Példabeszédek egy hónapból
pelyhes homályba dől a nap
lazulj el
gyűl a sötét, lélekben a béke hagyd
a hang bozontos barmait magadon átinalni
E tág torkú lék neve november. Szürke,
fehérrel pöttyös. És izzó retorta.
Külső hang, mely mindig erősebb. Te kéz,
szólíts meg. Legyél az imám.
Valék valamiben, az áll, az arc minden
ízületében
szúrtam. Korán jött hó, minden kavarog
a tudatban. Hűs csipkebogyó, fagyal, bongó harangok
a száj záruló kelepce a tűnő való körül
Az elnémulás, a virrasztás maga. Nézz oda ki
arra, mi kint van, és halld a levegőt. Zümmögés,
fenyvesek susogása. Köd az erdőszél fölött, monoton
tompa jel. Kövesd e hangot.
Csak egy a hang, két szürke kápolna-
ajtó. Összenéznek
ahogy az ostinato kéri. Bach passacagliája
hangokon poroszkál, lépdel. Nyugtalanság sehol,
csak mozdulat. Tovább a küszöbökig.
Küszöb, a szájban összefut a nyál a szótól,
köpködve habzó. Küszöb fája fölött
a fagyott víz. Egy jel - könnycsík, csóknyom
egy harapás a száj fagyos prémjén
hagyd jönni a vizet
Egy molyszürke elővárosi este, fekete cipős
láb
billentett át a küszöb magasán. E léptemet
ma is hordozza testem. A borda
rugalmasan és csupaszon mutat ki a térből, fából
a vessző. Ami fájón hiányzik, az az érzés November nyolc, csodaszép dátum: léghuzat,
irány az arc! A kedves nagycsontú
fehér arcán az árnyék, az emlék
A temető, s vele az alkonyat eső alá terül
Hold, meg egy csillag. Halovány. Perzselt seprővirág-illat
a hajban. Haj és csont és seprővirág és boróka éled.
Érzem, búcsú kóvályog a levegőben, sok-sok búcsú
mely jönni kész
Két csillámszem, gyöngyhűvösek - valami
villan
a máglyatűzben. Névtelenek cinterme. Szemek
követnek, sötétben vagyok. Atyai szemek
gyúlnak, kihunynak, két fekete szemcse
kísért
Ama mélysötét napon az állatokhoz
tartok, a város fölötti dombra. Fényem csupán
egy lámpás: vízből kibukkanó, tündöklő
fejek - megcsókolnám valamennyit, a leveleket
mindent, mi fénylik, akár a fóka
Csodás, isteni semmi, csupán az különös
a tudatban, az ész, az ész, az ész. Hófúvás, fagyal,
veres csöngettyűk néma hangzatai. Az ember megtelik
ebben a hónapban, kérdezés nélkül, mély értelemmel. Máris itt
a sötétség s odalesz Csembaló billentyűk fénye ujjbegyek sajgása
áramlik a barokkban. A hang faltól
falig csapódik, beméri magát, fehér csöngés
pendül a légben, fogadd gyötrő szerelmem, hagyj
egy sugarat fényleni, nyílj meg, küszöb, a falakat hagyd leomlani
Látom férfias hátát, vállát, a karját
ahogy keze a betűt veti. Barna lepke
lámpája fénykörében, a szövegre hajolva.
Az alma vörös, az írás fekete, az óra körbejár
a kutya bronzbőre ősi tárgyak ragyogása -
füstkígyó hajlong a dolgok fölött
Óriás lyuk, fekete lék, tódul a füst
a fagyos vidék felett, apám! A szoba ketrece, a faház váza
puskatuson a rideg rovátka - kelj föl és állj elő -
elszabadult kiáltás a szobában. A hang fehér, oszloppá
dermedt levegő
Elaludtam a küszöbnél, füsttől és morajtól
kábán
a hajópadló megnyílt, s a folyóba kerültem. Öt ölnyi
mélyre a szobától, a víz átcsap az asztalon. A szemből patakzott
elő egy folyó, rá az árkusra, ceruzára, tintát és asztallapot áztatva
siklik, elsodorva minden leírt betűt. Lucskos pép, málló cafat
vizenyős, zavaros idegenség
Lucfenyő iránt vetődtem partra. Indázó
koszorúként
a fa alatt. Fekszem az esőben, nyirokban, tűlevelekben.
Testben a csontozat. Fenyőtől, füsttől hars a lég,
páráll a szájon át a lélek - szemmel látható
mint válok barnává a fűbe rejtve
Csodás, isteni semmi, csupán az különös
a tudatban, az ész, az ész, az ész. Hófúvás, fagyal,
veres csöngettyűk néma hangzatai. Az ember megtelik
ebben a hónapban, kérdezés nélkül, mély értelemmel. Máris itt
a sötétség s odalesz
Mikor a sötétség fenyősóhaja elül,
felhangzik egy nyelv,
és él, szinte-szinte már álom. Vándorszónok
az úton, fatörzsek és susogás között. Te, aki ma éjjel
útrakelsz, a fák között botorkálsz. Most ne okoskodj
nyomodban járok
zöld tűlevelek, hintsétek
teli magatokkal a küszöböt
ez a november
![](11-peldabeszed.jpg) |