K a l a n d o z ó
B ú c s ú a h e g y e k t ő l
John Ionescu emlékére
Szerdán, szeptember 10-én egy bukaresti lapban (Curentul) egy rövid hírre
bukkantam: egy román alpinista az első szeptemberi hét végén halálos balesetet
szenvedett az Egyesült Államokban, a Sziklás Hegységben. Egy kilazult sziklaszeg
miatt mintegy 40 méternyit zuhant, néhány percig elvesztette az eszméletét, majd
mire a hegyimentők megérkeztek, kiszenvedett. A hír egy Calgaryban megjelenő,
kanadai újság közléseire támaszkodva megállapítja: a helyi rendőrség nem járult
hozzá ahhoz, hogy az áldozat személyazonossagát felfedje... És arról sem
feledkezik meg beszámolni, hogy az idén a Sziklás Hegységben ez már az ötödik,
halállal végződő baleset...
Rosszat sejtve, de gyanúmat elhessegetve rövid hírben még akkor említést tettem a Romániai Magyar Szóban a távoli földrészen történtekről. És akár csak több esetben már nem egyszer, baljós sejtéseim hamar beigazolódtak. Tudtam ugyanis, hogy a Kalandozóban nemrég megjelent Perui levelek szerzője, John Ionescu Calgaryban lakik, s az is fölötte meggondolkoztatott, hogy az eredeti híradás éppen egy odavaló lapban látott napvilágot. Arra gondoltam szorongva: olyan sok román alpinista csak nem él Kanadában, pontosabban Calgaryban, hogy ne lehessen igaz az, amire tulajdonképpen nem is akartam gondolni, illetőleg csak olyan értelemben, hogy gyanúmat csupán véletlen egybeesés táplálta...
Nem telt bele sok idő: Torontóban élő lányom, akinek férje John testi-lelki
jóbarátja még itthonról, és akik révén a perui útibeszámoló a birtokunkba
juthatott, még aznap éjjel (náluk nappal) e-mailezett: “Ma reggel érkezett a
nagyon szomorú hír, hogy John Ionescu barátunk Calgaryból meghalt. A barátnője,
Sandy írt, szombaton történt, egy nagyon elhagyatott sziklarészen másztak
ketten, 20 métert zuhant és 3.5 órába került, amíg a hegyimentők megjöttek...
Egész nap rá gondoltam... Még nem tudjuk, hol lesz a temetés. Sandy írta, lehet,
hogy Romániába viszik a holttestet. Itt az a szokás, hogy egy banknál megnyitnak
egy számlát, amire a rokonok / barátok adományozni tudnak, és abból fedezik a
temetési költségeket. Ha Calgaryban is lesz a temetés, Gabi (a vejem - csg)
azt mondta, hogy ő nem akarja Johnt holtan látni, úgyhogy nem megyünk el, inkább
adományozunk. Még mindig hihetetlennek tűnik, és szeretnénk tudni, hogy miért
kellett ennek így történnie?”
És mintha az élet még tetézni akarná az összejátszások kavalkádját, ugyanaznap - végre! - megjelentek a www.rayhogan.ca honlapon a júliusi-augusztusi perui túra alkalmával készített fényképek, amelyek nyomán, az ottani túratárs jóvoltából még egy utolsó képi fogalmunk lehet arról, milyen a hegymászó örökkévalóságba fagyott boldogsága.
Itt vallom be: a Perui levelek legutolsó darabját, az ötödiket kézen-közön elsinkófáltam, úgy ítélve, annyira személyes üzenetet hordoz, hogy nincs miért az olvasók elé tárjuk.
Az élet ezúttal is túllépett a józan emberi számításon, s az utolsó levél most hirtelen más fényben ragyog föl. Ide írom, minden változtatás nélkül, mintegy jelezve, hogy e gesztussal tulajdonképpen tisztelegnék egy kettétört sors előtt, amelynek áldozata – valamikor - magam is szívesen lettem volna...
JOHN IONESCU
Perui levelek
(5)
Drága barátaink!
Holnap (vasárnap) Huarazból Limába utazunk (8 órai út autóbusszal/gépkocsival). Hihetetlen, hogy eltelt már négy hét... Összefüggő felhőzet borítja továbbra is a hegyek gerincét, s még higgyünk a jótanácsokban, miszerint az Andokban rendkívül stabil és szelíd az időjárás. Nohát...
Rendkívüli élményekben volt részünk errefelé, remélem, felvételeim legalább az
egy tizedét képesek visszaadni majd a valóságnak! Alig várom, hogy hazaérjek és
előhívjam őket (remélem, nem felejtem el a kézipoggyászhoz csomagolni, mert
különben a valóságnak csak egy ezredrészéhez - vagyis fekete csíkokhoz - lesz
szerencsém, haha...)
Ma még bámészkodunk egyet a központban, belekóstolunk a perui műveltségbe, este megnézünk az egyik vendéglőben egy hagyományos zenei és táncműsort (apropó, említettem, hogy pompás éttermek vannak errefelé, felvehetnék a versenyt a Calgaryban levőkkel), talán egy diszkóba is benézünk.
Hétfő éjjel Limából Calgaryba repülünk, Houstonban kissé megpihenve (mit szólsz, Gabi, megtanultam helyesen leírni??) Kedden dél felé kellene megérkeznünk, ha minden terv szerint zajlik. És ezzel végetér perui kalandozásom.
Abban a reményben, hogy nem untattam agyon senkit, köszönet az üzenetekért, az együttérző gondolatokért, újabb perui kalandozásokról álmodozva szeretettel üdvözlünk mindenkit
John, Sandy és Ray
Ui. Akiket érdekel, néhány fénykepet és videoklipet láthat Ray bolyongásairól (s remélem, a perui kaland is hamarosan megtalálható majd) a http://www.rayhogan.ca honlapon.
2003. augusztus 2
***
A Sziklás Hegység-beli kalandot már magunkban kell elképzelnünk. Szomorú...
CSEKE GÁBOR
|
![]() a legfölső képen John Ionescu látható, téli hegymászó öltözetben, a többi fotó a Kalandozó első halottjának felvételeiből valók
|
K a l a n d o z ó