést. Teljesen fel akarta szabadítani a fiút a lelkiismeretfurdalás alól. De Randy úgy volt vele, hogy neki ez a sors jutott, nem akart már mást, csak szenvedni. És a lány mellett csak ez jutott neki osztályrészül. Ha Evelyn kérdezné, talán tudna válaszolni, hogy hol és miért romlott el a kettőjük szerelme. Mert a miértet is elmagyarázhatna a lánynak. De Evelyn nem volt kíváncsi sem a holra, sem a miértre, tudott ő mindent, de már el is felejtette. Olyan jó volt újból a testvérével együtt lenni.

A délután és az este is bennérte őket a Citybe. Rótták az utakat, az Opelra nem volt gondjuk, mert azt a High Starnál hagyták. Taxit fogtak, ha éppen nagyobb távolságra akartak menni. A fiú hagyta magát vezetni. Letargiája kissé alábbhagyott. Lassan rájött, hogy kettejük mostani viszonya is hordoz örömöt. Keserű volt ez az öröm, de most már kezdte elfogadni, talán már vágyott is rá. Kicsit úgy érezte, hogy ő a sikeres tolvaj, aki megint ellopta a világtól ezt a becses lényt. Most fájtak neki azok a napok igazán, amiket nem Evelynnel töltött. Önkéntes száműzetésének felvállalása óriási hiba volt. Elvesztette Evelyn szerelmét, de nem vesztette el a szeretetét. Evelyn szíve megváltoztatta az ő beteg lelkét, nincs arra szüksége, hogy a gyűlöletbe visszazuhanjon! Evelyn közelében az ő élete is újra rendbe fog jönni. A tegnapi vágy, hogy újból eltűnjön már nem is mozgatta.

- Volna kedved eljönni velem Greenwich Villagebe, lerendezni az ottani hotelszobámat? - kérdezte Randy a lányt.

- Persze Randy! Menjünk el a GT- ért és akkor ez lesz a további programunk a mai napra. - válaszolt Evelyn.

Kiment a járda szélére és intett egy közeledő taxinak. Beültek és visszahajtottak a High Starhoz. Az Opelban Evelyn elhelyezkedett régi szokásához híven és ránevetett a fiúra.

- Végül is semmi fontos dolgom nincs a hotelban, mert a számlát előre szoktam fizetni. De azért ildomos bejelenteni, hogy nem tartok tovább igényt a szobára. - magyarázta Randy.

Evelyn helyeselt.

- Nem ugrunk be a Kentuckyshoz? - kérdezte a lány, amint észrevette a Colonel mosolygós arcát a forgalom felett.

Kicsit éhes volt már. Randy azonnal felhajtott az autós pulthoz, de Evelyn azonnal leszúrta.

- Nono, fiú! Ennyire nem sietünk. Üljünk be és tisztességesen együnk.

Randy elhajtott a kiadóablak előtt, csak intettek a fiatal elárusítónak és továbbgördültek a parkolóba. Bementek és a sor végéra álltak. Evelyn adta le a rendelést. Csodálkozott, mikor Randy közbeszólt.

- Csak magadnak rendelj négyet, nekem csak kettő comb kell és egy kis babsaláta. Ja és inni valamit!

Mikor leültek a fiú csak turkálta a burgonyahasábokat, amit Evelyn magának hozott. Nem esett semmi sem jól neki. Próbálkozott vele, de nem kívánt semmit.

- Mi van kis Bélgép?! Leszoktál az evésről? - kérdezte Evelyn komoly arccal.

A fiú csak a csipetnyi babsalátát fogyasztotta el maradéktalanul. Türelmetlenül mozgolódott a székén. Evelyn sietett a saját adagjával és perceken belül megint úton voltak. A lány a kardánbokszból kivett két Spearmintet és kibontotta. Randy szájába dugta az egyiket.

Sötét este volt már, mikor a hotelhoz értek. Eve volt a portánál. Kiadta a kulcsot Randynek és hosszasan gusztálta Evelynt.

- Még gyenge nővel nem láttam a csávót, de ez a nő csúcs! - gondolta Eve Evelyn után nézve.

A közös hallban többeknek is ez volt a véleménye. Randy nem volt túl népszerű, csak Eve rajongott érte itt a hotelban. Sokszor gondolt arra, milyen jó lenne kicsit idősebbnek lenni, mert Randyre nem lehet hatással az ő 15 évével. Randyék nem voltak fent a szobában tíz percig. Egy nagyobb sporttáskával a kezében megállt a pult előtt. Átnyújtotta a kulcsot Evenek és megcsípte barátságosan az arcát.

- Eve, mondd meg anyukádnak, hogy üdvözlöm és köszi a szobáért! És neked külön köszi, hogy figyeltél a dolgaim után. - mondta.

Kivett az erszényéből száz dollárt és a lány kezébe nyomta.

- Ezt pedig azért, mert olyan jó haverok voltunk! - nevetett Evere.

Eve kibújt a pult alatt és kikísérte Randyéket az Opelhoz.

A fiú kinyitotta a kis csomagtartót és beledobta a sporttáskát. Evelynt besegítette a kocsiba. Intett megint Évének. A lány odalépett mellé és nyújtotta a kezét.

- Na, mi van pici? - kérdezte Randy.

- Á, semmi! - válaszolt Eve és hirtelen egy puszit adott Randynek.

Aztán megfordult és futott be a portára, mint a szél.

- Az egyik hódításom! - mondta a fiú a kocsiba ülve.

Evelyn vele nevetett.

- Aranyos kiscsaj! Hogy beléd volt esve! - mondta Randynek.

- Akár hiszed, akár nem, én csak most értesültem róla ebben a másodpercben. Csuda rendes kislány. Ő mosta és vasalta a dolgaimat. - magyarázta a fiú.

Haladtak a tömött utakon, lámpák tucatjai késztették őket megállásra. Evelyn belenyúlt a kesztyűtartóba és kutatott a kazetták között.

- Mit tegyek be? - kérdezte Randyt.

Kezében három műsoros kazetta volt, nem tudott választani. Randy félszemmel odasandított.

- Ezt! - mondta és a Pink Floyd Dark side of the moon - jára bökött.

Evelyn berakta a kazettát és pont a Time gitárszólója hasított bele a csendbe. A másik két kazettát visszatette a kesztyűtartóba. Szeme megakadt a bordó könyvecskén.

- Írod még a naplódat? - kérdezte a fiút.

Randy hallgatott, a kérdés fajt neki. A válasz csak az lehetett volna, hogy minden ok, ami a naplóírásra késztette elvesztette a jelentőségét. És inkább elfelejteni szeretné a naplóit, mint vezetni. Érezte magán Evelyn tekintetét, a lány várta a válaszát.

- Abbahagytam! - mondta és tudta, hogy többé nem is lesz kedve írni. Már féléve is elmúlt, hogy nem volt alkalma a naplóírásra. Az újévet szimbolizáló üres napló ott állt a polcon sokadmagával, Abigél szobájában.

- Szerintem nagy kár! Olyan jó volt látni téged, mikor a kötelességtudatod még a régi volt. - mondta Evelyn.

Randy a lányra nézett. Nem haragudott a kioktatásért. Mindenki más durva ledorongolásban lett volna részesítve, de nem Evelyn.

- Tudod, az a része az életemnek lezáródott. - mondta halkan és szomorúan.

- Igen, tudom! - mondta Evelyn és megsimogatta Randy arcát.

Az úton nem szóltak többé egy szót sem, hallgatták a zenét. A villa garázsában még időztek egy kicsit a kocsiban ülve. Nem akartak egyetlen taktust sem elhibázni a Pink Floyd zenéből. Randy megdöntötte az ülést és nyújtózkodott. Fájt a hasa, néhányszor végigsimította. Mikor a szalag végénél a magnó kikapcsolt kiszálltak és felmentek a keskeny lépcsőn a házba. Rose hallotta az érkezők hangját, mosolyogva fogadta az érkezőket.

- Merre csavarogtatok?

- Rose! Leadom a Randyt neked, de a szemed rajta legyen! - viccelődött Evelyn.

Az asszony kérdezte a két fiatalt, hogy ennének-e valamit, de nem volt éhes egyik sem. Randy legszívesebben kért volna egy fájdalomcsillapítót, de félt, hogy Rose újból elővenné őt a trehány étkezése miatt. Randy már egyébként sem ehetett volna. Dr. Miller nyomatékosan felhívta a figyelmét, hogy csak éhgyomorral lehet végrehajtani sok szakszerű és szükséges vizsgálatot. A fiú megkérdezte Evelynt, hogy elmenne-e vele az orvos magánklinikájára.

- Randy, 7 óra van! - kopogott be a lány a bezárt ajtón másnap reggel.

A fiú nehezen ébredt fel. Csoszogott az ajtóhoz és beengedte a lányt. Látva, hogy Evelyn már teljesen felöltözve érkezett, ő is kapkodva ment a fürdőszobába. Forró vizet engedett a kádba és míg a víz folyt, addig kiment a szobába beszélgetni Evelynnel. Elhúzták a függönyt, a nap erősen sütött. Evelyn figyelte a fiút, ahogy előkészítette magának a tiszta fehérneműjét meg egy színes, feliratos pólót. A fürdőszobában a tele kád figyelmeztető zajjal fogadta a csapból a vizet. Az ajtón áradt ki a gőz. Evelyn tréfásan oldalba billentette Randyt.

- Húzz bele! Nincs sok időd a vízben kéjelegni! - nevetett rá.

Igaza volt a lánynak, mert akármennyire is igyekeztek, épp hogy beértek Dr. Millerhez. Az orvos sokáig vizsgálta Randy. A fiú türelmetlenül hajtotta végre a doktor utasításait. Mikor az asszisztens a fiú testsúlyát mérte, Dr. Miller rosszallóan csóválta a fejét. Randy az elmúlt év decemberében volt itt utoljára, egy szokásos félévi kontrolon. Akkori súlya 79,5 kg volt. Dr. Miller nem hitt a fülének.

- Mennyi? - kérdezte a fehérköpenyes fiatal nőt.

- 68,5 kg! - ismételte a nő.

Az orvos forgatta a nyilvántartólapot oda-vissza, ceruzával beírta az mostani testsúlyt. Ez egyáltalán nem normális eset, gondolta. És minden egyes vizsgálata ezt az eredményt látszott igazolni. Randy vérnyomása is indokolatlanul nagyon magas volt a korához képest. A fiú egyre idegesebb lett. Még soha nem tartott ilyen sokáig egyetlen vizit sem. Feleslegesnek tartotta ezt a túlzott aggódást. Dr. Miller hajthatatlan volt. A szemek vizsgálatától a gyomor vizsgálatáig mindent megcsinált. Az értő kezek óvatosan nyomkodták a fiú gyomrát, hasát. Randy kicsit felszisszent. Az orvosban összeállt a kép az elhanyagolt test állapotáról. Az asszisztensnővel halkan beszélgetett. A vérvétel után Randy kezébe nyomtak egy gyomorröntgenre szóló beutalót. A klinika röntgengépen több felvételt csináltak a fiú gyomráról.

- Ilyen egy tetves napot! - háborgott Randy, mikor Evelyn kezébe adta az Opel kulcsát. - Agyonkínoztak!

- És mi a szakvéleménye a dokinak rólad? - kérdezte a lány.

- Á, hülyeség az egész! Majdnem azt találták ki rólam, hogy egy élő roncs vagyok! - válaszolt Randy.

Dr. Millernek valóban az volt a véleménye, hogy a fiúval komoly bajok vannak. Mikor a röntgenképeket a kezéhez vette sejtése beigazolódott. Randynek gyomorfekélye volt. Nagyon kezdeti stádiumban, de az akkor sem játék. Gyógyszer kiírt a fiúnak és mondta, hogy Rosezal megbeszéli a pontos diétát, amit Randynek minden körülmények között be kell tartania. Így még a dolgot a visszájára lehet fordítani. Fiatal szervezetnél erre még van lehetőség.

- Azt mondta a doki, hogy egy hét múlva jelenjek meg kontrollra. Meg a vérvizsgálat eredményei miatt. - sorolta Randy dühöngve a kapott orvosi utasításokat. - Imádom, mikor más csinál nekem ilyen hülye programokat!

Úgy érezte, ha ő maga nem vigyáz az egészségére, más ne fárassza őt semmilyen baromsággal. Majd ha ő kér meg valakit erre, az más.

- És most hová? - kérdezte Evelyn. - Kajálni végre, vagy?!

A lány reggelizett, de a fiú tegnap este óta nem evett semmit.

- Brrrr! Ne is említsd a kaját! Etettek velem valami moslékot, tudod, a röntgen előtt. Pfuj! Aztán meg kihajtották belőlem. Úgy fáj a seggem majd meghülyülök! Mára köszönöm jól vagyok! - borzongott Randy.

A következő napok jól teltek. Randy egyre biztosabb lehetett abban, hogy a családja diszkréten hallgat a múltról és inkább azzal vannak elfoglalva, hogy az ő rossz kinézetét valahogy helyrehozzák. Rose megkapta Dr. Miller utasításait, órákat töltött a konyhában, hogy az előírt ételeket, minimum a köretek költeményeivel tegye elviselhetőbbé. Ennek ellenére Randy többé nem lett az a jól étkező, örökösen éhes fiatalember. A percre pontosan betartott étkezések és a nyugodtabb élet meghozta az eredményét. A fiú rövid idő alatt hízott öt kilót és az arca sem volt már olyan elképesztőn sovány.

Nem telt el a hét Dr. Miller vizsgálatai óta, mikor az orvos hívta a Taylor villát. Rose vette fel a készüléket.

- Dr. Miller, a gyerek nincs idehaza. Éppen csavarog a testvérével a városban. Majd átadom az üzenetet. - mondta az asszony, azonnal megismerve az orvos hangját.

Aztán eszébe jutott, hogy a házi központon keresztül elérhetik a fiú, ha még a kocsiban vannak valahol.

- Halló, Dr. Miller! Ha nagyon akarja akkor tudom kapcsolni a gyereket. - ajánlotta Rose.

- Jól van Rose kedves! Akkor várok. - mondta az orvos.

Apró, fütyülő hangok, némi berregés és Evelyn felvette a telefont az Opelban.

- Halló, Randolph Taylor kocsija! - szólt bele.

- Halló, te vagy az, Evelyn? - hangzott a kérdés a készülékből.

A lány még soha nem hallotta a doktor hangját telefonon keresztül, találgatta, hogy ki lehet.

- Igen, én vagyok! Kivel beszélek? - kérdezte azonnal.

- Dr. Miller vagyok! Add a Randyt nekem ide! - kérte az orvos.

Evelyn Randy felé nyújtotta a készüléket, a fiú szemmel kérdezte, hogy ki az?

- Dr. Miller! - súgta halkan Evelyn.

Randy csodálkozott, hogy mi lehet olyan sürgős, ami nem ér rá addig, míg ők hazaérnek.

- Halló, jó napot! - köszönt a fiú.

Hallotta ahogy az orvos nagyot sóhajt.

- Randy fiam, mikor tudsz bejönni hozzám? - kérdezte a férfi.

- gondolom hétfőn, mert holnap szombat van, nem? - válaszolt a fiú.

- Fiam, én ezt úgy kérdeztem, hogy ma, mikor érsz rá meglátogatni! - mondta az orvos. - Ha tudsz azonnal gyere! De egyedül!

Randy kiállt a forgalomból, utált vezetés közbe telefonálni. Felhúzta a szemöldökét, értetlen arcot vágott. Evelyn nem tudta elképzelni, hogy miket hallhat a telefonban.

- Oké, Dr. Miller, oké! - mondta Randy és letette a készüléket.

Nézett az oldalsó tükörbe és amikor szabad volt az út síró gumikkal visszafordult.

- Hazaviszlek! - mondta a lánynak.

Amennyit tudott elmesélt Evelynnek az elhangzott beszélgetésből.

- És most miért kell hazavinned? Tilos bemennem a klinikára? - kérdezte Evelyn.

- Ez volt a doki kimondott kívánsága! - mondta Randy és hajtott tovább.

- tudod mit? Én megvárlak lent a kocsiban. Nem kell tudni a dokinak, hogy én a kocsiban várlak. - mondta Evelyn.

Nem akarta magára hagyni a fiút semmi áron. Még egy percre sem. Az elmúlt napokban minden időt együtt töltöttek. sokszor harsány nevetésre késztette a szomorú fiút. Randynek jól esett a lány jelenléte, imádta Evelynt. Ő is ajándéknak fogott fel minden pillanatot, amit a lánnyal tölthetett. Egy lámpánál átment az osztályozón, hogy a klinika irányába kanyarodhasson újra. Nevetett a lányra, Evelyn is örült a fiú mosolyának.

Evelyn üldögélt a kocsiban, a szárnyasajtó felnyitva mindkét oldalon. Könnyen viselte az erős napsütés melegét az enyhe huzatban. A parkolóban jövő-menő emberek csodálkozva nézték a lányt, aki a szokásos módján pihentetett. Lába a műszerfalon, a zene ritmusára mozgott. Már másodszor fordította meg a kazettát. Nagyon tetszett neki a szokatlan hangvételű anyag. Kurt kapta a lemezeket a magyarországi barátaiktól. Evelyn Randy segítségével másolta át az egészet kazettákra. Vidám nap volt az a Fabrus villában. Annak örültek főként, hogy Dorothy , miközben tett-vett ott körülöttük, hangosan énekelte egy-egy szavát a rock számoknak. Az öreg Dorothy, aki inkább a cigánymuzsikát istenítette örökké.

Evelyn hallgatta a dalokat és bár egy szót sem értett a szövegekből, élvezte a zene minden fordulatát. Maga a nyelv nem hatott nagyon idegennek, amióta az eszét tudja, Adam és Dorothy párbeszédeiből ráhangolódott a nyelv érdekes hangsúlyaira. Kézbe vette a kazetta dobozokat, a belső fehér papírra Randy felírta a címeket. Dorothy mondta meg nekik a dalcímek angol fordításait.

- Cirkusz, Ezüst nyár, ... olvasta Evelyn hangosan.

A magnó finom csattanást hallatott. A szalag lejárt és a kazetta kiugrott. Evelyn ráébredt, hogy több mint másfél óra eltelt, amióta Randy felment az orvoshoz. Megvonta a vállát. Másik kazettát vett elő a kesztyűtartóból.

- Locomotiv GT, a második. - mondta magának és betette a magnóba.

Egy fiatal fiú megállt az Opel mellett. Kíváncsian hallgatta az ismeretlen, erős zenét. Amikor az énekes belekezdett a nótába, a fiú továbblépett, de elismerőleg nevetett Evelynre, mintha azt mondta volna, "nem angol, nem amerikai, de kurva jó!"

- Ásémi kértyé! ... tááá-dá-táá! - kiáltott fel Evelyn és dobolt a térdén, a kormányon, a műszerfalon még a telefon gombjain is kiverte a ritmust.

Keze hirtelen megállt, felvette a készüléket és felhívta a tudakozót. Megkérdezte Dr. Miller telefonszámát. Memorizálta a hosszú számot és csak azután hívta a rendelőt. Az asszisztensnő vette fel a telefont. Evelyn kérdésére, hogy mi van Mr. Taylorral, azt válaszolta, hogy Randy már több mint egy órája elment.

- Köszönöm! - köszönt el Evelyn.

Lekapcsolta teljesen a magnót és idegesen kiugrott a kocsiból. Lehajtotta az ajtókat és lezárta azokat. Tanácstalanul álldogált az Opel mellett egy darabig, aztán a kulcsot csörgetve elindult, hogy előre kerüljön a magánklinika főbejáratához. Randy sehol. Többször körbejárta az épületet. Benézett a szomszédos utcákba. Nem tudta a dolgot mire vélni. Jobb ötlet híján visszaült a kocsiba és várt. A nap már eltűnt a magas házak mögött.

- Hát ez azért sok! - mondta a lány és beindította a motort.

Egyre idegesebb lett, minden közlekedési lámpát ellenségének tartott, mintha csak azért lennének a piros szignálok, hogy őt hátráltassák az útján hazafelé.

A három rottweiler lassú tempóban rótta a köröket a Taylor villa parkjában. Amikor az automatikus kapu kinyílt a kutyák megálltak és feszülten figyeltek az érkezőre. Evelynnek most nem volt kedve játszani velük, azonnal a mélygarázsba hajtott és a belső lépcsőn felment, egyenesen Randy szobájához. Megfogta a kilincset, egy szempillantásnyi időre megtorpant, de aztán benyitott. A szoba üres volt. Randy ágyán a takaró feszesre kihúzva, nem volt érintve reggel óta. A lány leült az ágy szélére, könyökét a térdére téve, összegörnyedve megpihent.

- Hol lehet ez a Randy? - kérdezte önmagát.

Órákon át töprengett ott, a sötétség körbevette már. A nagy ingaóra 9 órát jelző hangja finoman közeledett a hosszú folyosón. Evelyn legszívesebben újból eltűnt volna, Randyt előkeríteni, de nem lehetett már kisurranni a házból észrevétlenül. Rose járkált a folyosón, poharakat egyensúlyozva egy tálcán.

- Hát te! - kérdezte összerezzenve a hirtelen felbukkanó lánytól.

- Jöttem vacsorázni. - találta fel magát a lány.

- Igen? Ez érdekes. Eddig hol bujkáltatok? - kérdezte megint az asszony. - És a Randynek külön kérvényt kell benyújtanom, hogy jöjjön ő is enni?

Evelyn egy pillanatig gondolkodott, semmiképpen sem akart hazudni.

- A Randy ma nem eszik itthon. Valami dolga akadt. Tudod, a doki után valahová elment. - válaszolt a lány és lényegében nem hazudott.

- Na jól van! Gyere, mi azért eszünk valamit! - hívta Rose a lányt.

Evelyn csak egy pohár tejet töltött magának, nem volt kedve enni. Hogy az esetleges faggatódzást elkerülje, sietve adott egy puszit a mosogatással foglalatoskodó Rosenak és elment a szobájába. Gyorsan lefürdött és lefeküdt. Sokáig várta az álmot, de a gondok nem hagyták nyugodni. Éjjel 1 órakor még az óra hangját figyelte. Aztán 3 óra 17-kor riadt fel. A hold fénye egy kis résen belopakodott a szobába. Evelyn megdörzsölte a szemét. Valaki ült az ágy végénél.

- Randy, te vagy az? - kérdezte.

- Én vagyok Evelyn! - mondta a fiú alig felismerhető, reszkető hangon.

a lány azonnal kiugrott a takaró alól és a villanykapcsolóhoz ment.

- Ne gyújtsd fel a villanyt! - kérte a fiú.

- Ne hülyéskedj Randy, már miért ne gyújtanám fel? - kérdezte kíváncsian Evelyn.

A villany fényében erősen hunyorogtak. A lány leült Randy mellé. Nézte a fiú kisírt szemét, szakadt jeansét. Megrökönyödött.

- Nagyon nagy baj van Evelyn! - nyögte a fiú.

Evelyn nem szólt semmit, tudta, hogy a fiú most kitárja a szívét. Hallgatott és várt, de Randy most hosszú hallgatásba burkolódzott. A hosszú szakadást babrálta a lábszárán. Erősen küszködött a sírással. Nagyokat szipogott.

- Fennakadtam azon a rohadt kerítésen. - mondta, nem nézett Evelynre.

A lány bólogatott. Persze, Randynél semmilyen kulcs nem volt, csak a kerítésen át tudott bejutni a parkba. Még jó, hogy a combját nem hasította fel a visszahajló acélnyíl.

- Nagyon beteg vagyok Evelyn! - mondta Randy és sírva fakadt.

Evelyn szorosan mellé ült és megölelte. A fiú egész testét rázta a zokogás.

- Randy, nyugodj meg és szedd össze magad! - mondta határozottan a lány.

Randy megtörölte az arcát, szeme vörösre volt kisírva. Mély levegőt vett, mint aki a víz mélyére akar leszállni.

- Nagyon régen bocsánatot akartam kérni tőled Evelyn, de gyáva voltam. De talán már előtte is gyáva voltam, szembenézni a valóval. Most vezekelhetek a bűneimért, amíg csak élek. Bocsáss meg nekem Evelyn! Tudod, hogy miért kérek bocsánatot? Tedd könnyűvé a helyzetemet! Mondd, hogy nem utálsz, mondd, hogy szeretsz! Tudod, hogy én hogy értelmezem a te szeretetedet? - könyörgött Randy a lánynak.

- Randy, nem butáskodj! Ami elmúlt az elmúlt! Ahogy én szeretlek téged, úgy nem nagyon szerethet más, ezt te tudod, sőt érezned kell! Nincs bűnöd, elfelejtettem már mindent. Köztünk nem lehet többé semmilyen konfliktus. - mondta és megpuszilta a fiú arcát.

- Ezt jó tudni Evelyn! Nem fáj annyira a vezeklés, ha arra gondolhatok, hogy én mindig része leszek a gondolatodnak. - válaszolt Randy.

A fiú szeme újból könnybe lábadt. Nézte a lányt, próbálta megfogalmazni a következő mondatot. Saját maga is rettegett, hallani újból a halálos ítélettel azonos diagnózist.

- A doki azért hívatott be, mert nagyon nagy bajt csináltam. Valahogy összeszedtem egy fertőzést. Tudod, ezt a rühes HIV-t. - mondta ki hirtelen.

Evelynt elöntötte a forróság. Felmászott az ágy fejéhez és törökülésben elhelyezkedett. Intett a fiúnak, hogy jöjjön közelebb hozzá. Randy végigfeküdt a takarón és fejét Evelyn térdére hajtotta. Nézte Evelynt, a lány szemében határtalan bánat tükröződött. Sokáig egy szó sem hangzott el. Evelyn simogatta Randy haját.

- Beszéltem a dolgokról a dokival. Hogy miket tettem az elmúlt időkben. Az a véleménye, hogy már nagyon régen elkaphattam a dolgot, vagy pedig totál tömény helyről kaptam, mert egész komoly szinten vagyok a fertőzéssel. És ha ez így igaz, akkor a lelkiismeretfurdalás megöl, mert még csak nem is tudom hány szerencsétlen lányt fertőzhettem meg én is. Hatalmas az én bűnöm! - kesergett a fiú.

Evelyn még mindig nem jutott szóhoz. A sok szörnyűségre gondolt, amiket olvasott, hallott a halálos kimenetelű fertőzésről. Elérte őt is a húszadik századvégi sokk. Nincs abszolút védettség ez ellen a kór ellen. Ha máshogy nem, lelkileg gyilkolja a beteg emberek hozzátartozóit. Így vagy úgy, áldozata leszel a szörnyű betegségnek.

- Látod mit tettem? - kérdezte Randy. - Végképp eljátszottam a szerelemhez való jogomat. 22 éves vagyok, de minek?!

Evelyn lejjebb csúszott és szorosan átölelte a fiút. eljutott a gondolatai végére. A laikusok végső mentsvára még ott volt, mint valami végső vigasz.

- Arról nem beszélt a doki, hogy azért nem kell rögtön öngyilkosnak lenned? eleve több éves kifutása van ennek a betegségnek. És millió plusz egy apró dolgot lehet tenni, ami igen jó esélyeket ad a gyógyuláshoz. - érvelt a lány és a gyógyulás hazug szavát igyekezett hihetően artikulálni.

- Szegény Dokinak nem is volt esélye bármiről is beszélnie. Mert bunkó módon, köszönés nélkül elszaladtam. Mintha ő tehetne arról, hogy megbetegedtem. tudod, milyen parasztul tudok én viselkedni! - mondta Randy.

Hallgattak megint, mindent elmondtak egymásnak, amit lehetett ez esetben mondani. A bánat elvette kedvüket a beszélgetéstől. Gondolataikban azért keresték a kapaszkodókat. Randy volt a beteg, de Evelyn is áldozat volt. Fájt a szíve a fiúért, saját vigasztaló szavait is hazugnak érezte.

- Csak egyszer volt velem a jó Isten ... ! - mondta halkan Randy és felnézett a lányra.

- Mondjad Randy! - biztatta Evelyn és várta a folytatást.

- Vagy két hónapja történt. Már tényleg nem bírtam senkit magam körül. Akkor akartam az Emesét újból elővenni. Én féreg! Eldobtam őt, mint egy rongyot, de a vigasztalása az jó lett volna. Ott leskelődtem a házuknál, illetve egy mellékutcában, mert az Opelt felismerték volna. Nem mertem a szülei szemébe nézni. Aztán meg hívogattam a lakásukat, de mindig az anyja vagy az apja vette fel a telefont. Milyen visszataszító dolog így hallgatózni, leskelődni! Még az egyetemre is elmentem, remélve, hogy ott elcsíphetem. De soha nem láttam őt. Egy évfolyamtársa mondta, hogy átiratkozott valahová máshova. Akkor arra gondoltam, hogy hátha átköltözött Seattlebe. Amikor hívtam a nagynénje számát, hát akkor az Emese vette fel a kagylót. - mondta Randy egyfolytában a súlyos gyónását. - A jó Isten megóvta tőlem azt a rendes lányt!

Látta Evelyn értetlen arcát a fiú folytatta rögtön.

- Igen! Hazudtam én már neked akkor! ... - mondta Randy, de nem merte folytatni.

Akkor őt még a gyűlölet hajtotta. És most fizetheti mindennek az árát. Evelyn elhűlve hallgatta a fiút.

- És beszéltél az Emesével? - kérdezte nagy sokára a lány.

- Dehogy beszéltem! Nem volt bennem annyi gerinc, hogy bevalljam neki mindent. - válaszolt Randy.

- Randy, én már nem értek semmit se. Kinek hazudtál még és miket? - faggatta a lány.

- Hazudtam én mindenkinek és már nem is tudom, hogy mióta! Csak egy igazat mondtam az elmúlt hat évben. Azt, hogy téged szerettelek. Amikor először átölelhettelek, akkor az igazat mondtam. Esküszöm, hogy így volt! - mondta elcsukló hangon Randy.

Kezeivel szorította Evelyn derekát, fejét a lány ölébe fúrta. Sírt megint vigasztalhatatlanul. Evelyn simogatta a fiú fejét kimondhatatlan bánatot érzett a fiú zsákutcába futott élete miatt. Randy hirtelen felült, szemeit szárazra törölte a takaró csücskével. Aztán kiült az ágy szélére. Kezeit is erőteljesen a takaróba dörzsölte. Szemei vörösek voltak és zavarosak.

- Elmegyek Evelyn!- mondta és felállt.

- Ne hülyülj meg Randy, nem mész te sehová! Neked most még jobban szükséged van az otthonodra, mint valaha. Ahogy így elhallgatlak, még csak jogod sincs eltűnni a szeretteid elől. - mondta a lány és utána lépett.

- Nem akarok én senkire sem bajt hozni! - mondta a fiú.

- Mivel tudnál bajt hozni bárkire is? Az egy hülye duma, hogy a bajba jutott embereknek, mint te is most, el kell hogy különüljenek az emberektől. - mondta Evelyn és minden szavát a szíve diktálta.

Megfogta Randy kezét és újból visszahúzta az ágyhoz. Erővel lenyomta a gyűrött takaróra és leült mellé. Nézte a fáradt szemeket. Milyen sokat szenvedhetett ez a fiú az elmúlt napban, mikor ki tudja hol bolyongott a városban a félelemtől és az önvádtól marcangolva.

- Ígérd meg Randy, hogy nem csinálsz őrültséget. Addig nem engedlek el, amíg meg nem ígéred. - követelte a lány.

Randy lehajtott a fejét, nem akart Evelyn szemébe nézni.

- Nem azért küszködtem annyit az utóbbi időkben érted. Nagyon sajnálom, hogy ez történt, de nem tehetünk semmit a történtek ellen. Viszont élhetünk újból szeretetben mindannyian, kijár a szeretet ennek a családnak. - mondta Evelyn, szeretettel megpaskolva a fiú arcát.

- Elmegyek lefeküdni! - mondta csendesen a fiú.

Evelyn átkísérte őt a szobájába, nagy puszit adott az arcára búcsúzóul.

- Van egy ollód itt valahol? - szólt vissza az ajtóból, ahogy látta, hogy Randy kibújt a szakadt nadrágjából.

- Ott van valahol a harmadik fiókban. - mondta Randy és eltűnt a fürdőszobában.

Evelyn visszament a szekrényhez, matatott a fiókban és rátalált egy nagyobb ollóra. Levágta a jeans szárát. Kicsit igazgatta az anyagot, a rojtokból lecsípett itt-ott, aztán elégedetten a székre dobta a rövidnadrágot.

Randy villámgyorsan fürdött és jött ki a fürdőszobából. Kíváncsian körbenézett. Vajon mire kellett Evelynnek az olló?

- Na, fiú! Spóroltam neked jó 60 dollárt, nem kell venned short nadrágot. Holnap meghívhatsz egy Kentuckyra, oké?! - nevetett a lány.

- Oké Evelyn, 9-kor keltelek, nem előbb. Ígérem, mert most nagyon kiverhettelek az álmodból! - mosolygott keserűen Randy.

Randy egy percet sem aludt az éjszaka utolsó óráiban. Csak forgolódott az ágyán. Meredt a sötétbe, néha felugrott és körbejárta a nem túl nagy hálószobáját. Félóránként nézte meg az óráját. Már arra gondolt, hogy talán már soha nem jön el a 9 óra, hogy kelthesse Evelynt.

- Még egy óra! - mondta fennhangon.

Két koppanást hallott az ajtó felől és Evelyn állt az ajtóban teljesen felöltözve.

- Hová készülsz? - kérdezte Randy meglepetten.

- Nem készülök sehová! Most jöttem vissza otthonról. - válaszolta a lány és felmutatott egy orvosságos fiolát.

- Mi az? - kérdezte Randy.

- Ha gyorsan megmosod az arcodat, akkor csöpögtetek a szemedbe, mert ilyen ábrázattal nem kerülhetsz az apádék szeme elé. - mondta a lány és tolta Randyt a fürdőszobája felé.

A fiú aztán leült a kád szélére, fejét hátrahajtotta. Evelyn mindkét szemébe csöpögtetett.

- Nagyon sehogy se nézel ki! - csóválta fejét a lány.

Fogta Randy fejét, nem engedte felkelni. A szemcseppek rögtön hatottak, a megkínzott, agyongyötört szemek egyik percről a másikra tisztulni kezdtek.

- Jó lenne, ha egy negyedórára hanyatt dőlnél és pihentetnéd a szemeidet. - javasolta a lány. - Én addig lemegyek és megrendelem a reggelidet.

- Oké Evelyn, úgy húsz perc múlva lemegyek. - mondta Randy.

Evelyn az ebédlőben ott találta Roset, az asszony már összeállított egy kiadós reggelit. Épp csengetni akart, mikor a lány hátulról megölelte és puszival üdvözölte őt.

A Randy is itthon van, mindjárt jön le! - mondta Evelyn.

- Nocsak, az ifiúr is idehaza van? Már megint? - húzta össze a szemöldökét Rose.

- Igen Rose, itthon van a kedvenced, Dédelgetheted megint. - nevetett a lány.

Az asszony villámgyorsan előkészítette Randy diétás reggelijét. Feltálalt és elzavarta a lányt, hogy kerítse elő Randyt. Mikor jöttek lefelé az emeletről, a lépcsőfordulótól beláttak az étkezőbe. Sophie állt az asztal végénél és figyelte Rose munkáját. Randy megtorpant, az agya leblokkolt.

- Gyere tesó! - mondta Evelyn. - Nincs semmi baj!

Megfogta a fiú kezét és gyengéden húzta maga után. Kéz a kézben léptek be az óriási ajtón.

- Jó reggelt! - köszönt előre gúnyos hangsúllyal Sophie.

A két fiatal köszönt a nőnek és Randy odalépett Rosehoz, hogy puszival üdvözölje az asszonyt. De megijedt saját mozdulatától. Evelynre nézett és felemelt karral továbblépett, mintha valamit az étkezőszekrény polcáról akarna levenni. Evelyn szívét facsarta a fájdalom, észrevette a megtört mozdulat önvádló mivoltát. Legszívesebben odakiáltott volna Randynek.

- Te őrült! Azzal senkit sem ölsz meg, ha megöleled!

- De nagy munkát adtál, Istenem! - mondta magában a lány.

A teher óriási volt, ami ráhárult. Randy ezek után csak vele tudja megosztani a bánatát. Képes lesz-e erre a feladatra?

Leültek az asztalhoz. Sophie jelenléte zavarta mindannyiukat. A nő érezte a gyűlöletet maga körül, de úgy gondolta, hogy vannak ászok a kezében. Ez a család még a markában van. Lassan beszélni fog a Randyvel, úgy sem tud a fiú sokáig ellenállni neki.

- Apátok ma nagyon korán elment az Adammel. Valami speciális dolog lehet, mert mi más lehetne így szombat reggel? - kezdte a társalgást Sophie.

Randy értette a fontoskodó mondat jelentőségét. De nem engedte elhatalmasodni a feltámadt félelemérzetét. Támadott, hogy megelőzze a várható szózuhatagot.

- Te Sophie, mi nem vagyunk kíváncsiak a véleményedre, sőt mi több, nem kötelező neked bennünket szórakoztatni. - mondta a fiú majdnem kiabálva.

A nő szép arcát még szebbé tette a hirtelen pír. Ugyanakkor a szeméből egy megalázott lény gyűlölete csapott ki.

- Randy, úgy látom, hogy te egyre hülyébb leszel fiam! - sziszegte flamandul a nő és felugorva két öklével az asztalra csapott.

Ennél nagyobb kínt nem is okozhatott volna Sophie a Randynek. Minden egyes szó izzó tőrként hatolt a dobhártyájába. Legszívesebben leütötte volna a nőt, Evelyn léte nem lett volna gát, de Roset nem akarta sokkolni. Nem akarta, hogy az asszony bármiféle következtetés tudjon levonni a történtekből. De teljesen, visszafogni sem tudta magát. Flamandul válaszolt Sophienak, hangja egyre jobban emelkedett. a végén teljes erőből ordított. Nem volt egy percig sem következetes. Tehetetlenül sodródott saját dühe hullámain. Rose és Evelyn összenéztek, de nem mert megszólalni egyikük sem. Ebben a házban idáig nem túl sok hangos szó hangzott el. a levegőben az elviselhetetlenségig fokozódott a feszültség.

- Nekem te már nem tudsz ártani! Csak magad csúszol le oda, ahová való vagy. És tudod mit? Inkább óvakodnál tőlem, nehogy még egyszer szeresselek! - ordította a nő arcába és durván felröhögött.

Az ismeretlen nyelv ellenére Rose valamit megértett az indulatokból. Sajnálta Randyt, biztos a család védelmében kelt ki ennyire magából. Ez a senki, most legalább megkapta a beosztását. Nézte a lassan lehiggadó fiút és örömöt érzett, amikor Sophie a fele reggelijét ott hagyva elrohant. Randy hátradőlt a székén, szemét lehunyva próbálta kiűzni magából a gyilkos haragot. Csak akkor nyitotta ki újra a szemét, amikor egy kezet érzett a vállán.

- Óh Rose! - mondta ahogy meglátta maga felett a nő arcát.

- Kisfiam, jobban kéne uralkodnod magadon. Mi is utáljuk ezt a nőt, de ha az apádnak jó, légy kis belátással. - mondta az asszony.

Randy felállt, meghajolva megköszönte a reggelit Rosenak és kiment az étkezőből. Evelyn azonnal követte.

- Randy, remélem tudod, hogy nekünk be kell mennünk a dokihoz? Nincs strucc politika, tudjál róla! - mondta a fiúnak.

Randy nézett a lányra, hálás volt neki, amiért ilyen keményen bánt vele. örült Evelyn acélos jellemének. Lehet, ha Evelyn vele sírt volna, ma már nem bírná a közelségét. Ez a lány nem engedi őt el. Szeretete fenntartja az élniakarását. Ezekben a percekben így érezte Randy.

- Mikor menjünk? - kérdezte.

- Akár indulhatunk is! - válaszolta Evelyn.

Randy telefonált Dr. Millernek. Az orvos rögtön szabaddá tette magát. Klinikáján dolgozott több orvos, akik el tudták látni a bejelentkező betegeket. Mikor Randy, Evelynnel az oldalán belépett hozzá az irodába, kíváncsian üdvözölte a lányt.

- Szerbusz Evelyn, mi szél hozott erre?

Randy válasza volt a megoldás.

- A testvérem az egyetlen ember, aki tudhat a betegségemről. Úgy értem, a családunkban!

Az orvos megértően bólogatott. Aztán belefogott egy hosszú, nagyon szomorú beszélgetésbe. A betegséget leíró, abszolút kimerítő előadáshoz idő kellett. Dr. Miller azon a véleményen volt, ha egy ember 100%-osan informált a szörnyű kórról, akkor könnyebben tudnak vele élni, környezetükre nincsenek annyira nyomasztó hatással, az örökös halálfélelmük miatt.

- Kedves fiam, arra gondolj, hogy 1992-t írunk! Az elmúlt tíz évben hatalmas mennyiségű ismeretre tettünk szert. A mai betegek, - az újakra gondolok itt, - nincsenek nulla sansszal kiszolgáltatva a betegségnek. Nekik, neked, már az idő az oldalatokra állt. Mondhatnám azt, hogy már komoly reményekkel nézünk egy-két gyógymódra. - magyarázott Dr. Miller Randynek vigasztaló szavakkal.

Egy kis lelkierőt öntött a fiúba. Sokat beszéltek a helyes életmódról. A számtalan vitamin készítményről. Aztán egy hosszú órán át a partnerkapcsolat ezideji problémáiról szólt az orvos.

Randy nagyokat nyelt, elővette a tegnapi kétségbeesés. Lelkiismerete háborgott, bűntudat ette a szívét. Alig hitte, hogy Dr. Miller a végére ér az előadásának és elköszönhetnek tőle.

- Főleg a partnerkapcsolat ... ! - mondta majdnem sírva, mikor az Opelba ültek.

Evelyn erre nem tudott mit mondani, ez a betegségnek az a része, amivel a Randynek egyedül kell megbirkóznia.

Mentek újból haza, különösebb programot mára már nem tervezetek. Ben otthon volt már. Örült a két fiatalnak. Felesége a szobájába zárkózott, a szokásos migrénjére hivatkozott és nem volt kedve mutatkozni.

Az idő nagyon meleg volt. Ben rövidnadrágba bújt és nevetve invitálta a két fiatalt ki a parkba. Az óriási sakkfigurákat kezdte rendezni a pavilon betonsakktábláján. Reménykedve nézett vissza a ház felé.

- Leszek a fekete, oké? - kiáltotta vissza.

- Persze, jövünk apa! - kiáltotta oda neki Randy.

Kibújt az ingéből, a padra dobta és a király előtti gyaloggal kettőt előrelépett. Aztán nézte, hogy hová tűnt Evelyn. Az apa azonnal megtámadta az előretolt gyalogot és mert Randy figyelmetlen volt le is vette azt a következő húzással.

- Na ezzel is megvolnánk fiam! - mondta.

Az emeleti ablakból Evelyn hangját hallották.

- Tarts ki Randy, ne lépj, amíg nem jövök!

- Már késő! - dörmögte maga elé a fiú.

Aztán lépett még két meggondolatlant és az apja megszorította az egyik lovát. Mire Evelyn megérkezett egy csinos fürdőruhában, már két bábu álldogált Ben lába mellett.

- Óh, óh! - sóhajtott Evelyn.

Már nem is akart beleszólni a partiba, inkább csak két percenként körbesétálta a pavilont, hogy az erős nap mindenhol egyformán érje. Ben egy kicsit hagyta magát, lassan visszaadta a megszerzett előnyt. A végjátékban úgy csinált, mint aki rettenetesen küzd, aztán a sokat gondolkodó Randy örömére felborította a királyt.

- Evelyn játssz a nyertessel! - mondta Ben és újból állítgatni kezdte a figurákat

Egyik parti a másikat követte, jó volt a kedvük. Rose meg a konyha nyitott ablakából hallotta a nevetésüket. Az asszony üdítőket tett a tálcára, meg apró falatkákat sonkából, meg sajtból és az egészet kitolta a zsúrkocsin a játszókhoz. Bennek tetszett az ötlet. Ment az asszony elé és lekapott két-három miniszendvicset a tálcáról. Tele szájjal dicsérte Roset a fiataloknak.

Randy fiam, gyere kapj be két falatot! - hívta Rose a fiút.

Pár percre megálltak a játékkal, elfogyasztottak mindent, amit az asszony készített.

Mikor késő délután Ivan megérkezett Damiennel kibővítették a mérkőzéseket. Kis bajnokságot szerveztek. Ekkor már Ben nem kegyelmezett, nem volt könnyű csata egy sem. A végén ő fogadhatta a gratulációkat.

- Ha tudnátok, hogy milyen veszélyes vagyok a benti sakkal, amikor a Kurt "lovát" hajtom. - mondta.

Damian nem értette az adomát az Kurt "lováról". Ben bevezette a férfit a könyvtárszobába és a vitrinből kivette a "Ló" című Kurt alkotást.

Evelynnek óriási munkája volt abban, hogy a napok egymásutánja viszonylag nyugodt légkörben teljen el. Állandóan résen volt, mikor Sophie előkerült. Pillanatokon belül eszébe jutott valami elhalaszthatatlan dolga benn a városban, vagy éppen vidéken. És a programok érdekes módon mindig késő délutánig tartottak. Csak mire Ben hazaérkezett a munkából, addigra értek ők is vissza. Randy nem volt hülye, felfogta, hogy minden az ő érdekében történik, egyre hálásabb volt a sorsnak, hogy Evelyn ilyen nagyszerű ember. Ő már nagyon rég rájött, hogy egymaga képtelen lett volna ezt az életet folytatni.

Ben is boldog volt, hogy fia nem csak ritka vendégként volt jelen otthonukban. Sokszor indítványozott valami esti, éjjeli mulatságot, de csak a két fiatal mutatott hajlandóságot. A férfi annyira örült a két fiatal jelenlétének, hogy csak nagy sokára vette észre Sophie állandó, makacs távolmaradását. Az egyik késő éjjeli autósmozi látogatás előtt ajánlotta Bennek is, hogy maradjon otthon.

- Miért nem hagyod őket magukban járkálni, Ben kedves? Lehet, hogy terhes vagy nekik! Hagy örüljenek újból egymásnak a gyerekek!

A nő nagy szerencséjére Randy épp üdítőket készített a Lincoln hűtőszekrényébe, nem volt jelen. Talán ezért is volt Sophie ennyire bátor. De most Evelyn is soknak találta a nő piszkoskodását. Magában dühöngött a lány, de csak hidegen nézett a nő szemébe. Várt pár másodpercet, míg Ben kilépett a parkba, a férfi nem kívánt vitatkozni a feleségével.

- Sophie tudod, hogy mi utáljuk egymást kellőképpen, nem szoktalak háborgatni soha egy szóval sem, de most azért mondok neked valamit. Te a "fiatalok problémáját" ne feszegesd! Közlöm veled, hogy mi a Randyvel nem vagyunk újból "egyek". Tudod-e miért? Mert én nem sírom magam vissza a régi szerelmemhez! Jó lenne, de nagyon, ha mindenki így tenne ebben a házban. Ezt most jól megjegyezted remélem! A saját érdekedben! - mondta Evelyn erősen megmarkolva a nő karját, mert az ott akarta hagyni már az első szavaknál.

Érdekes módon a nő eddig semmit sem vett komolyan e házban, sérthetetlennek érezte magát. Az, hogy Evelyn most félreérthetetlen szavakkal kioktatta, zavarba hozta Sophiet. Vajon mit tudhat a lány? A Randy volt olyan őrült, hogy kibeszélte kettőjük ügyét, vagy mi? A karjában erős fizikai fájdalmat érzett, Evelyn kíméletlen erővel szorította. Csak nézett a lány szemébe és szeretett volna szabadulni. Már nem gondolhatott arra, hogy ő az aki diktál. Annak tudott örülni, hogy nem volt senki rajtuk kívül a hallban ennél a vitánál.

Ahogy a lány otthagyta Sophie felrohant a szobájába. Végigdőlt az ágyon és gondolkodott. Valami stratégiát kell kidolgoznia, mert valami lóg a levegőben. Már a Benre sem hat olyan határozottan a varázsával. Az újból egyesülő család nagy ellenfél a számára. Ha netán a Beny is előkerülne beláthatatlan következményei lennének a felfokozott, a felszín alatt forrongó hangulatnak. Valahogy az öreg Bent kell meghülyíteni megint a szerelmével.

Evelyn beült Randy mellé az első ülésre, Ben a hátsó ülésen helyezkedett el.

- Ha-ha! A Sophie hogy ledorongolt, amiért zavarom a kettőtök idilljét. - nevetett Ben.

Randy már az indítókulccsal babrált, amikor apja előállt a humorosnak szánt mondattal. Keze megállt, lopva Evelynre nézett. A lány arcán most nem volt mosoly, pedig ebben a pillanatban sokat segített volna a fiú lelkinyugalmának.

- Jaj, a jogsim a szobámban felejtettem! - hazudta Randy és kiugrott a kocsiból.

Evelyn nem hitt a fiúnak és utánaszólt, de Randy olyan szemekkel nézett rá vissza, hogy nem merte megkockáztatni egy heves vita kirobbanását. Csak ült tovább és próbálta elképzelni a házban történő dolgokat. Randy rohant a lépcsőn fel az emeletre. Az asszony szobájának ajtaja nem engedett, amikor be akart nyitni.

- Nyisd ki az ajtót! - mondta a fiú és kettőt rávágott ököllel az ajtóra.

A faragott díszt találta el, hatalmas fájdalom nyilallt a kezébe. Dühe fokozódott. Kiáltani akart, de félt, hogy Rose meghallja a hangját. Belerúgott az ajtóba. Ez már felesleges volt, mert Sophie épp nyitotta már azt. Erőltetett mosollyal az arcán állt a fiú előtt. Kérdezni akart valamit, valami megalázó kérdést, de nem volt ideje rá, mert Randy teljes erőből az arcába vágott. Megtántorodott és végigzuhant a padlón.

- Ha még egyszer foglalkozol velem, vagy az Evelynnel, akkor kicsinállak! Ezt jegyezd meg most és mindörökre, te ringyó! Nincs több dobásod! - mondta visszafojtott hangon Randy.

Teste remegett, le kellett, hogy üljön. Rátört a félelem újból. Félt önmagától, félt Sophietól, félt a leleplezéstől. Tudta, hogy mennie kellene, de nem mozdult a lába. A nő sírt, a szemeit törölgette, gyűjtötte a merszet, hogy megszólaljon. Hogy elmondja a fiúnak, hogy még mindig szereti és csak ez a szerelem a mozgatórúgója minden cselekedetének. Megszólalni nem mert, de odacsúszott a fiú elé és átölelte a lábát. Randy belekapaszkodott a nő hajába és hanyatt vágta.

- Meg ne próbálj még egyszer hozzám érni! - mondta.

A fiú kibotorkált a szobából, feje zúgott, minden idegszála fájt. a lépcső alján Evelyn állt. Indulni akart az emeletre. Ben küldte be a lányt, nem tudta elképzelni, hogy mi tart olyan sokáig egy jogosítvány keresésben. Evelyn a fiú szeméből kiolvasta a történteket.

- Nem bírom tovább! - nyögte Randy és Evelyn vállára borult.

- Randy szedd össze magad! Van neked elég bajod! Ne keress a régi dolgok között, régi bánatokat! Tegyél úgy, ahogy én ... - mondta a lány, de tudta, hogy most nem mondott igazat.

Épp előzőleg vesztette el ő is a fonalat. Ben már végignézte a híreket a kocsitévén, mire a két fiatal visszatért. Az apa nagyon jól mulatott az este folyamán. Nézte a komédiát az óriási fehér vásznon, közbe figyelte a Tv programjait is. Aztán egyszer csak kiszállt a kocsiból és sétálni kezdett az autósmozi hosszú kerítése mellett. Meleg éjszaka volt, sokan választották ezt a mozit esti program gyanánt. Ben nézte a töménytelen autót. Az ablakaik lenyitva, a cigarettafüst áramlott a rezzenéstelen levegőben felfelé.

- Ilyen kellemes esték! Ez az ami a legjobb a világon! Bárcsak a Beny fiam is itt lenne! Lehetne fokozni a finomságot. volt-e valami bajunk, amíg együtt voltunk minden szabad percünkben? - kérdezte Ben önmagát.

- Á, nem! Mi bajunk lett volna?! - gondolt megint az elmúlt évekre.

Úgy teltek az évek, mintha állandó családi ünnepek lettek volna csak a kalendáriumban. És itt van a Sophie esete is. Biztos volt benne, hogy az is megoldható valahogy. Valami kölcsönös féltékenység lehet a dolgok nyitja.

- Kár, hogy nem igyekeztem megoldani eddig! - sóhajtott. - Kényelmes volt arra gondolnom, hogy mindenki mennyire szeret engem. Kicsit önző lehettem, illetve lettem talán, amióta megházasodtam.

Ben mosolygott, rég volt ennyire önkritikus, pedig azzal együtt az utolsó gondolatai mind önámító gondolatok voltak. Lehet, hogy rosszul emlékezett a dolgokra, valamilyen tudatalatti vágytól hajtva a családi béke irányába.

- Igen, egyetlen dolgot kell elintéznem! Fel kell számolnom a gyerekek és a Sophie között fennálló, számomra érthetetlen konfliktust! - gondolkozott hangosan.

Most, hogy végképp rájött erre, már nem is látta olyan sötéten a helyzetét. Randy és Evelyn ugyanakkor arra gondoltak, hogy a szakadék többé nem hidalható át. Sophie eleve nem képes a korrekt magatartásra.

- Én ezt nem bírom tovább! - ismételte magát Randy egyre a kétségek között.

A filmet nem figyelték egyetlen percre sem. A fiú tehetetlen dühe és bánata nőttön nőtt. Evelyn próbálta csitítani. Örökké hátrafordult, hogy lássa mikor közeledik Ben.

- Oké, hibáztam! De meddig kell vezekelnem? Főleg az, hogy örökösen gyötör a Sophie. Tudja, hogy megöl a szemét magatartásával. Legszívesebben megölném azt a rohadt kurvát. félek, hogy egyszer nem tudok uralkodni magamon és apa még rájön a dolgokra. - mondta Randy és lesütötte a szemét.

Evelyn is félt ennek a lehetőségétől. Bent nagyon szerette, apja volt neki is. A szíve hasadna meg, ha erre sor kerülne. Még elgondolni is nehéz, hogy mit váltana ki Benből az igazság ismerete.

- Én elmegyek Evelyn! Nem hagyom magam kínozni! Lelépek megint. - mondta Randy.

- És gondolod, hogy ez a megoldás? - kérdezte a lány.

- Nem érdekel engem semmiféle megoldás! egyszer akartam valamit megoldani és nézd meg mi lett belőle! - válaszolta Randy és gondolatban átkozta a napot, amikor a flamand nyelvet akarta megfejteni.

Evelyn tudta az eredményét a régmúlt eseményeknek, csak az oka veszett a homályba.

- Jaj, vigyázz! Jön apád! - mondta Evelyn hirtelen, nem akarta, hogy Ben valamit is meghallhasson.

- Hello gyerekek, minden oké? - kérdezte a férfi, amikor beugrott a hátsó ülésre.

- Igen Ben, minden oké! - sietett a válasszal Evelyn.

A filmből még sok volt hátra, Ben harsányan nevetett a halmozott poénokon. Éjfél után 1 órakor értek haza. Ben nagyon elálmosodott, alig bírta a szemét nyitva tartani. Gyorsan elköszönt a fiataloktól és ment aludni. Evelyn nem akarta Randyt azonnal magára hagyni. Főleg attól tartott, hogy a fiú még az éjjel folyamán leléphet. Már nem volt biztos a lány a saját rábeszélő képességében sem. Mi van akkor, ha színészkedik a fiú és  csak a megfelelő alkalomra vár?

Egy teljesen vad ötlete támadt Evelynnek. Valahogy kontroll alatt kell tartani a Randyt, mondjuk pár hónapig és akkor egy idegileg megerősödött fiút már nem boríthat ki annyira az utált nő jelenléte.

De ez a kontroll itt nem vitelezhető ki. Ha Randy el akar tűnni, ezt ő teljesen meg tudja érteni. Ha viszont megérti, az azt is jelenti, hogy részese kell legyen a fiú eltűnésének. Hová tudnának eltűnni? Ez volt az első kérdés. Második kérdés az időtartam lenne. Az lehetne több hónapos, erre már gondolt az előbb is. De mi van, ha Kurt előkerül? Ennél a gondolatnál melegség futott át a szívén.

- Kurt, merre vagy vajon? - kérdezte ömnagát.

Randy kérdezni akart valamit, de látta, hogy Evelyn elábrándozott. Hallgattak pár percig, ültek egymás mellett a kanapén. Evelyn szólalt meg először.

- Randy megértettem mindent abból, amit a mozinál beszéltünk. De azt ne várd tőlem, hogy segítsek egy új, totális lelépésedben! Hogy nézzek én a Ben szemébe? Arról nem is beszélek, hogy nekem is borzasztóan hiányoznál. Én kigondoltam valamit! Elmegyek veled, mindegy hová! És amíg Kurt nem kerül elő, addig veled járom a világot, vagy bármit is csinálhatunk. Semmi nem számít. De minden nap hívjuk az itthoniakat. Ha Kurt hazatér én azonnal visszajövök. Jó az ötlet? Randy nem szólt semmit. A szíve fájt és a fájdalom csak fokozódott, ahogy rájött, ki tudja hányadszor a megváltoztathatatlanra. Evelyn a Kurthoz tartozik, olyan szerelemmel, amilyennel egykor hozzá tartozott.

- El innen, de hogy? gondolkodott a fiú.

- Meg ne próbálj lelépni nélkülem! - mondta Evelyn és megpuszilta Randy arcát.

Mikor Raymond bekanyarodott a parkba a Lincolnnal, Rose megpróbálta összeszedni a gondolataiban az Evelyntől hallottakat. Ben kiszállt a kocsiból, nevetve intett Rose felé. A nő mosolygott, pedig legszívesebben sírni lett volna kedve.

Valahol hallotta, vagy talán nem is valahol, hanem Dorothy mondta nagyon, nagyon rég. "Kis gyerek kis gond, nagy gyerek nagy gond!" Bólogatott Rose, ez bizony így van. Itt csak a Taylor família fiataljaira gondolt. A saját lányaira nem illett ez a megállapítás, soha semmi gondja nem volt azokkal. Dehát annyira szerette a Taylor gyerekeket is, rabja volt nekik. Főleg a Randyt.

- Rose kedves, hogy telt a napod? - kérdezte Ben.

- A gyerekeid elutaztak! - mondta az asszony, most nem tudott a saját hogylétéről beszélni.

- Hogy? - kérdezte Ben, pedig minden szót világosan értett.

- A Randy mondta, hogy terveztek kettesben egy pótnyaralást, ezekre az utolsó hetekre. Amíg az egyetem újból indul a fiúnak. - mondta Rose. - És Evelyn garantálta, hogy rendszeresen fognak bennünket hívni. Vagy a Dorothyékat.

Ott álltak a nagy bejárati ajtó előtt, nehezükre esett beljebb menni, mielőtt kitárgyalták volna a dolgot.

- Kire ütöttek az én gyerekeim? Mennek örökké! Mi hajtja őket? - kérdezte Ben az asszonyt.

- Könnyebbet kérdezz Ben, mert már én is tényleg meghülyülök ettől a sok jövés-menéstől. - válaszolt Rose.

Raymond jött a garázsból a meredek lejtőn felfelé. Csatlakozott hozzájuk. Elképedve hallgatta ő is a feleségét.

- Az ember nem lehet elég okos. Vajon mi elég a mai gyerekeknek? - elmélkedett.

Lassan beljebb kerültek, Ben a dolgozó szobájába ment. Letette a táskáját és visszasétált az ebédlőbe. Éhes volt már, mert kihagyta az ebédet. Sophie már az asztalnál ült. Rose felszolgálta a meleg levest. Nem nézett Sophiera, percről percre jobban gyűlölte a nőt. Minden probléma gyökerének őt tartotta. Ben belépett és egy csókkal üdvözölte a feleségét.

- A te napod is rossz volt? - érdeklődött Ben.

- Miért kellett volna, hogy rossz legyen? - kérdezett vissza Sophie.

- Hát tudod, a gyerekek újból bújócskát játszanak. - nevetett a férj.

- Ben kedvesem, törődj bele, hogy a gyerekeid felnőttek és azt csinálnak, amit akarnak! Én meg kimondottan élvezem, amikor kettesben vagyunk, legalább többet tudsz velem foglalkozni. - vigasztalta hazugsággal Bent a felesége.

- De drágám, hát nem te vagy az aki midig visszavonulsz a migrénedre panaszkodva? - kérdezte Ben.

A férfi nem érezte bűnösnek magát, saját elképzelései szerint ő nem volt egy figyelmetlen férj, őt nem érheti ilyesmi vád.

- Az nem lehet, hogy a tömegtől kapom a migrént? - kérdezte éles hangon Sophie.

- Ezt nem értem drágám! Hisz tudtad, hogy egy népes családba házasodtál be! - érvelt Ben.

Sophie letette a kanalat, egy darabig nézett a tányérjába. Mint aki erősen koncentrál, úgy csinált.

- Ben, én csak annyit mondok, hogy millió ember egy új házasság miatt ... - kezdte, de nem merte befejezni a mondatot.

Ben Taylortól ilyesmit nem lehet elvárni, hogy bárkiért is eltávolodjon a családjától.

- Mondjad Sophie, mit tesznek más emberek egy új házasságban? Kíváncsivá tettél! - kérdezte a férfi.

Felesége nem felelt, pedig sok, jól formált hazugsággal tudott volna érvelni.

Vasárnap volt. Esett az eső. A Taylor villa 9 óra után ébredt. Az előző esti parti hosszúra nyúlt. Jóval éjfél után oszlott fel a társaság. Ben 10 órára rendelt egy könnyű reggelit.

Három, a lábait feltette a kapu rácsára és úgy szaglászta a csengő mellett álló lányt. Ismeretlen szag, gondolta magában. A  kutya várt. Nem volt mit tennie. A kerítésen túli világ, csak parancsra tudatosul jobban az agyában. Kettő és Egy ott állt szorosan mögötte.

- Te Raymond, mintha csöngettek volna. - mondta Rose.

- No, melyikünk megy ki megnézni a monitort. - kérdezte Raymond, mintha valaha is ő kelt volna fel ilyesmiért.

- Amíg kitalálod, addig én kimegyek! - mondta a nő és papucsba bújt.

Az őszi eső még szürkébbé tette a monitor képét.

- Ki lehet ez? - találgatta Rose, mert egy óriási esernyő eltakarta a csöngetőt.

Rose bekapcsolta a vízforralót. Ha már kiment a konyhába felteszi Raymond kávéját. Ahogy pár másodperc múlva újból a képernyőre pillantott meglátta Meera arcát.

- Jaj! - kiáltott fel.

Gyorsan belebújt egy műszálas, könnyű ballonba és futott kifelé, mert most nincs lehetőség arra, hogy az automata kiskapun beengedje a lányt. a Kutyák azonnal megtámadnák a számukra ismeretlen lányt.

- Meera kedves! - kiáltotta már messziről.

Futott a hosszú úton a kapuig.

- Egy, Kettő, Három! Vissza! - kiáltotta a kutyáknak és azok azonnal felsorakoztak az asszony mögött.

Rose kinyitotta a kis oldalajtót, kilépett az utcára és körbenézett.

- A Beny? - kérdezte.

 - Ő még nincs itt! - mondta Meera.

Az asszony húzta befelé a lányt. A három kutya követte őket. Mikor a fedett oszlopcsarnok alá értek a nő odahívta a kutyákat.

- Ne félj, kislányom! - bátorította Rose Meerat. - Mondd nekik, hogy "család" és hagyd, hagy nyalják meg a kezedet.

Meera bizonytalan mosollyal követte Rose utasítását és a kutyák örömmel szaglászták az új ismerőst. Némán köröztek körülötte. Rose a saját házukba vezette a lányt, nem akarta, hogy unatkozzon egyedül a villa társalgójában. A vízforraló éktelenül sípolt amikor beléptek a konyhába.

- Kávét, vagy teát kérsz kislányom? - kérdezte Rose.

- Egy teát kérek! - válaszolt Meera.

Kicsit fázott, mert a várakozás perceiben átnedvesedett a ruhája az esernyő ellenére, mert a szél gonoszul körbejárta. Rose észrevette, hogy a lány szorosan a radiátor mellé állt. Odalépett és a maximumra csavarta a fűtést.

- A Benék 10 órára rendelték a reggelit. Majd meglepjük őket. Segítesz nekem ... - mondta Rose, de hirtelen arra gondolt, hogy ezt az örömöt nem szerzi meg a Sophienak, hogy Meerat mint szolgálót lássa.

- De nem is így lesz, kislányom! Te becses vendég vagy, nem a tálcával kell foglalkoznod. Majd ott várod Bent az asztalnál. ez így lesz a legjobb! - folytatta Rose a megszakadt mondatot.

Volt is meglepetés mikor Ben belépett az ebédlőbe.

- Meera! - kiáltotta.

A lány felállt az asztaltól és Ben elé sietett. A férfi megölelte örömmel.

- De jó, hogy itthon vagytok! Beny fiam, bújj elő! - mondta nevetve Ben.

A lépések, amik hallatszottak Sophie léptei voltak. A nő megállt az ajtóban.

- Hello Sophie! - köszönt Meera udvariasan előre a nőnek.

Fel sem figyeltek arra, hogy a nő vissza sem köszönt, mert Ben idegesen járkált körbe az ebédlőben és a hallban.

- Ben, a Beny még nem jött haza! - mondta Meera félve.

A férfi megállt a lány előtt. A szemén látszott az éktelen kíváncsiság, de nem szólalt meg, várta a bővebb magyarázatot.

- Reggelizzetek meg és én közben elmondok mindent, mert ez egy kicsit hosszú és különös történet. - kezdte a fekete lány.

Kért ő is, még egy teát. Rose azonnal kiszolgálta őt. Ben várakozással nézett a lányra. Kezében a villa és a kés, de nem érintette a reggelijét, félt, hogy esetleg valamit nem hall, míg a tükörtojással foglalkozik.

- Egész úton Colombotól idáig a gondolataimat rendezgettem. Hogy majd mit fogok nektek mondani a Benyről. És most itt vagyok és nem tudom, hogy mivel kezdjem? - mondta Meera, a porcelán csészét felemelve belekortyintott a gőzölgő teába.

- Kezd ott, hogy Frankfurtban elváltatok Evelynéktől. - mondta Ben.

- Ez kézenfekvő! - gondolta Meera, de kellett pár másodpercet várnia, mert megégette a nyelvét az előbbi elsietett korttyal.

- Igen, ott döntötte el a Beny, hogy Indiába megyünk. Mikor kérdeztem tőle, hogy miért pont Indiába, azt válaszolta, hogy akarja látni azt az országot, ahonnan én származom. De ezt úgy közölte velem, hogy ott ellenvetésnek helye nem volt. Még aznap elutaztunk. Tudta, hogy nagyszüleim valahonnan Bombay mellől érkeztek Amerikába és ezért természetesen Bombayt tűzte ki uticélul. Heteken keresztül ott éltünk Bombayban. A Beny kocsit bérelt és éjjel-nappal úton voltunk. Elképesztő, hogy mennyit tanultam én a Benytől India történetéről. Egy másik Beny volt az, aki velem leszállt Bombay repülőterén. Ben nagyon büszke lehetsz a fiadra! Én nagyon szeretem őt és lehet, hogy elfogult vagyok vele, de az a temérdek információ, amivel ő kitömött engem, az hihetetlen. És azt kell, hogy mondjam, hogy nem sok fajtámbelinél tapasztaltam ekkora tárgyi tudást. Beny számtalan könyvet megvett, esténként tanulmányozta őket és a másik napon már úton voltunk megint. Napi két-háromszáz kilométert autóztunk, néha úttalan utakon. Emberek tucatjaival beszélgetett. Ilyenkor nagyon különösen viselkedett. Engem soha nem engedett oda a közelbe. Azt mondta, hogy nem akarja, hogy a jelenlétem befolyásolhassa a véleményalkotásban. Körülbelül ebben az időben hallhatott valamit egy fiatal egyetemistától, ki mint idegenvezető dolgozott ott, ami felkeltette az érdeklődését a legszegényebb emberek iránt. Utána örökké a hotelban kellett maradnom, mert mint mondta olyan helyekre járt, ami veszélyes lehet a számomra. Késő éjjel tért mindig haza. Az utcáról összeszedett emberekkel, hol öreggel, hol fiatallal. Rettenetes napok voltak azok. Ha meg magunkban voltunk, akkor azért nem tudtunk szót váltani, mert a Walkman fülhallgatója mindig a fülében volt. Hallgatta a szitárzenét oda-vissza. Aztán megint kezdődött előröl az egész. Újból, mint valami kis egyetemi tanár, úgy magyarázta India történetét. Az ember milliók problémáiról beszélt. Szégyelltem akkor magam nagyon. Sok mindent felfogtam, mennyire hiányos is az emigráns ázsiaiaknak a tudása a saját ősi otthonukkal kapcsolatban. Annak ellenére, hogy én például nagyon járok, illetve jártam a klubunkba. Én többet tanultam ott a Benytől, mint a szüleimtől. Ők, ugye nem is voltak Indiában soha. A bombay-i utolsó napokban meg mozikban voltunk nyitástól zárasig. A Beny azt mondta, hogy kíváncsi a helyi filmesek munkáira.

Nagyon kifáradtam mondhatom, hat, nyolc órán át kellett tolmácsolnom. Úgy viselkedett a fiú, mint aki pár nap alatt akar bepótolni évezredes lemaradásokat. Egyszer aztán mikor egy moziból kijöttünk, lerendezte a szállodát és késő éjjel kocsit váltottunk a kölcsönzőnél. Kivett egy négykerékmeghajtású VW mikrobuszt és közölte, hogy indulunk le délre.

Meera megállt az elbeszéléssel, mert látta, hogy Ben mondani akart valamit.

- Ez az én fiam! - mondta büszkén az apa. - Nem töpreng sokat!

A férfi rámosolygott Rosera, aztán a Sophie tekintetét kereste, de eszébe villant, hogy pont Beny és Sophie között van a legnagyobb szakadék, nincs rá mód, hogy a felségével ebben az ügyben közös nevezőre kerüljenek. Valami humorosat akart mondani, de nem volt rá lehetősége, mert az asszony felállt az asztaltól.

- Nekem van egy kis elintéznivalóm, megyek, nem tátom itt a szám! - mondta Sophie.

A férfi szégyellte magát, rá kellett, hogy jöjjön, hogy felesége nem törődik az ő gyermekeivel egyáltalán.

- Mondjad tovább, kislányom! - kérte Meerat, mikor rendezte a gondolatait.

- Szóval, hogy megyünk délre. Megmondom őszintén, hogy egy kicsit gondban voltam, mert Bombaytól lehet jócskán délnek menni. Kérdeztem, hogy van-e valami végcél? Azt mondta, hogy csak figyeljem a térképet és szóljak Mandurainál. Mikor megláttam, hogy hol van Mandurai, majdnem elájultam. Persze, csak napok múltával értünk oda, de még onnan is tovább mentünk. Hajóval átkeltünk Sri Lankába. Ömlő esőben kötött ki a hajó. Alig bírtunk kihajtani a rampáról, mert egyszerűen az ablaktörlő nem tudott megbirkózni az esővízzel. Beny még erőltette az utazást, de vagy egy óra után nem volt tovább. Félreálltunk az útpadkára, mintha egy kihalt tájon lettünk volna. Más sem tudott haladni, állt az úton a víz. Aznap éjjel ott aludtunk a kocsiban. Nem volt egy nagy dolog, mert már sokszor aludtunk a Vanben. Az azután következő két napban csak nagyon nehezen haladtunk. Beny minduntalan megállt, mintha keresett volna valamit. Colomboban kivettünk egy szobát egy rendkívül szimpatikus, idősebb angol házaspárnál. Az öreg férfi nagy ismerője volt a szigetnek. Az első időben határtalanul sokat mesélt az ottani életről. Ez most egy másfajta szemszögből mutatta be az ázsiai életet. Azt hittem, hogy a Beny lehiggadt, elmúlt a mehetnékje, de nem bírta sokáig.

Meera elhallgatott. Elérkezett majdnem a történet végére és nem tudta kimondani a különleges valót. Ben nem akarta zavarni a lányt. Majd folytatja, gondolta a férfi, csak levegőt gyűjt a lány. Rose is állt a feszült csendben. A lány kiitta a kihűlt teáját. Ben nevetve bökte meg a saját megdermedt reggelijét. Rose vesztette el a türelmét előbb, hangosan krákogott egyet. Meera ránézett a nőre.

- Igen Rose, már mondom is ! - kezdett újból a mondókájába a lány. - Nos, ez úgy március elején lehetett. Addig nem sok érdemleges dolog történt. Beny úgy viselkedett, mint aki megtalálta a dolgot, amit annyira keresett. Naponta kiautóztunk Colomboból, nem többre mint 15 kilométerre és ott egy buddhista iskolánál időztünk örökké. Beny ődöngött a környéken, én órákon át, de mit is beszélek, félnapokon át csak ültem a kocsiban és vártam. Mikor végre megérkezett alig tudtam egy szót kihúzni belőle. Könyörögtem neki, hogy ne hagyjon ott olyan sokáig egyedül, mert félek. erre azt mondta, hogy maradjak az öregekkel Colomboba és majd ő taxival fog kijárni naponta a buddhista iskolához. Úgy is tett. Másnap leadta a repülőtéren a VW  Vant és azután egyre kevesebbet láttam. Semmiben sem éreztem hiányt, mert jóformán minden pénzt és a plasztikkártyáját is ott hagyta nekem. De én akkor is bánatos voltam, mert én nem a plasztikkártyájába vagyok szerelmes, hanem belé! Augusztusban meg már egyszerűen nem is jött vissza Colomboba. Én mentem ki "hozzá". Elengedtem a taxit és csak késő estére rendeltem vissza, előre kifizetve a viteldíjat. Reménykedtem, hogy előkerül a Beny. Csak napok múlva vettem a bátorságot, hogy érdeklődjek utána. Egy nagyon öreg, papszerű férfit kérdeztem meg, hogy nem tud-e valamit egy fiatal, szőke, amerikai turistáról. Ben, nem hiszed el, hogy mit történt. Az az ember kedvesen rám mosolygott és azt mondta, hogy mindent tud arról a személyről. Aztán egyszerűen ott hagyott. Olyan nevetséges volt ez a helyzet, hogy el sem tudom mondani. El is ment a kedvem a további kérdezgetéstől. Elkértem az angolok egyik vén autóját és azzal időztem ott a kolostor-iskola különböző kapuinál. az ügy nagyon kiborított, már napokat átsírtam. Szegény idős lady nem győzött esténként vigasztalni.

Aztán egy nap láttam pár szerzetest, vagy papot, vagy mit kijönni az iskolából. És ott megismertem a Beny mozgását. Pedig nem volt könnyű, teljesen egyforma, kopasz fiatalok, abban a semmilyen rózsaszínű lepedőben. Elvesztettem a fejem. Kiugrottam a kocsiból és utánuk eredtem. Egyszerűen a fia elé álltam és megkérdeztem tőle, hogy mi ez az őrület? A másik négy fiatal csak állt ott és várták, hogy majd az őrült nő eltűnik a képből.

- Menj haza! - mondta Beny. - Csak ezt mondta.

Meera újból pihent pár másodpercet, a szeme könnyes volt. Csodálkozott magán, hogy ilyen sokáig kibírta sírás nélkül és folytatta az elbeszélést.

- Én akkor visszaautóztam Colomboba. Beszéltem az idős házigazdáékkal. Kivel mással tudtam volna beszélni? Azok azt mondták, hogy várjak egy kicsit még a dologgal. Szerintük nagyon sok gazdag gyerek eljárja ezt a bolondériát. Aztán majd az unalom visszahajtja őket a jólétbe. Nem sokat bíztam ebben a metódban, de vártam a következő hónapig, tehát mostanáig és akkor megint elkezdtem a leskelődést. Ott ültem megint az öreg roncsban, mikor Beny odajött. Szinte nem is láttam, honnan bukkant elő. Nem volt durva, de mégis fájt, mikor beszélt hozzám.

"Amikor azt mondtam, hogy menj haza, akkor Amerikára gondoltam".

Nem mertem mást kérdezni, csak azt, hogy mikor jön ő haza. De nem válaszolt, csak ott hagyott. akkor utánafutottam és elkezdtem ordítani vele, hogy szeretem és, hogy megvárom, de ő csak ment. Nem is nézett rám. - mondta Meera és sírni kezdett.

Ben felállt az asztal végéről és odament a lányhoz. Megsimogatta a hosszú, éjfekete haját. Nehezére esett beszélni, de a lány vigasztalásra szorult.

- Ha a Beny jól van, akkor minden rendben van! Reménykedjünk abban, hogy az idős angoloknak igaza lesz és a gazdag fiú unalmában majd újból visszatér. Addig te meg jó helyen vagy itt! Ha a fiam azt mondta, hogy gyere haza, akkor neked itt van az otthonod! - mondta Ben.

Rose szedte le a kihűlt reggeliket az asztalról, nagyokat szipogott, törölgette a szemét. Rövid időn belül jött vissza a konyhából. Nagy tálcán hozta az újonnan elkészített finomságokat. Most Meera elé is letett tányért és egy díszes bögrét kakaóval.

- Eleget beszéltél Meera, már bizonyára meg is éheztél! - mondta.

A lány mosolygott a könnyein keresztül.

- Jó étvágyat Ben! - mondta és beleharapott a briósba.

Ben bólintott, gondolatai messzire vitték. Két fia, két problémás ember. Szerencsére mindkettő jó kezekben van. Illetve nem tudni, hogy Beny most milyen kezekben van egyáltalán. Randyről két napja hallott. Az Evelyn hívja őket rendszeresen. A fia nem hajlandó beszélni telefonon. Valami ott lehet a háttérben. Evelyn minden egyes alkalommal sokat beszél velük. Hol a Dorothyékkal, hol a Rosezal. Mégsem lehetnek abszolút nyugodtak, mert a lány sok kérdésre kitérő válaszokat ad. Meera akarta éppen kérdezni, hogy mi van a Randyvel és az Evelynékkel, mikor Ben megszólalt.

- Az Evelyn és a Randy bármelyik pillanatban megjelenhet, mert a fiúnak kezdődik az egyetem.

Meera gondolkodott a hallottakon. Evelyn és Randy. Talán újból kibékültek? Nagyon kényes minden itt ebben a családban, inkább óvatosan hallgatott. Rose valahogy megérezte a lány tapintatos hallgatását és kisegítette.

- Tudod, a Kurt egy pár hete, vagy inkább hónapja elment. Neki ez a hobbyja, ez az eltűnés. Ő ezt úgy nevezi, hogy alkotói kikapcsolódás. Nos, erre az időre az Evelyn elkísérte a Randyt egy pótnyaralásra. Mert a fiú utána igen keményen bel kell hogy húzzon a tanulásba. Lógott eleget az ifiúr! - dohogott az asszony.

- A Kurt és az Evelyn? - meditált Meera. - A Roset ki kell faggatnom, mert semmit sem értek.

Elfogyasztották a késői reggelit. Ben a társalgóba kísérte Meerat. Most ő kezdett beszélni. Arra gondolva, hogy a lány még mindig a Beny társának érzi magát, az ügy rendkívül egyértelmű volt Ben számára. A lány hallgatta az apát. Eldöntötte, hogy eleget tesz Ben kérésének és a Taylor villába költözik. Csak hazamegy és bejelenti szüleinek, hogy visszatért Amerikába. Nem lesz semmi gond, hisz megelőzően is már élt ezzel a famíliával, csak akkor a Fabrus villában volt az otthona.

- Ha akarod, Raymond majd elvisz anyukádékhoz. - mondta Ben.

- Először átmennék az Evelyn villájába, mert szeretnék valami friss ruhát váltani! - mondta Meera.

- Oké kislányom! - válaszolt Ben, majd Rosehoz fordult.

- Rose kedves, szólj Raymondnak!

- Ben! A Sophie elvitte a Raymondot. - mondta Rose.

A férfi megvonta a vállát és a homlokára csapott.

- Add oda a kislánynak a Toyota kulcsát! - kérte Roset.

- Gyere velem! - húzta az asszony Meerat maga után.

Mentek fel Evelyn szobájába. A kulcs ott volt az asztal közepén. Meera már indult is volna, de Ben visszatartotta pár percre. Telefonált a Fabrus villába. Mondta Dorothynak, hogy a lány megy át hozzájuk, készüljenek fel és a kutyákra gondjuk legyen. Dorothy megölelte az érkező Meerat. a fekete lány megismerkedett az ottani kutyákkal is. aztán mentek be a házba.

- Intézd a dolgaidat kicsikém! Mindent ugyan úgy találsz, ahogy itt hagytátok. - mondta Dorothy.

Meera lefürdött és tiszta ruhát váltott, melegebb pulóvert vett fel, mert kint még mindig esett a hűvös eső. Este 6 órára ért vissza a Taylor villába. Ben újból lefoglalta magának. Faggatta, hogy mik a tervei a munkával, illetve, hogy van-e valami munkája egyáltalán? Hosszan beszélgettek. Meera elmondta, hogy az irodai munkákban elég jó. Vakon gépel és a computerral is meglehetősen jól bánik.

- Szerintem, most egy jó pár napot pihenned kell. De aztán ha akarod, visszatérhetünk erre a beszélgetésre. Mert mindig tudok alkalmazni egy ilyen rendes kis emberkét, mint te. Szóval, ne kapkodd el, majd beszélünk a dologról a közeljövőben, jó? - mondta Ben.

- Köszönöm Ben! - mondta Meera és adott egy puszit a férfinek.

A bejárati ajtó felől hangok hallatszottak. Rose vezette be az öreg Ivant, meg a Damient a barátnőjével. Ben elébük sietett. Ez egy váratlan meglepetés volt. Meera is üdvözölte az érkezőket aztán Rosehoz csatlakozott.

- Segítek neked egy kicsit! - mondta a lány.

Rose megsimogatta a fekete arcot és tagadólag rázta a fejét.

- Nem kicsikém! Te ebben a házban nem szolgálni vagy! Ilyen hibát nem követünk el, mert hirtelen adódna valaki, aki szívesen látna téged főkötőben.

Akármennyire is erősködött Rose, Meera megfőzte a kávét és bevitte a vendégeknek. Ő maga is helyet foglalt az alacsony asztalnál. Ben elmesélte az egész történetet, amit Meratól hallott, csak átültette egy kicsit humoros gúnyába. Nem akarta a társaságot terhelni a maga bánatával. Egy-egy poénján hangosan nevettek Damienék. Ivan egy kicsit visszább húzódva figyelte barátját.

- De bírja ez a Ben a fájdalmakat! - gondolta.

Még gondolkodott volna a hallottakon, még elemezte volna a mélyebb értelmét, de megzavarták a gondolatait. Sophie viharzott be és felületes kelletlenséggel köszönt mindenkinek, majd hirtelen Raymondhoz fordult.

- Raymond, még nem végeztél, légy kész, ha a Meerat haza kell vinned! - mondta hangsúlyosan, hogy mindenki érezhesse a döntésének a súlyát.

- Igen asszonyom! - válaszolt Raymond, de azért Ben tekintetét kereste.

- Kedvesem, a Raymond akár le is pihenhet már. A kislány itthon marad, ma már sehová sem megy! - szólalt meg Ben és Sophie nem érthette félre a szituációt.

Az asszony állt a hall közepén és reménykedett abban, hogy senki sem fedezte fel, hogy ő mennyire megalázottnak érzi magát.

- Még nincs késő Randy! - mondta Evelyn. - Valettából elutazhatunk Londonba és onnan haza. Pár napért nem fognak neheztelni rád a tanáraid.

Kint feküdtek a felső fedélzeten nyugágyakon. A lány már hosszú ideje próbálta meggyőzni a fiú, hogy nem lenne szép, ha megint hibával kezdené az évfolyamot. A fiú ingerülten válaszolgatott Evelynnek. A lány végtelen türelemmel viselkedett. a hangját nem emelte volna meg. Nagyon vigyázott minden mondatára. Így még valahogy tudott hatni a fiúra.

A nap minden félóráját beosztotta. Lekötötte Randy figyelmét, arra gondolva, hogy úgy a fiú kevesebbet tud magával foglalkozni. Nem vette észre, hogy a fiú már megint csak színészkedik. Amennyit megengedett Randy újból gyenge fizikuma, annyi mozgást megkövetelt tőle. A reggeli órákat mindig a konditeremben kezdték. Majdnem mindig elsőként foglalták le a futógépeket. Aztán a zuhanyozás következett. A reggeli után nagy sétákat tettek az óceánjáró fedélzetén, oda-vissza. Evelyn fő célja az volt, hogy Randy fáradjon el kellemesen és akkor az éjszakai nyugalmának semmi akadálya sem lehet. Az alvás mindenre orvosság. Mindig úgy búcsúztak el esténként a kabinjaik előtt, hogy a lány eszébe juttatta az egyetlen fontos dolgát.

- Igen Evelyn! Mindent be fogok írni a naplóba. Hogy mennyit kínoztál a futógéppel, meg hogy milyen az idő ma! - nyugtatgatta Randy Evelynt.

Imádta a lányt, tehát hazudott neki. Hazudta, hogy minden rendben van, hazudta, hogy vezeti a naplóját, hazudta, hogy viszonylag jól érzi magát, pedig a gyomra pokolian fájt. És legjobban az agya fájt. a fizikai fájdalomnak azon a fokán, amin nem sokáig lehet, vagy inkább nem sokáig akar élni. Éjjeleken át ült a kabinjában, Evelynre gondolt, aki a fal másik oldalán, a szomszédos kabinban feküdt. féltékeny volt minden gondolatára, amivel a lány a Kurtra gondolt. Utálta az utasokat egytől egyig, mert láthatják Evelynt sétálni a fedélzeten fürdőruhában. A férfiak vágyakozó gondolataival körbefonva látta a lányt, rövid, kínokat hozó álmaiban. A naplója meg érintetlenül hevert az asztalon. Még a tollat is gyűlölte, mert sokszor az eszébe villant, hogy az a Kurt ajándéka.

Evelyn legnagyobb igyekezete ellenére Randy fizikai és szellemi állapota egyre jobban romlott. Még a Málta szigeti kikötés előtt erővel elvitte a hajóorvoshoz a fiút. a vizsgálat után Evelyn beszélt az orvossal.

- Miss. Fabrus! Ez az ember zárt intézetbe való! - mondta a doktor.

Evelynben meghűlt a vér. Egyből látta, hogy az orvos halálosan komolyan beszélt. Ült a férfivel szemben és várt. Biztos akart még valamit mondani.

- A Randy a depressziónak olyan magas fokán áll, hogy minden pillanatban bajt csinálhat egy dühkitörés következtében. Hogy jutott ilyen állapotba egyáltalán? - kérdezte az orvos.

- Egész életében elég labilis volt az idegállapota. Anyukáját kora gyermekkorában elvesztette, aztán volt neki egy szerelmi csalódása. - mondta Evelyn és félt , hogy az arca elpirult.

- Az én véleményem az, hogy Randynek a kórházban lenne a helye és nem egy ilyen örömutazáson. - közölte a végső diagnózist a doktor.

Evelyn Randy kabinjához ment és bekopogott. Benyitott volna, de az ajtó nem engedett.

- Randy én vagyok, engedj be! - mondta a lány.

- Most nincs kedvem beszélgetni! - hangzott a vasajtó mögül.

Evelyn nem sértődött meg, nem dörömbölt az ajtón. Fájó szívvel ment fel a felső fedélzetre. Késő estig egyedül volt. Nézte az utasokat, akik készültek a vacsorához. Figyelte a hosszú, elnyújtott hullámokat. A láthatár szélén, mintha fényeket látott volna. A máltai kikötő üzent fényivel az óriás hajónak.

Két napot töltöttek a szigeten. Onnan Alexandriaba hajóztak. Az utasok nagy hányadának volt organizálva program. Több éjszakás kairói szálloda ellátással. Evelyn, bár nem voltak erre a programra előjegyezve, mégis tudott szerezni két helyet a buszon. Összesen hat hatalmas Volvo busz várt a kirándulni vágyókra. Evelyn, csak amit a kis vállraakasztós táskájába tudott beletömni, azt vitte. Már jó darabja voltak úton, mikor eszébe jutott, hogy Randy naplója a hajón maradt.

- Ne aggódj! Ezek a napokat is bejegyzem majd visszamenőleg! - mondta ideges mosollyal a fiú.

Egy egész délelőttön utaztak Alexandria és  Kairó között. A szállodában megebédelt a sok turista és lepakolták a dolgaikat a szobákban. Aznap csak a szűkebb város nevezetességeit mutatták meg az idegenvezetők. Nem sokáig haladtak együtt a csoportokkal, mert Randy már nagyon utálta a sok ismerős arcot.

- Gyere, menjünk külön, mert kicsinál ez a sok idióta az állandó mosolygásával. - mondta ingerülten Evelynnek és húzta be a lány egy mellékutcába.

Rohant az ismeretlen utcák hosszában. A lány követte szó nélkül. Mikor Randy kifulladva megállt, erősen belekarolt és úgy sétáltak tovább. A meleg nagyon kiszívta a fiú erejét. Ennie kellett valamit.

Az utcai árusok töménytelen pultjain, keleti húsféleségek sokasága árasztotta a ritka fűszerek illatát. Ennek ellenére Evelyn nem kapkodta el a választást. Hiába a sok illat, ha nem ismerős az eledel. Kivergődtek a hatalmas tömegből egy szélesebb utcára. Ott betértek egy európaibb kinézetű gyorsbüfébe és ott rendeltek két nagy szendvicset. Egy közeli térre mentek. Leültek a magas pálmák alatti padok egyikére. Evelyn gyorsan megette a saját szendvicsét. Randy kelletlenül harapdált kis falatokat. Inkább a lábainál totyogó galambokat etette kis darabkákkal. Az éjjel vitte vissza őket a szállodához. Ezen az éjszakán egy szobában aludtak, mert csak az az egy szoba volt szabad, amit az idősebb utastársuk mondott vissza, még a hajóról.

Randy az őrület határán volt. Kötözködött Evelynnel és csak fokozódott a dühe, mert a lány nem mutatott hajlandóságot a veszekedésre. Teljesen bután viselkedett, amikor a lefekvésre került sor. Fogott egy nagy takarót és a fürdőszobába vonult. Magára zárta az ajtót és a kádba feküdt. egyetlen percet sem aludt, hallgatózott, hogy hallja-e az Evelyn mozgását. Űzte a vágy, hogy benyisson a szobába és leüljön Evelyn lábához az ágy végében, de rettegett a gondolattól, hogy a lány kiküldi. Evelyn nyugtalanul aludt. Bántotta, hogy Randy mennyire gonosz volt. Alig hitte, eljön a reggel. Kopogott a fürdőszoba ajtaján.

- Randy ne hülyéskedj, engedj be! fürdeni akarok! - kiáltott be a fiúnak.

Csöngött a telefon. A lány felvette a kagylót. A központos közölte, hogy egy óra múlva indul a csoport. Ma a Szphinx a nap fő programja. És a vállalkozó szelleműek a tevegelést is megpróbálhatják.

A víz zubogó hangját hallotta Evelyn. a kis éjjeli szekrényből kivette a táskáját. előkészített Randynek egy friss pólót és egy pár zoknit. A fiú kinyitotta az ajtót. Vizes haja ráragadt a keskeny vállára. Evelynek fájt a látvány. Randy bordái csúnyán kirajzolódtak.

- Megint nem lehet sokkal több szegény, mint 60 kiló. - gondolta a lány, ahogy belépett mellette a fürdőszobába.

Gyorsan lezuhanyozott és aztán siettek le a portára. A busz már előállt. A légkondicionálók teljes üzemmel mentek, finom magas hangjuk hallatszott messziről.

Az idegenvezető megköszörülte a torkát, amikor az utolsó vendég is beszállt a buszba. Megpróbálta felkészíteni a hallgatóságát a várható pszichológiai sokkra. Dobálódzott az évszámokkal. Az egyiptomi építészet teljesen egyedi mivoltáról szinte már kiabálva beszélt. Hallatlanul - és méltán, - büszke volt elődei ősi kultúrájára. Randy ült mereven, félt valamitől. Rosszat sejtett.

"Az egyiptomi építészet. Építészet. Az építészet." - ezek a szavak hasították az agyát.

"Az európaiak és az amerikaiak számára idegen kultúra. Az idegen kultúra. Az építészet!"

- Igen a piramisok, egyszerűségük ellenére is az építészet csúcsai! - hallatszott a hangszóróból a lelkesült hang.

Randyvel fordult egyet a világ, ahogy a nagy autóbusz a kijelölt parkolóba beállt. Ott magasodtak a piramisok előtte. A füle megtelt a fájó hangokkal.

- Az idegen kultúra, az építészet, a piramisok. - vélte hallani a busz utasainak a gúnyolódó kiáltását.

Mintha mindenki tudná az ő tragédiáját. Beteg agya képzeleteként szavalókórussá formálódott a turisták tömege. És egy gonosz karmester, az idegenvezető beintésére elkezdték a programjukat.

- Titokzatos építészet, titokzatos kultúrák, titokzatos piramisok, titokzatos Randy Taylorok! - kiáltották felé.

Randy kapaszkodott Evelyn karjába. Rettentően rosszul érezte magát.

- Menjünk innen! - könyörgött a lánynak.

Evelyn nagyon megijedt. Ennyire még soha nem látta Randyt kétségbe esni.

- Persze, hogy megyünk! - mondta azonnal és húzta a fiút, ki a tömegből.

Több száz méterre a buszparkolótól sok kis személyautó parkolt. Odaigyekezett Evelyn, abban reménykedett, hogy egy Kairóba tartó autó csak felveszi őket. Több embert megkérdezett, de részvétlenek voltak egytől egyig. Randy ijesztő arca és rogyadozó léptei elriasztották az embereket. Végül egy taxit látott meg a lány. A sötét bőrű taxis dupla viteldíjat követelt, mert gyanúsnak ítélte meg az utazni kívánókat. Evelyn nem vitatkozott, nem volt hajlandó magyarázkodni, gyorsan bemondta a hotel címét. aztán mégsem mentek a hotelba, mert Randy összeszedte magát egy kicsit, így aztán kiszálltak a Citybe és sétálni kezdtek. A fiú mondta Evelynnek, hogy éhes. Evelyn örömmel hallotta és azonnal beültek egy német vendéglőbe.

- Most sokat szeretnék enni! - mondta Randy.

Evelyn leadott egy rendelést. Levessel kezdtek, aztán bécsi szeletet ettek savanyúsággal. Evelyn jó ízűen evett, de Randynek nagyobb volt az éhségérzete, mint az étvágya. Türelmetlenül bökdöste a hús a villájával.

- Ha nem bánod, akkor én azért megeszem ezt a kis húst. - mondta Evelyn szinte mentegetőzve.

- Jó, jó! Csak igyekezz! - válaszolt durván a fiú.

A lány szokásához híven villámgyorsan evett. Fizetett és megint az utcán voltak. Most a fiú vezette őt. Cél nélküli rohanás volt az egész délután. A nap már nem sütött be a házak közé. Enyhe szellő fújt, a keleti óriásvárosok szagát vitte szerte-széjjel.

- Elfáradtam! - mondta Randy halkan.

Szégyellte magát nagyon az egész napi magatartása miatt. Evelyn sóhajtott egy nagyot és ösztönösen egy nagy sugárút felé tartott.

- Sok vagyok, ugye? - kérdezte Randy lelkiismeretfurdalástól kínozva.

- Nem vagy sok és nem is leszel sok! Randy én szeretlek téged és ezért nem lehetsz te sok nekem! Most kicsit odavagy, de én nem engedem, hogy kicsináld magad! - mondta Evelyn és megpuszilta az arcát a fiúnak.

Több mint félórát gyalogoltak, de valahogy nem találtak semmi támpontot, merre lehet a szállodájuk. Újból taxit kellet fogniuk. A taxis jól megautóztatta őket, Randy ingerülten fordult Evelynhez.

- Hülyének néz bennünket ez a pali?! - kérdezte, mintha a lány tehetne valamiről.

Mikor a hotel elé értek meg sem várta, amíg Evelyn kifizette a sofőr, kiugrott a kocsiból és bevágta az ajtót. A portás pultnál idegesen dobolt az ujjaival az egyenruhás férfi előtt.

- Igyekezz már! - kiáltott oda Evelynnek.

Kivették a kulcsot és a lifttel felmentek a legfelső emeletre a szobájukba. Hogy a délutáni nap ne hevítse fel a szoba levegőjét, a szobaszerviz összehúzta a redőnyöket. A félhomályban leültek, pár percig hallgattak. A fiún az abszolút kimerültség vett erőt. Evelyn nem akarta még beszéddel sem zavarni. Csendesen felállt és a fürdőszobába ment. Randy utánaszólt. Az ajtóból lépett vissza és nézett a fiúra.

- Bocsáss meg nekem Evelyn! - mondta és a hangján érezhető volt, hogy sír.

A lány arra gondolt, hogy most nem megy oda hozzá, hátha megnyugszik, amire ő visszajön a fürdőszobából.

Randy felállt a fotelból és a redőnyhöz lépett. Milliméterenként engedte be a fényt, érdeklődve nézte a csavaró mechanizmust. Nézte a tetők felett az erős pirosban fürdő eget. Látta a végtelenbe nyúló homokdűnéket. Ahogy önkéntelenül végigsétált a több méter széles balkon mentén, meglátta az eddig takarásban lévő piramisokat. A fénysebességgel érkező fájdalom leverte lábáról a fiút. A fejéhez kapva összeesett. Pokoli kínok között térdre emelkedett és kinyitva a balkonajtót kimászott a szobából. Nyitott nyugágyak voltak az erkélyen. Arra hivatva, hogy a szoba lakóinak a kényelmét szolgálják, amikor azok a naplemente színeiben gyönyörködnek. Randy nehezen elhelyezkedett a nyugágyon és le sem vette a szemét a látványról. Szeretett volna tisztán látni, de képek milliárdjai süvítettek el zavaros szemei előtt.

- A titokzatos piramisok, a titokzatos, idegen kultúrák és főleg a titokzatos Randy Taylorok! - kiáltották felé a gyönyörű flamand nők.

Agya a robbanáshoz közel került, zúgott, a napfény hasította minden idegszálát. Dörzsölte a halántékát, nem jött rá, hogy ha elfordulna, nem kínozná a kép. Szeme itta a gyilkos motívumokat. Azt hitte, hogy álmodik. Rabszolgák tíz és százezrei hordták a köveket. Gyönyörű arcukon a kéj, a gyilkosság kéje égett. Hangjuk messzire szállt.

- Óh, az építészet, óh a piramisok, óh a titokzatos idegen kultúrák, óh titokzatos Randy Taylorok, óh Randy!

Evelyn állt a balkonajtóban.

- Óh, Randy! Mi bajod van? - kérdezte.

És mert választ nem kapott közelebb lépett. Megrázta a fiú vállát. A gyönyörű rabszolganők közé újabb tízezer állt be, fennhangon énekelték ők is a dalt. Randy kezdte elveszteni az eszméletét. Evelyn azt hitte, hogy a fiú elszenderedett. Ő maga is leült egy nyugágyba és nézte a lenyugvó napot.

Az utolsó kép, ami a fiú agyán áthullámzott már ismerős volt Randy tudatalattijának. Érdekes vízszintesen elnyúló, fényben fürdő cikk-cakkok voltak, amik között Randy belefogott a végtelen futásába.

Evelyn nem zavarta a fiút. Kihozott a szobából egy plédet és betakarta a csendesen szuszogót. Este 9 óra felé szólt a fiúnak, hogy most már ideje az ágyba kerülni.

- Randy! - kiáltott ki Evelyn a balkonra.

Ment a fürdőszobába, a kádat teleengedte, hogy a fiú hagy lustálkodjon még a vízben egy kicsikét.

- Héj, tesókám! Húzás van fürdeni! - kiáltotta Evelyn, ahogy ment kifelé a balkonra.

Megfogta a fiú vállát és abban a pillanatban tudta, hogy egy halott embert érintett. Ben jutott legelőször az eszébe. És ekkor könnybe lábadt a szeme. Ott állt a halott fiú felett és az apát sajnálta. Kora gyermekkora óta nem tudott sírni, de most ömlött a könnye. Leült Randy lábához és némán zokogott. Az a gondolat gyötörte, hogyan mondja meg Bennek, hogy a fia meghalt.

Evelyn szőrnyű napoknak nézett elébe. A bürokraták mindég szerették a majdnem megmagyarázhatatlan halálokat. Olyankor lehet fontoskodni, lehet millió értelmetlen kérdést feltenni. Evelyn kénytelen volt az amerikai követséghez fordulni segítségért. Az orvosi jelentés egyértelműen kimondta, hogy Mr. Randolph Taylor agyvérzésben hunyt el. A hivatalból kirendelt nyomozó, minden áron boncolást akart. Valahogy nem akarta felfogni a mondat értelmét, hogy Evelyn és Randy testvérek voltak. Kitalálta azt is, hogy elkíséri Evelynt Alexandriába és szétnéz a Randy kabinjában is. A követségi dolgozó, egy fiatal jogász, a nyomozónak minden lépését kísérte. Mikor a Randy kabinjába mentek, Evelyn fájó szívvel nézte, hogy milyen érzéketlenül szórják szerte-széjjel Randy kevés személyes holmiját. A bordó kis könyv nagyon mozgatta a nyomozó fantáziáját. Lapozgatott benne. Evelyn nem idegeskedett, mert abból a könyvből nem sokat tud bárki is kiolvasni.

- Evelyn, ha velem bármi történik, otthon vedd magadhoz az összes naplót! Az anyuét és az enyéimet is! És ha valaha is éreztél valamit irántam, akkor késlekedés nélkül égesd el azokat! Ez az egyetlen kérésem van! Elég bajt okoztam idáig, nem kívánok ártani senkinek többé a világon! - olvasta a nyomozó rettenetes akcentussal.

A lány elhűlten állt, mikor a hivatalnok a kezébe nyomta a naplót.

- Ez mit jelent? - kérdezte a nyomozó a szemöldökét összehúzva.

Evelyn gondolkozott, vajon Ivan mit mondana ilyenkor? A leglogikusabb válaszon törte a fejét az elkövetkező tizedmásodpercekben.

- Sajnos nem vettük észre, hogy a testvérem mennyire beteg. De ez a pár sor, ékesen bizonyítja, hogy ő készült a halálra és minden egyes faggatódzással csak az emlékét sértjük. Pszichés alapon kapta az agyvérzést. - mondta Evelyn.

Az amerikai követség dolgozója bólogatott.

- Ez esetben nem hiszem, hogy szükséges Miss. Fabrust háborgatni és figyelve az eset rendkívüli, családi jellegére, a továbbiakban kérem a diszkrét eljárást. Mr. Randolph Taylor hamvait a legrövidebb időn belül adják ki a családot képviselő Evelyn Fabrusnak.

A nyomozó még szeretett volna valamit megtudni az anya és fia naplóiról, de nem volt mit tenni, csak udvariasan elköszönni a fiatal nőtől és a diplomatától.

Légitaxival visszarepültek Kairóba, Evelyn még ott töltött pár napot a hotelban. A hajóról elhozták minden kis dolgát Randynek. Evelyn belezsúfolta azokat egy nagyobb bőröndbe. Ráragasztotta a new-yorki címet, de aztán értelmetlennek tartva az egészet mégis elállt a postázásától. Egyedül csak Randy vastag nyakláncát a kulccsal és a kis bordó naplóját vette magához. Értetlenül forgatta a lapokat. Randy hazudott neki nap, mint nap, hogy vezeti a naplóját. Csak a középső lapok egyikén volt ott a szőrnyű üzenet.

- ... égesd el azokat! ... elég bajt okoztam idáig is! ... -

Evelyn ült az ágy szélén és gondokozott az élet kegyetlenségéről. Azért jött el Randyvel, hogy egy nagy bajtól megóvja. És most itt van, várja a hamvait. Szeme könnybe lábadt. Boldog volt, hogy a sors megadta neki a sírás menedékét. Benre gondolt, még mindég nem hívta fel a férfit. Ameddig nem kapja meg a hírt az apa, addig még él a fia. Erre gondolt Evelyn és eldöntötte a dolgot. Hazaviszi a fiú hamvait, elhelyezteti a családi sírboltban és csak azután mondja meg Bennek a valóságot.

Szeptember 20-án leszállt New-Yorkban a KLM gépről. Táskájában egy díszes ezüstdobozban ott voltak Randy hamvai. A hivatalos formaságok villámgyorsan lezajlottak. Egyenesen a temetőhöz vitette magát. A temetői hatóságokkal megértette az eset bonyolultságát. Egy alkalmazott kinyitotta a sírbolt nehéz ajtaját és az apukája melletti üres helyre tette Randy hamvait. A név nélküli üres márványtáblát visszahelyezte a férfi és megnyugtatta Evelynt, hogy mire idejön a gyászoló család, Mr. Randolph Taylor neve és egyéb adatok bele lesznek vésve a márványba.

Evelyn elküldte az alkalmazottat. Ő ott maradt a szeretteivel. Sírt, a könnye ömlött. Határtalan fájdalom töltötte ki a szívét. Sorra simogatta a hideg márványtáblákat.

- Dorothea, anya, apa, Nora, Abigél! - mondta hangosan és aztán a Randy hamvait záró márványhoz ért a keze.

- Randy! Én nem tudtam vigyázni rád! Anya, én nem vigyáztam eléggé a Randyre! - kiáltotta bele a néma csöndbe.

Önvád marcangolta a lányt. Egy lehetetlen gondolat töltötte ki az agyát. Valahol a saját családját is felelősnek érezte. Az anyukája túl nagy terhet rótt arra a fiatal gyerekre. Ahogy Evelyn visszaemlékezett, nem tudott másra gondolni. Mennyit törődött vele Randy! Egy igazi testvér volt ez a fiú. Aztán a szerelmük jutott az eszébe.

- Nem volt szerencsénk! - mondta maga elé a lány.

Következő gondolatával hálát adott az Istennek, hogy ő megtalálta a Kurtot.

- Miss.! Menni kellene, mert bezárjuk a temetőt! - hallatszott a sírbolt ajtajából. A temető alkalmazottja jött vissza figyelmeztetni a fiatal nőt. Evelyn megtörölte az arcát és még egyszer végigsimogatta a márványtáblákat.

Kint megállt a temető kapujában és nem tudta, hogy mitévő legyen. Félt Ben elé állni. Azt érezte, hogy rettenetes kockázatot vállal, ha most nem közli a Randy halálhírét, mert véletlenszerűen valaki meglátogathatja a sírboltot és akkor valami szőrnyűség is történhet. De nem tudott más megoldást. Nem bírná elviselni Ben bánatát is.

Lehajtott fejjel ballagott. Egy taxi lassított mellette. Nem tartotta érdemesnek beszállni, mert nem volt hová mennie. A taxis a rámenősök közé tartozott. Nem hajtott tovább. Számtalan esetbe bejött neki már a türelmes lopakodás a járda mentén.

- Gennyes dolog így vadászni a szomorú emberekre, dehát azok is akarnak néha utazni! - gondolta a sofőr.

Az egyre hűvösebb este is neki kedvezett, látta amint a fiatal nő szorosabban ölelte nagy méretű táskáját. Türelmesen gurult Evelyn mellett. A lány még hosszú ideig sétált lehajtott fejjel, aztán a sofőrre nézett. A férfi kiugrott a kocsiból és kinyitotta Evelyn előtt az ajtót.

- Virginia Beach! - mondta Evelyn. - El innen!

A taxis elég jól ismerte New-York számtalan városrészét, de Virginia Beach nem ugrott be neki. Evelyn szavai kisegítették őt.

- A Philadelphia, Salisbury vonalon kell mennünk! Körülbelül 500 kilométer!

A férfi meghökkent. Ilyen hosszú fuvarja még nem volt. Kutatva nézett a lány arcába. Evelyn kisírt szeme becsületesen csillogott. A sofőr megvonta a vállát és elindultak. Bejelentette a központjának a hosszú utat és lecsapta az órát.

- Ha most fázok meg, akkor több ezerrel fázok! - mondta magának.

Éjfél múlt pár perccel, amikor Evelyn kiszállt a taxiból. Kifizette a sofőr, adott neki extra 150 dollárt és elindult a járdán a kilences kilences lakosztályhoz. Nagy táskájának a feneketlen mélyéből kikaparta a kulcscsomóját és kinyitotta a vastag üvegajtót. Erőteljes terpentinszag ütötte meg az orrát. A parkolóból beszűrődő gyenge fényben hatalmas vásznakat látott a falakon és a földön kiterítve. Rendkívül óvatosan lépkedett köztük, villanyt nem akart gyújtani. A keleti szárny ajtaja nyitva volt, látni vélte a padlón fekvő Kurt körvonalait. Odament lábujjhegyen és leült mellé a földre. Sírni kezdett. Szeme a könnyein keresztül is megszokták a homályt. Finoman megsimogatta a fehér fürtöket.

- Héj, Bombázó! - szólalt meg a fiú felébredve. - De jó, hogy itt vagy!

 VÉGE

Fiamnak, 1993. április 12.