Keretben:
A részben népzenéből táplálkozó, ösztönös, mágikus zenét játszó Vágtázó Halottkémek 1975 és 2001 között kultikus együttessé vált Magyarországon és nyugaton. Mivel a kultúrpolitika 1986-ig betiltotta őket, első önálló lemezüket Hollandiában adták ki, s 1986-ban – amikor Amszterdam volt Európa kulturális fővárosa – Beatrix holland királynő budapesti látogatásán maga kérte a kormányt, hogy engedélyezzék a VHK fellépését odakint. Egy évvel később Fred Sinowatz osztrák kancellár ugyanezért járt közben. Jello Biafra, a VHK-t megjelentető amerikai kiadó vezetője „őseredeti istenélménynek” nevezte zenéjüket. Összesen kilenc lemezük jelent meg,1982-ben pedig Bódy Gábor filmet készített róluk Kutya éji dala címen.
Az alapító tagok: Grandpierre Attila (ének), Czakó Sándor (gitár), Ipacs László (dob), Pócs Tamás (basszusgitár) és Molnár György (szólógitár).

A végső bizonyosságok kutatócsoportja

Kilenc év után újra színpadra állnak az egykori Vágtázó Halottkémek tagjai, egy nagy pálfordulással immár Vágtázó Életerő néven április 25-én a Petőfi Csarnokban. Grandpierre Atilla énekessel, Németh László gitárossal és Sós Lajos basszusgitárossal beszélgettünk. 

– Lesznek új VHK-számok is, vagy ez csak emlékkoncert?
Grandpierre Atilla: –  A nagy slágerek mellett új dalokat is bemutatunk. Végzetes élményekre lehet számítani. Egyszerre fog kirobbani az, ami a kilenc évnyi szünet alatt összegyűlt bennünk.
– A VHK ahelyett, hogy a mai világgal foglalkozna, az emberiség legmélyebb múltját a legtávolibb jövővel köti össze. Másképp értelmezitek a zenét, mint ahogy a modern világ teszi?
G. A.: – Igen. Mi teljesen élni akarunk, nem vagyunk a világhoz alkalmazkodott, megtaposott emberek. Ez egy ösztönös zene, amelyben egyedül az életerő számít. S ez az életigenlés nem egy személyből tör elő, hanem akkor jelenik meg a legjobban, amikor együtt vagyunk. A világ hamis álarca mögött izzó tündérvilág-zenekar a tanúsága annak, hogy a modern ember is képes teljesen ép emberi lény mivoltában érezni. A VHK ősrobbanás eltemetett reményeink cseppkőbarlangjában.
– Laci, te szinte gyerekként, 17 évesen kerültél a zenekarba. Hogyan élted meg egy vasfüggöny mögül „kiszabadulva” a külföldi sikereket?
– Németh László: Itthon minden eszközzel vissza akartak fogni minket, következetesen gyilkolták a zenekart. Az első nyugat európai turnénkra például Atillát ki sem engedte a magyar állam, minket pedig a magyar reptéren leszedtek a tíz körmünkről, átkutattak, és elszedték a C-vitamint elemzésre. Berlinben pedig a falnál lövéseket hallottunk. És ez nem vicc, halálfélelmem volt az első turnén. Amikor azonban végre nyugatra kerültünk, fürödtünk a szabadságban.
– A betiltás ellenére hamar az ország egyik legismertebb zenekarává váltatok. Hogyan találtátok meg  a csatornát a magyar közönség felé?
Sós Lajos: – A Beatrice adott lökést 1980-ban. Az E-klubban előttük játszani nagy dolognak számított. 
N. L.: – Rajtuk keresztül az egész rock műfaj is velünk volt, és a szentendrei művészekkel is jó kapcsolatban álltunk. Elég volt egy klub mosdójában elmondani, hogy holnap koncertünk lesz, és másnap ott volt az egész művészvilág.
– 19 éven át voltatok a csúcson, miért lett vége mégis?
G. A.: – 1999-ben jelent meg a Naptánc album, s utána megszűnt a varázslat, mintha elvágták volna. Addig minden koncert és próba életünk legnagyobb élménye volt. Aztán is jöttek új ötletek, de nem tudtunk együttműködni.
N. L.: – Igazából nincs rá magyarázat. Számomra hihetetlen volt. A zenekarban nőttem fel, több mint a fél életemet ott töltöttem, ezek a férfiak az apáim voltak, nekem a VHK egy isten volt. Majdnem megőrültem, amikor felfogtam, hogy vége. Sírtam, és éjszaka hívogattak az ismerősök, rajongók, hogy valóban megszűnt-e a zenekar. Senki nem akarta elhinni. A mai napig nem fogom fel.
G. A.: – Én sem értem, de megjelent egy feszültség annak nyomán, hogy megszűnt ez a varázslat. Ezt pedig már nem tudtuk kezelni. Másrészt sorsszerű volt. Azt hittem, rám szakad az égbolt, hiszen kiléptem a saját életemből, de rájöttem pár hónap múlva, hogy huszonhat életfontosságú körülmény indokolja ezt lépést. Túlzottan kötődtem a zenekarhoz.
– Miért baj ez a kötődés?
G. A.: – Mert van világ a zenekaron kívül is, és nekem egyedül is szembe kell néznem az egész világgal.
N. L.: – Van világ a zenekaron kívül is, de számomra nem sok. A zenész élete mindig visszaüt a zenére, és fordítva. A lakásom megvásárlása és berendezése is a VHK-hoz fűződik, még mindig ez a nagycsaládom, ezért hihetetlen lett volna, ha nem zenélünk együtt újra.
S. L.: – Én '94-ben léptem ki, akkor az egész életpályám megváltozott, otthagytam az iskolát, a munkahelyemet, szakítottam a nőimmel. Nekem ez a test elhagyása volt. Akkor állt rá az életem egy konszolidáltabb pályára, család, utazások, bejártam a fél világot. 50 éves koromban apuka lettem.
– Ki mondta ki először, hogy vége?
N. A: – Az Atillának kellett.
G. A.: – Soha nem gondoltam, hogy ki fogok lépni a zenekarból. De amikor másfél éven át semmit nem tudtunk letenni az asztalra, a feszültség kezdett elviselhetetlen mértéket ölteni, a hangulat pedig rohamosan romlani. Ekkor ketten bejelentették: ha ez így megy tovább két hónap múlva kilépnek. Megkérdezték tőlem, mit fogok én tenni? S miután régóta hiába próbáltam megoldani a problémát, rávágtam, hogy akkor én is kilépek. Letelt a két hónap, és el kellett mennem a próbára, meg kellett mondjam, hogy kilépek, mert a szavamat tartanom kell.
N. L.: – Én fél évig rá haragudtam. Aztán folytattuk nélküle, de rájöttem, hogy teljesen hülye vagyok, mert az már nem ugyanaz. Fél évig tartott, néhány koncertet adtunk, de Isten és ember előtt kimondom, hogy botrányos volt. Egy szegedi koncerten aztán leköpködtek, árulónak neveztek, és majdnem azt mondom, igazuk volt. Mint zenész, azt gondolom, nem kellett volna tovább csinálni Atilla nélkül. De mint ember, tartom, hogy a jó szándék vezérelt. Nem tudtam elviselni, hogy egy világhírű zenekar lezuhan a földre és belefúródik.  Az eredeti felállásban a koncerteken teltház volt  Nyugat-Európától Százhalombattáig, de Atilla kilépése után csak a tíz százaléka. A varázsló elment, s ezzel lényegében megszűnt a zenekar.
– Mihez kezdtetek ezután?
N. L.: – Akkor hihetetlenül gyorsan megszületett a Magura. Gyorsan vége is lett. Az én történetem utána a Yava együttessel folytatódott, ami jelenleg is működik.
G. A.: – Pár évbe beletelt, amíg felocsúdtam. Ahhoz, hogy el tudjam képzelni, hogyan fogok zenélni a VHK után, vissza kellett térnem a VHK előtti korszakomhoz. Így jött létre a Vágtázó Csodaszarvas. Miután az első aranylemez lett és a második talán még jobban is sikerült, elértem a szintet, amit egy új zenekarral el lehet érni. De valami hiányzott még... A többiek hiányoztak. A VHK megszűnésével fellépő lelki válság megtanított arra, hogy jobban értékeljem a barátaimat. Volt egy év szünet, de mivel mi egy család vagyunk, nem szűnt meg semmi közöttünk. S most úgy érzem, még erősebb a kötelék, mint annak idején, amikor pedig a legjobb barátaimnak hittem őket.
S. L.: – Nagy személyiségfejlődés volt ez a kilenc év. 
– Így álltatok újra össze.
G. A.: – A VHK olyan, mintha az életünk lenne, és az ember az életétől semmi áron nem akar megválni.
N. L.: – A lendkerék nem állhat meg, csak meg kell pöckölni és újraindul.
G. A.: – A VCSSZ nagyon nagyszerű zenekar, de a VHK-t nem pótolja, habár teljesen egyenrangú vele. Ám a VHK-val együtt zenélni olyan élmény, amit ha megfeszülök, sem tudok elérni. A világegyetemben rejlő sorsszerűséget kutatjuk, amiben valami egetverő, felfedezetlen titok, varázserő lappang. A világ végső bizonyosságainak kutatócsoportja vagyunk. Barátságunk ereje világítja meg az utat az életre szóló élmények minden valóságnál valóságosabb ereje felé. Mi ebben a világrengetésben vagyunk társak, az élet és a halál túlvilági egységének felkutatásában, az emberiség gyönyörű jövőjének megálmodásában. 
– Attila, mi a különbség a Vágtázó Halottkémek és az új zenekarod, a Vágtázó Csodaszarvas között? Mindkettő kötődik a népzenéhez
G. A.: – A VCSSZ népi, ősi akusztikus hangszereken is játszik, míg a VHK elektronikus hangszereken. Más emberek – más zenét játszanak. Míg a VHK-ban még ösztönösen jelenik meg a magyar népzenei vonulat, a VCSSZ-nél ez már tudatos, és nagyobb az aránya is. Persze a tudatosság mögött ott van az érzelmi azonosulás, ami az egészet lehetővé teszi. Az egész magja az érzésvilág, a magyarság megélésének szellemi háttere.
– A VCSSZ koncertjein a közönség körében egy furcsa kettőség van jelen: vannak, akik a régi VHK életérzés felidézése miatt mennek el, míg másokat a nemzeti szellemi tartalom érdekel. S néha nagyon különbözőeknek tűnnek.
N. L.: – Ez nagyon jó, mert mindjárt kétszer annyian vannak, ha belegondolsz.
G. A.: – Számomra mindig egységes a közönség, az érzelmi erőterüket, a várakozást érzékelem. De abban az állapotban már nem tudok személyeket megkülönböztetni, nem tudom ezt megítélni.
N. L.: – A VCSSZ-t lentről szoktam nézni, mint közönség. Én is érzékelem ezt a kettőséget, vannak, akik elől ugrálnak, és vannak, akik hátul állnak állnak díszmagyarban. De ettől csak tágul a dolog, még több emberhez jut el. Az idősebbet érdekli, mit érezhet az a fiatal, hogy így ugrál, s akkor eszébe jut a saját fiatalsága. Vagy pont fordítva: egy idősebb ember ugrál, mert extázisban van. Nekem ezek a dolgok összevegyíthetőek.
S. L.: – Mindenki másként él meg egy élményt. Én is VCSSZ rajongó vagyok, s úgy látom, hogy kiegészítik egymást, amitől kerek lesz a torta.
G. A.: – A fele társaság székeken ül, a másik fele meg őrjöng. Ez egy különös jelenség, hogy ez a két dolog egymással milyen jól megfér.
– A VCSSZ-el meddig tervezed a közös munkát?
– G. A.: – Úgy 3-400 évig legalább.
– Tudtok mondani a mai Magyarországon a VHK-hoz hasonló együttest, esetleg utódot?
– N. L.: – Egyet ismerek, amiben nagyon érdekes gyökerek vannak, az Isten Háta Mögött. Ők VHK rajongók, az engedélyünkkel fel is dolgoztak egy számot. Nagyon érdekes, amit csinálnak, én átéltem, úgy elvesztettem az eszméletemet, mintha fent állnék a színpadon. Talán az igazi válasz a kérdésedre az: nem, nincs ilyen, de jó úton járnak néhányan.
– Miért adtatok új nevet az egykori VHK-nak, miért lett halottkémekből életerő?
G. A.: – Ugyanaz a gondolat jelenik meg benne, csak nem a halott oldala, hanem az élet oldala. A halott szónak most az élet felel meg, a kémeknek pedig az erő. Ami akkor egy kritikai éllel fejezte ki ugyanazt a gondolatot, az most életigenléssel válaszol rá. Az évek során megváltozott a szemléletem. Nem a morbid oldalt szeretném kiemelni, hanem az életet. Nem is akarjuk ugyanazt folytatni, mert mi is változtunk. A Vágtázó Életerő egy új, önálló zenekar. Ráadásul Ipacs Laci dobos, az egyik alapító tag nincs benne, s tiszteletben akarjuk tartani a döntését, 26 éven keresztül nagyon sokat adott a zenekarnak.
– Ez a közönség felé üzenet, hogy folytatódni fog a történetetek?
G. A.: – Kilenc éve vártuk ezt az alkalmat. Mintha azt kérdeznéd: Most, hogy eljutottál az égboltig, mit tervezel utána? Majd meglátjuk. Ha egyáltalán van valami az égbolton túl. Az égbolt elég tágas és végtelen ahhoz, hogy örüljünk neki, ha odáig jutunk. Az életünk egyik legfontosabb eseménye lesz ez a koncert. Több mint negyven próba áll mögöttünk, és elmondhatom, hihetetlen élményekben volt részem. Olyan mértékig tudtam bepillantani a Mindenség mélyére, annak törvényerejű, hihetetlen varázserejébe, hogy bármilyen merész is a képzeletem sokszor, erről nem is álmodtam. Végső bizonyosságot szereztem a Mindenség varázserő mivoltáról. Ez egyértelművé tette a számomra, hogy ennek a zenekarnak továbbra is működnie kell, úgy, ahogy tud. Ha nem lenne, ki kellene tanálni.