Müvek
ulliver hatodik útja
Férfi és nő hogy érthetnék meg egymást? Hisz mind a kettő mást akar -
a férfi a nőt, a nő a férfit.
LEVÉL H. G. WELLS-HEZ
A Short History of the World költőjéhez és a First Men in the Moon
tudósához.
Kedves H. G. Wells,
Meg akarom kérni Önt, olvassa el figyelmesen ezt a kis szatírát, amit
zaklatott lelkiállapotban és keserves életkörülmények között írtam néhány
évvel ezelőtt. Nálunk, kis Magyarországon vegyes érzelmekkel fogadta
kritika és közönség - ismernie kellene furcsa írói pályafutásomat és
beállításomat, hogy ezt megértse. Most, hogy talán németül s talán angolul
is megjelenik, megint elolvastam, és ekkor jutott eszembe, hogy sürgősen
beszélnem kell Önnel erről a munkáról. Mindjárt elmondom, miért csak most
és nem előbb, már akkor, mikor megírtam, és miért éppen Önnel.
Én ezt a könyvet nem akartam megírni, vonakodva és ellenszenvvel írtam,
abban az időben jobban szerettem volna boldog regényt, kacagtató
színdarabot, vagy szép verseket írni a magam és mások vigasztalására. A
gondolatokra és ötletekre, amikről szól, nem voltam büszke, jobb szerettem
volna elkergetni, elfelejteni őket, kidobálni magamból - nem szeretek
tartalmas ember lenni, élő ember szeretek lenni, minden pillanatban
megújuló tartalommal. De ezek a gondolatok és ötletek mégis megvoltak, és
én egyszer egy téli délután, uzsonna közben, persze kettesben, egy kedves
és bájos és elég művelt úrhölgynek a mulattatására rövidesen el akartam
mondani mindazt, ami a Capilláriában van; ha akkor elmondhatom, soha nem
írom meg. De valami baj volt, a hölgy eleinte figyelt, aztán szórakozott
lett, pedig szerelemről is szó volt. Később fel is ugrott, egy
barátnőjének valami ügye jutott eszébe, akinek telefonálni kell. Mire
visszakerült, bár udvariasan kért, hogy folytassam, kiestem a
kerékvágásból, jelentéktelennek és időszerűtlennek éreztem az egészet,
abbahagytam. Igaz, hogy neki is mennie kellett aztán. De bennem
megmaradtak, és később egyik barátomnak említettem, futtában, ezeket a
gondolatokat és ötleteket. Férfiakkal másképpen van az ember: vitatkozott,
érvelt, csakhamar elhallgattam, láttam, hogy másról beszél. S mert mindig
beleestem abba a hibába, hogy jobban érdekel annak a személye, akivel
beszélek, mint a vita tárgya, inkább ezt is abbahagytam. S hogy
ilyenformán ráfanyalodtam arra, amit irodalomnak neveznek: hogy egyszerre
mindenkinek mondjam el azt, amit külön-külön senki se akar meghallgatni.
A könyv megjelent, vitákat vártam, ellenkezést, hozzászólást. Mindez
elmaradt - néhány ostobaságot írt néhány hiú és fáradt kritikus, rajongó
fiatalemberektől zavaros leveleket kaptam, amikben azt igyekeztek
kimutatni, hogy csak ők értenek engem, mert ők még nálam is különbek.
Az asszonyok tréfásan megfenyegettek ujjacskáikkal, aztán csönd lett.
Most a német kiadás sajtó alá rendezésekor átnéztem a Capilláriát. És
három év előtti önmagamtól megtermékenyülve különös izgalom és
nyugtalanság fogott el, szívdobogást kaptam, az ájulás környékezett.
Szóról szóra így volt, higgye el - eszembe is jutott, és nem véletlenül,
Rousseau Vallomásai-nak egy passzusa. A genfi remete elmondja, hogy
magányos sétája közben - ha emlékszik rá, szeretett gyalogolni - az emberi
társaság együttélésének különös ellentmondásán töprengett.
- Hirtelen, mintha világosság gyúlt volna benne, egy egyszerű összefüggés
felismerésének formájában, meg kellett állnia - a közelben egy körtefa
volt, annak támaszkodnia. S félig önkívületben, megálló szívvel és aggyal,
a matematikai törvények vakító tisztaságában bontakozott ki előtte
felfedezésének első vázlata. "Mikor magamhoz tértem - írja a zord puritán
-, csak azt láttam, hogy mellényem egészen iszamós lett lecsurgó
könnyeimtől s hogy három órája állok egy helyben." Így született meg a
Contrat Social, az a mű, amely nélkül - Ön jól tudja - talán később tört
volna ki a társadalomnak eddig egyetlen sikeres forradalma, a francia.
Eszemben sincs, hogy eszméim jelentőségét Rousseau-éhoz vagy Rousseau-ét
a magaméhoz hasonlítsam: igazán kevés közünk van egymáshoz. De ezt az
izgalmat ismerem: saját munkámnak, a Capilláriának elolvasása után rázott
meg elementáris erővel. Amit akkor gondoltam és hevenyészve megfogalmaztam
magamban, az egyszerűbb és szerényebb dolog, mint amiről Capillária beszél
- és mégis túl van Capillárián, túl van azon is, amiről most fogok
beszélni ebben a levélben. Ha könyvet írnék belőle, ennek a könyvnek
szerény címe ez volna: A kétnemű ember vagy a Nemi Szerződés. Sietek
bevallani, hogy evvel a Kétnemű Ember című könyvvel is úgy vagyok, mint a
Capilláriával voltam annak idején - szívesebben mondanám el az egészet egy
kedves, okos, másnemű embertársamnak, de most már tudom, hogy nem
hallgatna végig, kénytelen leszek vagy megírni, vagy elfelejteni az
egészet. Miután pedig okom van tartani az utóbbi eshetőségtől, mint az
előbbitől, miután remélem, hogy a Kétnemű Ember című elvi tanulmány
megírása helyett jobb dolgom is akad, én nem ambicionálom, hogy a házasság
és szerelem nagy forradalmának úttörői közé tartozzam, szeretném, ha
legalább annyi maradna meg ennek az órának emlékéből, amennyi elég hozzá,
hogy ezt a Capillária című munkámat mentegesse és védelmezze és
magyarázza, és hozzáférhetővé tegye annak a számára, akinek véleményét
tisztelem.
Véleményekről, gondolatokról, igazságkeresésről, alapfogalmakról, helyes
fogalmazásokról volt szó: Önre kellett gondolnom. Amit Ön és Önök néhányan
odakint, Angliában csinálnak - bizonyára nem mondok evvel újat Önnek -, az
külső formában nagyon hasonlít valamihez, ami itt Európában néhányszor már
megtörtént - először talán nem is Európában, csak Európa számára,
Alexandriában-, utoljára a tizennyolcadik század második felében,
Párizsban. A párizsiak már tudatosan `enciklopedistáknak` nevezték
magukat; ők már tudták, hogy a kibontakozás nagy művének alapja az
`analízis` - a rettenetesen összekuszálódott fogalom-komplexumokat,
melyeknek téves kapcsolódását a gyakorlati eredmény, szörnyűséges
közállapotok mutatják, fel kell bontani, szétszedni, széttörni, ha másképp
nem megy, megkeresni a tiszta, egyszerű fogalomelemeket, hogy aztán
természetes, egészséges módon lehessen összerakni megint. Félig-meddig
elvégzett munkájuk után megint gyom és dudva verte fel a kertet - jött a
tizenkilencedik század, jött Napóleon: az alapfogalmakat nem a csöndesen
tűnődő ész és szív, hanem a rémülettől felzaklatott idegek kapcsolták
átabotába. Eredmény: Hegel és Darwin, Marx és Metternich. Általános
védkötelezettség, világháború, halva született forradalom: egy század,
amelynek lángelméiről sorban mutatta ki a pszichológia, hogy egytől egyig
`őrültek voltak` - s nem akadt, aki `így` tette volna fel a kérdést -
`micsoda gyalázatos, pokoli század lehetett az, amelynek lángelméi
megőrültek`.
Most Önök, néhányan Londonban, írók, ha nem is tudatosan, újra felveszik
az abbahagyott munkát. A finnyás német esztétika némi lenéző dicsérettel
`intellektualistáknak` nevezi önöket - valahogyan szeretné kitudni önöket
az irodalom szent berkeiből, azzal a megokolással, hogy önök néha, ha
kedvük szottyan, fogalmak tisztázásával is bíbelődnek, s evvel
érdemetlenné váltak az ihlettel alkotó művész rangjára és méltóságára,
akik természetesen a központi idegrendszer megkerülésével, a periferikus
idegeken át, legfeljebb a hasukon keresztül hozzák létre a Nagy Tükröt,
melyben a valóság meglátja önmagát. Oda se neki - nevet mind! Legfeljebb
kiderül, hogy az irodalom `nem is művészet` - annyi baj legyen. Ha nem
művészet, bizonyára `több annál` - az egész embert képviseli,
szőröstül-bőröstül, szívestül és eszestül, szemestül, fülestül és
egyebestül. Szemben a `valódi` művésszel, aki mindig csak egy szervet
reprezentál: festő a szemet, muzsikus a fület, szobrász a tapintást, költő
a szívet, bölcselkedő az észt. Legyenek büszkék az anatémára: így van,
ahogy mondom. Ha egyszer az Isten, aki ráér, mert van ideje, mégiscsak
lelátogat a földre, és követet rendel magához, beszámolni az Ember viselt
dolgairól: ez a követ mégiscsak az Író lesz - festő és muzsikus és költő
és filozófus csak kísérni fogják útjában, hogy tolmácsolják őt,
hasonlatokkal illusztrálják az Egyetemes Gondolatot, mely rombol és
teremt.
Rombol és teremt és szétszakít és összeköt, időn és téren át. Most, míg
ezt írom Önnek, egy budai kis kávéházban, a rikkancs lappéldányt tett le
elém: az első oldalon nagy betűkkel olvasom: Chamberlain, Benessel való
tárgyalás után, be akarja terjeszteni a parlament elé az Európai Egyesült
Államok alkotmányáról szóló törvényjavaslatot. Nem tudom, mit jelent, mi
igaz belőle mi lesz belőle, nem tudom, hogy álljak fel a gondolattal
szemben, eltiport, megvert, kifosztott, megkínzott ország eltiport,
megvert, kifosztott, megkínzott gyermeke. Nem remélek, és nem félek, nem
hiszek a javaslat jóhiszeműségében, komolyságában. De egy nyilvánvaló: ha
semmi más nem lesz belőle, annyi maradandó haszna és eredménye meglesz
ennek a javaslatnak, hogy nekem alkalmas fordulatot adott rátérni
tárgyamra. Mert sokféle nagy közösség és hovatartozás zűrzavarában elém
varázsolta egy minden közösségnél, európaiságnál, államnál, országnál,
hazánál, nemzetiségnél, fajnál talán még családnál is kisebb, tehát
szorosabb és mélyebb már régen meglevő, minden Egyesült Államok Alkotmánya
nélkül is egységes törvénnyel és alkotmánnyal érvényes közösség
megnyugtató látomását: az élet folytonosságában hívő és gondolkodó írók
közössége ez Európa-szerte és világszerte. Ennek a közösségnek közös öröm
és közös bánat diktálja törvényét - polgárainak egy kötelessége van:
akarni és keresni a jót és helyeset és szépet, a rossz, és helytelen és
csúnya helyett. Térben és időben, élők és holtak, tagjai ennek a
közösségnek, csinálják, építik a Nagy Enciklopédiát, vakon néha,
elkeseredve, felépítve, lerombolva megint - ha már olvasta volna
"Capilláriá"-t, melankolikusan hozzátenném: Halvargót, a Bullok-tornyot,
amit romba dönt a Goncsargó.
Jól emlékszem egyik tervére, az Új Bibliára - volt idő, úgy látszik, mikor
így képzelte el az Enciklopédiát. Nos tehát - tekintse ezt a levelemet egy
szerény, de a fent jelzett közösségbe tartozó érdeklődő figyelmeztetésnek,
aki, ha mással nem, legalább evvel a figyelmeztetéssel szeretne részt
venni a munkában: vigyázzanak, az idő alkalmas rá, hogy ez a Biblia
tökéletlenül, döntő és pótolhatatlan hiányokkal készüljön el, ha csak önök
angolok akarják megcsinálni! Az angol enciklopédisták, az angol írók,
élükön mostanában talán éppen Önnel, már eddig is mély utakat ástak az
összekuszálódott fogalmak bábeli zűrzavarában - nagy vonásokban
fölvázolták a Mű keretét, foglalkoztak múlttal és jövővel és jelennel is,
új történelmet álmodtak, és új utópiákat eszeltek ki, tanulmányozták a
politikát és társadalombölcseletet, naivan, érdeklődő szemmel, Cartesius
gyermekszívének friss kedvével, csaknem egészen szabadon. Rengeteg szép,
okos, mindenekfelett tisztességes könyvet írtak az emberről, mindegyik
alkalmas rá, hogy a leszűrt eredmény egy-egy műszót magyarázzon a Nagy
Enciklopédiában, mely mindenkihez szól, a föld kerekségének minden
emberéhez, mert csak az kerül bele, ami állandóan és mindenütt emberi,
emberhez szóló, ember által érthető.
De az istenért, uraim, van egy terület, a jelenségeknek egy kategóriája,
ha úgy tetszik, amihez önök, angol írók - angolokat gondolok, nem skótokat
és íreket - egyszerűen nem értenek, ahol Önök úgy mozognak, mint a fóka a
parton, amihez nincs érzékük, nincs szemük és szívük, még csak nem is
tudják magukról, hogy nincsen - agyrémnek, őrületnek, betegségnek
gondolják a szenvedést és nyugtalanságot, amit e jelenségek okoznak, mint
a Diderot "vakok országának" lakói a szín- és fénybenyomások okát.
Éghajlat, különleges vérmérséklet, elkülönözött gőgös állami és társadalmi
törvények által elnyomott, elcsökevényesedett érdeklődés az oka ennek a
vakságnak - vagy talán csakugyan az a közmondásos angol álszemérem
(hypocrisy), amit írek és skótok annyit csúfolnak - nem tudom. Hogy
magyarázzam meg, hogy értessem meg Önnel, mire gondolok? Képet próbálok
Ön elé állítani. Tükörképet, tulajdon lelki arcuk tükörképét, aminek az
Ön által láthatatlan fehér foltjaiból, a negatívumokból, legalább
kvantitatíve következtethet ennek az Önök által felszántatlanul hagyott
területnek jelentőségére. Angol könyvet veszek elő kapásból - kettőt vagy
hármat, a legjobbakat, elsőrangú, reprezentatív műveket, regényeket.
Gyönyörködő lélekkel élvezem egyiknek csendes, mély bölcsességet, érzékeny
megértését mindennek, ami emberi - a másik elragad bátorságával, ahogy
farkasszemet néz az élet kegyetlen igazságával - a harmadik fellelkesít,
megrázza képzeletem, csodás lehetőségek, még csodásabb valóságok
kápráztatóan éles rajzával, mindig teljes kört leíró pazar gazdagságú
reflektorával a képzettársításnak. Olvasom és élvezem - és akkor egyszerre
jön a vakság.
Mind a háromnál ugyanakkor, ugyanazzal a jelenséggel szemben, szinte
ugyanabban a pillanatban.
A regényben nő jelenik meg.
És abban a pillanatban az angol író mekegni kezd, komoly, tűnődő, kedves
arca furcsa torzba szalad, a derekát riszálja, nem lát és nem hall,
áporodott vicceket mond, medvetáncba fog. Az ember nem hisz a szemének:
egy oldalt fordít, és a zordon szépségű pompás tájkép helyén, amit,
mondjuk egy Jack London-regény elfutó vászna tár fel: képes levelezőlap,
komisz olajnyomat, csokoládéreklám vigyorog. A szerző mentegetőzik: egy
szőke nő bűvös mosolya tette ezt.
Kedves H. G. Wells, félre ne értsen, a szőke nő mosolyát bűvösnek tudom
magam is, és áldom érte Istent és a sugárzó napot, hogy egyebek közt ezt
is megteremtette. De micsoda bűvölet az, ami a hegedűsírásból és
orgonarengésből komisz, fülhasogató, áporodott verklimekegést csinál?
Fordítva kellene lenni ezzel a bűvölettel.
Mi történt hát, hogy eshetett, hogy nem így esett?
Mégis a németeknek volt igazuk, hogy önök, racionalisták, csak a
dialektikában erősek, de rögtön megdermednek, komikusan tehetetlenné
válnak, mihelyt az Élet Titkos Mélységeinek szele csapja meg önöket?
Nem, nem, egészen bizonyos, hogy nincs igazuk. Mert a Szőke Nő odaát,
náluk is megjelenik, megfelelő helyen, és a bűvölet odaát náluk is beáll:
azzal a különbséggel, hogy a holdfényben fürdő képes levelezőlap helyén
ezúttal a városligeti panoptikum borzalomkamrájának viaszfigurája hökkent
meg. Ugyanannak a szőke nőnek most fekete a haja, mosolya sátáni bűvöletet
áraszt, a kezéről vér csorog, szemei vészesen lobognak - feltűnően
hasonlít egy szoknyában járó zupás őrmesterhez, aki kézitusából bukkant
elő, miután ötven kozákot levágott, és legszívesebben leharapná az
orromat.
Mindez nagyon szép és a filozófus bólogat: Hja, hja! Ez azt jelenti, hogy
a nő sátán és angyal egy személyben, és hogy keserű meg édes az asszonyi
állat.
De mit tegyek én, mihez fogjak én a csokoládéangyallal és a zupás
őrmesterrel, aki se sátán, se angyal nem vagyok, hanem eleven ember
és szeretnék egy eleven...
Azaz hogy álljunk meg csak egy pillanatra: mit is szeretnék én?
Mielőtt a Valóság kettős tükrét, a Csokoládéangyalt és a Zupás Őrmestert,
vagyis a tizenkilencedik század nőszemléletét megismertem volna,
gyermekkoromban (véletlenül nagyon jól emlékszem gyermekkoromra) még elég
szabatosan tudtam. A valóságot nem láttam kettősen, nagyon megfogható és
kompakt valami volt a valóság: úgy hívtam, hogy: `én`, és valami nagyon
határozottat értettem ez alatt, bár a természettudományok ismerete híján
akkor még nem tudtam, hogy a véglényen és a `missing link`-en keresztül
hogyan vált lehetségessé ez a valami. Valószínűen azért nem tudtam arról
se, hogy emlősállat vagyok, eleveneket szülök, és azokat saját emlőmből
táplálom. Az első kellemetlen tapasztalatom az volt, hogy egy kislányt
hoztak a rokonok, akivel ha kettesben maradunk, nagyon jól meglettünk
volna. Játszottunk volna és mulattattuk volna egymást - ha végig így
maradunk, kettesben (bocsásson meg az illetlenségért), valószínűnek
tartom, hogy Darwin és Haeckel nélkül magunktól rájöttünk volna, hogy
emlősállatok vagyunk, eleveneket szülünk, és azokat saját emlőnkből
tápláljuk. És ebből semmi baj nem lett volna, ennek mindketten egyformán
örültünk volna, egyformán örültünk volna annak, hogy egymásnak örömet
tudunk okozni, emiatt se össze nem vesztünk volna, se egymás fölé
kerekedni nem akartunk volna: ebből semmi utálatosság nem lett volna,
ahogy én magamat meg őtet ismerem. A kislányból nem lett volna se
csokoládéangyal, se zupás őrmester, hanem együtt szerettük volna az
angyalokat, és utáltuk volna az ördögöt - lett volna belőle egy hozzám
legalább annyira hasonlító, mint amennyire különböző drága, kedves, édes
társam az Emberben és én soha meg nem írom Capilláriá-t, hanem szép
verseket írtam volna neki, és magamtól kitaláltam volna neki a repülőgépet
és rádiót is, a kategorikus imperativust, és ő magától kitalálta volna
nekem a mákos rétest és a caprice-párnát és istent és a túlvilágot.
Nem tehetek róla, még ma is meg vagyok győződve, hogy mindez így lett
volna, ha a rokonok nincsenek. De a rokonok voltak, és a rokonok azon
kezdték, hogy én álljak fel, és adjam át a helyemet a "kis kisasszonynak"
és segítsem fel a kabátját, amit maga is fel tud venni. És azt mondták:
nem szégyelled magad, milyen gavallér lesz belőled, nem tudod, hogy a
nőkkel udvariasnak kell lenni? És röhögtek hozzá. És én abban a
pillanatban meggyűlöltem a kislányt, és igazam volt, hogy meggyűlöltem,
mert abban a pillanatban ő is affektálni kezdett, és szétterpeszkedett a
széken, és elvárta, hogy feladjam a kabátját, amit ő maga is fel tudott
volna venni. És attól a pillanattól fogva gyűlöltem őt, mert azt mondták,
hogy azért legyek hozzá gyöngéd, mert ő gyengébb - és arra gondoltam
rögtön, hogy ha én őt pofon vágnám, leesne a székről - de hát ő pofon
vághat, és megalázhat engem csak azért, mert én nem üthetem vissza
udvariasságból?
Persze később megtudtam, hogy van valami egyéb oka is az udvariasságnak,
mint az, hogy a nők gyöngébbek. De ez keveset változtatott a dolgon. És
mindig újra, ha találkoztam vele, akár ő közeledett hozzám, akár én
közeledtem hozzá, valami közénk került, valami káprázat, amit nem tudtam
eloszlatni. Én sokat tanultam és tanítottam is, ő pedig nem tanult és nem
tanított semmit, és mégsem tudtam fölébe kerülni, se alul maradni: de
mindig újra megbuktam előtte és önmagam előtt, mikor harcba szálltam vele.
Legyőztem a nehéz kérdéseket, megnyergeltem a természet erőit, leküzdöttem
magamban az ösztönöket. Felkorbácsoltam az akaratot, kinyitottam a rejtett
fiókokat. Hiába, a nővel szemben nem segített semmi, azon kívül, hogy
férfi voltam. Pedig hát én igazán több vagyok, nem igaz? És közben folyton
jelentkeztek a rokonok és biztattak, és magyarázták, hogy mit tegyek vele.
Az egyik rokon a romantikát ajánlotta - nem ízlett, nagyon sok volt benne
az alattomos hízelgés: nem ment a fejembe, miért rejtélyesebb vagy kevésbé
rejtélyes ő, mint én? A másik, egy német rokon, korbácsot adott a kezembe
- utálattal dobtam el, nem kellett, amit ezzel kényszerítek ki.
A harmadik,
A francia unokatestvér, azt ajánlotta, nézzek szembe vele, de ne nyúljak
hozzá - szemléljem meg közelről tüzetesen, bontsam fel, majd kiábrándulok
belőle. De én nem akartam kiábrándulni - nem volt hajlandóságom szétszedni
azt, amit nem tudok összerakni megint. És közben ő ott állt, szemben
velem, mosolyogva, hol mint Csokoládéangyal, hol mint Zupás Őrmester, de
mindkét alakjában nyugodtan, várva, mire szánom el magam, kire hallgatok.
Türelmet vesztve a negyedik rokonhoz fordultam, egy zsidóhoz, aki
átszellemült arccal mutatott az égre: felejtsem el, úgymond, az egészet,
nem méltó dolog az Isten képére teremtett emberhez. Legjobb, ha a
pusztaságba megyek, megszabadulni az ő kísértésétől. Ez volt a legrosszabb
tanács. A misztikus aszkéták között rémesen éreztem magam, mindegyik a nők
elől menekült, és rövid együttlét után kiderült, hogy életmódjukat,
szemléletüket, bölcsességüket, egész világfelfogásukat sokkal jobban
befolyásolta az a negatívum, hogy nekik nem kell a nő, mint az enyémet az,
hogy kell. A nélkülözéssel úgy jártam, mint Gautama Buddha: sanyargatott
testem sanyarú bölcsességet izzadt ki magából. Velük vagy nélkülük: - a
pusztaságban is miattuk volt baj, míg rá nem jöttem, hogy sárgára fogyott
bőrömmel sokkal kísértetiesebb vagyok, mint ő, a kísértő, aki elől
menekültem - a pusztaságból visszatérve, hamar észrevettem, hogy a kísértő
én vagyok. A rokonok egyre azt magyarázták, hogy milyen portéka a nő, mire
való, hogy kell bánni vele, és mikor összezavarva és elkeseredve
szakítottam velük, megértve, hogy nem tudják jóvátenni kettőnk viszonyát,
amit akkor gyermekkorunkban elrontottak: egyenesen a nőhöz fordultam,
kinyújtva békítő kezem, ő már nem fogadta el, duzzogva elfordult, vagy
gúnyosan végigmért - talán meg volt sértve, lenézett és megvetett
ostobaságomért, hogy ez nem előbb jutott eszembe - vagy talán el is
felejtett közben, magára maradván, amíg harcoltam érte: önmagában találva
meg a boldogságot, amit én nem tudtam nyújtani neki?
És most sejteni kezdtem, hogy minden bajnak a rokonok, rokonlelkek,
férfitársaim voltak az okai, akik közénk furakodtak, engem félrevezettek,
őt pedig elrontották. A nővel való dolgom kettőnk ügye volt, abba nem
szabadott volna beleszólni senkinek, arról nem szabadott volna senkinek
tudni. A születés pillanatában, mielőtt megláttam a napvilágot, már itt e
Földön, és még Odaát egy pajkos angyal fülünkbe súgott valamit, egy
Titkot, amit egyetlen valakinek vallhatok csak meg majd annak idején, a
Másiknak, akinek szintén megsúgta: de jól vigyázzunk, kettőnkön kívül
senki más nem tud róla! És én elindultam a titokkal, még nem tudtam, ki
lesz az a másik, csak annyit, hogy hozzám hasonló nem sejtve a csúf
tréfát, amitől markába nevetett a garázda angyal -, hogy másoknak is
ugyanígy súgta meg, hogy másokat is ugyanígy vezetett félre - és mások,
ezek a mások, előre telebeszélték az ő fejét, meg az én fejemet
szerelemről, nemiségről, nemi harcról, szörnyű és rejtelmes és lényegbe
vágó különbségekről kettőnk között, pólusokról, amik soha nem
találkozhatnak, kettősségről, amely szétbontja a világot, férfiatomról és
nőatomról - és nőkérdésről, függetlenül a szerelemtől. Aki őszintén tud
emlékezni tulajdon tavaszának ébredésére, megtalálja emlékei közt az első
elkedvetlenedést, az első undort, az életvágy első sérelmének csíráját:
bomlasztó, bűzös kukacot és csiganyálat a legelső rózsakehelyben, ami
megnyílt előtte - ez a kukac és csiganyál az a felfedezés volt, hogy mások
is tudnak a titokról, amiről azt hitte, csak ő tud.
És mégis ez nem volt puszta féltékenység. Nem arra haragudtam én, aki
tisztán és egyenesen kívánta, amit én is kívánok - arra haragudtam, aki
alattomosan és kerülő úton, talán irigységből szétszedte és elrontotta és
bepiszkította nekem a szerelmet, mielőtt hozzáérhettem volna. Arra, akit
okom van vádolni, hogy Isten ajándékát, a legtisztább esszenciát
meghamisította, belepancsolt - nem a fehér palástban érkező lovagot, ki
kardot ránt szerelmeséért - hanem a reszkető szakállas, csipásszemű Két
Aggastyánt, akik rejtett helyről leskelődtek a fürdőző Zsuzsannára, hogy
összehunyorítva, tárgyilagosan "lerajzolják" és titokban terjesszék a
rajzot, amit nem lehetett titokban tartani Zsuzsanna előtt sem. Ez a két
aggastyán ült aztán törvényt Zsuzsanna fölött, mielőtt szóhoz juthatott
volna - ezek csináltak "nőkérdést", ezek határozták meg a "nő
természetrajzát" minden században másképpen, de mindig úgy, mint ahogy a
kitűnő Brehm rajzol meg valami különleges háziállatot. S az egymást követő
századok alkonyán, egyre nyugtalanabb sejtések között, egyre
határozottabban alakult ki bennem a hajmeresztő gyanú, hogy itt valami
sorrendi hiba történik. A század elején jól-rosszul megrajzolt Zsuzsanna a
század vége felé egyre hasonlatosabb lett a rajzhoz, amit a Két Aggastyán
alkotott: nem lehetett ez a rajz olyan hamis, elrajzolt, ferde és képtelen
és felismerhetetlen, hogy a századvég Zsuzsannájában, mikor aztán
találkoztam vele, ne találtam volna meg rémülten és elálló szívveréssel
szakasztott mását eredetijének: a rajznak. Nem akarom megnevezni a
tizenkilencedik század két Aggastyánját, kik kissé elkésve, de sohasem
elég korán, megfestették Zsuzsánna-Nórát és Zsuzsánna-Satanellát és Dorian
Gray-t és Franciskát, e valószínűtlen ábrákat, amin jót kacagott annak
idején az előbbi század örökségeként ránk maradt eleven, kecses kis Manon:
- csak annyit állapítok meg, hogy az a kifestett szájú, borotvált képű,
nadrágos és csizmás Zsoké, gúnyos mosolyával és szikrázó szemeivel, aki
mint női ideál elsőnek futott be az utóbbi évtized nemi versenyében,
ijesztő hasonlatossággal igazolja a kifejezetten hímnemű `Ördög` és `Faun`
és `Krampusz` víziójától inspirált képet, amit az `asszonyi démontól`
borzadó nőgyűlölet apostolai festettek a múlt század derekán.
Kép és modell hajszálig hasonlít: és századunk gyermeke bizonytalanul
pislog egyikről a másikra, hogy melyik az eredeti, melyik a tükör,
melyiket ölelje meg, ha nem akarja kitenni magát annak, hogy üvegnek megy
neki. A harmadik aggastyán pedig, aki nem rajzol, csak bölcsen bólogat,
tétova mosollyal vonogatja a vállát: itt a lap másik oldalán, melynek
címlapján az Egyesült Európai Államokat jelentik be, Pirandello úr, egy
újságírónak átnyújtá a rezümét: a `nő illúzió`.
Az önök tehetséges Wilde Oszkárja könnyed gesztussal utal az életművészet
kölcsönhatására - a kölcsönhatás valamivel bonyolultabban, de sokkal
mélyebben és valóságosabban igaz, mint ahogy bármelyikünk képzelni merné.
Valóságosabb és álomszerűbb: több mint kölcsönhatás: úgy látszik, nem
kevesebbről van szó e világon, mint arról, hogy minden, amit az ember
elképzel, az meg is történik, csakúgy, mint az álomban. E szorongató
sejtelem hatása alatt volt hát okom lázadozni a Két Aggastyán ellen, akik
gonosz és rút és használhatatlan Zsuzsannát képzeltek el.
Míg aztán Capillária olvasása közben világosság nem gyúlt az agyamban. És
rájöttem, hogy a két aggastyán nem hibás - nem is lehetnek azok, hiszen, a
kutyafáját, elvégre ők se szakállal jöttek e világra. Voltak ők is
fiatalok, és ha jól felgondolom, az ifjú trubadúr, ki szerenádot nyávog az
ablak előtt ahelyett, hogy bemenne, van olyan vén szamár, hozzájárult
annyira Zsuzsanna elfajulásához, mint ők ketten.
Dadogva, torkot köszörülve, sok vargabetű után rugaszkodom neki, hogy
megsúgjam Önnek felfedezésem: jól tudom, hogy szavakba elmondva egy
spontán érzést, valami kis jelzőn, egy interpunkción, két szó viszonylagos
helyzetén, egy igekötőn múlhatik, hogy a felfedezett puskapor útszéli
közhelynek, vagy a világ legeredetibb igazságának bizonyul. Nem tudom, a
világ megváltása, kétezer év szellemi tápláléka, az Új Testamentum
végleges megoldása-e erkölcsi törvényünknek - a magamfajta Beszélő Ember
az Ótestamentumban és a buddhizmusban foglalt igazságok szabatosabb,
világosabb, általánosabb és tökéletesebb megfogalmazásnak tekintem, és
ezzel korántsem becsülöm kevesebbre jelentőségét, mint a római pápa. De
soha nem tudta, mit jelent halálosan szeretni az igazságot, aki csak arra
ügyelt, hogy amit kimond, vagy leír, igaz legyen: az igazság
kimondhatatlan és az őszinteség még nem igazság - szavak útvesztőjében
közeledünk a labirintus központja felé, ahol ő lakik.
Felfedezésem ugyanis abból áll, hogy az ember kétnemű.
Bármily furcsán hangzik, ezt a tényt nem szegezték még le matematikai
pontossággal. Gyorsan hozzáteszem, hogy nem a `kétnemű emberről` beszélek,
arról a testi és lelki elemzésről, mely kimutatta, hogy mindnyájunkban
vannak férfi és női tulajdonságok. És nem arról beszélek, hogy a
felsőbbrendű állat kétnemű. Mert azt tudtam, hogy a ló kétnemű, eleveneket
szül, és azokat saját emlőiből táplálja. A disznóról és a majomról is
tudtam ezt a dolgot. De hogy az ember éppen úgy kétnemű, mint a ló meg a
disznó, ezt a merész következtetést ma már kénytelen vagyok erélyesen
visszautasítani, miután sem eleveneket nem szültem, sem pedig azokat saját
emlőimből nem tápláltam. Ehhez semmi kedvem sincsen, és a jelek szerint
nem is fogom tenni halálomig: - márpedig én ember vagyok, sőt csakis én
vagyok ember Salamon király szerint.
Itt valami ellentmondás van, vagy Darwin tévedett, vagy Salamon király,
vagy pedig az ember valahogyan másképpen kétnemű. Legalább ahogy ma állnak
a dolgok. Az ember valahogyan úgy kétnemű, hogy nem olvad össze eggyé,
mint az állatfajok, hanem két nemében megtartja egyéni mivoltát.
Ha egyedül vagyok a szobában, akkor ember vagyok. Ha bejön egy nő, akkor
férfi lettem. És annyira vagyok férfi, amennyire nő az, aki bejött a
szobába.
Fogalmazásom tehát így módosul: az ember vagy férfi, vagy nő. Így nézve a
dolgot, ez a két szó, férfi és nő, nem `főnév`, hanem csak `viszonyszó`.
Mert ha egy nő van egyedül a szobában, akkor - hiába kukucskál, a két
aggastyán nem fog egyebet tapasztalni - ő is csak úgy fog viselkedni, mint
én: eszik, vagy ásítozik, vagy tűnődik. Nővé akkor válik, ha férfi jön be
hozzá. De viszont tudni csak úgy tudnak egymásról, ha találkoznak - ha
pedig találkoznak, akkor már nemük van. A gyakorlatban az `ember` szó
válik viszonylagossá.
Végső formája tehát felfedezésemnek: ember nincsen, csak férfi és nő van.
A tapasztalat igazolja elvont elmélkedésem. Járván a világot, embert még
nem láttam soha, a szó eszmei értelmében, amit láttam, az vagy férfi volt,
vagy nő.
És minél férfibb a férfi és minél nőbb a nő, annál emberebbnek nevezzük.
Annál emberebbnek, tökéletesebbnek, annál kiválasztottabbnak. A magyar
nyelvnek egy különleges finomságára hívom fel a figyelmét (nyelvünk tele
van ilyen mély és jelképesen lényegbe világító szavakkal, aminthogy
árnyalati megkülönböztetésben is gazdagabb a nyugati nyelveknél - így
például a `love` főnévre is két szavunk van, aszerint, hogy általános
emberi, vagy a nemek közötti vonzalmat jelenti). Mi a `nobilitás` fogalmát
a `nemes`, az `ignobilisét` a `nemtelen` szóval fejezzük ki: betű szerinti
értelmezésében `nemmel felruházottat és nemileg közömböset` jelent ez a
két szó: - az emberi nemesség, előkelőség mértéke tehát az, hogy mennyire
férfi, vagy mennyire nő az ember.
És ha már az etimológiánál tartunk, ne feledkezzünk meg róla, hogy a
kultúra tetején élő nyugati népek nyelvében a `homo` és `vir` `fogalmak
nevét gyakran használjuk közös jelölésre - hogy a `man` és a `l'homme` szó
közhasználatban `homó`-t meg `vir`-t is jelent az angolban és a franciában
(mi a homót és a virt - a házasság kivételével - minden esetben két szóval
jelöljük).
Ez a nyelvi szűkkeblűség mélyebben szánt a nemi kérdés lényegébe, mintsem
hinnők - számomra e pillanatban világító ujjal mutat rá a bűn forrására,
ahonnan minden bűnhődés származott.
Hatezer éve valami különös makacssággal, aminek okát a pszichológia
fejlődéstörténet van hivatva kutatni, ember alatt öntudatlanul mindig
férfit értett a filozófia, irodalom és művészet, még a szociológia is. A
gondolkodás törvényeit, az emberi becsület zsinórmértékét, az
emberméltóság jogait, kötelességeit olyan módon fogalmazták meg, mintha
gyakorlati alkalmazásban mindezeknek az ideáloknak csak a férfiember
életében kellene érvényesülni, igazolódni. A becsület, jog és kötelesség,
emberi ideáljai, mikor példaképet kerestek rá, mikor követendő elvnek
állították elénk: az embert, akire vonatkoztak, éppen úgy férfi mivoltában
képzeltették el, mint ahogy az Istent, egészen természetes módon férfinak
képzelte el fogalmának első megalkotója, egyszerűen azért, mert az illető
véletlenül férfi volt és szórakozottságában, éppen egyedül lévén abban a
percben, megfeledkezett arról, hogy nő is van a világon.
Az első ilyen szórakozott férfit aztán követte a többi - egy bolond százat
csinál - és a szórakozottság éppen olyan ragadós, mint az ásítás. Ezek
összeálltak, vita közben még jobban megfeledkeztek a nőkről, derűre,
borúra gyártani kezdték a szemléletnek és akaratnak produktumait, a
Megismerés megállapításait és az Erkölcs törvényeit. És minden
megállapításnak férfiszaga lett, és minden törvénynek férfialakja, amibe
nem is lehetett belegyömöszölni a nőket. A nők mással voltak elfoglalva,
és a törvénygyártás vígan folyt tovább. Persze hamarosan kiderült, hogy az
egész alkotmány nem ér semmit: az első primitív törvények és
megállapítások nem voltak alkalmazhatók. Az embernek bátornak kell lenni,
mondta a Törvény - de kiderült, hogy a nőnek például nem kell, sokszor nem
is szabad bátornak lenni. Az embernek erősnek és izmosnak kell lenni,
mondta a Törvény - és kiderült, hogy a nőknek például gyöngének kell
lenni. Az ember verejtékkel keresi kenyerét, mondta a Törvény -, és
kiderült, hogy a nők például nem keresik verejtékkel a kenyerüket. Az
ember vérengző állat, mondta a Törvény, és kiderült, hogy a nők például
nem vérengzőek. Az ember a természet titkait kutatja, mondta a Törvény, és
kiderült, hogy a nők például nem kutatják a természet titkait. Szét
kellett volna rombolni az egész hibás lexikont, ehelyett a régi tévedés
megmentésére konstruáltak egy újabb tévedést. Miután a nőre nem lehetett
alkalmazni a férfinak, mint embernek önmagáról szóló megállapításait,
ehelyett kilökték a nőt, az önmagát önmagán keresztül megismerő
intellektus belső világából, és kicsukták a külső világba, amit érzékeink
tapasztalata révén szemléletből ismerünk. Természetrajzi fogalommá
alakították át, a külső természetbe osztották be, mint valami tüneményt,
vagy jelenséget, aminek titkát (a nő rejtély! Rémes! Hát akkor a férfi mi
az istencsudája?) az emberi (alias férfi) elme van hivatva megfejteni. És
hovatovább természetes alapelvévé lett a filozófiának az a hajmeresztő
feltevés, az a fából vaskarika, hogy a kettős ember lényét is a férfi van
hivatva megérteni, önmagán keresztül, belülről - és a nő lényét is a
férfi, természetszemléletén keresztül, kívülről. A végeredmény olvasható
Pirandello úr interjújában: `a nő csak illúzió`. Hát persze, a külső
világ, ha akarom, vemhes, ha akarom, nem vemhes - hiszen akadt más
filozófia, mely szerint csak ember van, világ, az nincs. Furcsa, hogy a
fogalmak permutációjának az a lehetősége, hogy csak világ van, pedig ember
nincsen, még egy metafizikusnak sem jutott az eszébe! Rólam egyszer azt
mondta valaki: magában van valami nőies. Azt feleltem neki ijedtemben:
lehet, hogy az anyámtól örököltem: az anyám ugyanis nő volt. De Pirandello
úr, egy illúzió, egy árnyék gyermeke, embernek képzeli magát, aki nőt
álmodik.
Most már megmondhatom: `Capillária lidércnyomásos álma annak a
felismerésnek nyugtalanító érzéséből született meg, hogy miként felelt a
nő a fajtájából való kiközösítésre, a társadalomban való zsarnoki
önkénnyel: miként bosszulta meg jogosabb és` `egészségesebb és
eredményesebb önzéssel a hóbortos, értelmetlen, beteges férfiönzés, amivel
megtagadta tőle az önmagát férfitársában, a másik énben felismerő én
biztonságos, boldogító érzését`. Nem tehetek róla, tartsanak gyávának és
nemtelennek: én képtelen vagyok abban a tényben, hogy a férfiak
verekszenek, öldösik, tönkreteszik egymást, ziháló testi és értelmi
küzdelemben pusztítják ki magukból az élet örömeinek fölfogására való
lelket ahelyett, hogy ápolnák az élet-étvágyat, a nők pedig önmagukkal,
testi és lelki jóérzésükkel foglalkoznak ezalatt - én képtelen vagyok
ebben az embernemesség, jóság, vitézség, önfeláldozás, értelmi fölény és
erő példaadó jelképet látni. Nem, nem tetszik nekem az egész dolog, valami
alattomosat, valami álszentet, valami piszkos és gyáva megalázottságot
érzek bűzleni a dolog mögött, amit nem tudok kifejezni. A modern divatos
drámák tele vannak a nagylelkű és nemesszívű férj magasztos alakjával, aki
hosszú belső szenvedés után megbocsát a hűtlen asszonynak, miután az
kimondhatatlan szenvedést okozott neki - megbocsát, mert megérti
gyengeségét és szereti őt. Nekem nem tetszenek ezek a drámák, nekem gyanús
az a jóság, ami kizáróan csinos nőknek bocsát meg, véletlenül se kevésbé
csinosaknak, vagy pláne férfiaknak. Nekem gyanús az egész lovagias kor,
amely folyton az ember női becsületét védi, miközben senki sem védi az
ember férfibecsületét. Nekem gyanús a férfiaknak a nő szerelmét prédikáló,
soha a nőknek a férfi szerelmét nem prédikáló, az anyaság eszméjének
magasztos álarca mögé rejtőző rajongás. Valami nyomorúságot érzek mögötte,
ami undorít, mint minden nyomorúság.
Az európai férfi nemi nyomorúságban, nemi elnyomatásban sínylődik: ez az
egész alapja a nő hamis kultuszának. Hiába károg fülembe a
természettudományos romantika, a természettudományos bizottság
hollómadara, hogy ez nem társadalmi jelenség, kortünet, hanem örök
természeti törvény - hogy a férfi szükségképpen alárendelt eszköze a
nőnek, a faj szolgálatában, hogy a nő a központ, ami körül rajzik a világ,
hogy a nő a tengely, a férfi a kerék, hogy a nő a virág és kehely és
gyümölcs, a férfi csak szürke porzó, hogy a nő a csábító, a férfi a
csábított, hogy a nő önmagáért van, a férfi pedig a nőért, hogy a férfi
harcot folytat a nőért egymással, a nő pedig nem folytat harcot a
férfiért, hogy a nő a test, a férfi a lélek, hogy a nő a szépség, a férfi
az erő. Hiába példálódzik a méhkirálynővel és termesznősténnyel és éjjeli
pávaszemmel mindennek bizonyítására ahelyett, hogy legalább a kakassal
példálódzna. Mert az ember nem méh, nem hangya és nem éjjeli pávaszem,
akármit is csinálnak, nem lehet az embert természetrajzi mivoltával
megmagyarázni. Mert minden állat- és növényvilágból vett hasonlattal
szemben áll a tény, hogy az ember úgy, ahogy van, eleven társadalmi
vonatkozásaival meghatározott eleven alakuló valóság. És az ő alakulásában
éppen olyan döntő faktor mindaz, ami származása óta történt vele,
társadalmi élete, öntudata, állati akaratától független emberi akarata,
lelke, vágya, terve, öröme és bánata, mint az adottságok, amiket
állatszármazásával örökölt. A természetrajz kedvenc képe az a bizonyos
petesejt, amiben minden adva van, a fajta egész élete kicsinyben haláláig.
Nos, abban a petesejtben, melyből fajtánk származik, mégsem volt adva
minden - utóbb magunk is szereztünk hozzá valamit. És ha ez nem méltó
állati mivoltunk fenségéhez, hát akkor legfeljebb lemondunk erről a
fenségről, és nem vagyunk állatok.
Nem vagyunk állatok, nem vagyunk hímek és nőstények, hanem férfiak vagyunk
és nők. És a mi szerelmünk nem kényszer és végzet, hanem boldog
felismerése annak a boldogságnak, amit nyújtani tudunk egymásnak. És a nő
nemcsak test, és a férfi nemcsak lélek, és a nő nem csábító és a férfi nem
csábított, és nem tengely és kerék, és nem nap és hold, hanem
ikercsillagok, egymás körül keringve csábító és csábított mindkettő. Nincs
szép nem és csúnya nem, egyformán szépek egymás számára, ha szeretik
egymást és önmagukat, és egyformán harcolnak egymásért, ha kell, és ha nem
kell, nem harcolnak. Ha pedig nincsen így, hanem rosszul van és átok és
boldogtalanság és megalázás és megalázottság és elnyomás és zsarnokság, és
nyomorúság van, ennek nem a természet és a végzet az oka, hanem az egyik
fél gyávasága és ostobasága, a másik fél önzése és hatalmával való
visszaélése. Európa rettentő nemi nyomorúságának, nemi boldogtalanságának
nem a női erkölcsök elfajulása az oka, hanem a férfiönérzet öngyilkos
hanyatlása. Egy férfitársamnak mondom ezt, szokatlan és férfiatlan dolog,
mi? - hiszen a férfiak politikáról és tudományról szoktak beszélni
egymással - olyan kicsi és ostoba dolog, mint a boldogság, mellékes
beszédtárgynak számít. Igenis, rajongva imádom a női szépséget, és mégis,
higgye el nekem, ha egy üde és nevető női arc után megfordulok az utcán,
nem az örök Éva, nem az én ellentétem és ellenfelem csábos ereje állított
meg, hanem a csodálkozás és tisztelet, talán irigység is, hogy
embertársam, én-társam, az Isten képére teremtett ember, íme, csakugyan
hasonlítani akar Istenhez: mosolyog és örül, hogy él. Mert járván az
utcán, férfiak jönnek szembe velem, akiknek arcáról se örömet, se istent
nem olvasok le: ködös, veszekedésben és rablásban, nem szívesen végzett,
megalázó munka lázában, kielégítetlen kéjvágyban elborult tekintetük
gyanakodva sandít rám - az arcuk petyhüdt és fáradt és megviselt és
elnyűtt, világháborútól, forradalomtól, gazdasági krízistől. Hja, feleli
Kovács úr, a férfinak nem kell szépnek lenni, elég, ha izmos és erős - Ön
talán beteges hajlamú, hogy szépséget vár a férfiaktól? Én nem, Kovács úr,
de a nők, képzelje, a nők ilyen beteges hajlamúak. És ha szépséget nem is
várok, azt elvárom, hogy emberi méltóság tükröződjön az arcukon, márpedig
esküszöm Önnek, hogy ez az emberi, nem férfiúi vagy női, hanem emberi
méltóság mosolygó életörömhöz hasonlít kifejezésben: és ebben a korban
inkább csak gyermekarcon és női arcokon találtam meg, ott látható bizony,
sajnos, bizony inkább csak ott - az üde és egészséges nő arca, amit a
savanyú természettudós csak nemi mágnesnek, a nemiség cégérének tud látni:
bennem azt a gyanút kelti, hogy inkább hasonlít az Isten képére teremtett
emberarchoz, mint például az Ön mély gondolatokat és nagyszerű
eredményeket tükröző képe, Kovács úr - talán nem is a nemi vonzódás húz
feléje, hanem az a vonzódás, amivel az egészség és öröm felé húzódik a
betegség és boldogtalanság, függetlenül a nemektől. Gyanúmat megerősíti az
a tény, Kovács úr, hogy a szép és egészséges nők egymásnak is jobban
tetszenek, mint ahogy ön tetszik nekik - polgári társadalmunknak
Európa-szerte azt a feltűnő jelenségét, a nők mértéktelen barátkozását,
egymás iránti érdeklődését, egymás majmolását divatban és szokásban, a
barátnői kultuszt nem szabadna a fölényes felsőbbrendű férfi
kézlegyintésével vagy a szimatoló aggastyán alattomos, kéjenc
hunyorgatásával nézni - szégyellni kellene magunkat, Kovács úr, amiért a
nők nem velünk barátkoznak, hanem egymással.
De hogy lehet az, hogy a század asszonyembere boldogabb, mint a század
férfiembere?
Egyszerűen úgy, hogy okos önzése legyőzte a férfi ostoba önzését.
Kitagadva a fajtából, hozzánk hasonló énjük tagadása folytán,
"élvezetcikké" magasztosítva és a "szerelem központjává" aljasítva, nem a
ránézve hátrányos, hanem a ránézve előnyös konzekvenciáját vonta le ennek
a félreértésnek. Ha élvezeti cikk vagyok, legyek élvezeti cikk - mondta
magában a nő -, és óvakodott elárulni az egyszerű igazságot, amit Opula,
az oihák királynője e kérdés formájában vet fel: hogy lehet élvezeti cikk,
ami maga is élvez? De akkor meg fogjátok fizetni ezt az élvezetet.
Fiziológiai berendezése a nőnek erre a szerződésre kedvező előnyöket
biztosított. És a férfi végtelen önzésében nem vette észre a két főbenjáró
élvezeti cikk, nő és rostélyos közti lényeges különbséget: hogy a
rostélyos nem harap vissza, ha beleharapok, de a nő visszaharap. És
természettudományos képektől, bikaharctól, méhkirálynőtől, rózsaszáltól
elvakítva, hajlandó volt ugyanúgy fizetni a szerelemért, mint a betevő
falatért, vagyis, kereslet és kínálat örök törvénye szerint, mindig
pontosan annyit, amennyire neki szüksége volt rá. Ha nem nagyon kellett,
kevéssel, ha mindenáron kellett, az életével. Hajlandó volt belemenni abba
a képtelenségbe és ostobaságba, hogy a nő szerelmének más ára és jutalma
is lehet, mint a férfiszerelem - maga a férfi kap valami egyebet a nőtől,
mint amit a nő kap a férfitól: - és megjelent az élet színpadán az
Önérzetes Nő, ez a nemi szélhámos, akit ünnepeltek és csodálnak
ugyanakkor, amikor a nemével szélhámoskodó férfiak lenézték, és
megvetették és kiközösítették. A valódi nő pedig, akinek éppen úgy kell a
férfi, mint a férfinak a nő saját érdekében, bölcsen hallgatott:
eljátszotta a szerepeket, amiket a két aggastyán kiosztott neki, a
csokoládéangyalt és a zupás őrmestert, a zsokét - az angyalt, az ördögöt
is, a Föld Szellemét, az Eredendő Rosszat. Utóbbit nem szívesen - végre is
nem kellemes, ha az embert folyton szidják, miközben vágynak rá;
szerencséjére erőt adott a nőnek ehhez a szerephez az a kárpótlás, hogy
míg férje sátánnak és vérszívó vámpírnak tisztelgette őt, a kisfia, akivel
szerződés nélkül is megértették egymást, édesanyámnak nevezte. És tűnődve,
csodálkozva nézte, hogy bolondul a férfi, hogy rontja tulajdon esélyeit,
hogy dobálja le magáról a csábítás minden eszközét, hogy ruházza fel a nőt
vele - egy nő bírásáért hogy vész össze egy férfi az egész világgal, míg
egy férfi meghódítására, hogy fog össze a nő mindenkivel a világon. És
cserébe a békéért és nyugalomért, amihez hozzájutott, és amiben ráér
fejlődni az önnön testének örülő, önnön testét szépítő és boldogító lélek,
szívesen elviselte a férfi megvetését, a férfivádat, hogy önző és
kicsinyes, és csak az élet apró örömeivel foglalkozik, csupa olyan
dologgal, amivel a férfi is szeretne foglalkozni, ha ráérne.
Kedves H. G. Wells, már nem sokáig feszítem próbára az Ön türelmét. Az ön
"History of the World"-jának tudós alapgondolata, hogy az emberi fajta
gyermekéveit éli még - csecsemő, sőt embrióforma korunk furcsa, már
fölösleges, visszahajló mozdulatai még világosan felismerhetők
szokásaiban, ösztöneiben -, ez a gondolat, ez a sejtelem sokszor
vigasztalt meg engem is, múló bajnak mutatva a rosszat, amit a
pesszimizmus örök végzetnek, halhatatlan sorsnak nevez. Hogy a véráldozat,
a Totem és Tabu szokása ma is virágzik még százféle alakban, ez nem
okvetlenül azt jelenti, hogy ezek örök és változhatatlan dolgok,
tartozékai az ember konstrukciójának jelentheti azt is, hogy nagyon közel
vagyunk még a messzinek hitt forráshoz, amelyből sokféle salakkal és
szeméttel és magzatvízzel keveredve bontakozik ki a Forma, ami aztán
csakugyan maradandó és állandó és jellemző lesz az emberre. Csúszva az
időben, ahogy egyre jobban világosodik a jövő, egyre jobban világosodik a
múlt is - aki messze lát a jövőbe, a múltba is messzebb lát: - a tudat
fénye, ahogy erősödik, előre és hátra veti fényét - ezért emlékszik jobban
a ma embere kőkorszakbeli ősére, mint a római polgár, aki pedig időben
közelebb volt hozzá. A múlt fokozódó feltárása döntő bizonyíték arra, hogy
haladunk a jövő felé, hogy fejlődünk, hogy történik valami, hogy
közeledünk valami messze hegygerinc felé, ahonnan egyszerre pillantjuk
majd meg bölcsőnket és koporsónkat: - ahonnan szemmel és szívvel és ésszel
tájékozódhatunk. Addig egy homályos érzés iránytűje vezet, valami különös
egyensúlyozó ösztön, ami mindig megmondja: ez jó, ez nem jó, ettől jól
fogom érezni magam, ettől rosszul, ez fölfelé, az élet és ébredés felé
mutat, ez lefelé, az álom és halál felé.
Ez az ösztön határozott, harsogó `igen`-nel reagál a szerelem képzetére és
határozott harsogó `nem`-mel a nemi harc divatos jelszavára. Lehet, hogy
aki békét akar, annak háborút kell viselnie - de hogy szerelem és nemi
harc nem azonos fogalmak, azt hiába tagadja az "ősi és örök nemi törvény"
vajákosa. Talán nem is olyan örök ez a törvény, mint amilyen ősi. Se az
örököt, se az ősit nem látjuk tisztán, de valószínű, hogy férfi és nő
alakját azért vette föl az ember, hogy életörömhöz, szerelemhez jusson,
nem azért, mintha más módot nem talált volna a szaporodásra.
Ennyi az, ami a nőkérdésből kettőnkre, férfiakra tartozik: a többi már a
nőknek szól, mert az már férfikérdés.
Annak a fogalmazásnak, hogy az ember vagy férfi, vagy nő, a férfi számára
is van egy nagy előnye és egy nagy hátránya. Hátránya az, hogy a férfinak
engednie kell emberi büszkeségéből - előnye, hogy módot ad neki önmagát
kívülről, a nőszemléleten átismerni meg. Az `emberrel` nem sokat törődik a
nő - a férfiról, magunkról olyan hírt adhat nekünk, olyan képet adhat át a
férfival, mint objektummal foglalkozó női géniusz, amilyent soha nem
fogunk alkothatni magunkról, mint ahogy a nőről nem adott helyes képet
soha nő, csak férfi. De csak akkor, ha egyenrangú felek vagyunk a
szerelemben, ha nem hirdet harcot az egyik fél a másik ellen, a `sacro
egoismo` zászlója alatt. Hanyatló századunkban ezt a harcot látszólagos
sikerrel vívja a férfit nem támogató, hanem kizsákmányoló nő - de el kell
vesztenie, mihelyt a férfi felveszi az odadobott kesztyűt, és felveszi a
harcot a nővel, nem szellemiekben és gazdaságiakban, ahol a nő nem harcol,
hanem a nő saját területén, a csábítás és hazugság művészetében, a nőéhez
hasonló fegyverekkel.
Csak a nemi nyomorúságot nyíltan feltáró forradalom tenné elkerülhetővé
ezt a rút harcot. Ebben a' forradalomban a nőnek kell támogatni a férfit:
a nőknek kell feldobni a masculinizmus, a férfiemancipáció, a férfi
felszabadulásának jelszavát. A mindennapi kenyér forradalma után el kell
következnie a mindennapi boldogság, mindennapi csók forradalmának. A
szerelem rabság, ha egyik fél uralkodik a másikon - és jól jegyezze meg
minden nő: a szerelmet azért dicsőítjük és azért rajongunk érte, mi
férfiak, mert a szabadság felé vezető utat látjuk benne - jól jegyezze meg
minden nő a mi Petőfink halhatatlan igéjét:
Szabadság, szerelem! E kettő kell nekem. Szerelmemért föláldozom Az
életet, Szabadságért föláldozom Szerelmemet.
Két férfifigurát állítok a nők elé, mint ahogy elénk, férfiak elé
állította a Két Aggastyán a Csokoládéangyal és Zupás Őrmester, Manon és
Nóra figuráját: - Petrucchiót és Lohengrint. Melyiket akarjátok? A
meghódításokért értetek, veletek harcoló ravasz és okos legényt, aki ha
kell, álnokabb és őrültebb és kiszámíthatatlanabb és hazugabb tud lenni
nálatok, s hatalmába kerít benneteket, jogosan, mert nem fog úgy
visszaélni hatalmával, mint ti - vagy a fehérpalástos, titokzatos lovagot,
ki önmaga becsületéért harcolt a másik férfival, más jutalmat nem vár,
mint hogy őt jutalomnak tekintsd - de megsértődik és otthagy a faképnél,
ha megsérted kényes férfibüszkeségét.
Mit akartok hát - szerelmet vagy hatalmat?
Ezt kérdem én a század asszonyától - Önt pedig melegen és nagy
tisztelettel köszöntöm, és kérem, adja át üdvözletemet barátainak.
Budapest, 1925. július
Őszinte híve:
Karinthy Frigyes
`Különös örömöm telik benne, hogy ismét nekem jutott a szerencse, Gulliver
hatodik, eddig ismeretlen útinaplóját kiadni, és bemutatni a közönségnek.
Kitűnő elődöm a Gulliver féle kéziratok és hagyatékok felkutatásában és
sajtó alá rendezésében, Swift Jonathan, kétszáz évvel ezelőtt négy teljes
útinaplót hozott nyilvánosságra, Gulliver's Travels címen a Lilliputban,
Brobdingnagban, Laputában és Hahnhnbms-országban szerzett benyomások
anyagából. Ezelőtt mintegy két esztendővel sikerült rábukkannom - sajnos,
csak töredékekben - az ötödik eredeti Gulliver-kézirat egy másolatára,
melyet Utazás Faremidóba címen állítottam össze - a kitűnő utazó barátai
és szelíd, istenfélő eszméinek kedvelői bizonyára emlékeznek még erre a
könyvre, mely, ha a benne foglalt csekély jelentőségű földrajzi és
néprajzi adatokra való tekintettel, nem is mérhető Stanley vagy Nansen,
vagy akár Vámbéry halhatatlan műveihez - megfigyeléseinek jámbor és
becsületes hűsége s ama lángoló hazaszeretet révén, mely az egészet
besugározna, bizonyára odasorozható ama művek közé, melyeket minden
pedagógus nyugodtan ajánlhat az ifjúság okulására, és ismereteinek
fejlesztésére éppen úgy, mint a társadalmi együttérzés istápolására: -
olyan erények ezek, melyek Gulliver minden eddig ismert írásában
fellelhetők. Itt következő útleírását, mely Capilláriáról, azaz a női nem
országáról szól, a benne foglalt tájfestésektől, és bár nem nagy igényű,
de hű és megbízható topográfiai és természetrajzi megfigyelésektől
eltekintve - főként az a meleg és tiszta szeretet tünteti ki s teszi
eléggé nem ajánlható olvasmányává mindazoknak, akik nem hajmeresztő és
tarka fantasztikumot keresnek, hanem őszinteséget és egyszerűséget,
mellyel szerzőnk a családi élet idilli szépségét, a férfi és nő
viszonyának boldog örömeit s mindazokat a bölcsen felállított emberi és
isteni törvényeket dicséri, melyek a fennálló társadalomban lehetővé
teszik, hogy férfi és nő nemes összhangban élhetnek együtt a dicső emberi
fajta fejlődésére és boldogulására.
Karinthy Frigyes `
ELSŐ FEJEZET
`Szerző mentegeti magát, amiért esküje ellenére hatodszor is útra kelt.
Elfogadja a seborvosi állást a "Queen" fedélzetén. - A németek megtámadják
a hajót. - Szerző kétségbeesett helyzetében már-már halálra szánja magát,
és különös körülmények között partra száll Capilláriában. `
Az olvasó bizonyára csodálkozni fog, hogy annyi keserű tapasztalat
ellenére s miután csak a legcsodálatosabb véletleneknek köszönhettem, hogy
imádott hazámat s forrón szeretett családomat viszontláthattam Redriffben
- s hogy esküvéssel tett fogadalmam után, mellyel szeretett nőmnek
megígértem, hogy ezentúl békében és nyugalomban szentelem életemet neki és
leányomnak: mégis, hatodízben is rászántam magam, hogy mint seborvos,
részt vegyek egy nagyon is bizonytalan kimenetelű úti vállalkozásban.
Annál csodálatosabb ez, minthogy forrón szeretett nőm, Faremidóból való
visszatérésem óta, anyai és hitvesi kötelességének tökéletes átérzésével
igyekezett meggyőzni a vállalkozásaimban rejlő sokféle veszélyről, melyek
testem épségét, sőt életemet fenyegetve egyszer s mindenkorra lehetetlenné
tehetnék, hogy családfői hivatásomat, az ő és leánykánk fenntartását
betölthessem.
Imádott nőm mintaszerűen példás hitvesi magatartását nem győzöm eléggé
hangsúlyozni: annak idején igen szép leány volt, akinek sokan udvaroltak,
s szerették volna elvenni s ő, miután számot vetett a lehetőségekkel,
nagylelkűen engem választott, hozzám kötve sorsát, s nekem ajándékozva azt
az örömet, amit szerelme nyújtott, neki is, meg nekem is. Azóta soha egy
pillanatra sem szűnt meg az erényes és magasröptű hitvesnek ama
kiválóságát gyakorolni, ami a házasélet legszentebb feladata: hogy engem
férji hivatásomnak minden erőmmel való betöltésére buzdítson. Egész életét
a jó feleség ama legfőbb kötelességének szentelte, hogy engem szüntelen és
állandóan figyelmeztessen és nógasson arra, ami az igazi férfi legszebb
ékessége: a feleség s család iránt táplált mindent feláldozó önzetlenség.
E hivatásának és kötelességének minden más szempontot, minden léha örömet
alárendelt - önzetlenül és rajongó hittel egyre azon fáradozott csak, hogy
én azzal az önérzettel állhassak embertársaim elé, amit a feleségéért és
családjáért rajongó és nekik mindent odaadó, értük mindenről lemondó férfi
öntudata nyújt.
Hogy engem ilyen eszményi férj és férfi gyanánt tiszteljen és becsüljön
mindenki: ez volt csak velem törődő feleségemnek minden törekvése.
Sokszor, ha hitemet vesztve vagy elbúsulva, vagy elfáradva a nehéz
munkától, amivel családomat fenntartottam: léha szórakozásban akartam
feledést keresni - az ő erős és önzetlen akarata mentett meg attól, hogy
valamikor úgy beszéljenek rólam unokáim, mint könnyelmű és gonosz
emberről, aki még a családjával sem törődött. Ilyenkor nem kímélt
fáradságot, hogy visszaadja önbecsülésemet. Figyelmeztetett rá, hogy itt
meg itt még lehetne pénzt keresni, ha egy kicsit megerőltetem magam.
Elvitt magával kalapot vagy ruhát vásárolni neki, hogy ez ékességekkel
bizonyíthassa barátaim és barátnői előtt, milyen derék és jó férj vagyok.
Szüntelenül serkentett, buzdított a jóságra, önzetlenségre,
önfeláldozásra, a legszebb keresztényi tulajdonságokra: s igyekezett nekem
alkalmat adni, hogy e tulajdonságokat vele szemben gyakorolhassam. Reggel
felkeltett, ha henyén és resten még aludni akartam - dolgozni küldött, ha
céltalan merengés ejtett rabul -, egyszóval, mindent megtett, hogy jó
hírnevemet megőrizze.
Lassanként el is érte, hogy kezdtek úgy emlegetni, mint a vidék egy
legtisztességesebb és legmegbízhatóbb polgárát. Mikor a németek forrón
szeretett hazámat, mely ártatlanságában nem is lévén elkészülve az emberi
gonoszságra, s éppen azon fáradozott, hogy Görögországot bekebelezze és
Transvaal királyát száműzve, néhány német gyarmatot magáévá tegyen -
megtámadták: a jogtalan cselekedet feletti felháborodás minden becsületes
férfit fegyverbe szólított, közöttük magamat is. A lángoló jelszó, hogy
meg kell védeni gyönge nőinket és gyermekeinket, könnyeket csalt ki
imádott nőm szemeiből - mint a hazáért mindent feláldozó rajongó honleány
pillanatig se habozott, hogy ha kell, akár életemet is feláldozza ezért a
célért. Ő maga buzdított, hogy csak vonuljak be minél hamarabb.
Eleinte Liverpoolban teljesítettem helyi szolgálatot. Életem ebben az
időben igen nehéz volt, míg erőim egyrészt erősen igénybe vette az a
munka, amit ingyen és önzetlenül ajánlottam fel bajtársaimnak, kik a szent
cél érdekében, hogy védtelen nőinket megvédelmezzük a barbároktól,
egyesültek - másrészt, e külön munka mellett egyre nagyobb gondot okozott,
hogy feleségemet és leánykámat eltarthassam. Főként az a félelem tartott
vissza, hogy azonnal a dicsőség mezejére siessek, hogy imádott nőmnek
abból a csekély és elégtelen segélyből kellett volna megélnie, amit a
hadbavonultak hozzátartozóinak biztosít az állam.
Imádott feleségem, akit büszkeségemnek ez a sérelme érthetően lehangolt,
végre olyan megoldást talált, mely férji önérzetemnek teljesen megfelelt,
s ismét visszaadta már-már megrendült nyugalmamat. Rávett, hogy életemet
egy ebben az időben alakult társulatnál biztosítsam - a biztosítás,
tekintettel katonai mivoltomra, kissé nehezen ment, s igen magas évi
befizetéssel vált csak lehetségessé.
Ez évi összegnek előteremtése annyira kifárasztott, hogy 19...-ban önként
jelentkeztem harctéri beosztásra.
Mint seborvost a "Queen" kereskedelmi hajóra rendeltek ki, melynek az volt
a hivatása, hogy katonai fedezettel fenntartsa a közlekedést azokon a
veszélyeztetett vonalakon, melyek a német tengeralattjárók zónáján
keresztül kötötték össze Anglia és Amerika kereskedelmét.
19.. június 26-án délelőtt búcsút vettem hát imádott nőmtől, aki keserves
sírásra fakadt, de azután erőt véve magán, figyelmeztetett kötelességemre,
mint ahogy a derék katona feleségéhez illik.
Aznap délután kicsiny málhámmal és felszerelésemmel behajóztam, és
átvettem a parancsnoktól a teendőimre vonatkozó utasításokat. Hajónk jó
széllel futott ki a kikötőből és néhány nap múlva rakományának egy részét
letéve G... írországi városban, július 3-án a nyit tenger felé fordult.
Egy ideig zavartalanul folytattuk utunkat. Július 6-án a szélesség 13" 27
1 és a hosszúság 49" 22' és 36" alatt voltunk. Ezen a napon, restelkedve
vallom be, valami érthetetlen és léha jókedv uralkodott rajtam, mely élénk
ellentétben volt szeretett hazámnak szomorú helyzetével, s az olvasó csak
úgy bocsáthat meg nekem, ha bevallom, hogy előzőleg némi szesztartalmú
italokat élveztem. De jó kedvem volt és - csak azért vallom ezt be, mert
elhatároztam, hogy mindent úgy mondok el, ahogy történt, nem szépítve és
nem színezve az eseményeket oly utazók módjára, akik csak külső hatásra
törekszenek - bevallom, még daloltam is. E napon délután szikratáviratot
kaptam feleségemtől, melyben értesít, hogy jól érzi magát, fogfájása
elmúlt már, pár kesztyűt vett magának igen jutányos áron, s így nem kell
tartanom semmi bajtól, feltéve, hogy én is elintéztem minden dolgomat.
Mintha villám sújtott volna le, olyan rémület és kétségbeesés fogott el a
távirat elolvasása után. Eszembe jutott ugyanis, hogy elfelejtettem
befizetni múlt héten legutóbb esedékes részletét annak az
életbiztosításnak, mely halálom esetén imádott feleségemnek húszezer font
sterlinget juttatott volna - hogy ezt a részletet legföljebb egy hét múlva
juttathatom el a társulatnak s így, ha közben halálos szerencsétlenség ér,
az eddigi befizetések kárba vesznek s nőm egy pennyt se kap. Nagyon
kevéssé mégis megvigasztalt az a meggondolás, hogy ez esetben viszont az
említett összeg megmarad a biztosító társulatnak, amely állami intézet
volt, annak az imádott államnak birtoka és tulajdona, melyért életemet és
véremet szívesen áldozom vala, hogy gyenge és védtelen nőit és árváit
megvédelmezzem.
Ily kétségek és félelmek között hánykódva ébredtem a július 10-i napra,
mely örökké emlékezetes marad számomra. E nap estéjén rettenetes kiáltozás
csalt fel a fedélzetre. Riadtan futkosott a legénység, a parancsnok
fejvesztetten kiáltozott. Csakhamar megtudtam, hogy hajónkat német
tengeralattjáró torpedója érte, mégpedig egészen váratlanul, mert e
vizeken - az Óceán egyik legmélyebb pontja fölött lebegtünk éppen - nem
lehetett számítani támadásra.
Nekem azonnal eszembe jutott az elmulasztott biztosítás, lelki szemeim
előtt megjelent imádott nőm szemrehányó tekintete s fájdalmamban hangos
kiáltozásban törtem ki. A hajó azonnal süllyedni kezdett s annyi időnk
volt csak, hogy huszadmagammal egy mentőcsónakba ugorhattam. Néhány perc
múlva a büszke
"Queen" rakományostul, mindenestül eltűnt a felvert hullámok között.
Számítottam rá, hogy csónakunkat felveszi valamelyik cirkáló, sajnos, a
balszerencse démonának úgy tetszett, hogy szenvedéseim serlegét
megtetézze: három óra múlva irtózatos dörej röpített a levegőbe, csónakunk
egy elszabadult aknára futott, és darabokra tört. Visszazuhanva a vízbe,
darabig úszással próbáltam megmenteni életemet, keservesen átkozva a
pillanatot, mely annyi szomorú tapasztalat után hatodszor is kitaszított
az ismeretlenbe.
Egyszerre örvénybe kerültem, erőm elhagyott. Még egyszer fölvetettem
szemem, hogy búcsút vegyek az ég napfényes felhőitől, melyek oly békésen
úsztak a magasban - aztán széttártam karjaim, s csendesen átadtam fáradt
testemet a mélységnek. Néhány pillanatig ringatózva és csendesen forogva
süllyedtem lefelé ez áttetsző zöld nedűben - emlékszem még, hogy egészen
naiv és fájdalmas csodálkozással pillantottam meg egy lapos és vörös
halnak komikusan tátogó száját, amint orromhoz ütődött, s riadtan hőkölt
vissza. Én is kinyitottam számat, hogy a halált befogadjam, sőt - furcsa,
de így volt - néhány ütemes és szabályos tátogást is végeztem, mintha az
utolsó pillanatban el akartam volna tanulni a halaktól, hogy a víz alatt
élni és lélegzeni tudnak.
Ezután nyilván elvesztettem eszméletemet, és nem tudom, percekig vagy
órákig tartott-e ez az állapot, mely tökéletesen hasonlított a halálhoz.
Magamhoz térve langyos és lágy közegben éreztem magamat, s felismerve,
hogy élek, azt gondoltam, hogy talán kihalásztak és valamely hajó
fedélzetén vagyok. Azonban kinyitva szemem, legnagyobb meglepetésemre
magam fölött sűrű, zöld vizek roppant tömegét láttam lebegni, melyben soha
nem látott halak, kígyók és gyíkok suhantak - s karomat felemelve, éreztem
az elem ellenállását. Egyben fülem körül különös búgás és tompaság zavart:
odanyúltam és fülem helyén kerek, mintegy tenyér nagyságú dobozt vagy
korongot éreztem, szorosan odatapadva halántékomra, mint valami kagylót.
Másik fülemen is ugyanolyan készülék. Álmélkodva vettem észre, hogy
szájammal szabályos lélegző mozgásokat végzek.
Nyögve ülő helyzetbe emelkedtem. Ekkor suhogás támadt mellettem, s
odatekintve, az elmosódó közeg halvány és lágy hátteréből s mintegy
összefolyva a láthatárral, melyet szakadozott hegyláncok kerítettek körül,
csodálatos szépségű női fejet pillantottam meg, amint álmélkodva és
idegenül mered rám.
MÁSODIK FEJEZET
`Szerző megérti, hogy csodálatos módon é1ő állapotban maradt a tenger
fenekén. - Megindul, hogy tájékozódjék. - Különös épületek. - Sajátságos
növények. - Egy ismeretlen állatfajta. - A bennszülöttek elfogják a
szerzőt.`
A látomás - mert kábult aggyal és lázas szemekkel nem tarthattam másnak -
csak néhány pillanatig tartott, aztán a kékeszöldes villódzó háttérben,
mint valami ködfátyolkép, lassan elmosódott és eltűnt.
Fölálltam és rémült csodálkozással tapogattam meg tagjaimat, kétségkívül
megállapítottam, hogy élek és érzékelek, bár a rendkívüli körülményekhez
képest nem oly mértékben és módon, ahogy ezt a szót szárazföldi vidékek
felszínén értelmezik. Körülöttem és fölöttem áttetsző víztömegek
végtelensége zúgott - de lábam szilárd talajon állt, mely közeli
láthatáromba veszett. Ezt a talajt sajátos növények borították: a közelben
furcsán fénylő tócsa vagy tavacska terült el, távolabb enyhe emelkedés,
bizonytalan körvonalakkal. Hogy mindez honnan nyeri a világosságot, azt
még nem tudtam: egyébként azonban meg kellett értenem, hogy bármilyen
lehetetlennek látszik, a tenger felszíne alatt vagyok, igen mélyen,
valószínűleg a fenekén és élek. Ezt megértve, pillanatig rettentő rémület
lett úrrá rajtam, s azt hittem, hogy most mindjárt meghalok, hogy
pillanatnyi ébredésem a haldokló utolsó erőfeszítése csak, melyben
kegyetlen sorsom még egyszer meg akarja mutatni önnön koporsómat és
vesztőhelyemet. Nőmre és gyermekemre gondolva, kétségbeesetten kaptam
fejemhez, és ekkor újból éreztem két halántékomon a különös, kagylószerű
tárgyakat, szorosan füleimre tapadva. Ugyanabban a pillanatban rájöttem,
hogy életben maradásom szoros összefüggésben van e két kagylóval. Semmi
kétség: tüdőm szabályszerű mozgásokkal emelte mellkasomat, s hogy benne az
oxigénnek és hidrogénnek ama sajátos keveréke dolgozik, mely minden
szerves életnek alapfeltétele, azt vérem pezsgése és szívem dobogása
árulta el. Jó egy percig tartott, míg rájöttem, hogy ezek az elemek nem
szájamon és orromon keresztül hatolnak tüdőmbe, mint ahogy szoktak, hanem
fülemen át, mégpedig nyilván a rájuk tapadó kagyló vagy szerkezet
segítségével.
Átvillant rajtam azonnal, amit az iskolában tanultam, hogy a víz alatt élő
állatok, éppen úgy oxigént lélegzenek be, mint mi, s tüdejük is van:
csakhogy az oxigént egy megfelelő szerv, a `kopoltyú` választja ki a
vízből. Nyilvánvaló tehát, hogy érthetetlen módon ilyen kopoltyúnak
megfelelő szerkezettel látott el valaki vagy valami, míg eszméletlenül
feküdtem - műkopoltyúval, mint ahogy vannak műlábak és műkezek, sőt
mikrofonos műfülek is. Világosan éreztem, hogy nem lehet másról szó, s
emlékszem, még ilyenfélét is gondoltam: elég különös, hogy a diadalmas
emberi szellem, mely a fotografálógéppel tökéletesebb szemet, a telefonnal
tökéletesebb fület szerkesztett, s a légcsavarral felhők közé emelte fel a
nehéz emberi testet, példát látván a madarakban: eddig még nem gondolt
arra, hogy a végtelen óceán mélységét is birtokába vegye, a kopoltyúval
való lélegzés tanulsága szerint oly szerkezetet eszelve ki, mely e szerv
működését tökéletesen elvégezve, éppen úgy szabad és korlátlan mozgású
hallá, vagy kétéltűvé varázsolja az embert, mint ahogy a repülőgép madárrá
varázsolja.
E pillanatban meg voltam győződve róla, hogy ezúttal olyan országba
kerültem, ahol ezt a kérdést már megoldották. Kalandos hajlamom s az
utazó-ösztön, mely annyi balvégzetű szerencsétlenség okozója volt már
életemben (s amelynek elnézését csak azért remélem az olvasótól, mert
hiszen mégis e nyugtalan ösztön tette lehetővé, hogy az útleírások
történetét néhány szerény és igénytelen adattal gazdagítottam) felébredt:
második gondolatom már az volt, hogy meg kell tudnom, milyenek azok a
bennszülöttek, akik ezt az országot lakják. Fel kellett tennem, hogy magas
fejlettségű lények, kik a matematikában és a vele kapcsolatos műszaki
tudományokban talán még messzebbre jutottak, mint a szárazföldön ismert
országok lakói - legalább a műkopoltyú felfedezése erre engedett
következtetni.
Úgy érveltem magamban, hogy a bennszülöttek nem is lehetnek messze: ahhoz,
hogy még megfulladásom előtt, idejében felszerelték rám a kopoltyúkat,
kevés időt vehettek igénybe - s azóta legfeljebb fél óra telhetett csak
el. Hogy szemem a rejtelmes világossághoz kissé hozzászokott, bátrabban
kezdtem mozgolódni. Kezeimmel úszó mozdulatokat végezve, óvatosan
megindultam a fénylő tócsa felé. Szívós indák és füvek csavarodtak
lábamra: minden lépésért küszködnöm kellett. Finom vörös homokot kavartam
fel, melyből bizonytalan körvonalú halfélék rebbentek elő, kígyózó
csápokkal és uszonyokkal. Most már valamivel messzebb láttam magam elé. A
tócsán túl szabályos vonalak rémlettek, fel a magasba, megerősítve
gyanúmat, hogy értelmes lényektől lakott és beépített vidékre kerültem.
Nagy nehezen leértem a partra: fényes felszínű tó vakító tükre terült el
előttem - ekkor hökkentem csak meg a csodára, hogy a tenger fenekén külön,
a környező víztől elhatárolt folyadékot látok, melynek felszínét halkan
borzolja és gyűrűzi valamely ismeretlen erő. Csakhamar megértettem ezt is.
A tükör fölé hajolva, megismertem rémült és sápadt arcomat, a görcsösen
tátogó száj és dagadó orrlikak bizonytalan foltjaival: kétoldalt, a fülek
táján, zöld korongokkal. Lehajoltam és tenyerem a folyadékba merítve
kimertem belőle egy keveset, és szememhez közelítettem. A cseppek ólmosan
ragyogó gömböcskéi sebesen peregtek le ujjaimról. Azonnal felismertem,
hogy `hidrargirum` van a kezemben, közönséges néven higany: e cseppfolyós
fém gyűlt itt össze tócsává, a tenger fenekén.
Áthaladva egy kis földnyelven, és bokáig gázolva a higanyban, egész sereg,
a tengeri állatvilágot leíró tudomány előtt ismeretlen halfélét, algát,
tengeri pókot, rákot, kígyót és sok másfajta hüllőt (részletes leírásukkal
nem akarom untatni az olvasót) figyeltem meg: mindez meggyőzött róla, hogy
olyan mélységben vagyok, ahonnan semmiféle hírt nem hozott még eddig a
tenger fenekét vizsgáló kutatás. A túlsó partra érve, meglepetve álltam
meg: két szikla résén keresztül magas oszlopot vagy tornyot pillantottam
meg, szabályos gyűrűkből egymás fölé építve, egyre keskenyülő épület volt,
befejezetlen teteje mintegy húsz méter magasságban veszett el. A legfelső
körök tetején határozatlan nyüzsgést észleltem: villanásszerű
gyorsasággal, mintha apró, fekete lángok csaptak volna ki.
Abban a reményben, hogy hamarosan megtudok valamit, közeledtem a különös
épülethez. Kiderült, hogy a gyűrűk szélén tenyér nagyságú ablakocskák
vannak kerek, szabályos távolságban. Örömmel fedeztem fel a nyílások két
oldalán bizonyos művészi ornamenteket, jelezve, hogy nemcsak értelmes, de
kulturált lények műveivel állok szemben. Lehajoltam, hogy az egyik
nyíláson bekukkantsak, amikor a nyílás fölötti párkány széléről rémült
rebbenéssel szökkent fel valami, pillanat alatt a következő gyűrűre
kúszott fel, ott megfordult, és pihegve, riadtan, remegve, nézett vissza
rám.
A különös, tudatosnak látszó mozdulat, ahogy visszafordult, annyira
meghökkentett, hogy percekig néztünk farkasszemet, míg magamhoz tudtam
térni. Lerajzolni könnyebb volna azt, amit láttam, mint leírni. Ez a
különös állat - ha az volt - lehetett úgy huszonkét-huszonöt centiméter
hosszúságú vagy magasságú. Hengeres, hosszúkás teste első pillanatban az
angolnáéra emlékeztetett. De rögtön észrevettem, hogy nem hal és nem kígyó
- külön feje van, nyaka és törzse volt és sokféle, bonyolult végtagja. Ami
meglepett és zavarba hozott első pillanatban, az nyilván a fej lehetett:
ennek a fejnek arca volt abban az értelemben, ahogy emberre szoktuk
mondani. Széles és dudoros, kopasz koponya és igen magas homlok alatt két
hunyorgó, lobogó szem, mély árkok keretében - orr helyett két nyílás,
alatta lengedező hosszú szakáll, mely eltakarta a száját. A vastag,
csaknem törzsvastagságú nyakból két igen keskeny kar nyúlt ki apró
kezekkel - hátul még kettő, széles és lapos, mintha szárny akarna lenni,
és mozgás közben csakugyan félszeg, repdeső mozdulatokban vonaglott ez a
két iker-kar. Apró, csápszerű nyúlványok lengedeztek kétoldalt - a láb,
széles és erős, mint két golyó, uszonyokkal, ujjakkal és körmökkel
felszerelve.
Lehetetlen volt megállapítani, hogy melyik végtagját használja
helyváltoztatásra - s hogy vajon hasán kúszik-e, vagy felegyenesedve,
lábán jár, vagy talán, a nyomorék szárnyacskák segítségével lebeg a
vízben. Á1talában mindegyik végtagja úgy hatott, mintha csökevénye lenne
csak valaminek, ami valamikor szerv volt, vagy mint kezdetleges formája
egy most fejlődő testrésznek. Mindene volt, amivel a természetrajz az
egyes csoportokat egymástól megkülönbözteti - lába is, keze is, szárnya
is, uszonya is - haja, szőre, tolla és pikkelye: de mindez nyomorék,
fejletlen állapotban. Mintha a természetnek valami kísérleti modellje
volna, amin kipróbálja a lehetőségeket, vázlatos vonalakban, hogy aztán
más állatokra alkalmazza - mint a műszerüzletek kirakatában látható bábu,
melyen minden van, műkéz, műláb, műkoponya, sérvkötő. Egy személyben
emlős, hal, madár vagy talán inkább féreg - és ami a legfurcsább (ezt
persze csak mint komikus impressziót említem), az egészben valami emberi
is van. Mert bizonyos, hogy megdöbbenésem egyik fő oka az az emberies
tekintet volt, ami a magas homlok alól s a bozontos szakáll fölött rám
meredt.
Forrón szeretett honfitársaimtól bocsánatot kérek, hogy ezt a furcsa
rovart, ha csak pillanatra is, emberhez hasonlítottam - de tudjuk, hogy
éppen a tenger állatvilága szolgál igen gyakran effajta külső, komikus
hasonlóságokkal. Ki ne ismerné az akváriumokban sűrűn látható tengeri
csikó nevű halat, melynek feje a paripáéra emlékeztet? Vagy azt a másik,
lapos félszegúszót, mely kerek szemöldökeivel, lefelé görbülő szájával
mintha valami emberi indulatot, szomorúságot, rémületet fejezne ki?
Ezekre gondoltam, mihelyt meglepetésemből felocsúdtam. Kinyújtottam a
kezem, hogy megérintsem a különös állatot (hányattatásaim közben
hozzászoktam, hogy a kíváncsiság és tudásvágy legyőzze bennem az undort) -
de az éles, horkolásszerű hangot hallatott, és kicsúszott ujjaim között. A
következő pillanatban el is tűnt szemeim elől.
Megkerültem a tornyot, és be-benézegettem a nyílásokon. Gyakran úgy
rémlett, lángoló szemek villannak ki rám a sötétből, és a fordulóknál néha
mintha az előbbihez hasonló férgek ugranának el, amint odaérek. Hármat
vagy négyet határozottan látni véltem az egyik nyílás mögött - de rögtön
eltűntek megint. A furcsa mozgolódásból és nyüzsgésből, ami élénk, bujkáló
tevékenység érzését keltette anélkül, hogy határozottan láthattam volna
valamit, arra kellett következtetnem, hogy az épület belül tele van
ezekkel az élőlényekkel - s hogy most, idegen és különös állat közeledvén
lakóhelyük felé, riadtan visszahúzódtak, és a nyílásokon keresztül
vizsgálnak.
Abban a feltevésben, hogy majd előbújnak megint, ha csak egy kicsit
eltávolodom, otthagytam a tornyot, és egy keskeny ösvényre tértem. Ekkor
más, csodálatos látvány tárult elém, mely tökéletesen elfelejtette velem
ezeket az utálatos kis férgeket.
Az ösvény végén pompás, hatalmas palota emelkedett: kolosszeumszerű, kör
alakú épület, rózsaszín, márványszerű anyagból! Magas, büszke falai
belevesztek a homályba - tetejét már nem is lehetett látni. De amit
láttam, oly káprázatos volt, hogy lábaim gyökeret vertek.
A boltíves, pompás kapuban egy nőalak állott - szép, mint az álom, és mint
a művész rajongása. Hatalmas, szoborszerű alak - két méternél is magasabb.
Öltözékét nem tudtam kivenni innen - de mintha felhők között úszott volna.
Legfeltűnőbb a hajzata volt - aranyszőke folyó, mely puhán ringott és
lebegett körülötte a vízben, s elveszett szinte, mintha sehol se lenne
vége.
Azonnal meglátott engem. Valamit kiáltott befelé aztán leírhatatlanul
kecses mozdulattal megfordult és befutott. Nem tudom, mi történt velem -
arra emlékszem csak, hogy lihegve és fuldokolva értem a kapuig. Egy
széles, kerek csarnokon áthaladtam - aztán gazdag, kőkockás folyosókon.
Eleinte izgalmamban nem vettem észre, hogy valami akadályoz a futásban -
sárga, sima, aranyos szálak hurkolódtak kezemre, nyakamra, lábamra.
Egyszerre elvágódtam, és nem tudtam mozdulni többet. Ezer és ezer szál
kötözött össze, sűrűn, mint valami szövedék, gubó vagy háló - szemeim
előtt kereszteződtek a szívós, vékony szálacskák. A dongó érezhet
ilyesmit, mikor ostoba fejét befúrva a pók szövedékén, keresztül akarja
törni, s egyszerre belegabalyodik.
HARMADIK FEJEZET
`A bennszülöttek leírása. - Építkezés Capilláriában. - Szerző
bemutatkozik, és igyekszik megértetni magát. - Az első ebéd
Capilláriában.`
Meglepetésem annál nagyobb volt, hogy az az anyag vagy fonál, ami így
gúzsba kötött, merőben láthatatlan volt, legalább az én szemeimnek, vagy
ebben a közegben. Meg kell jegyeznem, hogy a világítás ebben az országban
teljesen elégséges ahhoz, hogy földi szemeimmel éppen úgy észrevehessem a
legfinomabb részleteket, mintha valami angol ligetben vagy mezőn járnék,
déli napsütésben: központja nincsen ennek az egyenletes fénynek s így az
árnyék Capilláriában ismeretlen fogalom, de sokféle árnyalata van, az
enyhe rózsaszíntől a sötét bordóig, halaványlilától át a szivárvány minden
felhőzetén, rikító sárga és haragos vörös.
Minderről lesz még alkalom szólni. Egyelőre elég annyi, hogy végtelenül
finom és tapinthatatlanul síkos kellett hogy legyen az a szívós kötelék,
amibe belebonyolódtam, mint dongó a hálóba. Ez az állapot percekig
tartott: hanyatt feküdtem, és ámulva láttam fejem fölött karcsú ívekben
feltornyosulni a kupolaszerű csarnokot. Az építkezés, architektúrában,
monumentálisan hatott - szédítő, hatalmas oszlopok, mintha örök időkre
szóló, égbe nyúló paloták számára készültek volna. Az oszlopok hatalmas
tömbökön nyugodtak, rettenetes súlyokra méretezve. Azt kellett volna
hinnem, hogy óriások lakják ezt a vidéket, félelmes géniuszok, ismeretlen
célok félistenei, ha az eddig tapasztaltak nem győznek meg az
ellenkezőről.
Egyébként mindabban, amit láttam, volt valami befejezetlen, valami
félbehagyott, valami töredék-jelleg. A monumentálisan megalapozott
oszlopoknak nem volt feje, a tetőzet sietve és ideiglenesen alkalmazott
deszkákkal volt összeeszkábálva. A legcsodálatosabb ellentét azonban e
palota építkezése és berendezése között tátongott. A nehéz márványfalakat
gyermekesen naiv csecsebecsék, csipkék, rajzocskák borították, -
játékszerű, furcsa kis bútorok, törékeny, ismeretlen célú állványok, tele
egzotikus gyümölcsökkel és virágokkal: a papírházakban gügyögő tarka és
kecses és jelentéktelen japán művészetre emlékeztető stílus.
Míg ezen töprengtem, könnyű szellőként csapta meg arcomat a víz. Nehezen
fölemelve fejem, ámulatomban hangot se tudtam adni: most egészen közel,
háromlépésnyire állott tőlem az a tünemény, mely az imént úgy elbódított.
Magas, rendkívül karcsú és mégis telt női alak volt, rózsaszín köpenyben,
lebegő és elfolyó hajában csodálatos színű virágok. Mosolyban fürdő arcán
semmi meglepetés vagy félelem nem volt - szép volt ez az arc,
hihetetlenül, anyagtalanul szép; a kék szemek valószínűtlen, enyhe foltja,
mint két drágakő úszott az áttetsző ajkak fölött: sehol határozott,
szögletes vonal, sehol semmi nyoma a kemény, sárga váznak. Apró, hosszúkás
kezeit állához emelve, nyugodtan és mosolyogva nézett rám. Valami
köszönésfélét dadogtam, előbbi magatartását tekintve, főúri hölgynek
néztem, s nem tudván, asszony-e vagy leány, tapintatosan myladynek
neveztem.
Tágra meresztette szemeit, aztán hirtelen felkacagott. Egyben gyors és
heves mozdulattal megrázta a fejét, suhogó hullámzás pezsdült meg
körülöttem a lila fényű vízben s abban a pillanatban éreztem, hogy
kötelékeim meglazulnak. ülőhelyzetbe emelkedtem, majd, hogy a szép látomás
még egyszer megrázta fürtjeit, talpra álltam.
Most szemtől szemben állottunk. Meghajtottam fejem, s ebben a helyzetben,
a különös alkalomhoz és érthető zavaromhoz képest elég folyékonyan néhány
mondatot ejtettem angol nyelven, abban a feltevésben, hogy ismeretlen
tartomány vendége lévén, már most hangsúlyoznom kell szeretett hazám
igényét az általam felfedezett országra, mint angol gyarmatra.
Elmondottam, hogy Gulliver seborvos vagyok, hogy tanulmányaimat a legjobb
angol egyetemeken végeztem, s hogy tagja vagyok az Angol Seborvosok
Egyesületének. Röviden kitértem azokra a szerény érdemekre, amelyekkel
mint útleíró imádott hazánk irodalmát gazdagítottam s nem felejtkeztem meg
a pályadíjról sem, mellyel a nyákhártyák szerepe az emberiség szellemi
fejlődésének történetében című tanulmányomat jutalmazta legutóbb a
National Academy. Végre közöltem, hogy nőm és gyermekem Redriff jobb
társaságának kedvelt és dédelgetett tagjai, s hogy mint katona szerencsém
lehetett a legelsők között lehetni, akik Németország elfoglalásáért folyó,
ránk kényszerített védelmi háború hadseregében fegyverbe öltöztek.
Rövid bemutatkozásom után felemelve arcomat, meglepetve láttam, hogy az
előbb említett hölgyhöz hasonló bennszülöttek közül már vagy tizenketten
állanak körülöttem: oly nesztelenül s könnyen suhantak oda, hogy észre se
vettem. Meglehetősen hasonlítottak egymáshoz, s ha azt mondom, hogy egyik
szebb volt, mint a másik, csak a szokásos népies szólásmóddal élek - e
percben alig tudtam különbséget tenni. Már-már azon voltam, hogy a nagyobb
társaságra való tekintettel újból belefogok mondókámba, midőn a hozzám
legközelebb álló hölgynek egy mozdulata a legnagyobb álmélkodás
döbbenetével forrasztotta ajkamra a szót. Mosolyogva és lágyan, mint mikor
egy madár kétfelé csapja fehér szárnyait, ez a hölgy váratlanul széttárta
habos köpenyét - s a következő pillanatban mezítelenül állott előttem.
Angol ismerőseimre való tekintettel hangsúlyozom, hogy meglepetésemben
szerepet játszott természetesen az a köteles szemérem- és tisztességérzet,
mely, mint családapát és férjet megillet - de be kell vallanom, hogy nem
kisebb mértékben ejtett ámulatba az, amit láttam. Ennek a hölgynek - s
mint kiderült, mindazokénak, akik körülöttem állottak - a teste, míg
egyrészt formáiban magában foglalta mindazt a szépséget és elfinomodott
kecsességet, amire szárazföldi nő valaha büszke lehetett - másrészt
anyagának sajátos természetével messze felülmúlt mindent, amit mi élő és
szerves test finomságáról valaha elképzelhettünk. A tengeri állatvilággal
foglalkozó tudomány felsorol néhány igen ritka halfajtát, melyre
véletlenül bukkant rá a tudomány - a vízben ugyanis nem láthatók, lévén a
testük átlátszó, mint a tenger vize. Nos tehát, e hölgyek teste, amellett,
hogy a finom és hajlékony idomaikra feszülő selyembőr tisztán kivehető és
érzékelhető: a tejüvegnek vagy inkább a legnemesebb tejopálnak áttetsző
ragyogásában láttatja vagy inkább sejteti a belső szerveket.
Határozottan emlékszem, hogy már az első pillanatban észrevettem, hogy az
előttem álló meztelen nő mögött egy másik áll - a testén keresztül vettem
észre, mint homályos derengést. És látható volt testén belül a csontváz,
de nem a megszokott durva hálózat, ahogy klinikák üvegablaka mögött látod:
- mintha vékony, világossárga és hajlékony üvegből lennének ezek a
csontok, finomak és kecsesek, mint az apró halacskák gerince. És látható a
két tüdő, két lágy kék folt és látható a szív, középen egy rózsaszín folt.
S amellett az egész, úgy, ahogy van, áttetsző, fehér alabástrom, belül az
erek csendes lüktetésével, a rózsaszínű vér áramlik, és piheg keringve, a
szív ritmikusan lüktet, s mindez együttvéve tökélye mindennek, ami
finomság, gyengédség, hajlékonyság - mint egy megelevenedett fehér
ködgomoly, mely minden pillanatban szertefoszlani készül.
Annyira el voltam kábulva, hogy talán órákig álltam volna így
mozdulatlanul és elmerülve a látvány szépségében, ha a hölgyek váratlan
közeledése magamhoz nem térít. Be kell vallanom, azt vártam, hogy
szokatlan külsőm - mert hiszen bizonyos, hogy szárazföldi ember nem járt
még közöttük - félelmet vagy meglepetést vált ki e gyengéd lényekből, s
hogy ha megszólalnék, akár szavakban, akár jelekkel, ámuló
kíváncsiságuknak adnak kifejezést s elhalmoznak kérdésekkel, hogy honnan
jöttem, mely csodálatos országból, és hogy ki vagyok, mint ahogy
megszoktam útjaim folyamán. Minderről azonban szó sem volt. A hölgyeket
ugyan nyilván érdekeltem, de korántsem, mint távoli jövevény vagy
ismeretlen tájak hírnöke. Az a kíváncsiság, amivel felém hajoltak, nem
árult el sem meglepetést, sem csodálkozást. Arcom és alakom nem is
érdekelte őket, a ruháimat nézték inkább - egyik felemelte kabátom
szárnyát, és hangos, rikoltásszerű hangot hallatva a másik felé fordult.
Különös rövid kacagás hangzott fel. Aztán még néhány különböző,
artikulálatlan hang. Holi! Holé! Ujjé! És effajta, csak fonetikusan
ábrázolható indulatszó.
Megpróbáltam, hogy megértessem magam: egy és ugyanazt a szót több nyelven
elmondtam, aztán a kitűnő Berlitz módszere szerint magamra mutattam, és
azt mondtam: ember. Eljárásomnak semmi hatása, mikor kinyitottam a szájam,
egy pillanatra elhallgattak, az egyik kíváncsian felágaskodott, és
belenézett a szájamba, már a következő pillanatban, mintha nem is
hallanák, hogy beszélek, megint a ruhámnak estek, rángatták, egyik jobbra,
másik balra, és közben folyton hallatták azokat az apró kiáltásokat - az
egész olyan volt, mintha sokféle, egy ketrecbe zárt madár csicseregne és
csacsogna. Már ekkor megfigyeltem, hogy minden kiáltáshoz másféle
arckifejezésük volt: hol a szemüket hunyták le, hol a szemöldöküket
rántották fel, hol a nyelvükkel nyalták végig szájukat. Egészen el voltam
kábulva, látván, hogy ügyet sem vetnek arra, amit mondok, amikor egyikük
hirtelen fölemelte karomat, és olyan egyszerűen, mintha a világ
legtermészetesebb dolga volna, beleharapott hüvelykujjamba, utána
csámcsogott egy kicsit, mint aki valamit megkóstol.
Az éles fogak csontig hatoltak, értelmetlen jajkiáltás tört ki belőlem.
Abban a pillanatban mind felkapták a fejüket, visszaugrottak, aztán
hangosan felnevettek, és most úgy néztek rám, mint aki végre értelmes
dolgot mondott, s most már tudni lehet, kicsoda. A jajkiáltást többen
ismételték. Az egyik minden további nélkül karon ragadott, és száguldó
iramban, olyan erővel, amit nem tettem volna fel ily gyengéd testben,
hurcolni kezdett magával. A többi hangos fercseléssel és csacsogással
iramodott utánunk.
Tágas folyosókon vonszolt keresztül kísérőm. Csak futtában láttam, hogy a
falak mentén mindenféle furcsa bútor és csecsebecse áll, s hogy a folyosók
gazdagon be vannak rendezve szőnyegekkel, csillárokkal, dísztárgyakkal. De
mekkora volt meglepetésem, mikor egy pillanatra megfordulva, az utánunk
eredő hölgysereg néhány tagját azon kaptam rajta, hogy dudorászva és
szimatolva meg-megállanak egyik-másik bútortárgy előtt, könnyedén letörnek
egy darabot belőle, szájukba veszik és lenyelik. Akkor még nem tudtam,
hogy ebben az országban minden használati tárgy vagy műszer ehető
anyagból, rendesen cukorból vagy csokoládéból készül.
Annak a csarnoknak a közepén, ahová utunk vezetett, óriási ovális asztal
állott, hatalmas üveglappal a tetején. Még mielőtt odaértem, kísérőm
elengedte a karomat, zsibongva és zajongva ugrálták körül az asztalt,
melynek közepén hatalmas fedett tálat pillantottam meg. Megértettem, hogy
ebédre vagy vacsorára van terítve - a hölgyek szinte elfeledkezve rólam,
mohón estek tányérjaiknak. Megvallom, hiúságomat kissé sértette, hogy
ilyen kis szenzációt keltettem - vállat vontam és látván, hogy senki se
szól, tüntetően helyet foglaltam egy üresen maradt teríték előtt.
A legmagasabb hölgy - az, aki idehozott - előrehajolt, és felemelte a tál
tetejét. Bugyogás és zúgás hallatszott - a királynő (így neveztem el
magamban) kézzel nyúlt a tálba, és hurkaszerű, fekete tárgyat emelt ki
belőle. Rémülten láttam, hogy amint egymás után a tányérokra ejtette őket,
a hurkák ugrálva és vonagló rángásokban jelezték, hogy élnek. Mekkora volt
meglepetésem, mikor az én tányéromra dobott darabban egyikét ama különös
kis szörnyeknek ismertem fel, akikkel a palota felé vezető utamon
találkoztam. Undorodva és émelygő gyomorral lopva oldalt pillantottam,
megtudni, mihez kezdjek vele, hogy szégyenben ne maradjak. A mellettem ülő
hölgy bezzeg nem volt zavarban: a tányér mellé helyezett lapos és éles kis
fémtárggyal egyenesen nekiesett a tányérján ugráló és vonagló kis
szörnyetegnek - két ujjal lefogta a fejét és a fémdarabbal egy gyakorlott
és erős nyomást mért rá. A fejből sárgásfehér velő freccsent ki -
szomszédnőm kanálba fogta fel, mohón felhörpintette ezt a sűrű pépet, a
kipréselt és kivégzett állatot pedig minden további nélkül az asztal alá
dobta.
Szokásom, hogy bármilyen vidéken járok, alkalmazkodjam a helyi
szokásokhoz, ha ízlésem és természetem fe1 is lázad ellene. Eszembe
jutott, hogy az osztriga, amit előkelő csemegének tartanak nálunk, nekik
éppoly undorító lehet, mint nekem az, amit ők esznek - hősiesen legyűrtem
tehát ellenszenvemet, s felemelvén a tányérom mellé helyezett tárgyat,
megnyomtam a fejét az én porciómnak is úgy, ahogy szomszédnőmtől láttam. A
velő kifröccsent - a vonagló állat abban a pillanatban halálvergődésében
felszökkent, és másik oldalára fordult. Olyan ijedelem és borzongás fogott
el, hogy azt hittem, elájulok. A kés kiesett kezemből. Lehet, hogy lázas
torzítás túlozta ijesztő víziómat - de ebben a pillanatban a tányérról
megtört szemekkel és kitátott szájjal és ráncolt homlokán halálos
verítékkel egy apró, halvány emberarc meredt vissza arcomba.
NEGYEDIK FEJEZET
`A benntszülöttek közömbössége. - Az ország nyelve. - Oihák. - Néhány szó
a szerző határtalan hazaszeretetéről, valamint a természet ostobaságáról.
- Az oihák bibliája. - A bullokok.`
Csak néhány hónappal utóbb, Capilláriában való tartózkodás első negyedének
vége felé fogtam fel mindannak jelentőségét, ami ezen az első lakomán
annyira megdöbbentett és zavarba hozott. Nem akarom az olvasót untatni
ennek a néhány hónapnak részletes történetével: hogyan szoktam meg,
negyven esztendőm ellenére, a kopoltyúval való lélegzést; hogy ismertem
meg ennek az országnak természeti törvényeit; hogy jöttem rá, sok
félreértés és meglepetés után, annak a csodálatos hatásnak nyitjára, amit
a bennszülöttek tettek rám, hogyan értettem meg sajátos szokásaikat,
hogyan helyezkedtem el közöttük társadalmilag, és hogyan tanultam meg
végre nyelvüket annyira, hogy utóbb a közvetlen érintkezés és
fogalomkicserélés módszerével erősíthettem és toldhattam meg mindazt, amit
addig csak sejteni engedett a megfigyelés.
Haladásomat nagyban megnehezítette az az érthetetlen és szinte hihetetlen
közöny, amivel a bennszülöttek országukban való megjelenésemet fogadták.
Már az első percben valószínű volt, amit később be is bizonyítottam nekik
és magamnak, hogy magamhoz hasonló szárazföldi ember soha még nem járt a
tenger fenekének ebben a tartományában - legalább élő ember nem (ami a
hajótörések áldozatait illeti, ezekről még később megemlékezem). Mindent
tekintetbe véve, megjelenésem közöttük volt olyan ritka alkalom és újság,
mintha, teszem föl, Londonban vagy Párizsban egy napon partra szállana
holmi marsbeli ember - s be kell vallanom, hogy az első napokban sokat
foglalkoztatott a hiú dicsőség tudata, hogy nekem adatott a ritka feladat,
az egész emberi fajt képviselni oly értelmes lények között, akik nememről
mind ez ideig semmit se tudtak. Magamban készültem is rá, hogyan játszom
majd el a nehéz s felelősségteljes diplomáciai szerepet - hogyan
gondoskodom majd, hogy szeretett hazám érdekeit mindig szem előtt tartsam,
hogyan elégítem majd ki módjával és méltósággal mohó kíváncsiságukat s
általában hogy viselem magam, mint az érdeklődés középpontja.
Hamar rá kellett jönnöm, a csalódott önérzet nem minden keserűsége nélkül,
hogy mindeme lelki előkészület kárba vész. A hölgyek semmiféle jellel nem
árulták el, hogy különösebb módon érdekelné őket, ki vagyok, és honnan
jöttem. Miután végigtapogattak, sőt, amint az előző fejezetben már
említettem - egyikük meg is harapott, mintegy megtudni, ehető vagyok-e, s
ha igen, milyen ízű - hamar magamra hagytak és folytatták előttem akkor
érthetetlen, kicsinyes és gyermekes foglalatosságukat. A már szintén
említett különös ebéd után (melyet különben éhesen hagytam ott,
megundorodva a furcsa tápláléktól) megpróbáltam még egyszer, hogy
figyelmüket magamra vonjam. Felálltam, s belátván, hogy nyelvük nem
tartozik egyikéhez sem ama nyelvcsaládoknak, melyeket a mi egyetemeink
ismernek, mindenféle jelekkel és jelképekkel próbáltam elmagyarázni nekik,
hogy távoli országból jövök és legfőbb vágyam, hogy az útleírások
történetét gazdagítandó, megismerjem szokásaikat és államformáikat, egyben
felvilágosítsam őket mindarról, amiről szükségképpen ők nem tudhatnak
semmit.
De már az első szavak után észrevettem, hogy nem is figyelnek rám. Apró,
csicsergő kiáltásaikkal szakítottak félbe - néhányan felugráltak, táncolni
kezdtek, mások cukrocskákat szopogattak -, végre az egész társaság
felkerekedett, s nagy örvényléssel átkerekedtek a szomszédos csarnokba,
magamra hagyva az asztal mellett, zavartan és megszégyenülve.
Akinek felesége van, vagy volt már dolga huzamosabb ideig nőkkel, ismeri
azt a furcsa érzést, mikor az ember értelmesen és logikusan beszélni kezd,
felépít egy gondolatsort s mikor diadalmasan rátérne a konklúzióra, ami
betetőzné az érvek pompás palotáját - őnagysága egyszerre azt mondja,
pardon, azonnal, s kirohan a konyhába, vagy eltűnik egy
fehérnemű-kereskedés ajtaja mögött, hogy aztán, mikor félóra múlva
visszatér s te még ott állasz ugyanazon a helyen, türelmetlenül várva,
mikor fejezheted már be mondókáidat - vidám csacsogásából és egész
viselkedéséből megdöbbenve tapasztalod, hogy fogalma sincs már róla, hogy
te éppen beszéltél valamiről, mikor faképnél hagyott. Eltűnődsz s
restelled emlékeztetni rá, miről volt szó, egyszerre úgy érzed,
tulajdonképpen nem is volt olyan fontos, hiszen ha az lett volna, nem
felejtette volna el oly könnyen.
Amiket tehát az alábbiakban röviden összefoglalok, hogy az olvasónak némi
fogalmat nyújtsak Capillária törvényeiről, azt mind magánszorgalomból
tudtam meg, anélkül, hogy bárki is törődött volna vele, vajon tudom-e már
mindazt, amire szükségem van, vagy bárminő módon igyekezett volna
segítségemre sietni - ők bizony azzal se igen törődtek, hogy ott vagyok-e
vagy sem.
Capillária, vagy a nők országa, ahogy magamban elneveztem, az Óceán
fenekének körülbelül azt a területét foglalja el, mely az Egyesült Államok
és Norvégia között fekszik, átlagban mintegy négyezer méternyi mélységben
a víz felszíne alatt. A meleg áramlatok talaját kiváltképpen alkalmassá
teszik mindenféle állati és növényi tenyészetre-faunájának és kövületeinek
tanulmányozása arra enged következtetni, hogy egyike a föld legrégibb
rétegeinek, ahol már sok-sok ezer év előtt, olyan időben, mikor a
szárazföldek nagy része kietlen és lakatlan, forró pusztaság volt, már
gazdag és változatos formákban tenyészett az őskori állatvilág. Hogy maguk
a bennszülöttek mikor vándoroltak be, vagy mióta laknak itt, arról keveset
tudhattam meg - Capillária lakói, az `oihá`-k, ahogy magukat nevezik, nem
ismerik a történelemtudományt, és a hagyományok ápolásának nem érzik
szükségét. Ami magát a fajtát illeti (nagyon nehezen tudom kifejezni, hogy
megértessem magam), legfőbb sajátsága nem annyira az emberi fajtától való
különbségben rejlik, hanem abban a csodálatos tényben, hogy az oihá-k mind
egyneműek, mégpedig, hogy alkalmam volt meggyőződni róla, nők, vagy ha
jobban tetszik, nőstények. Mégpedig kifejezetten és fokozott mértékben
csak azok; ezt azért kell hangsúlyozni sietve, nehogy a tudósok holmi
egyivarú fajtára gondoljanak, melynek szaporodása az alsóbbrendű állatok
módjára holmi öntermékenyítés vagy spórázás útján történik. Erről, mint
meggyőződtem róla, szó sincsen, az oihá-k szaporodása éppen úgy kétnemű,
mint minden felsőbbrendű emlősállaté, csakhogy...
És e pontnál valamit előre kell bocsátanom, valamit meg kell magyaráznom,
néhány hasonlattal kell élnem, nehogy forrón szeretett honfitársaim és
imádott fajtám büszke férfiai azzal vádoljanak, hogy hamis és útleíróhoz
méltatlan adatok koholásával, vagy valódi megfigyelések elferdítésével;
hibás és felületes értelmezésével olyan jelenségek lehetőségét állítom,
melyek mélyen sértenék a férfibüszkeség nemes kultuszát, s jogos s méltó
önérzetében támadnák meg a világ urát, az alkotó és hódító férfiembert,
kinek korlátlan bátorságát és tökéletességét éppen napjainkban bizonyítja
diadalmasan sok dicső ütközet, ostrom, ragyogó előrenyomulás, halált
megvető vitézség, ragyogó hősi halál. Vajha megértenék, hogy én, a szerény
utazó és seborvos, nem kívánok magamnak méltóbb hivatást, mint hogy vitéz
bajtársaimat, a hős angol katonákat, néhány szerény megfigyelésemmel
mulattassam a pihenés óráiban - s ha hazám szebblelkű honleányai is
szívesen olvassák egyszerű útleírásomat, ezzel már többet értem el, mint
amennyit megérdemeltem. De a valósághoz ragaszkodnom kell, mert sem ékesen
szóló, sem a képzelet ragyogó ajándékával megáldott nem vagyok -
kárpótolnom kell hát az olvasót mindezek hiányáért azzal, hogy szerény
adataim, melyeket bolyongásaim folyamán összegyűjtöttem, ha érdektelenek
is, de legalább megbízhatók és bárki által ellenőrizhetők.
Nos tehát - még egyszer kérem a művelt férfiolvasót, próbálja meg
tudományos tárgyilagossággal elgondolni a természet különös játékait s ne
vegye magára, amit tanít - legyen elnézéssel a természet iránt, mely, mint
tudjuk, nincsen felruházva az értelem és bölcs belátás adományával, ami a
világ urát díszíti - a természet nem végzett egyetemet és neki nincs
doktori diplomája, a természet műveletlen és tanulatlan és a büszke
öntudat és önérzet híjával szűkölködik ő - bocsássuk meg hát neki, hogy
durva és pallérozatlan tréfákat enged meg magának, s ezeket gyakran odáig
viszi, hogy az már egyszerűen tiszteletlenség a nemes férfi és - mondjuk
ki - az angol alkotmány és angol törvények szabványaival szemben, melyeket
úgy látszik, nem is ismer.
Ilyen tréfák például, hogy vannak bizonyos fajták, s főként a tenger
alsóbbrendű élőlényei között, melyeknek nőstényei jóval nagyobbak,
fejlettebbek, mint a hímek, ellentétben minden szokással és illemmel. Van
egy bizonyos tengeri pókfajta, melynek a nősténye hússzor-harmincszor
akkora, mint a hím s ennek következményei gyanánt ez állatok műveletlen és
- mondjuk ki nyíltan - embertelen szokása szerint gyakran, sőt, majdnem
mindig megtörténik, hogy a nőstény, ha szeme elé kerül, egyszerűen bekapja
és lenyeli a hímet, mely ugyancsak igyekszik elrejtőzni előle, ha
fajfenntartás szükséglete rákényszeríti, hogy párját felkeresse. Ugyanazt
figyelték meg egy másik halfajtánál, melynek hímje a nőstényhez képest oly
kicsiny, hogy tőle való félelmében állandóan a nőstény bélcsatornájának
túlsó nyílásában tartózkodik, s különös szerencséjének tekinti, hogy a
nőstény fajfenntartásra szükséges szervei véletlenül ugyanott vannak, és
nem például a szemei között, mely esetben nem volna ideje hozzá, hogy
dolgát elvégezze, mert kegyetlen és barbár párja előbb felfalná. A
`mantis` `religiosa` például, amit a köznép `imádkozó bogár-`nak vagy
`ájtatos` `kabócá`-nak nevez, meg is teszi ezt: párzás közben
hátrafordítja fejét, s a nála gyengébb és fejletlenebb hímnek egyszerűen
leharapja és megeszi a fejét, ami ájtatosságnak legalábbis különös. De
számtalan más példát hozhatnék még fel annak igazolására, hogy az oihá-k
királynőjének, `Opulá`-nak, akivel szerencsém lehetett e kérdésről
vitatkozni egyszer, egy megjegyzése, ha nem is megbocsátható, de
legalábbis érthető.
Ez a kitűnő hölgy ugyanis, aki mint valódi `oiha`, sem történelmet, sem
hagyományt nem ismer és nem is akar ismerni, egyszer, mikor a mi
történelmünkről és főként a biblia szent hagyományairól beszéltem neki -
kapcsolatban az ember teremtésével - csodálkozásának adott kifejezést,
hogy mi ezt szimbolikusan úgy képzeljük el, hogy előbb volt a férfi, Ádám,
s ennek egyik testrészéből, vagy, ahogy a biblia mondja oldalbordájából
lett a nő, Éva. Ez a szimbólum, szerinte, ellentétben áll a természet
tanításával, és minden tapasztalattal. Ő, éppen ellenkezően, ha már ilyen
haszontalan dologgal foglalkoznék - bár eddig ennek semmi szükségét nem
érezte -, inkább úgy képzelné el a dolgot, ahogy egyedül lehetséges: hogy
tudniillik kezdetben volt az `Oiha` (az ő nyelvükön ez Embert, a Természet
Tökélyét és még ennél is többet jelent), olyanféle lény, mint ők, mely
önmagától termékenyült és szaporodott, mint ahogy sok kezdetleges fajtánál
még ma is látjuk.
Dicsőbb, kényelmi és főként (ez náluk a legfontosabb szempont) szépészeti
okokból az ős-`oiha`, azaz a mi nyelvünkön ős-nőstény, egy bizonyos
kényelmetlen és rút szervét, mely az öntermékenyítést végezte saját testén
belül, kiküszöbölte és végül teljesen leválasztotta testéről - s azóta ez
a szerv, amit mi nagyképűen és elbizakodottan `hím-`nek nevezünk, holott
nem más, mint egy különélő testrésze a nőnek: ez a testrész afféle élősdi
módjára ott él az `oiha` környezetében, önálló szerepkör nélkül, örökös,
tudatlan és tehetetlen sóvárgásban, hogy ismét egyesüljön a testtel,
melyből mint méltatlan, kiszakadt és kitagadtatott.
Meg kell adni, hogy a királynőnek ezt a szörnyű és tiszteletlen tévedését
érthetővé teszi az a tény, amit majd a következő fejezetben fejtek ki
bővebben, s amit itt szárazon és egyszerűen leszögezek. Arról van szó,
hogy Capilláriában a hím, a másik nem, mely nálunk uralkodó: tökéletesen
visszafejlődött, elcsökevényesedett kis szörnyszülött, megvetett és
lenézett kis háziállat formájában él - teste nincs ötvenedrésze sem az
`oiha` testének s élete kényre-kedvre ki van szolgáltatva az `oihá`-nak.
`Bullok`-nak hívják ők ezt a háziállatot - s kérem az olvasót, ne
émelyedjen el, ha már most közlöm vele, hogy azok a kis szörnyetegek,
amelyeket a palota felé való utamban láttam a torony nyílásai között, s
amelyeket később terített asztal mellett tányéromban pillantottam meg,
ilyen bullok-ok voltak éppen, természetes nagyságban és fejlettségben.
ÖTÖDIK FEJEZET
`Az oihák különös nyelve. - Az "oiha" szó eredeti jelentése. - Szerzőt
Opula, az oihák királynője kitünteti bizalmával. - Néhány szó az európai
nők elnyomatásáról.`
Ha mégis sikerült összeszedni néhány fontos adatot, amikhez csak szóbeli
közlés útján juthattam - másrészt, vendéglátó gazdáim felvilágosítása
révén, néhány összehasonlítást is tehettem Capillária és Európa közjogi és
társadalmi jelenségei között: ez igazán nem az ő készségükön múlott, és
gyakran csak zavar és fondorlatos fogások tették lehetővé.
Az első hetekben, mikor alkalmam volt az oihá-k nyelvének szellemét és
lényegét megismerni, már-már azt kezdtem hinni, soha nem fogjuk megérteni
egymást. Ez a nyelv ugyanis egyike a legsajátságosabbaknak, amiket
alkalmam volt tanulmányozni. Elvont fogalmakra vonatkozó szavak és
körülírások egyáltalában nem fordulnak elő e nyelvben - csak érzékelhető
és tapintható tárgyakra van szavuk: s ezek is (ezt nehezen tudom
kifejezni) nem magát a tárgyat jelölik meg pontosan, hanem inkább csak azt
az érzést, indulatot, amit az illető tárgy az `oihá`-k kedélyvilágában
ébreszt, mégpedig a megfelelő indulati színezettel - úgyhogy röviden
szólva, az `oiha` nyelv csaknem csupa indulatszóból áll.
Változatosságot az a körülmény biztosít e nyelvnek, hogy egy és ugyanannak
a szónak különféle hangsúlyozása és kiejtése különféle értelmet ad, mint
ahogy a csecsemők szótárában egy "á" vagy "vá" szócska, aszerint, ahogy a
kicsike kimondja, örömet, bosszúságot, valamely tárgy kívánását vagy annak
elutasítását jelenti. Maga az "oiha" szó is tulajdonképpen indulatszó, és
ha pontosan használnám, a mi írásmódunk szerint felkiáltójelet kellene
hozzátennem minden alkalommal - az öröm és elragadtatás felkiáltása ez a
szó, melyet Capillária szülöttje a fölött érez, hogy él és lélegzik, és
hogy szépsége és életöröme segítségével módjában van mindazt a gyönyört és
mámort élni és élvezni, amit önmaga és a világ gazdagon áraszt számára.
Mert - e pontot felhasználom, hogy szóvá tegyem - az `oihá`-k egész élete
az örömök és rafináltan válogatott élvezetek örökös gyakorlásában telik
el. Mint ahogy nyelvük csak indulatok és kedélyhullámzások kifejezését
célozza, cselekedeteik és minden ténykedésük is csak oda irányul, hogy az
idegeknek és a léleknek azt a fokozott feszültségét tartsák éberen, ami az
úgynevezett életművész számára az élet céljával és értelmével azonos.
Érzékeik örömét szolgálja minden, és minden érzékük oly fokozott mértékben
érzékeny a kellemes ingerekre, mint amilyen érzékenységet európai ember
csak egy bizonyos érzékszervével képes tanúsítani a megfelelő ingerek
hatása alatt. Így például láttam egyszer egy előkelő `oiha` hölgyet
valóságos kéjes önkívületbe esni, s lihegő könnyekbe törni egy finom kelme
piros színének megpillantásakor - ennek a színnek ugyanolyan hatása volt
rá, mint a legforróbb és legkézzelfoghatóbb szerelmi vallomásnak, ami
valaha elszédíthetett holmi londoni vagy párizsi nagyvilági hölgyet.
Ugyanilyen mámoros önkívületet idéz elő náluk bizonyos hangszerek
muzsikája, vagy még inkább bizonyos jól elkészített ételek és cukorkák
ízlelése - ennek megfelelően az étkezéseknek valóságos orgia színezete
van, minden esetben. S ha tekintetbe vesszük, hogy a víznek, a levegőnél
sűrűbb elemnek folytonos áramlása és érintkezése végtelenül gyengéd és
érzékeny bőrüknek egész felületével szüntelenül csiklandozza és bizsergeti
tapintóérzékük minden porcikáját: bátran elmondhatjuk, hogy az oiha
születésétől kezdve utolsó pillanatáig pillanatra sincsen híjával annak a
ritka és sűrített állapotnak, amit mi a testi jóérzés legnagyobb fokát
jelentő szóval, a `gyönyör`-rel szoktunk megjelölni.
Ami az `oihá`-k szerelmi életét illeti, egyelőre, anélkül, hogy bővebben
kitérnék arra a rejtelmes módra, ahogy náluk az élet továbbtenyészik, csak
annyit állapítok meg, hogy a szerelemnek náluk semmi köze nincs a
fajfenntartás fogalmához - önmagáért való művészet és öröm, mely egyik
`oihá`-nak a másik iránt érzett rajongásában és odaadásában merül ki
anélkül, hogy egy harmadik lénynek - gyermeknek - létrejöttét célozná vagy
előidézné. Ebben is, mint minden egyébben, a lelki szenzációvá finomult és
fokozott érzéki öröm az, ami egyedül érdekli az `oihá`-kat. Ha részletekre
akarnék kitérni, nagyon nehéz volna, európai nyelvre fordítva,
szeretkezéseik lényegét úgy fejezni ki, hogy az ne tűnjék törvénytelen és
fajtalan üzelmek tiltott leírásának - bár, az ő nyelvükön előadva és az ő
érzéseikbe és felfogásaikba beleélve magunkat, mindez a legtisztább és
legnemesebb örömök kultuszát jelenti, olyant, mint nálunk a zene és a
költészet, amit nemcsak nem tiltanak le a népek vezetői, de inkább
pártfogolnak és ösztökélnek.
Capilláriában élve, pillanatig se jutott eszembe, hogy az, amit hallok és
látok magam körül, tulajdonképpen szeméremsértő és erkölcstelen
szabadosság - sajátságos delejes álomhoz hasonló állapotban mindezt éppen
úgy a testben élő lélek legmagasztosabb és legfenségesebb
megnyilvánulásának tekintettem, mint ahogy ők annak szánták és úgy
élvezték.
Ezeket előre kellett bocsátanom, hogy az olvasó megérthesse, miért volt
szükségem bizonyos fondorlatokra - amiket most már restellek - ahhoz, hogy
minden külső megismeréssel szemben teljes közönyös figyelmüket a magam
számára le tudjam kötni.
Talán említettem már, hogy az `oihá`-k királynője, `Opula`, kitüntetett
bizalmával és barátságával, illetve megengedte, hogy közelében
tartózkodjam s tőlem telhetően mulattassam. Egy ilyen előkelő és
választékos `oiha` hölgy mulattatása nem oly könnyű dolog, mint ahogy az
ember gondolná, ha tekintetbe vesszük, hogy mindaz, ami bennünket
Európában érdekel, az számukra teljesen közönyös. Hamar észrevettem, hogy
őfelsége csak abban az esetben hajlandó valamely gondolattal vagy
elbeszélt közléssel foglalkozni, ha az valamely érzéki ingerrel van
kapcsolatban - megpróbáltam hát beszéd közben szájamat oly közel hozni a
tökéletesen átlátszó, finom és halvány rózsaszínhez hasonló fülecskéhez,
hogy a kiáramló lehelet állandóan borzongassa e gyengéd testrészt. Később
rájöttem, hogy még biztosabb hatást érek el, ha nem fülecskéit használom
erre a célra, hanem hajlékony és lágy csípőjének egy bizonyos pontját -
csodálatos, hogy e ponton keresztül sokkal jobban megértett mindent, mint
a szavak befogadására szánt szerv segítségével.
Meg voltam lepetve, hogy e tökéletlen, csupa indulatszavakból álló nyelv
ezen az úton milyen tökéletesen meg tudja értetni magát - mindazt, amit el
akartam mondani, őfelsége e módszerrel hamarabb és teljesebben fogta fel,
mintha ugyanazt angolul magyaráztam volna el a tiszteletre méltó Mrs.
Pankhurstnek például, vagy Ellen Key asszonynak, kik pedig a nők
felszabadítása körül kifejtett munkásságuk közben a vitatkozás és
szónoklás művészetében nagy ügyességre tettek szert.
Ily módon, röviden és összefoglalva, megismertettem őfelségét azokkal a
főirányelvekkel, amelyek a társadalomtudományok tanulsága szerint képet
adnak a nő helyzetéről Európában, a történelmi fejlődés folyamán. Nyíltan
és leplezgetés nélkül beszéltem arról a sajnálatos elnyomatásról, melynek
nagyságára és következményeire csak a legújabb kor kutatásai
figyelmeztettek bennünket. Századokon keresztül a férfiak megvonták
mindazt a jogot a nőktől, melyeknek gyakorlása a civilizált polgár
legszentebb kötelessége.
A férfiak maguknak tartották meg mindazokat az előnyöket, amiket még ma is
féltékenyen őriznek, s mindezt egyszerűen az erősebb jogára hivatkozva
tették, akinek a gyengével szemben minden szabad. A nőknek egyszerűen
semmi sem volt megengedve, amit a férfiak szüntelenül tehettek. A nők nem
dolgozhattak és nem művelődhettek - csak a férfinak volt joga egész nap
törni magát eszeveszett és emberfölötti munkában, mely eltompítja a test
érzékenységét és a lélek fogékonyságát. A férfiaknak joguk volt
megnősülni, gyermekeket nemzeni s azokat eltartani - a nőknek nem volt
ehhez joguk.
De a legégbekiáltóbb igazságtalanság, melynek szégyenteljes visszásságát
éppen napjainkban nyögik újra a megalázott és elnyomott nők, az, hogy -
amit restellek szinte bevallani őfelségének - a nők nem katonáskodhatnak,
meg vannak fosztva a szent és magasztos jogtól, melyben mostanában Európa
minden nemzetének férfiai, kivétel nélkül részesedhetnek: hogy tudniillik
mindegyik nemzet férfitagjai külön-külön, nemzetek szerint, megvédhetik
méltatlanul megtámadott hazájuk határát a gaz és gyalázatos
külellenségtől, mely jogtalanul megtámadta és rákényszerítette a háborút.
Franciák, angolok, németek, oroszok, magyarok, osztrákok, szerbek -
mindnek joga van egymástól megtámadott hazáját egymástól megvédeni, csak a
nőknek nincs sehol semmi joguk.
Ez elnyomatás következtében a nők a tudós férfiaktól felfedezett
történelmi materializmus és fejlődéstan törvényeinek útmutatása szerint
természetesen visszafejlődtek és elmaradtak, lelkileg elkorcsosultak és
elaljasodtak, amint azt néhány hatalmas pesszimista elme, Strindberg,
Ibsen, Weininger és mások hangsúlyozottan kimutatták.
Az elnyomatás hosszú századai alatt, míg a férfiak dolgoztak a nőkért, a
nők, megfosztva a másokért való munka és fáradság lehetőségétől,
kénytelenek voltak önmagukkal foglalkozni, aminek az lett a következménye,
hogy testileg finomabbak, szebbek lettek a férfiaknál, s így kétségbeesett
helyzetükben nem maradt számukra egyéb, mint hogy az élet örömeit
élvezzék, anélkül, hogy annak fáradságaiból kivegyék részüket. Míg a
férfiaknak célt és hivatást és élettartalmat adott minden időben a
kényszerűség, hogy ne azzal foglalkozzanak, amivel az ember folytonosan
foglalkozni szeretne, tudniillik a tulajdon testével és életével, hanem
mindenféle egyeben törje a fejét, amivel másoknak használ, akik aztán a
haszon ellenében megengedik neki, hogy addig, ameddig dolgozni tud értük,
ő maga is életben maradjon - addig a nők kénytelenek voltak abból élni,
amiért éltek, hogy tudniillik szeretik és dédelgetik őket, és igyekeznek
nekik minél több örömet okozni.
Őfelsége kérdésére, hogy hát mik azok a foglalatosságok, amik a férfiak
számára a magasabb fejlődést biztosítják, felsoroltam néhány gazdag és jó
hírű ismerősömet, s röviden összefoglalva élettörténetüket, elmondtam,
hogy mint orvosok, ügyvédek, tanárok, kereskedők, vállalkozók és művészek,
egy élet megfeszített munkájával elérték azt a tiszteletet és
közbecsülést, amit mindazon derék férfiak számára biztosít az általános
felfogás, kik összegyűjtött vagyonuk révén szép és jó házból való
feleségre és családra tettek szert, s leánygyermekeiknek tisztességes
hozományt adhattak, mielőtt a halál jótékony ölébe tértek volna kipihenni
a fáradalmakat.
HATODIK FEJEZET
`Szerző igyekszik megértetni a királynővel a férfiak magasabb hivatását. -
Tudomány, irodalom. - Néhány szó Capillária épületeiről. - Az oihák ruhái.
- Mive1 táplálkoznak az oihák? - A Bullok-hizlalás.`
A nők választójogának bátor és lelkes előharcosai, kik Európa-szerte
küzdenek a női nem sajnálatos elnyomatása ellen, bizonyára csodálkozni
fognak, s talán el sem hiszik nekem, hogy `Opula`, az `oihá`-k királynője,
ki egész életét örömök és élvezetek keresésében, játékkal és cukorkák
szopogatásával töltötte, s így a mi felfogásunk szerint, az elképzelhető
legalacsonyabb szellemi életet élte, meglepően gyorsan fogta fel egész
értelmét és jelentőségét mindama bonyolult kérdéseknek, amelyeket
szárazföldi életünkkel kapcsolatban előadtam neki: - annál csodálatosabb
ez, mert hiszen említettem már azt a szégyenletes és megalázó módot,
amihez folyamodnom kellett, hogy teljesen közönyös értelmét érzékein
keresztül közelítsem meg, az `oiha`-nyelv sajátságos lelkendező, csupa
indulatszó, inkább érzékingerlő, mint fogalomkeltő zenéjével.
Magam is meg voltam lepetve, mikor fejtegetéseim egy pontján váratlanul
megállított, kéjesen kinyújtotta tündéries testét, s hosszú szempillái
alól lenézve rám, jelt adott, hogy elég, mindent tud, és hogy remélhetek.
Ez utóbbit nem értettem, hogy mi összefüggésben van tárgyilagos
előadásommal, de nem is volt módomban gondolkodni rajta, mert őfelsége
másról kezdett beszélni.
Tudomásomra adta, hogy sok fölösleges dolgot beszéltem, s legnagyobb
megdöbbenésemre kijelentette, hogy az emberi fajta két nemének viszonyáról
egészen hamis fogalmaim vannak. Abból amit előadtam, semmiképpen nem
látja, mennyiben vannak minálunk elnyomva a nők, és hogy általában nem
érti, mit nevezek én elnyomatásnak. Igaz, hogy a mi nőink, ahogy leírtam
őket, nem élnek olyan jól, mint az `oihá`-k - de viszont az a benyomása,
hogy a férfiaink még sokkal rosszabbul élnek, és sokkal alacsonyabb
színvonalon állanak - körülbelül olyan viszonyban vannak a nőkkel, mint a
cselédek.
Ez a meglepő kijelentés, mely homlokegyenest a valóság ellenkezőjét
állította, annyira meglepett, hogy hevesen és haragosan tiltakozni
kezdtem. Mosolyogva hallgatott, és megkért, magyarázzam el, hogy gondolom,
mire alapítom azt a meggyőződésemet, hogy a férfiak nálunk magasabb
színvonalon állanak, hogy a fajtát ők képviselik és reprezentálják, hogy a
fajta fejlődését ők készítik elő, s ők biztosítják a jövőt, egy magasabb
és tökéletesebb élet irányában.
Boldogan, hogy nemem legdicsőbb szellemeiről beszélhetek, néhány nevet
soroltam fel kapásból, megszemélyesítőit a legmagasztosabb és
leghatalmasabb eszméknek, gondolatoknak, terveknek, felfedezéseknek és
találmányoknak, melyek részben az emberi fajta testi fejlődését,
kényelmét, részben pedig lelkének magasabb reformok felé törekvő vágyait
készítik elő. Beszéltem a természettudomány lángelméiről, kik a logika
anyagtalan birodalmának útvesztőiben oly összefüggéseket fedeztek fel,
melyeknek gyakorlati megoldása lehetővé tette, hogy földön, vízben és
levegőben legyőzve a holt anyag ellenállását, szabadabban és sebesebben
közlekedhessünk, mint bármely más élőlény a Földön. Elmondtam, hogy
évszázados munka eredményeként az ember ma már úgy tekinthető, mint az élő
élet legmagasabb formája, lehetőségeiben egyesítve mindazt, amit az élet
más fajták ezreiben, külön-külön produkál: egy személyben emlős és rovar
és hal és madár. És ezt mind férfiaknak köszönhetjük, kik századokon át
hangyaszorgalommal gyűjtötték és rakták össze a téglákat, hogy felépítsék
azt a hatalmas épületet, ahonnan a jövő embere beláthatja a Földnek
golyóját, melyen él, s fejét a csillagos ég közelébe emelheti. Ez az
épület egyre nő, egyre hatalmasabb lesz, s végre el kell, hogy érje a
mennyboltot, trónját ama Megnevezhetetlen Erőnek, melyet Kant `kategorikus
imperativus`-nak nevez, a Legfőbb Erő trónját, melyet az emberi fajta
hivatott betölteni és elfoglalni.
Hogy érzékelhetővé tegyem ezt a nagyon is elvont képet, leírtam egy
csillagásztornyot, kietlen magas hegy tetején, távol a kicsinyes és
nyüzsgő élettől, a tiszta légóceán legmagasabb rétegeiben. Üvegkupolája,
mint egy ég felé fordított szem, mered a csillagok felé: e szem bogarából
átszellemült emberi arc tekint ki: egy ősz tudós arca, ki túl van már az
állati test nyomorult vágyain, szükségletein, a hús sokféle vonagló
lüktetésénél életereje egyetlen pontba futott össze: isteni, csaknem
elvont pont, mint távcsöve lencséjének gyújtópontja, mely mennél kisebb,
annál erősebb, annál inkább nagyítja meg s hozza közelebb az
Elérhetetlent.
S leírtam ezt a tudóst, az igaz Férfit, a Jövő Lovagját, az Ismeretlen
Szerelmesét, ki túl a kicsiny személyes élet s az önfenntartás ösztönének
szűk börtönén, az egész Fajtát képviseli, az egész fajtáért harcol és
emészti magát, hogy több és nagyobb legyen, mint amire született.
E mondatnál úrnőm félbeszakított, s a maga közönségesen egyszerű és szinte
parasztian triviális, de tagadhatatlanul világos és érthető modorában
megkérdezte, hogy néz ki az a több és nagyobb, amiről beszélek. Óvatos
szavakkal és kissé zavartan megpróbáltam elmondani, hogy ezt Ama Férfi
egyelőre még maga se tudja, de szent hivatásának tekinti, hogy közelebb
férkőzzék hozzá és megismerje. Éjjelét és nappalát ezzel tölti, olvas és
tanul, mindent összefog, amit eddig elhalt társai, a múlt mélyén,
összegyűjtöttek - lángoló hittel, hogy egykor, ha ő nem, valamelyik kései
szellemtársa mégiscsak eléri. Beszéltem a könyvekről, amelyeket a régiek
írtak, mindent összegyűjtve bennök, amit rövid életük alatt
megfigyelhettek s tapasztalhattak. E könyvek egyre növekvő piramisát,
melynek épülő felszínéről lehullanak az elhalt építők, minden újonnan
született férfi újra megmássza, hogy élete alkonyán, mire a tetejébe ér,
megkísértse egy gondolattal tovább építeni. S addig-addig épül a Tudás és
Megismerés piramisa, míg végre eléri azt az Ismeretlent, amiről
beszéltünk.
Itt úrnőm megállított, s egy megjegyzést tett, mely a hasonlatnak
komikusan anyagias értelmezésével tagadhatatlanul sok praktikus
matematikai érzéket árult el.
Azt mondta, hogy ez a piramis, amiről beszélek, így nem sokáig fog
emelkedni. Mert az emberi élet, akár férfié, akár nőé, nem lesz hosszabb
soha ötven-hatvan évnél, sőt, úgy látszik, inkább rövidebb lesz. Mármost,
ha ez a piramis egyre nő, nemsokára ott tartunk majd, hogy az újonnan
született kőművesek, mire felérnek, éppen elmúlik ötven-hatvan év s már
nincs erejük és idejük hozzá, hogy tovább építsék. Kezdhetik az egészet
elölről. Ő inkább azt ajánlaná, hogy mielőtt piramist kezdünk építeni,
előbb talán azt kellene elintézni azzal a sok tudománnyal és tehetséggel,
amivel dicsekedtem, hogy az ember az egyre növekvő és sűrűsödő okossággal
és bölcsességgel, amit felhalmoz magában egy életen keresztül, ne
forduljon fel és dögöljön meg ötven-hatvan éves korában, magával rántva a
semmibe minden tapasztalatát, amiknek gyűjtését az újszülöttnek aztán újra
kell kezdeni.
Egyébként az egészből, amit elmondtam neki - úgymond - nem sok volt, ami
érdekelte. ("Értem" és "érdekel", e két fogalmat az `oiha-` nyelv egy
szóval jelöli.) Figyelmét egy kép ragadta meg, az is főként azért, mert
valamire emlékeztette, amit nagyon is jól ismer. A csillagásztorony volt
ez a kép, de nem a fényes üvegkupola, hanem az alap, amit tágas,
oszlopokon nyugvó csarnoknak képzel.
És úrnőm néhány rövid és tartalmas szóval, kapcsolatban beszélgetésünkkel,
végre megértette velem, amit eddig csak homályosan sejtettem, hogy honnan
származik Capillária gazdag és fényűző berendezése - a pompás paloták
nehéz kövekből, furcsa félbemaradt tetőkkel -, a monumentális csarnokok
apró, könnyű csecsebecsékkel kirakva - a lenge öltözetek - az egész
gondtalan fényűzés: rengeteg munka eredménye - holott munkának,
fáradságnak, erőlködésnek nyomát sem fedeztem fel az oihá-k társadalmában.
Nos, mindezt a csodát a `bullok`-ok építik, ezek a borzalmas kis
szörnyetegek, akikre alig tudok émelygés nélkül gondolni. Hogy mi célból
teszik, azt az `oihá`-k nem tudják és nem is érdekli őket - oknyomozó
természettudománnyal sohase foglalkoztak, ők csak magával a jelenséggel
törődnek, s azzal is csak annyiban, amennyiben személyes jóérzésükkel
valamely viszonyba kerül. Annyi azonban bizonyos, hogy a `bullok`-ok, az
`oiha-`társadalom elcsenevészedett, eltörpült hímjei vagy inkább
háziállatjai, évszázadok óta valami ismeretlen célú rettentő erőfeszítést
fejtenek ki, aminek nyomorult, szánalmas testi életükhöz semmi köze
nincsen, mert hiszen nemcsak önmagukat, de utódaikat is feláldozzák ezért
az erőfeszítésért. Magam is sokat láttam őket munka közben: óriási
épületeket kezdenek összehordani, olyan nehéz és mély alapépítkezéssel,
mely arra enged következtetni, hogy rettentő anyagtömegre számítanak, ami
az alapokon kell hogy nyugodjék. Értek valamit az építészethez, és
megállapítottam, hogy mindaz, ami körülöttem volt, s amiben az `oihá`-k
laktak, egy-egy `félbemaradt torony`, óriási műnek készült, amit
abbahagytak.
`Opula` most megmagyarázta nekem, hogy okoskodásom igen helyes volt: a
`bullok`-ok csakugyan nem a maguk jószántából hagyják abba az építkezést,
s a maguk részéről korántsem tekintik befejezettnek, olyankor, mikor az
`oihá`-k szempontjából már nagyon is alkalmas a benntartózkodásra. Hogy
milyen magasra építenék a tornyot a bullok-ok, ha hagynák őket, azt eddig
még nem lehetett megállapítani, mert ez az `oihá`-kat sohase érdekelte. Az
`oihá`-k egyszerűen megvárják, míg az épület egy bizonyos magasságot
elért, és kényelmesen lakható - ilyenkor egy erős szesszel (illata, ahogy
alkalmam volt tapasztalni, nagyon hasonlít bizonyos parfümök illatához,
amelyeket előkelő hölgyeink használnak) kifüstölik az egész helyiséget: -
az építő `bullok`-ok megdögölnek, kiseprik őket s az oihá-k elfoglalják a
palotát. Az életben maradt `bullok`-ok rögtön új tornyot kezdenek építeni,
s ez századok óta így megy, úgyhogy ma már többezer pompás és lakható
palota áll az `oihá`-k rendelkezésére.
E tárgyra vonatkozó mohó kérdéseimre úrnőm közönyösen és vállvonogatva
elmondta, hogy egy beteg és szerencsétlen `oiha` élt egyszer, akinek az
volt a mániája, hogy tud a `bullok`-okkal beszélni, és érti a nyelvüket.
Ez a szerencsétlen nő, akit társai a piszkos és korcs `bullok`-okkal való
tisztátalan érintkezése miatt később elpusztítottak, azt állította, hogy a
`bullok`-ok egyszer elmagyarázták neki, hogy mi a jelentősége számukra
ezeknek a tornyoknak. E nyomorult férgek társadalmában az a rögeszme
gyökerezett meg, hogy a sűrű és folyós közeg (szóval a tengerfenékre
nehezedő vizek) fölött, amiben élnek, egy hígabb, világosabb, végtelenül
nagyobb és szabadabb világ következik, ha valahogy el lehetne érni e közeg
felszínét. Összeálltak hát, hogy tornyot építenek, ami odáig érjen- e
torony felviszi őket a tenger felszínére, s ott egyesülhetnek majd azokkal
az isteni lényekkel, kik ama távoli szférák vidékét lakják, Csakhogy -
mint láttuk - a tornyot sohase tudják befejezni, az `oihá`-k felében
elfoglalják tőlük, s ők kezdhetik mindaddig elölről. Eszembe jutott, amit
a méhekről tudunk, s nem kérdezősködtem tovább.
Egyébként kiderült, hogy hasonló módon, a `bullok`-ok nélkülözik a lakást,
de ruházatot, sőt - ahogy már említettem ,még majd beszélnem is kell róla,
bárhogy undorít és megaláz e fejtegetés - táplálékot is szolgáltatnak az
`oihák`-nak. Az a végtelenül finom és lenge selyemszövet, amibe az
`oihá`-k átlátszó testüket burkolják, a már teljesen érett, öreg
`bullok`-ok egy sajátságos terméke, olyanféle, mint minálunk a
selyemfonál. Az öreg, teljesen kifejlett `bullok` rendes körülmények
között (ha előbb meg nem eszik vagy ki nem füstölik) begubózik: e célra
agyából, száján keresztül, egy igen vékony, hosszú, fekete fonalat bocsát
ki, hogy a gubó tömör és láthatatlan legyen. A `bullok`-gubót az `oihá`-k
- éppen úgy, ahogy mi a selyemgubóval tesszük - forró vízbe dobják, a
`bullok`-báb megdöglik, s a fonalat le lehet fejteni s szövetet csinálni
belőle. Egy ilyen fonál egyszer kezembe került, hoztam is belőle magammal,
s a vegyelemzésnél meglepetésemre kiderült, hogy ugyanabból az anyagból
való, amiből nálunk a `tinta` készül.
De aránylag kevés `bullok` éri el ezt az öreg kort, mikor agyveleje, az
`oiha`-gazdaság legfontosabb nyersterméke, tintaszerű anyaggá változik át.
Rendesen előbb összefogdossák őket az `oihá`-k - a `bullok`-agyvelő
ugyanis egyik fő tápláléka ez ország bennszülötteinek, főtáplálék és
csemegéje, s azonkívül még egy fontos szerepe is, mint tápláléknak, amire
- vonakodva bár - de rá illik térni. Itt csak e táplálék elkészítésének
egy különös sajátságát említem meg. Arra még emlékszik az olvasó első
lakomám leírásából, amit az `oihák`-kal együtt költöttem el, hogy milyen
módon préselik ki ezt az agyvelőt a főtt `bullok`-fejből. Azt azonban csak
később tudtam meg, hogy a `bullok`-velő mint csemege, többféle minőségű.
Őfelsége közölte velem, hogy nyers állapotban és hizlalatlanul a
`bullok`-velő nem olyan jó minőségű, de van a `bullok`-oknak egy bizonyos
tápláléka, amivel ha megzabálják magukat, velőjük elsőrangúan finom és
kellemes ízű csemegévé válik. Ez a táplálék nem a tengerfenéken terem:
bizonyos alkalmakkor fölülről szokott lefelé szállingózni, réteges,
soklevelű vékony lemezek alakjában, tele apró fekete pontokkal.
Mutatott egyet nekem ebből a növényből. Meglepetve kiáltottam fel: egy
tudományos könyv volt, ha jól emlékszem, Nietzsche "Zarathustrá"-ja,
teljesen elázott, szétmállott állapotban. Úgy látszik, valamely elsüllyedt
hajóról került ide, más könyvekkel egyetemben. Őfelsége elmondotta, hogy a
sütésre és evésre szánt `bullok`-ot néhány hétig rendesen ezzel a
növénnyel szokták hizlalni, hogy agyveleje kellemes ízű és könnyen
emészthető legyen.
HETEDIK FEJEZET
`A földi szerelem. - A teremtés ura. - Szépség és küzdelem. - Nemek harca.
- A nő mint élvezeti tárgy. - Opula néhány észrevétele, a szerző
meghökkenése. - A bullokok kiirtása. - Néhány bullok-típus tárgyilagos
leírása és jellemzése`
Egy másik beszélgetésünk alkalmával, melyben hivatkozott arra a kellemes
és újszerű bódulatra - az örömök bonyolult összetételének egy-egy újabb
variációja nagyjelentőségű esemény az `oihá`-k életművészetében -, melyet
legutóbbi előadásom keltett benne, `Opula` arra kért, beszélnék
hosszasabban azokról a lényekről, akik az eddigiek alapján, úgy látszik,
aránylag még a leginkább hasonlítanak "érzelmes lényekhez" (az "értelem"
szót náluk az "érzelem" helyettesíti mint legmagasabb életforma), vagyis
hozzájuk, és akiket én "nők"-nek neveztem: ennek a szónak ugyanis van rá
hatása (az ő nyelvükön ez azt jelenti, hogy érti a szóval jelölt
fogalmat), aminthogy alkalmam volt erről meggyőződni.
Mint módszertanban járatos, képzett gondolkodó, tisztában voltam vele,
hogy ezúttal nem a nők társadalmi helyzete érdekli, hanem maga a nő,
földi, helyesebben szárazföldi értelemben - a nő és az a viszony, ami a
férfival összeköti: a szerelem. Ez utóbbi jelenséget vagy állapotot nem
kellett számára meghatároznom: tulajdonságait nagyon jól ismerte, hiszen,
amint említettem, az `oihá`-k körülbelül mindannyian szerelmesek egymásba.
Őszinte voltam és nem hízelegni akartam úrnőmnek, mikor a jellemrajzot
azzal vezettem be, hogy a női szépségnek ekkora fejlettségéről,
helyesebben a szépségnek ennyi lehetőségéről, amennyit Capilláriában
tapasztaltam, nem is álmodtam volna soha forrón szeretett hazámban, mely
pedig szép nőiről mindig nevezetes volt. Ezzel egyúttal önkéntelenül
elismertem, hogy legfőbb jellemvonása és megkülönböztető jegye a szóban
forgó nemnek - legalább a teremtés urának szemében - nálunk is a szépség,
illetve az a vonzóerő, amit a férfira gyakorol. Itt a "szépség" fogalmi
meghatározására akartam kitérni: Leibnitz, Kant és Schopenhauer néhány
erre vonatkozó, örökérvényű tételét idézve. De `Opulá`-t ez egyáltalában
nem érdekelte; közbevetett kérdései csak arra vonatkoztak: vajon a
"szépség" és a "nő" fogalma összeesik-e a mi gondolkodásunkban
("vágyaink"-ban, ahogy az ő nyelvükön mondják). E1 kellett ismernem, hogy
ez nagyrészt így van, ámbár... De az "érdeknélküli" és "érdekelt"
megkülönböztetést már nem várta be - arra volt csak kíváncsi (később
tudtam meg, miért), milyen hatást kelt bennünk az, amit mi, `szárazföldi
bullok`-ok, női szépségnek nevezünk.
Meghökkenve meredtem rá: ez alkalommal először használta úrnőm, a
férfiakra alkalmazva, ezt a megszégyenítő kifejezést, elárulva, hogy
felismerni vélte a hasonlóságot köztünk, földi férfiak s amaz ocsmány
férgek között. De `Opula` nem sokat törődött méltatlankodó ámulatommal:
parancsoló modorban adta értésemre, hogy válaszolnom kell.
Elmondtam hát, hogy a női szépség valóban nagy hatással van reánk, bár ezt
a hatást az emberi fajta vezető szellemei a fejlődés szempontjából
egyáltalában nem becsülik sokra (legfeljebb az eugenetika kétes értékű
tanokat hirdető apostolai). Elmondtam, hogy ennek megfelelően a testi
szépség felé való törekvés egyik legfőbb erőfeszítése a női nemnek, s a
kiválasztódásnak egyik leghatalmasabb összetevője.
Felhasználtam az alkalmat, hogy a nő alacsonyrendűségét, mint
elnyomatásának következményét ezzel is bizonyítsam. A nőnek, nemesebb
becsvágyak hiányában, egyetlen szegényes élettartalma abban merül ki, hogy
mindenáron tessék a férfiaknak s szépségével indulatokat keltsen benne,
melyeket annak pihenése óráiban a maga számára hasznosít. Leírtam azt a
szánalmas, kicsinyes harcot, amit a nő folytat a férfi kegyeiért. Idéztem
néhány kiváló szociológus és feminista szavait, kik a legnemesebb harag
korbácsolásával ostorozzák az emberi társadalomnak egyik legnagyobb bűnét:
hogy a nőt élvezeti tárgynak tekinti s ezzel lealacsonyítja s útját állja
fejlődésének. Néhány merész vonással vázoltam a nagyvárosok életét - a vad
hajszát és kergetőzést élvezetek s örömök eszközeinek birtokáért,
melyeknek központjában a szép nő áll, mint a gazdagság és jólét fokmérője.
Beszéltem a tizennyolcadik század esztelen nőkultuszáról, melynek
hagyománya még ma is érezhető sok félszeg szokásban. A szép nőt fényűzési
cikknek, csecsebecsének tekinti a férfihiúság: természetes tehát, hogy a
nő, alacsonyabb értelmével nem látva át emberi rendeltetésének helyes
irányát, arra törekszik csak, hogy azokat a pillanatnyi előnyöket élvezze,
amiket testi szépsége biztosít anélkül, hogy az emberiség jövőjével
törődnék. Önmagammal vitázva, bírálat tárgyává tettem azt az ellenvetést,
hogy hiszen ez csak a társadalom legmagasabb, tehát a legszűkebb köreiben
van így, egy bizonyos rétegre jellemző tünet csupán, s mint ilyen, nem
jelenthet veszedelmet az egész társadalomra. A dolgozó nép milliói nem
tekintik fényűzési cikknek a nőt, mint feleséget és anyát becsülik meg,
munkára fogják otthon és a gazdaságban, megadva néki a lehetőséget, hogy
ember legyen, hű társa a férfinak az élet küzdelmeiben. Sajnos azonban,
azt látjuk, hogy ez csak addig van így, amíg a nő `valóban` csak ember és
nem nő, mihelyt sajátlagosan női mivolta, durván testi szempontból,
hangsúlyozottabban jut érvényre, esetenként: rögtön megindul a
kiválasztódás ama magasabb rétegek felé. A legfelsőbb réteg kiválogatja a
maga számára az alsóbb réteg testileg tökéletesebb példányait - aki
nagyvárosokban él, jól tudja, hogy a szépség arisztokráciája nem azonos a
születés és rang arisztokráciájával: csak azokra a szédítő pályafutásokra
kell gondolni, amiket házmesterleányok, repedt sarkú pesztonkák futottak
be, akiket szakértő férfiszem emelt ki a homályból, hogy mint szíveket
behálózó démonok tündököljenek fel aztán drága szőrmék és selymek
keretében.
E pontnál úrnőm ismét félbeszakított: a "sajnos" szó állította meg, úgy
látszik, mint érzelmi színezete egy tisztán logikai meghatározásnak. Azt
kérdezte tőlem, valóban sajnálatosnak tartom-e, hogy a szóban forgó
házmesterleány vagy pesztonka szép volt. Mert ha így van, akkor én,
úgynevezett "gondolkodó" `bullok`-társaimmal egyetemben, azt szeretném,
hogy a nők ne minél szebbek, hanem minél csúnyábbak legyenek ,békés
együttműködést, az emberi fajta haladását, felfogásom szerint, nyilván ez
biztosítja csak.
A kérdés annyira meglepett, hogy hirtelenében nem tudtam felelni. Csak
percek múlva szedtem össze magam eléggé, hogy a "nemek harcá"-ról beszélni
tudjak, de úrnőm ismét, hevesebben, félbeszakított és azt állította, hogy
a "nemek harcá"-ra ezek után nem kíváncsi, mivel arról megvan a véleménye.
Abból, amit elmondtam, nyilvánvaló, amit ő különben mindjárt sejtett, hogy
mi, szárazföldi `bullok`-ok, egyszerűen irigyek vagyunk a mi nőinkre,
mivel azok aránylag szebbek, tökéletesebbek és boldogabbak nálunk s
ilyenformán uralkodnak fölöttünk, ami különben a dolgok természetes
rendje. Nyugtalanságunk egyszerűen onnan származik, hogy felismertük ezt
az alárendelt helyzetet, amiben élünk, de fájdalmunkban (ez a szó `oiha`
nyelven egyben "ostobaság"-ot is jelent) nem vesszük észre, hogy
összecseréljük a tényeket.
Amit a nőről mint "élvezeti" tárgyról, csecsebecséről és fényűzésről
összefecsegtem, az úgy hangzik, mintha az árnyék a fény szülőanyjának
nevezné magát. Ami a "repedt sarkú pesztonká"-t és "házmesterleány"-t
illeti, nem érti, miért beszélek róla megvetéssel, mikor magam elismertem,
hogy ugyanazt az eredményt: gazdagságot és jólétet, amit a férfi a
legnagyobb erőfeszítéssel és munkával ér csak el, mint jogos birtokát
veszi tulajdonába, egyszerűen azzal a ténnyel, hogy létezik - hogy tehát
az ő puszta létezése lényegben ugyanaz, amit a férfinál "érdem"-nek,
"erő"-nek nevezek. A nőnek - valódi, tehát tökéletes, vagyis szép nőt ért
ezzel - az a tény, hogy él, egyben érdeme és joga az élethez -
természetes, hogy abból él, amiért él: az élvezetből és örömből. Mert
hiszen magam sem hiszem komolyan, ha a nőről mint tárgyról beszélek ,
anélkül, hogy ezt külön megkérdezte volna, egészen bizonyos benne, hogy a
földi férfi, amikor általam "szerelmi szolgálat"-nak nevezett örömök
kedvéért nőt választ magának, selymekbe és bársonyokba öltözteti, előnyben
részesíti azt a nőt, aki a szerelmet maga is fokozottan élvezi - enélkül a
férfi öröme tökéletlen, sőt lehetetlen is bizonyos tekintetben.
De hogy lehet "élvezeti tárgy" valami, ami maga is élvez? Ilyet csak beteg
vagy bárgyú értelem állíthat. Selymekről és bársonyról és aranyról
beszéltem, amivel mi elárasztjuk nőinket "cserébe" szerelmükért - de hogy
nevezhetek "cseré"-nek olyan üzletet, ahol az egyik fél semmi olyat nem
ad, amivel megfosztaná magát? Ebben az üzletben csak a nő kap a férfitól -
külső örömöket és élvezeteket, csak azért, hogy hajlandó belső örömöket és
élvezeteket átélni és elfogadni - ugyan mit ád ő a férfinak egyebet, mint
azt a jogot, hogy - adhat? -: azt a különös jogot, amit a férfi örömnek és
élvezetnek hisz, míg kimerülés és halálos fáradtság meg nem győzi róla,
hogy kötelességet teljesített, és nem jogot gyakorolt: kényszernek
engedelmeskedett, és nem vágyat elégített ki. Nos tehát: aki vesz,
anélkül, hogy adna - az nem "élvezeti tárgy", nem "birtok" és nem
"csecsebecse" - hanem egyszerűen hódító, erősebb fél, magasabb rendű lény.
Ez nem szerződés vagy megállapodás kölcsönös alapon: ez egyszerűen
győzelem, egy tökéletesebb fajta győzelme a kevésbé tökéletesen.
A `bullok` kimondhatatlan butaságát mi sem jellemzi jobban, mint az, hogy
fel akarja szabadítani a nőt, ahelyett, hogy önmagát szabadítaná fel:
versenyre kelne a nővel, vagy legalább utánozná, hogy fegyvereit ellesse,
visszamaradottságában igyekeznék elérni azt a fejlettséget, amit
önkéntelen áldozatával ő tett lehetővé.
És `Opula`, felhasználva az időt, míg összeszedem magam, hogy érveket
gyűjtsek ellene, rátért arra, amitől legjobban féltem: hasonlóságot
keresni köztünk, földi férfiak és ama szörnyetegek között, akiket
Capillária `bullok`-oknak nevez. Csak a kötelességérzet, hogy semmit sem
szabad elhallgatnom abból, amit kalandos utazásaim során láttam és
tapasztaltam, ad erőt, hogy kövessem őt ezen az úton, melyre a büszke
férfiönérzet nem léphet pirulás nélkül. Sajnos, kénytelen voltam
meggyőződni róla, hogy ami adatot e kérdéssel kapcsolatban elmondott a
`bullok`-okról, megfelelt a valóságnak: nem hallgathatom hát el, mint a
kedély hiú csapongását, vagy terméketlen játékát a képzeletnek.
Arról a módról beszélt `Opula`, ahogy ők birtokukba szokták venni ama
kastélyokat és palotákat, amiket a `bullok`-ok építenek oly célból, hogy
elérjék a tenger felszínét. Mikor a torony egy bizonyos magasságot elért,
s az oihá-k számára alkalmatos lakásnak ígérkezik, néhány oiha váratlanul
behatol az épület belsejébe, s azonnal árasztani kezdi azt a könnyű
folyadékot, amiről az előző fejezetben már megemlékeztem, s ami nagyon
hasonlít bizonyos Európában használatos illatszerekhez. Különös dolog,
hogy a bullok-ok, évezredes tapasztalat ellenére, sohasem veszik észre,
miről van szó és nem is gondolnak védekezésre. Az `oihá`-k megjelenésére
nagy riadalom és nyüzsgés támad a serényen dolgozó állatok soraiban:
fejüket kapkodják, otromba végtagjaikat rezegtetik, és sajátságos cincogó
hangokat hallatnak.
A bódítószer, amivel kifüstölik őket, úgy látszik, eleinte fokozott
izgalmat vált ki - és ők, nyilván tudják, honnan származik ez az izgalom,
anélkül, hogy az eredményt előre látnák. Elhagyva az épülő párkányokat,
keringeni kezdenek az `oihá`-k körül, egyre gyorsabb iramban, miközben a
legfurcsább fintorokat vágják. Azután rendszerint egymásnak esnek,
cibálják és tépik egymást - ez a verekedés különösen akkor fajul el, ha
,mint az néha megtörténik - az egyik `bullok`, akár véletlenül, akár
szándékosan, nekiverődik valamelyik `oihá-`nak (ezeket `struborg`-oknak
vagy `strindberg`-eknek hívják). Ilyenkor valóságos `bullok`-gyűrű
képződik a látszólag megtámadott `oiha` körül - a `bullok`-ok védelmi
sáncot alkotnak, rettenetes hangzavar támad, és a kavarodásban gyakran meg
is ölik egymást. A leghevesebbek, az úgynevezett `gáláns`-ok, hevesen
pofozzák és tépik a `strindberg`-eket: `Opula` állítása szerint az
`oihá`-k halálra kacagják magukat ezen a furcsa látványon, hogy `ezek`
akarják `őket` megvédeni, amikor éppen arról van szó, hogy védekezniök
kellene. Elvétve akad a `bullok`-ok közül néhány, akik, homályosan
felismerve a veszélyt, ha nem is önmagukat, legalább a keserves
fáradsággal felépített tornyot igyekeznek védeni, emlékezve rá, miért
kezdték el építeni: ezek, akiket az `oihá`-k `gont`-oknak, vagy
`kant`-oknak neveznek, és kellemetlen ízük miatt szorgalmasan irtanak, az
épülő torony szélső párkányain helyezkednek el, úgy látszik, arra
vigyáznak, nehogy az `oihá`-k tető alá hozzák és lakóháznak alakítsák át
azt, amihez ők újra meg újra oly célból fogtak hozzá, hogy létrát és
hágcsót alkosson magasabb, hígabb régiók felé. Leszedésükkel és
kipiszkálásukkal az `oihá-`knak nem kell bajlódniok: ezt elvégzik más
`bullok`-ok, az úgynevezett `koétá`-k vagy `poétá`-k, ezek között
különösen a `góté`-k vagy a tarajos `gőté`-k, a `vulde`-k, `wilde`-k és
`danunció`-k, akik csodálatosképpen, szintén undorodnak rossz szagú
`bullok`-társaiktól.
Mert, bármily furcsán hangzik, e förtelmes lények, kiknek törpe teste
eltorzult a céltalan és ostoba fejlődési düh következtében, amivel
uszonyokat, szárnyakat és csápokat és kerekeket és tüdőt és kopoltyút
tenyésztettek ki magukon, átabotába, oly módon, hogy ezer tökéletlen szerv
zavarja szabad mozgásukat, ahelyett, hogy megmaradtak volna amaz egyetlen,
egyszerű szervnek, mi, legalább az `oihá`-k számára, tökéletesen megfelel
a célnak - mondom, e boldogtalan férgek lelkében nem ismeretlen a hiúság
érzése, `oiha`-i értelemben. Vannak közöttük nagy számmal, akik
befurakodnak az `oihá`-k közé, illegetik magukat és eltanulják az `oihá`-k
szokásait, mozdulatait, abban a reményben, hogy tetszeni fognak, és
megfigyelték, hogy amikor ebéd előtt, fazékba teszik az evésre szánt és
hizlalt `bullok`-okat, nemhogy rúgkapálnának, de gyakran inkább versenyre
kelnek, hogy melyik ugorjon előbb a forró vízbe, abban az ábrándképben
ringatva magukat, hogy nem az étvágy, hanem valami tetszés vagy
megkülönböztetés válogatja ki őket az `oihá`-k személyében.
NYOLCADIK FEJEZET
`Szerző a házasságról általában és különösen. - A "nő"' irodalomban és
művészetben. - Szerző megtudja, milyen viszonyban állanak egymással oihák
és bullokok. - Szerző néhány eredeti felfedezése e kérdésben...`
Ezekben a napokban volt, ha jól emlékszem (útleírásomban, ami az időbeli
sorrendet illeti, emlékezetemre vagyok utalva, tekintve, hogy odalent a
tenger fenekén nem volt módomban jegyzeteket készíteni megfelelő
írószerszámok hiányában), hogy `Opula` először érdeklődött a szárazföldi
értelemben vett "házasság" szónak és fogalomnak jelentősége iránt.
Előadásomban ugyanis gyakran fordult elő ez a szó, s egy alkalommal annyi
fájdalommal ejtettem ki (nem tudom elégszer emlékeztetni az olvasót, hogy
az `oiha`-nyelv csupa indulatszóból áll), hogy felkeltettem úrnőm
figyelmét és szánalmát.
Rövid habozás után rájöttem, hogy legjobb, ha példával magyarázok: és erre
a példára a magam személye kínálkozik alkalmasan. Környezetemben, mikor
még otthon éltem, mindenki elismerte, hogy a kor hangulatának és
szellemének megfelelő értelemben mintaszerű házasságban élek - ez a
házasság egy boldog és szerencsés szerelemnek volt betetőzése, irigylésre
méltó férj hírében állottam, ifjú és szép feleség birtokában, kinek
kezéért annak idején gazdag és tekintélyes férfiak versengtek.
Elmondtam hát, hogy lelkes és tehetséges fiatalember voltam: lángoló
hittel eltelve, minden szépre és jóra hivatott lélek. A jövő mint valami
csodálatos lehetőség lebegett előttem, úgy éreztem, hegyeket tudnék
elmozdítani, hogy helyükön ismeretlen forrásokra bukkanjak, melyekből
boldogság és megismerés fakad, az egész emberi nem sorsát eldöntő,
jelentőségét megszázszorozó csodálatos erő. Nem tudtam még, hogy mi vár
reám, de a szépnek, jónak és igaznak szentháromsága biztatott, hogy elérem
azt a világosságot, az életnek teljét, legmagasabb fokát, ahonnan isten
gyanánt tekinthetek körül: alkotó és teremtő isten leszek, nem játékszere,
hanem irányítója sorsnak és természetnek. Ebben az időben ismerkedtem meg
későbbi feleségemmel, aki aztán szertecsapongó képzeletemnek és vágyaimnak
irányt, tartalmat adott. Ő még igen fiatal volt akkor, én pedig szegény,
vagyontalan fiú. Elhatároztam, hogy magamévá teszem s ő, megsejtvén
szándékomat, szépségének minden teremtő erejét és hatalmát önzetlenül arra
fordította, hogy az én erőmet, kitartásomat serkentse, ösztönző álomképem
legyen, aki a csüggedés óráiban fölemel, és cselekvésre buzdít. Szakítva a
gyermekes vágyakkal és álmodozással, beiratkoztam az egyetemre, és
csakhamar megszereztem a seborvosi oklevelet. Soha nem felejtem el azt a
boldog pillanatot, mikor kipirult arccal és lelkendezve, megmutattam neki
az okiratot: ötévi megfeszített munka és nélkülözés eredményét. Egy édes
csók, biztató tekintet volt a jutalmam - soha ilyen elégedett nem voltam
életemben. Csakhamar állást kaptam: társultam egyik kartársammal,
seborvosi intézetet alapítottunk, s én egy bizonyos megfelelő összeg
birtokába jutottam, ami lehetővé tette számomra a nősülést.
A mátkaság boldog heteit próbáltam ezek után elmagyarázni `Opulá`-nak, a
legváltozatosabb felkiáltásokkal - készülődést a családi fészek
berendezésére, együttes tervezgetést, bensőséges csacsogásokat, hogy
milyen legyen a hálószoba, a nagy állótükör, a fésülködőköpeny, a
kölnivizes kristályüveg stb. Esküvőnkön nőm mindenkit elkápráztatott
szépségével: mindenki gratulált nekem a kincshez, amihez hozzájutottam, s
én boldogan fogadtam meg, hogy meg fogom becsülni.
Ezután a házaséletnek egy napját festettem le úrnőmnek. A keltőóra ütő
szavára halkan felkelek, hogy szendergő nőmet ne zavarjam: lábujjhegyen
lopódzom ki dolgozószobámba, ahol inasom vár, hogy feladja cipőimet.
Megreggelizem s a klinikára sietek - délelőttöm szorgalmas munkában telik
el, csak a déli órákban van annyi időm, hogy társadalmi
kötelezettségeimnek eleget tegyek -, meglátogassak néhány politikai
egyesületet, melynek tagja vagyok. Hazamenet betérek a boltba, s nőm
részére megvásárolom azokat a cikkeket, melyeknek listáját előző este írta
össze számomra - a magam számára inasom szokott vásárolni. Közben nőm
felkelt, felöltözött, gyermekeimmel foglalkozott, és kikocsikázott a
sétányra, hogy társadalmi állásunknak - mely megköveteli, hogy a nő
megmutassa magát és öltözékeit, férje anyagi helyzetének és előkelő
színvonalának hangsúlyozására - eleget tegyen. Egyszerre érkezünk haza,
inasom és én: inasom rólam segíti le a kabátot, én pedig nőmről, aki e
percben tért meg, kipirulva s hálásan nyújtja csókra a kezét örömében,
hogy mindenkinek tetszett. Ebédhez átöltözik - én közben bort töltök a
poharakba, s mikor belép, felállok, hogy a széket alája toljam, míg az
inasom ugyanezt teszi nékem az én székemmel. Egy-két vendég mindig van az
asztalnál, akik tanulnak tőlem jó modort, és irigyelnek, hogy ilyen szép
és előkelő nőt szolgálhatok ki.
Ebéd után nőm kissé lepihen, én pedig levelezésemet intézem el. Orvosi
rendelésem következik, majd ennek végeztével elnézek kicsit a körbe, ahol
fontos pártpolitikai kérdésekkel foglalkozunk: mindig van valami, ami
ezeket a kérdéseket aktuálissá teszi - gazdasági, kereskedelmi ellentétek
más országokkal, amik esetleges összetűzésekre adhatnak alkalmat, ha
hazánk és hozzám hasonló polgártársaink érdekeit másképpen megvédeni nem
tudjuk. Nőm közben barátnőit látogatja, szabónőjét keresi fel:
fáradhatatlan abban a törekvésben, mely a nő legszentebb kötelességét -
hogy mindig szép és kívánatos, a férfi tevékenységének buzdítója és
jutalma legyen - alkotja. Este, mikor magunkra maradunk, élvezhetem aztán
az említett jutalmat, aminek édességét nem sokat kellett magyaráznom
`Opulá`-nak - egy rövid, boldog felkiáltás elég volt.
Elmondtam még úrnőmnek azt is, hogy boldogságom természetesen nem volt
mindig zavartalan. Nőm gyakran volt rosszkedvű és lehangolt. Voltak
vakmerő férfiak, akik irigyelve boldogságomat, igyekeztek őt elhódítani
tőlem. Céljukat hízelgéssel, nagy szerelem és egyéb javak kecsegtető
ígérgetésével igyekeztek elérni. Nőm gyakran volt kísértésben, és én
rettenetesen szenvedtem. De a végén én győztem mindig, s a kísértőknek el
kellett ismerni, hogy abban a harcban, amit egy Darwin, egy Weininger, egy
Molnár Ferenc, egy Ady Endre írtak meg és hirdettek a legnagyobb és
legborzasztóbb harcnak, én vagyok az erősebb. Egy-két párbajom is akadt,
melyekben többnyire én sebesítettem meg ellenfeleimet - mint seborvos,
mondhatom, elég súlyos sebek voltak, egyik pláne halálos kimenetelű.
Beszéltem arról, hogy ezekben a nehéz időkben sokat foglalkoztam azzal a
nagy kérdéssel, mely korunkat is leginkább foglalkoztatja: a nő
problémájával. Sokat olvastam, és gyakran jártam színházba, mint az emberi
lélek legizgatóbb és mindig időszerű politikájának fórumára.
Szépirodalomban járatos ember lévén, bő kivonatokban vázoltam századunk és
a múlt század legnagyobb költői alkotásait s ezeknek a tanulságait:
lángelméjű férfiak műveit, melyekből tökéletesen megismerhetővé válik az a
rejtély, amit nőnek nevezünk. Beszéltem azokról a nagyokról, akik a
férfierkölcs, a magasabb bölcselet éles szemüvegén át rajzolták meg a nőt,
s azokról, akik a testi szerelem durva és egyszerű tényeit akarván csak
látni, úgyszólván szabad szemmel, tehát tökéletlenebb műszerrel figyelték
és ábrázolták őt.
E rendszerben egy kalap alá került Zola és Marquis de Sade, naturalizmus
és pornográfia (ez utóbbiról hosszabban beszéltem, részletekre térve ki,
amiket itt, illemből, nem ismételhetek) - és külön, előkelő közösségbe
kerültek a női lélek titkának hivatott boncolói - egy Flaubert, egy
Stendhal, egy Bataille. Röviden előadtam a tartalmát egész sereg modern
drámának: elvonultattam Ibsent, Strindberget, Maeterlincket, Gerhard
Hauptmannt, Shaw-t, Bernsteint. A házasságtörési drámáról külön beszéltem,
arról a módról, ahogy hol tréfásan (háromszög!), hol tragikusan írták meg
a nő ingatag jellemének szörnyű következményeit a férfi sorsában.
`Opula` itt váratlanul közbeszólt, és azt a csodálatos kérdést tette fel,
hogy Strindberg milyen fehérneműt és felsőruhát hordott - és milyent
hordott Duse a Kaméliás hölgy című darab főpróbáján. Arra kért, írjam ezt
le részletesebben, mert a többi fejtegetést két szóból is megértette
volna, ehhez azonban tüzetesebb adatokra van szüksége. Kissé meglepődve
engedelmeskedtem: elmondtam, hogy Strindberg toalettjével röviden
végezhetek - Európa férfiai nagy vonásokban, úgyszólván egyenruhát
hordanak, egyszerű szabású burkot, melynek hivatása elrejteni a férfi
meztelenségét meg a test vonalait, minél gazdaságosabb módon: e célra öt
cső szolgál: egyikbe a derekunkat, kettőbe a karunkat és kettőbe a
lábunkat dugjuk bele. Ezeket a szürke vagy fekete szövetből (soha más
színűből) készült csöveket két darabbá varrják össze, kabáttá és nadrággá,
oly módon, hogy a meztelen test két természetes választóvonala, derék és
térd ne érvényesülhessen. Ezt az öltözéket hordja Európában minden férfi,
tehát az említett Strindberg is ezt hordta, amíg élt, bár nem értem,
mennyiben tartozik ez a tárgyhoz. Nehezebb feladat a második kérdésre
felelni - dámáink a legváltozatosabb és leggazdagabb ruhákban járnak
ugyanis: ez öltözékeknek célja, éppen úgy, mint az állatvilágban, kettős:
csekély részben szolgálják az időjárás elleni védelmet, fő feladatuk a
nőknek sajátos, női értelemben való érvényesülése, a férficsábítás, a
férfi vágyainak ingerlése oly módon, hogy a nő illatos és letépni való
virágnak, vagy még inkább kívánatos gyümölcsnek hatását keltse, s fokozza
értékét a férfi szemében.
`Opula` megjegyezte, hogy szeretné, ha kevesebb hasonlattal élnék -
ezeknek célját nem tudta felismerni, s azt állította, hogy a hasonlatokkal
éppen úgy vannak szárazföldi `bullok-`jaink, mint azok az elaljasodott
(elcsúfított) `oihá`-k, akik közöttünk élnek s akiket én nők"-nek szoktam
nevezni, a ruhákkal, melyekkel testük tökéletlenségét akarják tökéletessé
tenni. Ha nem tudjuk elég szenvedéllyel és örömmel szeretni vagy
megszerettetni azt, amiről beszélünk, mindjárt hasonlatot ráncigálunk elő
a hiány pótlására, mint a kereskedő, aki azt mondja a vajról, hogy "olyan,
mint a mandula", vagy a manduláról, hogy "olyan, mint a vaj", mert nem
bízik benne, hogy az áru önmagáért beszél, saját tulajdonságaival is hatni
tud. Ha a mi elkorcsosodott `oihá`-inknak ruhákra van szükségük ahhoz,
hogy virágnak vagy gyümölcsnek kívánjuk meg őket, ez csak azért van
nyilván, mert ruha nélkül nem eléggé virágok és nem eléggé gyümölcsök.
Különben ezt nem is tartja lényegesnek, mert előadásom alapján most már
körülbelül tisztában van azzal, amit meg akart tudni. Csak azt nem érti
még, hogy van az, hogy amikor megtaláltak engem, olyanféle ruhában voltam,
mint amilyennek a `bullok`-ok ruháit írtam le.
Most végre megértettem, hogy `Opula` engem nem tart `bullok`-nak, azaz
férfinak, hanem az elkorcsosodott `oihá`-k neméhez számít - magához
hasonlónak, nőnek vél, tekintettel testi megjelenésemre, mely az ő
szempontjából valóban inkább hasonlított "érzelmes lény"-hez, azaz nőhöz,
mint ama szörnyetegekhez, akik Capilláriában a felséges férfit képviselik.
Egyelőre óvakodtam őt tévedéséről felvilágosítani - őszintén szólva, ebben
az országban ez a tévedés inkább hízelgő volt reám nézve -, de
ésszerűbbnek is látszott, ha nem világosítom fel a valóságról; mert
hiszen, sajnos, nem volt okom remélni, hogy akkor is szóba állana velem és
méltatna érdeklődésére, ha megtudná, hogy `lényegben` közelebb állok ama
férgekhez, akik csak megvetést és undort keltettek benne.
Ennek a balhitnek köszönhettem bizalmát, nem volt jogom, de bátorságom se
volt visszautasítani ezt a bizalmat. Bár elkorcsosultnak, mégiscsak
`oihá`-nak tartott, számított rá, hogy meg fogom érteni őt s hogy
végeredményben megegyezünk, ha `bullok`-okról van szó. Ruházatomra
vonatkozóan tehát kitérő választ adtam, céloztam holmi kalózokra, akik
megtámadták hajónkat, mielőtt az elsüllyedt, s engem kényszerítettek rá,
hogy átöltözzem! Ebből megtudta `Opula`, hogy a mi `bullok`-jaink testileg
körülbelül akkorák és olyan fejlettek is, mint mi `oihá`-k vagyunk - ami
ugyan eléggé különös, de "semmiképpen sem jelenti azt, ahogy
vallomásaimból is látja, mintha lelki, értelmi és érzelmi szempontból
említésre érdemes különbség volna köztük és a capilláriabeli `bullok`-ok
között". Ezt magam is elismertem, úgymond, mindazzal, amit kérdéseire
adott válasz formájában elbeszéltem.
Álmélkodásom nem ismert határt e váratlan kijelentésre: hiszen éppen az
ellenkezőjéről akartam őt meggyőzni mindannak, amit, íme, levon
előadásomból. Kértem, mondaná el, miben látja ezt a hasonlóságot, amihez
képest a különbségek "említésre érdemesnek" se mondhatók.
`Opula` válaszából végre megtudtam, ami eddig csak homályos, kialakulatlan
sejtelem formájában élt bennem, mint kisgyermekben a származás titka;
megtudtam, hogy természetrajzi és élettani szempontból milyen szerepet
játszanak Capilláriában a `bullok`-ok a fajfenntartás nagy munkájában.
Röviden, néhány szóban közlök erről annyit, amennyit a tudományos
tárgyilagosság és útleíró lelkiismeretem okvetlenül megkövetel: távol áll
tőlem, hogy illetlen részletekkel háborítsam fel a szemérmes olvasót.
Nos tehát: az `oihá`-k, éppen úgy, mint a mi asszonyaink, eleveneket
szülnek, mégpedig önmagukhoz hasonló `oihá`-kat. A megtermékenyülés
kérdéséhez Capilláriában nagyon keveset értenek, legtöbben nem is tudnak
róla, hogy a magzat fogamzásához egyéb is kell, mint egészséges szervek és
jó táplálkozás. Néhány tudós `oiha`, a mi "elkorcsosult" fajtánkhoz
hasonló, mégis kimutatta, és ezt hosszas keresztkérdésekre sikerült csak
megtudnom -, hogy azok az `oihá`-k, akiknek étrendjéből hiányzik a
csemege, amit ittlétem első napján szolgáltak fel: a frissen sajtolt,
eleven `bullok`-velő, nem szülnek addig, míg újra kedvet nem kapnak erre a
csemegére. Úgy látszik hát, a `bullok`-velőben van valami anyag, ami
nélkül nincs szaporodás: de erre nézve megoszolnak a vélemények. Ami a
`bullok`-okat illeti, azok, minden jel szerint, a tengerfenék salakjából
kelnek életre - hogy egymás között szaporodnának, mint a tengerfenék más
férgei és csúszómászói, erre nézve nincsen semmi bizonyíték -, azt sem
sikerült eddig kimutatni, hogy eleveneket szülnek-e, avagy petéket raknak,
mint a hüllők. Annyi bizonyos, hogy a végtelen tengerfenéknek azokon a
vidékein élnek csak, ahol `oihá`-k is vannak: vadon nem fordulnak elő, de
az oihá-k társaságában mindig és mindenütt, igen nagy számban, mint afféle
élősdiek - tenyésztésükről nem is kell gondoskodni, elég nagy számban
tenyésznek önmaguktól is, arra a célra, amit mint háziférgek az `oihá`-k
életfeltételeinek létrehozásában szolgálnak.
Ennyi volt az, amit, `Opulá`-tól a `bullok`-ok természetrajzára
vonatkozóan megtudtam. És ez nem volna sok, semmiképpen sem kielégítő, ha
nem volna módomban hozzáfűzni néhány megállapítást, mint szerény
kutatásaim eredményét - oly kutatásokat, melyeket önállóan, az `oihá`-k
utasítása nélkül végeztem Capilláriában. E megállapítások, vagy inkább
felfedezések, a mi tudományos gondolkodásunkban igen nagy jelentőségű
eredménynek tekinthetők: Capilláriában oly érdektelen természetűeknek
bizonyultak, hogy mikor `Opulá`-val közöltem őket, abban a reményben, hogy
mint egy capilláriabeli Darwint vagy Newtont fog ünnepelni, aki felfedezte
a `bullok`-okkal való rokonság elvét: vállat vont, azt mondotta, hogy
lehetséges, amit mondok, de egy csöppet sem élvezetes vagy mulatságos.
Felfedezésem útját és módját nem írom meg, unalmas volna; végső eredménye
röviden ennyi:
A `bullok`-ok, akiket Capilláriában hasznos férgeknek tartanak, mint
nálunk a selyemhernyót, s legfeljebb annyit ismernek el róluk, hogy az
`oihá`-k szaporodását stimuláns gyanánt elősegítik - a valóságban még ma
is, mint az `oiha`-mitológia már említett legendája tartja, az `oihá`-k
testéből származnak: csak a születés sajátságos, elkorcsosult módja
rejtette el ezt a tényt az `oihá`-k szeme előtt. Minden `oiha`
születésekor száz-kétszáz `bullok` is napvilágra kerül - mégpedig a
`placentában`, azaz a méhlepényben. Igen apró, szabad szemmel alig látható
férgecskék ezek az újszülött kis `bullok`-ok, érthető, hogy az `oihá`-k,
akik nem kedvelik az undorító anyagokban való vájkálást, mint a mi
természettudósaink, eddig nem vették észre őket. A méhlepényben
nyüzsögnek, és szülés idején az `oihá`-k ürülékében is van ilyen apró
`bullok`-magzat, ha aztán a méhlepényt és ürülékét elsodorja az áramló
víz, az algák és korallok ágai közt megkapaszkodnak a kis `bullok`-ok,
vagy elkeverednek a fenék iszapjába: ott indulnak fejlődésnek. Innen a
hit, hogy a tengerfenék salakja öklendezi ki őket magából.
Végeredményben hát, a mi természettudományi gondolkodásunk szerint, azt
lehetne mondani, hogy az `oihá`-k és `bullok`-ok ugyanolyan viszonyban
állanak egymással, mint nálunk a férfiak és a nők. De Capilláriában, ahol
a "`két nem`" ismeretlen fogalom, ahol az `ember,` `a felsőbbrendű lény`,`
a teremtés koronája` fogalmak kizárólag az `oihá`-kra vonatkoznak, azt
állítani, hogy egy `oiha` és egy `bullok` úgy viszonylanak egymáshoz, mint
egy egésznek két fele, mint a legfelsőbb életlehetőség két egyenrangú
tényezője: éppoly nevetséges és ostoba állítás volna, mintha nálunk, a
szárazföldön, azt próbálná kimutatni holmi hóbortos tudós, hogy az emberi
méltóságot nem az értelem és belátás, a lélek székhelye, az emberi agy
képviseli, hanem például a máj, a vese, vagy a lép, vagy a nemi szerv,
vagy egy erjesztőgomba, ami táplálkozásunkat elősegíti.
KILENCEDIK FEJEZET
`Látogatás a bullok-telepen. - Bullok-művészek. - Tér és idő. - Úrnőm
néhány sajátos nézete az emberi fajtáról. - Test és lélek. - A hatodik és
hetedik érzék.`
A következő napok egyikén aztán `Opula` olyan magyarázatát adta az egész
bonyolult kérdésnek, ami, amellett, hogy világosan meg lehetett érteni,
annyira ellentétben állott minden hitemmel és tudásommal, hogy hosszú
időbe tellett, míg magamhoz tértem, legalább annyira, amennyi ahhoz kell,
hogy az ember gondolatait rendbe szedje.
Úrnőm készülő `bullok`-telepeket látogatott éppen, és megengedte, hogy
elkísérjem. A villódzó, zöld fényben egész sora lengett bizonytalanul az
épülő Bábel-tornyoknak - új külvárosa Capillária székhelyének, makacsul,
fáradhatatlanul dolgozó `bullok`-tömegek műve: külön-külön mindegyik eget
verő létrának készül, megannyi kísérlete egyetlen gondolatnak, hogy
elérjék egyszer ama tenger felszínét, melynek fenekén e boldogtalan férgek
dolgoznak, harcolnak és pusztulnak, újra meg újra megfeledkezve róla, hogy
céljukat soha el nem érhetik. Bementünk az egyik torony belsejébe is:
úrnőm szakértelemmel nézegetett körül és kijelentette, hogy ez az épület,
az `oihá`-k szempontjából nézve, néhány nap múlva elkészül. Három fal már
elég magas; ha a negyedik is eléri őket, értesíteni fogja barátnőit, hogy
jöhetnek a füstölőkkel.
Megható volt látni a kis `bullok`-ok nyüzsgését, sürgésforgását,
erőlködését. `Opula` megjelenésére sem hagyták abba a munkát: néhányan
váltak csak le a párkányokról, odajöttek, körülúszkálták, apró szemeiket
kimeresztve.
"Megfigyelnek!" - mondta `Opula` mosolyogva, aztán, szavait magyarázva,
hozzátette, hogy e kis lények között vannak művészi ösztönűek, akik a
készülő torony falát rajzokkal ékesítik: ezek a rajzok mindig, kivétel
nélkül oihá-kat ábrázolnak, különös helyzetekben, ami arra enged
következtetni, hogy e kis szörnyetegekben él valami derengő sejtelem a
szépségről és boldogságról, az élet valódi céljáról. Ezeket a kis
művészeket a dolgozó `bullok`-ok lenézik és csúfolják - `Opula` hangutánzó
szavakkal utánozva őket, értésemre adta, hogy "vallásosaknak", "hívők"-nek
hívják őket `bullok`-társaik: az `oihá`-t ábrázoló képet pedig
"bálvány"-nak, "isten"-nek. Maguk a művészek "végzet" és "sors" hanggal
jelzik az ábra jelentését.
Ebből megértettem azt, amit `Opula` természetesnek talált, nekem azonban
eddig érthetetlen volt: hogy miért nem ismeri fel a bullok munkája
egyetlen ellenségét és kisajátítóját, az oihá-t, s miért nem harcol
ellene, ahelyett, hogy egymást marcangolja. A `bullok` felsőbb lénynek,
metafizikai erőnek tartja az oihá-t, elvont fogalomnak, ami magában
foglalja az életet - ellene küzdeni tehát, az ő furcsa értelme szerint,
annyi volna, mint önmaga és az élet ellen szállni harcba. A naiv művész,
közöttük is, mint az emberek között, istennek nevezi ezt az erőt:
lerajzolja őt, áldozatot mutat be neki művével, hogy kiengesztelje és
meghallgatásra bírja.
Megnéztem egy ilyen bálványképet: - `bullok`-ok térdeltek előtte, akik
`Opula` megjelenésekor szétrebbentek, a képre mutogattak, és lökdösték
egymást. Csak körülírással tudnám elmondani, mi volt a tárgya ennek a két
`oihá`-t ábrázoló képnek: annyit mondhatok róla, hogyha másolatát közölni
akarnám jelen mű szövegében, semmiféle ország cenzúrája nem engedné meg
ezt a közlést. Röviden szólva, a kép közönséges trágárságot ábrázolt,
fajtalan műveletet: (a két `oihá`-n kívül néhány `bullok` is szerepelt
rajta) olyant, amilyenekkel nálunk kéjencek szokták mulattatni kis
hölgyeiket, rejtett zsebekből húzva elő, döntő pillanatokban, remélve,
hogy felgyújtják vele hölgyük képzeletét.
Megvetéssel és undorral fordultam el és kértem `Opulá`-t is, hogy vesse
tekintetét inkább a verejtékező és dolgozó `bullok`-tömegekre.
Felhasználtam az alkalmat, hogy jelképezzem velük azt, ami iránt eddig
hiába igyekeztem tiszteletet kelteni benne, amit férfimunkának,
férfiértelemnek, férfiakaratnak neveztem. Íme, mondottam emelt hangon: van
valami, ami boldogságnál, örömnél többet jelent, amiért fel lehet áldozni
az életet, valami szent, ismeretlen célú hivatás: a kötelesség. Kant úgy
mondja: fejem fölött a csillagos ég, és bennem a `kategorikus
imperativus`. Ezek a kicsi lények tornyot emelnek, hogy elérjék - ti
mindannyiszor tönkreteszitek munkájuk eredményét, de mit tesz az? Ők
belefognak újra, hittel és bizalommal. S ez a reménytelen verekedés nem
szebb, nem magasztosabb, mint elpuhulva kéjelegni az élet örömeiben - az
életnek ez a tagadása egy szebb, magasabb élet kedvéért nem méltóbb-e a
lélekhez, mint beletörődni a végtelen jelenbe, nem kívánva a nagyszerű
jövőt?
Úrnőm csodálkozva nézett rám, és megjegyezte, hogy térről és időről olyan
kiáltásaim vannak, amiket rendkívül unalmasaknak talál: arra kér, hagyjam
abba. Magas és mély, múlt és jövő - ezek ostobaságok, hiszen egyiket se
éljük át (élvezzük, ahogy ő kifejezte) - mivel az `oiha` nincs mélyen és
magasan, hanem ott van, ahol van, vagyis saját lelkében, a világ közepén,
örökké jelen és mindig boldogan. Ami a `bullok`-ok magasság-vágyát illeti,
azt se tartja egy cseppet se mulatságosnak és változatosnak. Mert hiszen
mit érhetnének el, legjobb esetben, feltéve, hogy valamelyik tornyot
egyszer sikerülne befejezni? Feljutnának a tenger felszínére -
kijuthatnának a szárazföldre, abba az országba, amiről én beszéltem neki,
s ahonnan állítólag származom. De hol van ebben az országban az a
magasabb, boldogabb életforma a számukra? Odafönt valamivel nagyobbak a
`bullok`-ok, de lényegben, mindabból, amit előadtam, azt látja, hogy
ugyanolyan ostobák (boldogtalanok), ha nem ostobábbak, mint idelent.
Valamivel elbizakodottabbak talán, ennyi az egész és az, hogy helyzetüket,
ha lehet, még kevésbé ismerik fel és vallják be önmaguknak.
Amit a házasságról elmondtam, lényegben nem más, mint Capilláriában a
`bullok`-tenyésztés. Hogy a mi `bullok`-jaink csövekbe bújnak, az nagyon
természetes - a mi `oihá`-ink akarják ezt így, nem tűrvén el, hogy fizikai
mivoltuk fitogtatásával ők is vágyakat keltsenek, s ezen az alapon ingyen
tartassák el magukat. Egyébként bebizonyíthatja, saját vallomásomból, hogy
a mi szegény `bullok`-jaink is, lelkük mélyén, istenségnek tekintik az
`oihá`-kat, és fölényeskedésük tagadása csak annak az öntudatlan érzésnek,
hogy alulmaradtak.
Egészen elhűlve kértem, magyarázza meg szavait. `Opula` saját vallomásomat
tárta elém, a maga felfogásában. Elismertem, úgymond, hogy a
"nőkérdés"-sel, ahogy mi nevezzük - eltekintve azt a néhány feministát,
akiket nem is nőknek, csak elkorcsosodott férfiaknak tekint - úgynevezett
"lángelmék" foglalkoztak minálunk: hogy tehát e kérdésnek a megoldásához,
amit a nők egyszerűen a létükkel és életükkel oldanak meg, minden nehézség
nélkül - a férfiak között legalábbis lángelme szükségeltetik, értelmi
kiválóság, mindent feláldozó szorgalom és erőfeszítés. Hogy van az, hogy a
női lélek rejtélyét mindig férfiak boncolgatják, a nő jellemét férfiak
elemzik: a nagy eredmények e súlyos tudomány mezején férfiak nevéhez
fűződnek, a nők adatokkal szolgálnak csak e tudományhoz? A női értelem
alacsonyrendűségét, a nő szellemi szegénységét én azzal akartam
bizonyítani, hogy íme, még önmagukat se tudják meghatározni - ahhoz, hogy
fogalmunk legyen róluk, egy férfi lángelméje kell, mert tulajdon lelkükről
tulajdon vallomásuk nincsen. Ezen az alapon azt is lehet mondani, hogy az
Isten alacsonyabb rangú értelem az embernél, mert hiszen nem adott magáról
önéletrajzot és jellemleírást: amit tudunk vagy hiszünk róla és
működéséről, emberek fedezték fel és határozták meg - ő maga hallgat és
cselekszik. De a valódi hívő tisztában van vele, hogy az ő hallgatása és a
mi imánk abban a viszonyban leli értelmét, amely Isten és ember közt
fennáll - hogy nekünk szükségünk van Istenre, de Istennek nincsen szüksége
reánk.
Határozottan állítja, hogy a mi nagy nőismerőink szívesebben lennének nők,
mint nőismerők - Strindbergnek pedig és a többi pesszimistáknak, akik a nő
aljasságát abban látják, hogy szívesebben élik a maguk életét, mintsem
azon törjék a fejüket, hogy Strindberg milyen ember lehet és hogy lehetne
őt boldoggá tenni ,ezeknek egyszerűen savanyú a szőlő. Egyébként is úgy
látszik, hogy minden hóbortos elméleten és eszmeépületen keresztül valami
névtelen vágyakozás lakik a mi `bullok`-jainkban, hogy nőkké lehessenek ők
is, "lealjasodjanak" és otthagyják bábel tornyaikat. Magam ismertem el,
hogy a nőies férfiakat jobban szeretik a nők, mint a férfias nőket a
férfiak - mi mást jelent, mint egy egységes embertípus felé való vágyat,
vágyat a "lealacsonyodás", a "süllyedés", az "effeminálódás" felé, röviden
szólva sejtelmes honvágyát minden földi embernek Capillária felé, a tenger
fenekére, amit eddig csak nekem, Gullivernek adatott megismerni, s ahol
egyetlen nem él, boldogan és derülten, a Nietzsche Übermensch-e - de ehhez
az egyetlenhez inkább hasonlítanak a nők, mint a férfiak.
Ugyanezt a homályos ösztönt nemcsak hogy nem cáfolja meg, de inkább
bizonyítja az, amit az "egyneműek szerelmé"-ről, erről a "fajtalanság"-ról
beszéltem, ami férfiak és nők közt is előfordul nálunk, szerelmi elfajulás
formájában: - azzal a különbséggel, hogy míg a nők egymást éppen úgy, mint
Capilláriában, nők gyanánt szeretik - addig a homoszexuális férfi
partneréül "nőies férfit keres, női neveket ad neki, női ruhába öltözteti
fel, elannyira, hogy felmerül a kérdés, ha már a nőt keresi a férfiban is
- miért nem fordul egyenesen a nőhöz? S a kéjenc, akit említettem, miért
mutat meztelen női testet a nőnek, akit szerelemre akar hangolni: nem
ugyanazon oknál fogva, amiért a `bullok`-ok festegetik a bálványképeiket?
- Hiszen, ha azt hinnők, hogy a nőnek lelkileg is ugyanakkora szüksége
volna a férfira, mint a férfinak a nőre - szüksége volna rá, nemcsak
eszköz gyanánt használná, egyéb eszközök híján-, akkor az önmaga
meztelenségének csábító feltárásával próbálná meggyújtani a nőt. Mi
tréfásan használjuk a szót, hogy a nő ennek és ennek osztotta "kegyeit" és
nem vesszük észre, a valóságban milyen komolyan így van.
Szent Antalt nők kísértették a pusztában, és ő Istenhez fordult
segítségért - Istennek ismerve el a nőt, mikor egyenrangú erőt küldött
harcba ellene, érezvén, hogy önmaga, felséges emberi mivoltában, gyönge
volna azzal a lénnyel szemben, akit még csak embernek se akarunk elismerni
különben. De hát miért tartjuk mi tragikusnak s férfiak nő utáni
sóvárgását és komikusnak, ha nő liheg a férfi után, ha nem ugyanazért,
amiért a tökéletesebb felé való igyekezetet is tragikusnak érezzük?
`Opula` elhallgatott, s én, ki lehajtott fejjel és gúnyosan figyeltem
eddig, gyűjtvén magamban az ellenérveket, hirtelen feltekintettem rá. Az
arca nyugodt volt és hideg, de oly megdöbbentően szép, hogy torkomon akadt
a szó. Néhány pillanatig dobogó szívvel álltam ott, aztán nyugtalanul,
remegve, fájdalmasan kiáltottam fel:
- De hát mi ez, mi ez akkor - mit jelent ez a zavar, ez a vágy, ez a
határozatlan és sokféle akarat, ez a szabadság után való sóvárgás a
boldogtalanok szívében? Mondd meg, én nem értem, adj valami jelt, mutasd
meg az utat, amin elinduljak!
`Opula` lehajolt s kezének egy gyakorlott és ügyes mozdulatával elkapott
egyet a fickándozó kis `bullok`-ok közül. Fölemelte és odatartotta szemeim
elé. Először láttam ilyen közelről a furcsa kis szörnyeteget.
- Ide nézz - mondta nyugodtan, s átlátszó, halványsárga ujjai, mint apró
lángocskák, erősen fogták a rugdalódzó állatka derekát. - Látod ezt a
zavaros, bonyolult kis gépezetet? Eredetileg, ahogy te magyarázod, s ahogy
legendáink is bizonyítják, egyetlen szerv volt, egyetlen célra szolgáló
része a nagy egésznek, amit ti, odafönt, embernek, mi, idelent,
`oihá`-nak, azaz Nőnek nevezünk. Alakja elnagyolt körvonalakban, ma is
emlékeztet származására, ha hinni lehet a leírásnak, ahogy te a földi
"férfi"-t jellemezted megjelenésének lényegében. Ez a szerv, ez a része az
egésznek, levált rólunk, és külön fejlődésnek indult. És felszerelte magát
mindennel, ami csak az Egészet illeti meg és nem az Alkatrészt: szemekkel
és fülekkel és szájjal - nézd, uszonyai is vannak, szárnyai is vannak -,
mindent egyesíteni akart magában, azt hitte, tökéletessé lesz, ha minden
tökéletesnek formáját magára ölti. Csakhogy az élet bölcsességét nem
lépheti át az sem, aki bölcsebb akar lenni az életnél - s aki a
természetnél jobban akar sietni, az sem siethet más úton, mint a természet
- megelőzheti csak, de a maga területén.
- Nem érted ezt a világos beszédet? A füledből, amit az élettől kaptál,
csinálhatsz tökéletesebb fület: hiszen telefonjaitok vannak, és ezer
mérföldre tudjátok kinyújtani hallóérzéketek - és csinálhatsz a szemedből
tökéletesebb szemet, hiszen közelről látjátok a holdat távcsöveitekkel, és
bálnának a vízben úszkáló ázalagot, ha szemeteket üveggel szerelitek fel.
És lábadat, mely arra való, hogy elmozdítsa testedet állóhelyéről,
felszerelheted vasúttal és repülőgéppel, hogy ezerszer tökéletesebben
feleljen meg a célnak, amire a természet rendelte. Íme, a tökéletesedés
természetes útja a boldogság felé , akarat, értelem és belátás a természet
szolgálatában, szentháromság, amivel a természet felülmúlja önmagát, mikor
megnyilatkozik legtökéletesebb formájában, az emberben. Annyi kell csak
hozzá, hogy tisztában legyünk vele: mire valók az alkatrészek, mielőtt
hozzáfogunk a tökéletesítéshez? Mert aki a fülével akar látni és a
szemével hallani, az letért erről az útról, és eredményt nem fog elérni.
Ez a féreg, ez a részecskéje a csodálatos `oihá`-nak, fellázadt az Egész
ellen s azt hitte, felveheti vele a versenyt, fölöslegessé tudja tenni,
pótolni, utolérni.
- Képzeld el, hogy a fül fellázadna az ember ellen, leválna róla,
önállósítaná magát, s új életet kezdene. Akárhogy erőlködik, `igazán` nem
tud egyebet, mint hallani - látni `igazán` nem fog soha, áltatja csak
magát, nevetséges torz lesz belőle, társtalan, boldogtalan állat -, nem
szerzi meg azt, amire vágyott s elveszti azt, amije volt: reménytelen
erőlködésében, hogy láthasson, megsüketül. És így járna minden más szerv,
mely egyebet is akar, mint amire alkottatott: ha hallani akar a szem és
látni a fül.
- De hát az értelem... - szóltam én közbe.
- Valóban, az értelem - folytatta `Opula` és mosolygott. - Mit gondolsz
róla, mire való? Meg tudnád-e mondani pontosan? Én azt mondom neked, nem
arra, amire ti odaát használjátok. Az a bonyolult, rendkívül finom szerv,
mely ott reng, titkosan, még a mi gyöngéd testünkben is láthatatlanul, a
koponya kecses csontedényében, ezer selyemszálat bocsát ki magából a test
minden részébe, örömet s fájdalmat gyűjtvén egybe és osztván szét. S
igyekszik örömmé és jóérzéssé és boldogsággá feldolgozni mindent, amit
összegyűjtött - még a fájdalmat is, ha munkájában nem zavarod s nem
kényszeríted rá, hogy egyébbel foglalkozzék, mint amire való.
- De hát az öntudat... az Én érzése... az a feszült ösztön, hogy
megismerjem az igazságot... a lélek...
`Opula` mosolygott.
- Aki az Én számára keres valamit, az nem az igazságot keresi, csak a maga
igazát. Hagyd az Én-t - mi egy szervről beszéltünk, amit ti agynak
neveztek -, és ez nem az Én, annak csak egy része - ha a legbonyolultabb
és legtökéletesebb része is. Avagy, hogy hívjátok ti odaát - én-nek
mondod-e a lelkedet Nem: az "én lelkem, úgy hívod, ugye, elismervén, hogy
nem te vagy az, csak egy részed, mint ahogy mondod az "én kezem", vagy az
"én lábam". Hagyd az "én"-t - ezzel a bonyolult szervvel, amit léleknek
nevezel, nem fogod megtudni soha, ki az... De miért nyugtalankodol? Hát
lelkiismeret-furdalás nélkül használod kezed és lábad arra, amire valók:
használd a lelked is éppen úgy - ennek az egyetlen lénynek, akit mi egy
boldog felkiáltásban oihá-nak, ti pedig kissé szárazon Embernek neveztek,
minden öröm, szépség és mámor és Istenhez való emelkedés forrásának boldog
figyelésére, minden lehetőség formájára: mert őbenne van meg minden
lehetőség, úgy, ahogy előtted áll, kézzel, lábbal és lélekkel. Ez a lélek
dolga és feladata - erre alkottatott. Végezze hát dolgát, amíg bírja, s
aztán pihenjen el - s majd jön új lélek, hogy új örömre serkentse
halhatatlan testünket - mert a lélek halandó, csak a test halhatatlan.
- Ember... lélek... test... öröm és bánat... `oiha`... - dadogtam - ... de
ha ebben merül ki minden... kire bízzam hát... melyik szervre... ki
foglalkozzék az Emberiséggel... a nagyszerű fajtával. ..
embertársaimmal... nőkkel és férfiakkal. . . az Emberiséggel, melynek
hivatása van e Földön... Te csak az Emberről beszélsz... a testről....
kézről, lábról... szemről és fülről... az öt érzékről, mely a testet, az
embert szolgálja... a hatodiknak nevezed a lelket... de hát kinek lesz
gondja az Emberiségre, ha a lelket lefoglalod az Ember számára?
`Opula` mosolygott.
Ránéztem.
- Hát elfelejtetted a hetediket?
- A szerelem... - dadogtam megsemmisülve. `Opula` mosolygott, és magasra
emelte a kezében fickándozó `bullok`-ot.
TIZEDIK FEJEZET
`Szerző pillanatnyi elmezavarban szerelmi vallomást tesz Opulának. -
Kiderül származása. - Kényszermunkára itéltetik.`
Körülöttünk villództak a vizek - messze vörösen világított a higanytó.
Fejem fölött halak csapkodtak, alvilági szörnyetegek: egy ijesztő fej
bukkant fel, zöld szemekkel, csápokkal és nyúlványokkal. Kissé távolabb
formátlan, fekete tömeg sötétlett: elsüllyedt hajó roncsa - kéményéből
zölden tekergett ki éppen egy óriáskígyó, mint a füst. A roncs nyüzsgött
és mozgott: fedélzetét, árbocait, egész belsejét `bullok`-ok lepték el,
dolgoztak rajta, szétszedték és összerakták, mohón kutattak rajta,
vizsgálódtak és tanultak. Most már tudtam, hogy ők voltak azok, akik,
mikor ájultan s talán mér félholtan is leértem a tenger fenekére,
közrefogtak, és megmentették az életemet: műkopoltyút szereltek fel rám,
aminek segítségével egylaki emlősállatok is élhetnek a víz alatt - ezt a
műszert, a víz alatti mesterséges tüdőt ők már régen felfedezték, mint mi,
odafönt, a repülőgépet és a gőzhajót. És otthagytak, mielőtt magamhoz
térhettem volna, új feladat után sietve.
Ők mentettek meg, ők vállalták velem a szolidaritást, ezek a kis
szörnyetegek - ezek a dolgozók és keresők és feltalálók és felfedezőik és
katonák és szenvedők, akiknek igyekezetét egyetlen, homályos vágy
sarkallja, tüzeli: eljutni hozzánk, ki a szárazföldre, hogy egyesüljenek
velünk a közös, nagy munka lázában.
Két fülem mellett a mesterséges kopoltyúk zúgni kezdtek, és zengett a
fejem, elviselhetetlen nyomást éreztem, egyszerre eszembe jutott a
rettenetes vízoszlop, mely fejemre nehezedik, csendesen és végtelenül azt
hittem, rögtön megfulladok. Kitártam karjaimat, és jajongó, vonító panasz
tört ki a mellemből. Ekkor éreztem, hogy valaki ajkamra teszi a kezét.
Megfordultam és `Opulá`-t pillantottam meg, aki csodálkozva és részvéttel
nézett rám. Abban a pillanatban elhallgattam. Egyenesen állott előttem,
hatalmas és mégis gyöngéd testén keresztül, mint a ködfátyolképen át, ki
lehetett venni a mögötte rengő vízinövények derengését. Oly
megfoghatatlanul szép volt, hogy pillanatra azt éreztem, mintha megszűnnék
lenni, öntudatom, énem, mindaz, amit külön tulajdon életemnek ismertem,
feloszolna és eltűnne, hogy helyet adjon ennek az egyetlen valóságnak. Az
arca fölém hajolt, és világosan éreztem ekkor, hogy inkább akarom erről az
arcról tudni, hogy van és világít fölöttem, mint tudni, hogy élek - hogy
ennek inkább kell lenni, mint nekem. Eltakarta fölöttem a zöld vizeket:
boldog megnyugvás fogott el és bizalom, mintha a Napba néznék, a Napba,
én, az ő szülöttének és gyümölcsének és magzatának, a sötét, szomorú
Földnek gyermeke: - a Napba, amit oly rég nem láttam már s amit, jaj,
látni akartam megint.
S közben, míg ezt éreztem, észre se vettem, hogy beszélek, dadogok
valamit, hánykolódva és szenvedéllyel, aminek semmi köze sem volt boldog
és nyugodt, megbékélt érzésemhez. Amit mondtam, töredezetten; összevissza,
értelmetlenül, ennyi vagy ilyenféle lehetett;
- Te nem hasonlítsz senkihez, akit eddig láttam, `Opula`, mélység
királynője. Nem hasonlítsz senkihez, de az vagy, akiről mindig tudtam,
hogy van - odafönt, a Földön, egy mosolyban, egy tekintetben - a virágos
mezőn, a tavasz illatában, enyhe, csillagos ég alatt, viharban és
napsütésben. Én mindig tudtam, hogy az Isten jelen van valahol, bujkál,
talán a hátam mögött van, vagy most villant el mellettem, gyorsabban, mint
a fény. Azt is tudtam, hogy rejtőzködik, fűben és fában - és hogy
megtalálom, ha nagyon odafigyelek. Én figyeltem, ahogy csak tudtam,
feszülten, kitárt szemekkel - és néha már azt hittem, megtaláltam:
megtaláltam a figyelemben, megtaláltam magamban és hogy én vagyok az, De
most már nem tudom, mit higgyek. Hogy én vagyok-e az, vagy te - lehet,
hogy te vagy az. Engedd, hogy megcsókoljam libegő aranyhajad, a
napsugarat, vagy nem is a hajad, hanem a szemed , vagy a térdedet talán.
De nem - hiszen ahhoz le kellene hajolni - és én már tudom, hogy lehajolni
nem szabad. Mondd hát, mit tegyek - mondd, ki vagyok? Nem, nem akarok
lealjasodni hozzád - hiszen tudom, hogy közönyös vagy, és nem törődsz a
csillagos éggel. Nem törődsz - de talán csak azért, mert te magad vagy az
- mert neked nem kell emelkedni odáig, mint nekem. Mondd hát, mit tegyek:
Ki vagy, isten, vagy állat? Mert hozzám nem hasonlítasz, csak annyit
tudok. Én sokat szenvedtem, harcoltam és verekedtem magammal és hozzám
hasonlókkal, Lehajolni nem szabad. Kihajolni nem szabad: ezt írják nálunk
a kocsik ablakára. Ugye, értesz. Szeretnélek megcsókolni - nem, inkább
nem, mennem kell, dolgom van, én nem maradhatok itt. Nekem dolgom van
odafönt, itt nagyon sötét és nagyon langyos a közeg - odafönt várnak
engem. Szeretlek. Nekem semmi közöm ezekhez a rút állatokhoz - érted? Nem
igaz, hogy én ezt akartam, nem igaz, hogy egy vagyok velük - ó, én jól
tudom, amit te hirdetsz anélkül, hogy szólnál: hogy szépség, jóság és
igazság egy és ugyanaz - hogy nem lehet jó és nem lehet igaz, ami rút -,
de hát ki mondja meg, mi rút, mi szép, ha nem tulajdon lelkem? S a tükör,
amiben szép arcod tükrözik, lehet-e rút, lehet-e darabos és karcolt, ha
szépnek mutat? Nem, ami szépet ad vissza, maga is szép - ugye, hasonló
vagyok hozzád? Nem vagyok hozzád hasonló, hiszen én többet akarok, mint te
- téged akarlak. Engedj, dolgom van - mondd, mit tegyek? Odafönt valami
fény hunyorog - nekem azt el kell érni, jössz-e velem? Kiviszlek innen, a
mélységből és a homályból, hogy azt érezd, amit én, mert méltó vagy rá:
feltöröm koporsód fedelét. Kell, hogy visszaadjam neked ezt a mámort és
gyönyörűséget, amit keltettél bennem - vagy neked nincs rá szükséged?
Elég, elég , te nyugodt vagy és vársz, de én nem várhatok tovább ,ó,
milyen rossz vagy és én milyen jó - ó milyen szennyes vagy és én milyen
tiszta - én is rossz akarok lenni - én is be akarok szennyeződni - nem
várhatok!...
Ilyeneket dadogtam, jól emlékszem: ilyen ostoba, szennyes zavar
bugyborékolt ki belőlem. Megtörültem a szájam, és megnéztem a kezem utána:
sár és genny és tajték volt a kezemen. Nem mertem `Opulá`-ra nézni, mert
meg voltam győződve, hogy nevet. Rettenetesen fel voltam indulva, vártam,
hogy magamhoz térjek az őrületnek ebből a rohamából. De ekkor csodálkozó
kiáltást hallottam - ijedten pillantottam rá.
`Opula` nagyra meresztett szemmel, egészen elálmélkodva, szinte ijedten
figyelt: kinyújtotta egyik ujját felém. Zavartan néztem végig magamon, és
felfedeztem meglepetésének okát.
Mit mondjak az olvasónak? Hogy értessem meg magam, hogy illetlennek ne
gondoljanak, mikor valójában nem vagyok az. Nos - a látvány, ami tudtomon
kívül `Opula` elé tárult s aminek kialakulását magam sem vettem észre a
felindulásnak abban a rohamában, amivel földöntúli szerelmet vallottam
neki - ez a látvány alkalmas volt felvilágosítani őt, hogy nem vagyok
`oiha`, még abban az elkorcsosult formában sem, ahogy képzeletében, az én
előadásom alapján, a földi nő képe élt. Meglepetése, bár igen nagy volt,
arányban állott azzal a jelenséggel, ami ezt a meglepetést okozta.
Tikkadtan bámultam magam is, de nem volt módomban eltüntetni az áruló
jelképet, amit szépsége és az én rajongásom idézett fel harsogó
nyíltsággal a homályból, ahol eddig rejtezett.
- `Bullok`. . . - mondta aztán Opula, le nem véve tekintetét rólam... -
`Bullok`... - ismételte és lassan hátrálni kezdett.
Utána akartam vetni magam, de a `Bullok` mintha kettőnk közé állt volna,
hogy most már nyíltan, fenyegetőn, parancsolóan szétválasszon bennünket,
megállásra kényszerített.
Le voltam leplezve, nem tagadhattam tovább, hogy lényegileg ahhoz a
megvetett fajtához tartozom, mely legfeljebb táplálkozásra és házépítésre
jó - éreztem, hogy `Opula` szemében végleg elvesztem, és hogy soha
bizalmára nem méltathat többé.
Ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy itt hagyjam Capilláriát, s ha még
lehet, meneküljek. De a fent körülírt tárgy nem engedett. Hogy értessem
meg magamat illőképpen az olvasóval? Erről a tárgyról Capilláriában való
tartózkodásom alatt egészen megfeledkeztem volt - nem szabad elfelejteni,
hogy vízben tartózkodtam másfél évig, ami feleslegessé tette bizonyos
műveletek sajátos és körülményes elintézését, úgy, ahogy azokat a
szárazföldön megszoktuk. Most tehát, amikor váratlanul megjelent a színen
s méghozzá ily öntudatos és jelentős alakban, az a különös érzésem volt,
mintha tőlem független, önálló élőlényről lenne szó, mely váratlanul, deus
ex machina módjára szólt bele az események menetébe. Érzéki csalódás volt,
pillanatnyi őrület látomása, vagy elismerése a valóságnak, nem tudom - de
úgy rémlett, hogy egy hatalmas `Bullok` ragadott meg a derekamnál fogva,
amiről, vagy akiről azt hittem, hogy hatalmamban tartom s most erősebbnek
bizonyulva nálam, nyíltan és bevallottan mutatta ki, hogy arra kell
mennem, amerre ő vezet. Kínlódva erőlködtem, hogy leüljek, vagy másfelé
forduljak. Hiába. A víz örvénylett körülöttünk, lihegve rohantam, úsztam
és lebegtem, mint akit lova elragadott. Végigcikáztunk a tornyok között -
bullok-ok tömege kísért száguldó utunkban, előreszegett fejjel, mereven,
mint megannyi kilőtt, szárnyas nyíl, a kék vízen keresztül.
Tudtam, hogy épp ellenkező irányban kellene menekülnöm, éreztem, hogy
vesztembe rohanunk. Egy kanyarodónál feltűnt az a hatalmas épület,
szárnyas homlokzatával, aminek kapujában először pillantottam meg `oiha`
bennszülöttet, Capilláriába érkezésem napján. Most üres volt az ajtó. Az
üres ajtón át rohantam be, feldöntve mindent magam körül. Néhány `oiha`
rebbent el mellettem, riadtan - nem volt megállás, a `bullok` ragadott
magával. Ajtók csapódtak be körülöttem, nekiverődtem a falnak, mint egy
kormányvesztett légcsavar mindenüvé, ahol egy oiha eltűnt, s ahol a
következő pillanatban üres deszkák meredeztek felém. Egy-egy pillanatra
megjelent `Opula` ijedt, riadt arca, ajkán valami torz mosollyal - a
`Bullok` ilyenkor feldühödve utánakapott: nekivágott a tetőnek, ahonnan
lankadtan zuhantam vissza. Vergődött, megint felemelkedett, forogni
kezdett velem, pörgött egyre sebesebben, fejemre állított, mint a csigát,
zúgott és zakatolt... és nem tudom, hogy még mi történt, mit művelt,
meddig tartott ez a dühöngés, mert a világ elfeketült körülöttem, és
elvesztettem eszméletemet.
Mikor magamhoz tértem, első érzésem az volt, mintha most érkeztem volna
Capilláriába: újra élném az első nap furcsa kalandját. A földön feküdtem,
összekötözve: annak a finom, aranyselyemnek pókhálója kötött gúzsba, ami
az oihá-k fejéről indul, s úgy lengedezik szerte a vízben, mint valami
palást.
Megpróbáltam felemelni a fejem, de alig sikerült. Néhány pillanat múlva,
hogy életjelt adtam magamról, felemeltek anélkül, hogy kezeimet vagy
lábaimat feloldották volna, és leültettek egy alacsony székre. Mellettem,
másik széken, `Opula` ült, fején fátyollal - előttünk kis asztal volt, az
asztal mögött tekintélyes oiha foglalt helyet.
A capilláriabeli Legfelsőbb Törvényszék volt ez, úgy, ahogy magam előtt
láttam - `Opula` képviselte a vádat, azért ültették mellém. Nem tudom,
miért, az egész most következő jelenet, elítéltetésem, egész komor
ünnepélyességével, emlékeztetett engem valamire, amit már egyszer átéltem
- erőlködve törtem a fejem, mi lehetett az, de csak akkor jutott eszembe,
mikor elítéltetvén, már kifelé vittek éppen -, s fásult közönyömben is
bosszantott, hogy ugyan miféle képzettársítás lehetett, mely ezt a nagyon
is komoly aktust összehozta agyamban esküvőm emlékével - az egész ugyanis
esküvőmre emlékeztetett, nem tudom, miért.
Vád és ítélet igen gyorsan követték egymást. `Opula` azt állította, hogy
félrevezettem őt, valami ördöngös művészettel elhitettem vele, hogy abban
az országban, ahonnan származom, az `oihá`-kat képviselem. Miután azonban
kiderült, hogy lényegben bullok vagyok, amint a `bullok`-ok iránt táplált
különös rokonszenvemből már régebben gyaníthatta volna, nem tartja
helyesnek, hogy közöttük éljek, és megfertőzzem a levegőt. Arra kérte a
Törvényt, hozzon igazságos ítéletet. .
Az ítélet néhány perc alatt megvolt. Az ország különös, de határozottan
humánus szokásainak megfelelően alternatív ítélet volt, kétféle büntetés,
melyek közül választhattam, hogy melyiket óhajtom elszenvedni. Egyik
halálos volt, másik nem sokkal kevesebb. Arról volt szó, mit akarok
inkább: hogy mint `bullok`-ot, `Opula` születésnapjára leöljenek,
feltálaljanak és megegyenek, vagy pedig életfogytiglani sáncmunkát
vállalok-e, mint erős és használható `bullok`, többi társaim között, ama
tornyok építésénél, melyek az `oihá`-knak lakóházul szolgálnak: mely
utóbbi büntetést természetesen megláncolva tölteném el, mint az rabokhoz
illik. Érdekes, de úgy látszott, hogy az oihá-k felfogása szerint a
halálos ítélet volt az enyhébb: ennek felolvasása közben `Opula` felém
fordult, s mintha kegyelmesen és biztatóan mosolygott volna - mosolya oly
finom és gyengéd volt, hogy pillanatra kísértésbe estem, arra a
gondolatra, hogyha holtan is, ez a szép száj fog belém harapni. De aztán a
józan megfontolás felülkerekedett bennem, s tisztelettel és alázattal
bejelentettem a Törvényszéknek, hogy inkább az életfogytiglani
kényszermunkát vállalom.
Sötét szobába kísértek át, kezeimet feloldották, lábamra hosszú zsineget
kötöttek. Ekkor láttam utoljára `oihá`-kat. Magamra hagytak, és rám zárták
az ajtót. Egész éjszaka egyedül voltam, tengeri pókok és rákok között a
sötétben. Átkoztam sorsomat, és a végzetes elhatározást, hogy annyi
balsikerű vállalkozás után ismét útra keltem: megesküdtem, hogyha valaha
megszabadulnék innen, soha nem hagynám el többé szeretett hazámat - aztán,
holtfáradtan és kétségbeesetten, elaludtam. Úgy látszik, ebben a mély
álomban történhetett, hogy nagy faládába csuktak, és átszállítottak a
sáncok közé, mert reggel már ott ébredtem fel. Egy kiálló párkányon
feküdtem, körülöttem `bullok`-ok dolgoztak serényen. Kíváncsian és
részvéttel néztek rám, és serkentettek, hogy én is dolgozzam.
TIZENEGYEDIK FEJEZET
`Szerző megkezdi kényszermunkáját a bullokok között. - Halvargónak, annak
a toronynak, melynek szerző polgárává lett, leírása. - Szerző
megismerkedik Xa-rá-val, Halvargó államtitkárával. Néhány felvilágosítás
az Oiha-legenda eredetéről.`
Capilláriában töltött életem második fejezetét, mely korántsem volt oly
boldog és derűs, bár eseményekben sokkal gazdagabb volt, s melyet a munkás
`bullok`-ok között töltöttem, elítéltetésemtől Capilláriából való
szabadulásomig, csak egészen röviden mondom el, szigorúan ragaszkodva
azokhoz a tényekhez, melyeknek felsorolását méltán elvárhatja az olvasó
magamfajta útleírótól, akinek írói és költői erények híján egyetlen érdeme
az, hogy hűen és lelkiismeretesen elmondja, amit látott.
Éppen ezért mellőzöm az első három hónap történetét - egy másik, nagyobb
munka tárgya lehetne annak a tüzetes leírása, hogy miként szoktam meg a
furcsa kis szörnyetegek társaságát, hogy szerettem meg őket, hogy fedeztem
fel lelküket s annak sok jó tulajdonságát, hogy tanultam meg nyelvüket,
szokásaikat; hogy lettem, eleinte kényszerítve, lázadozva, később a magam
jószántából lelkesen és becsvággyal, társadalmuknak hasznos tagjává; hogy
győztem le bizalmatlanságukat és kedveltettem meg magamat velük, mert
eleinte bizalmatlanok voltak hozzám: a beavatottak tudták rólam, hogy az
`oihá`-k közül kerültem hozzájuk, és legnagyobb meglepetésemre ez a hír
korántsem azt a tiszteletet és irigységet váltotta ki belőlük, amire
számítottam - inkább gúnyosan beszéltek velem és rólam ezzel a kalandommal
kapcsolatban. Az olvasó méltán kívánhatja tőlem, hogy ne untassam őt
érzelmi életem elpanaszolásával - hát csak annyit jegyzek fel, hogy magam
voltam hibás benne, ha nem tudtak komolyan venni, az első időkben:
`Opulá`-tól való elszakadásom oly fájdalmasan hatott rám, s oly levertté
és szerencsétlenné tett, hogy búskomorságomban valóban élvezhetetlen
voltam abban az időben.
Ez az én személyes, lelki ügyem, `Opula` iránt táplált reménytelen
szerelmem, elfogulttá és önzővé tett, s méltán keltett ellenszenvet
irántam a bullok-ok között, akiket abban az időben, mikor önhibámon kívül
odakerültem hozzájuk, éppen nagy fontosságú társadalmi és politikai
kérdések foglalkoztattak, csupa olyan eszme, ami az egyéntől önfeláldozást
és önzetlenséget követel a köz érdekében. Ezekről beszélek hát inkább,
remélve, hogy hasznossá tehetem magam, ha néhány szerény adatot
szolgáltatok ama kitűnő és komoly férfiak rendelkezésére, kik ma Európa
sorsát igazgatják, s vezetik a jólét és tökéletesbülés felé, s szívesen
lemondok arról a biztosabb és olcsóbb, de komoly férfihoz méltatlan
sikerről, amit unatkozó nőcskék és álmodozó kisdiákok soraiban érhetnék
el, ha e lapokat szerelmi nyavalygásaim áradozásával tölteném meg.
Az a torony, ahová száműztek, nem a legnagyobbak, de kétségkívül a
legrégibb és legfejlettebbek egyike volt Capilláriában. Alapjait sok évvel
ezelőtt rakták le a jelenleg építő `bullok`-ok ősei (a `bullok`-ok
élettartama sokkal rövidebb, mint az `oihá`-ké), kiket a toronyban ma
uralkodó fejedelem, `Kar-kar-ka` ősapja, `Kol-ko`, vezetett erre a
vidékre. A szomszédos tornyokkal békés egyetértésben éltek hosszú ideig,
míg a múlt században egy `goncsargó` (így hívják ők azt a katasztrófát,
mikor az `oihá`-k kifüstölik őket és elfoglalják a tornyaikat: olyanféle
természeti tüneményt értenek alatta, mint nálunk a földrengés) alkalmat
nem adott bizonyos összetűzésekre, amiknek következményeit a következő,
utolsó fejezetben, igyekszem majd röviden elmondani. Ennek a
`goncsargó`-nak ugyanis a `bullok` történelemtudósok többféle magyarázatát
adják: vannak, akik szigorúan tudományos alapon elemzik, mások rejtelmes
erőket emlegetnek. Mind a két felfogásnak megvolt a maga pártja a
különböző tornyokban, és a felülkerekedett pártok irgalmatlanul
kipusztították a legyőzötteket. De ezek a barbár idők ma már elmúltak, és
a körletben épülő tornyok népe kultúrában és civilizációban hallatlan
arányú fejlődésnek indult. Fellendültek a tudományok és művészetek-
előbbiek a `bullok`-ok testi és lelki tulajdonságainak a toronyépítésre
alkalmasság szempontjából való tökéletesítése: utóbbiak a `bullok`-fajta
szellemi nevelése irányában. Kiváló kutatók foglalkoztak a `bullok` egyéni
és faji struktúrájával: természettudósaik kikutatták a törvényeket,
melyeknek alkalmazása nagyszerű felfedezésekre vezetett a gyakorlati
életben.
Az első időkben magam, mint egyszerű munkás dolgoztam a vakolathordásnál,
és nem volt alkalmam bepillantani azoknak a felsőbb osztályoknak
munkakörébe, akik a torony építését tervezték és irányították.
Viszonylagos nagyságom és ennek megfelelő testi erőm csakhamar
pótolhatatlanná tettek: egymagam többet végeztem nyolcvan-száz
`bullok`-nál, ugyanannyi idő alatt. De éppen ez a testi fölényem adott
lehetőséget utóbb, hogy társadalmi osztályomból kiválva, bizonyos
előjogokat élvezhessek, amik alkalmat adtak megismerni a
`bullok`-társadalom keresztmetszetét. Barátokra és összeköttetésekre
tettem szert: ezektől tudtam meg aztán a következőket.
A tornyok egy-egy `bullok`-nemzetségnek állami életben való tömörülése
által jöttek létre. Az államok élén királyok, fejedelmek, köztársasági
elnökök, vagy egyszerű hatósági szervezetek álltak, az illető torony
politikai ízlésének vagy hagyományainak megfelelően. Ezek a vezetők
gondoskodtak róla, hogy minden egyéni munka összhangban működjék közre a
közös cél: a torony továbbépítése és betetőzése felé. Ezenkívül a rend
fenntartását és a torony belső és külső védelmét irányították - utóbbira
azért volt szükség, mert az a veszély, hogy valamelyik közeli torony népe
egyszerűen elfoglalja az épületet, minden torony fölött ott lebegett.
Kialakult a "toronyvédelmi jog", mely a `bullok`-ok hihetetlen
találékonysága, technikai ügyessége mellett fantasztikus eredményeket
hozott. Hogy a következőkről az olvasó akár csak halvány fogalmat
alkothasson, valamit még hangsúlyoznom kell. Az, amit mi itt Európában
"homo faber"-nek, "technikai ember"-nek nevezünk, olyan mértékben
fejlődött ki a `bullok`-oknál, amilyenről nálunk csak a legvadabb
képzeletű szerzők: egy Wells, egy Shaw merészelt ábrándozni legőrjítőbb
álmaiban. Ez a technikai képesség, ami nálunk, egyelőre, inkább csak az
erőművi világban produkált csodákat, náluk kiterjed a szerves élet minden
területére. Nálunk csak a legújabb időkben és csak óvatos tapogatózásokkal
kezdenek foglalkozni az élő szervezetek átalakításával - a `bullok`-oknál
az a probléma, hogy egy szemet, egy májat, egy agyvelőt kicseréljenek,
hogy egy tüdő helyébe két vesét ültessenek át, hogy két agyvelőt
kicseréljenek, vagy félbevágjanak, hogy szárnyakat, uszonyokat növesszenek
más szervek helyébe, hogy egy hal kopoltyúját beleillesszék egy `bullok`
szívébe - nem nagyobb kérdés, mint nálunk a telefon, telegráf,
röntgen-fény, gőzhajó és repülőgép: míg ez utóbbi technikai eszközök
előállítása a `bullok`-ok számára egyszerű gyerekjátékká süllyedt.
Ezt meg kell érteni, mielőtt belefognék a "toronyvédelmi jog"
kialakulásának történetébe. Mióta ez a kérdés kényszer formájában
felszínre vetődött, a `bullok`-társadalom fejlődésében sajátságos
átalakulás indult meg, amit a "kettősség", "széthasadás" szóval lehetne
talán jellemezni. Minden szerv és minden szerszám úgy kezdett formálódni,
hogy kettős célt szolgáljon: a torony építését, s ugyanakkor annak
védelmét is, ami persze egyértelmű a támadással. Minden `bullok` egy
személyben munkássá és katonává formálódott át. A vakolólapátokat ha
megfordította az ember, vakolat lekaparó késnek is lehetett használni, a
téglaformák úgy voltak szerkesztve, hogy robbanóanyaggal megtöltve egyben
téglarobbantó aknát is lehessen csinálni belőle. Ugyanazokkal a
kapcsokkal, amikkel összekötnek két lécet az egyik toronyban, a másik
toronyban szét lehetett azokat feszíteni. A szerszám, ami itt épített, ott
rombolt - ami egyik toronyban leveseskanál volt, hatlövetű
forgópisztolynak bizonyult a másikban - itt mákos rétes gyanánt ették
ugyanazt, amitől odaát úgy fordultak fel a `bullok`-ok, mint a
patkányméregtől. A `bullok` bonyolult testén minden szerv szerepe
megkettőződött: a repülésre való szárnyacskák végén éles karmok fejlődtek,
amikkel pompásan lehetett szárnyakat felhasítani; a dobhártyák úgy
alakultak, hogy szükség esetén rettenetes zajt lehetett verni velük,
amitől megsüketült az ellenséges `bullok`; a szemek árkában, a
könnyzacskók helyén, apró mirigyek fejlődtek, amiknek mérges váladéka
megvakította azt, akire ráfreccsentették. Voltak `bullok`-ok, kik ujjaikat
meghosszabbították és kihegyezték, hogy szúrni is lehessen velük; mások
két karjukhoz még egy harmadikat növesztettek, ami oldalt, a derekukról
fityegett le, éles és hegyes volt, és kemény, mint a vas.
A "toronyvédelmi jog" nagyszerű fejlődése szellemi téren is éreztette
hatását. Az összetartozás érzését, ha lehet, még fokozta az a tény, hogy
ezt az összetartozást széthúzás fenyegette - az egyén és társadalom
viszonya tökéletesen tisztázódott. Azokban a nagyarányú mozgalmakban,
amikben szabadulásom előtt részt vettem, alkalmam volt megismerkedni
`Halvargó`-nak (szűkebb hazámnak) legkiválóbb társadalomtudósával és
államférfiával, `Xa-rá`-val, ugyanazzal, akinek oldalán harcoltam később,
mikor a nagy háború bekövetkezett. Ez a `Xa-ra` világosított fel sok
homályos kérdésben - neki köszönhetem, ha a bullok társadalomtudományban
némi jártassággal dicsekedhetem, s szerényen hozzászólhatok társadalmi,
politikai és gazdasági kérdésekhez.
Egy alkalommal a `bullok`-társadalom jövőjéről beszélgettünk `Xa-rá`-val.
Én csodálatomat fejeztem ki mindarról, amit eddig a kultúra és civilizáció
terén tapasztaltam - felsoroltam minden tudományt és művészetet, s
kimutattam, hogy milyen nagyszerű eredménnyel dicsekedhetnek. Hihetetlen,
mennyi mindenfélével foglalkoznak a `bullok`-ok `Halvargó`-ban és egyebütt
is: s mindennel azzal a végtelen áhítattal és komolysággal foglalkoznak,
amit a közös nagy cél sugalmaz - az a cél, amit csak kiváló elmék látnak
tisztán, de amit a legutolsó munkás is ösztönszerűen érez. A tudomány
minden ága szóba került: fizika, kémia, asztronómia, asztrológia,
geodézia, numizmatika, história, hisztológia, filozófia, filológia,
filatélia, filantrópia, filharmonika, kiromantika, kriminológia,
fiziológia, pszichika, pszichiatria, pszichofiziológia, pszichogeodézia,
fiziopszichopatológia, patofiziokémgezia,
fizoasztronumiz-filkiropszichogeospektri-gonometriai-judikamentropoantropológia
és a többi. Mindezek módszeresen kifejtve és összeegyeztetve, ellenőrizve
és megszövegezve, egységbe foglalva és kielemezve alkotják azt az egészet,
amin a Torony épül. `Xa-ra`, a legcsodálatosabb elmék egyike, valóságos
polihisztor, mindenhez hozzá tudott szólni: - ismerte mindegyik tudomány
fejlődéstörténetét és állapotát, állásfoglalását a jelenkorban, a
legnagyobb könnyűséggel beszélt gyakorlati és elméleti kérdésekről,
szakszerűen és általánosan. Főként azonban a társadalomtudományok
érdekelték, ezen a téren nemcsak felfogó és megértő, de alkotó lángelme is
volt - néhány csodálatos, örök életű művében, miután az elméletek
eredményét leszögezte, erkölcsi magaslatra jutván, azt az utat és módot is
megtalálta, amin keresztül, illetve aminek segítségével a társadalomnak
haladnia kell, hogy az ösztön és akarat tényét összeegyeztető
szükségességének világos parancsát követve, megérjen egy jobb lehetőség
felismerésének magaslatát jelző állomás állapotára.
Erre a pontra érve, örültem, hogy az egész beszélgetés alatt fokozódó
nyugtalanságomon talán enyhíthetek (aznap reggel nagyon leverten ébredtem:
`Opulá`-val álmodtam megint), s feldobtam a kérdést, hogy állunk mindezek
után a `goncsargó`-val, vagyis azzal a természeti tüneménnyel, amit a
`bullok`-ok valami földrengésfélének képzelnek, s ami tornyaikat halomra
dönti. Először hagyta el számat az "`oiha`" szó, mióta `Halvargó`-ba
kerültem. `Xa-rá`-ra láthatóan kedvezőtlen hatást gyakorolt ez a tárgy.
Fészkelődni kezdett, kicsinylően mosolygott, szórakozott válaszokat adott,
másról akart beszélni, majd hirtelen kitörve, csodálkozásának adott
kifejezést, hogy olyan művelt és felvilágosodott ember, mint én, ilyen
haszontalan és gyermekes dolgokkal foglalkozik. Ami a `goncsargó`-t
illeti, unatkozó és műveletlen filozófusok, elmúlt századokban, mikor a
`bullok`-társadalom, természettudományos gondolkodás és módszeres kutatás
nélkül szűkölködvén, hiú kozmológiákat, mítoszokat és legendákat gyártott
még, ilyes mesékkel próbálták elaltatni a megismerésre szomjazó
kulturálatlan tömegeket. Egyike ezeknek a meséknek a `goncsargó` is, az a
teozófikus vagy misztikus feltevés, hogy valami csodálatos felsőbb akarat
vagy intelligencia intézi a tornyok sorsát: ez hozott létre bennünket,
`bullok`-okat, a maga gyönyörűségére vagy szükségletére, s az is dönti
romba bizonyos ponton nagyra törő álmainkat. Ő, a maga részéről anélkül,
hogy hitetlen vagy tagadó szellem volna, meg van győződve róla, hogy az
effajta transzcendens vagy metafizikai koncepciók a fejlődés szempontjából
károsak, egészen reménytelen és terméketlen játékai a `bullok`-értelemnek,
mely bizonyos határok között mozog és a felfoghatatlan nem tartozhat
munkájának pozitív tárgyai közé. Egyébként a fejlődéstörténet kezdi
kimutatni, hogy a `goncsargó`-nak nevezett összeomlás, ami időközönként
elsöpri a kultúrát, bizonyos atombomlást előidéző kórokozó anyagok
működésére vezethető vissza - ezeknek a kórokozóknak vagy üstökösöknek
létezését kétségtelenül kimutatták: mindig jelen vannak, amikor a
csillagászok `goncsargó`-t jeleznek, az égbolton, fényes tömegek, vagy
gomolygó, átlátszó ködfoltok alakjában, melyek matematikusaink által még
ki nem mutatható pályán keringenek a tornyok fölött. A spektrálanalízis
már összetételüket is megállapította: nincsen bennük semmi olyan anyag,
mely a `bullok`-ok testében elő ne fordulna. Nagyon természetes, hogy a
naiv `ősbullok` ezeket a rejtelmes imbolygó ködfoltokat, melyeknek hosszú
aranyuszálya végigsöpri az eget s elborítja tornyainkat is fényével,
valami felsőbb erőnek, vagy akaratnak hitte, `oihá`-nak nevezte el, félt
tőle és imádta - de valójában tehetetlen, kialakulatlan tömegek ezek akár
szervesek, akár szervetlenek, kezdetleges állapotban maradt ősanyagok. A
műveletlen paraszt és a tudatlan lelkű, képzelődő költő kísértetet lát
bennük, amit `oihá`-nak keresztel el aztán, megtartva az ősi mitológiák
kifejezéseit.
Kissé zavartan hallgattam a kiváló tudós fejtegetéseit, és bátortalanul
emlékeztettem őt a `bullok`-művészek festményeire és szobraira, melyek
`oihá`-kat ábrázolnak sajátságos helyzetekben. `Xa-ra` atyai jóindulattal
mosolygott, és ismételten biztosított engem, hogy `oihá`-k nincsenek. Ezek
a képek és ábrák bálványoknak tekinthetők: pozitív magvuk részben az előbb
említett kórokozó anyag, részben a `goncsargó`-k alkalmával fellépő
tömegpszichózis, mely megszédíti, és agyrémekkel tölti el az érzékeket:
nem lévén hozzászoktatva azokhoz az erős ingerekhez, amiket effajta
természeti tünemények kiváltanak. Ebben a sajátságos elmezavarban aztán a
`bullok`-ok, közöttük, mint különösebben érzékeny, tehát könnyebben
megzavarható idegrendszerű egyének, az úgynevezett költők és művészek
tipikus módon viselkednek. Ágaskodni kezdenek, nyújtózkodnak, szemük
kifordul, fejük megdagad, összefüggéstelen szavakat dadognak: mintha
csodálatos látomások gyötörnék őket. Meg kell adni, hogy a fent említett
ingerek nagyon erősek, és legyőzésükhöz igen fegyelmezett elme
szükségeltetik: - ő maga, aki csillagvizsgálóból figyelte egyszer egy
ilyen közönségesen `oihá`-nak nevezett ködfolt közeledését, csaknem
megzavarodott tőle, kiáltásokban tört ki, artikulálatlan és értelmetlen
hangokat ejtett ki, amiket hangutánzó betűkkel később fel is jegyzett
magának, ilyeneket, mint "ó, ó, ó, édes, gyönyörű, Nusikám, muncikám,
mancikám, kuncikám, puncikám, életem, csillagom, mindenségem, zsófikám,
kegyen (vagy legyen?) a feleségem" stb.
Nyilvánvaló, magyarázta tovább `Xa-ra`, hogy a költőknek és művészeknek
ezeket a különben igen hatásos és sugalmazó megnyilatkozását csak a
szigorúan ellenőrző kritika szemüvegén át szabad nézni, ha azt akarjuk,
hogy ezeknek a `bullok`-oknak működését is be tudjuk kapcsolni a
művelődésnek és fejlődésnek abba a folyamatába, mely a társadalom
radikális megszervezését és átalakítását célozza: le kell vonni belőle
azt, ami betegesen túlfűtött képzelődés, ábránd, őrület, agyrém: redukálni
kell a valóságra, ami lelkünkön át elferdítve, túlozva, összezavarva,
kielemezetlenül ömlik elő - ki kell hámozni ebből a zagyva, csillogó
halmazból az egyszerű, általános absztrakciót, a valóságos tényeket, a
nagy szociális igazságokat, mint amilyen a történelmi materializmus, a
létért való küzdelem, a nemek harca, az erősebb kiválása és a fajvédelmi
különítmény. Ezeket kell szem előtt tartani, hogy egyre szélesebb
rétegeket vonhassunk a nagy munkába, felvilágosítva a tömegeket, azokat a
ködfoltokat is, amiket `oihá`-knak neveznek, hogy egykor hasznos, munkás
tagjai és támaszai lehessenek a `bullok`-társadalomnak.
TIZENKETTEDIK FEJEZET
`Halvargó külügyi helyzete. - Háború `a `tornyok között. - A háborút
követő társadalmi mozgalmak rövid leírása. - Szerzőt elfogják, megmenekül,
majd egy csodálatos tünemény révén elhagyja Capilláriát, és visszatér
hazájába.`
`Halvargó` külügyi helyzete az utóbbi években válságosra fordult. Az
Egyesült Tornyok Birodalma, mióta az "Általános Toronyvédelmi Jog"
kodifikálva lett, hatalmas lendületben vetette rá magát a fegyverkezésre.
A szikrát egy heves goncsargó dobta ki, mely három tornyot pusztított el:
a szerencsétlenséggel `Halvargó`-t vádolták a többi tornyok, az volt a
vád, hogy túlépítkeztünk, túl sok anyagot halmoztunk fel, ez a torlódás
megsűrűsítette a vizet fölöttünk, áramlatokat idézett elő, s ezeknek
tulajdonítható az összeomlás. A Birodalmak vezető férfiai egyre hevesebben
sürgették az összetartás fokozását, erőteljesebb munkára serkentették a
polgárságot, nehogy a többi tornyot is utolérje a végzete - hangoztatták a
lefegyverzés szükségességét, amit, ha kell, erőszakkal is, tűzzel-vassal
végre kell hajtani.
A mi időszámításunk közepe szerint június közepe felé aztán kitört a
háború a tornyok között. `Halvargó` a Baloldali Szövetséghez tartozott, s
mint ilyen, elszántan és elkeseredetten szállt síkra meggyőződése mellett,
mely szerint a `goncsargó`-t nem az építkezés csökkentésével, hanem inkább
fokozásával lehet csak megakadályozni: elvégre kívánatos volna, hogy
két-három torony közös államfő alatt működjék, s ezeket a tornyokat, ha
másképpen nem megy, el kell foglalni erővel. Éppen azért, mihelyt a háború
kitört, vízmentesen elzártak minden kijáratot, nehogy a gyáva csőcselék
megszökdössön, s kitérjen a katonai kötelezettsége elől. A kijáratok
elzárásával sikerült elérni azt a lelkes hangulatot, mely a támadáshoz
szükséges - az egész torony izgalomban volt, mindenki az egyetlen kijárat,
a tetőpárkány felé tolongott, ahol az első összeütközések folytak a
szomszéd torony katonáival. Magam `főszurkálói` rangban kerültem ki a
harctérre, ahol mint bátor katona, csakhamar érdemeket szereztem, áthatva
a Toronyvédelem eszméjétől, mely a világot örök békével és boldog munkával
kecsegtette.
Magát a hadjáratot s az utána következett időket más könyvben írtam meg,
mely azóta sok kiadást ért el. Itt röviden csak a főbb adatokkal
foglalkozom. Eleinte nagy sikerrel harcoltunk, rengeteg foglyot ejtettünk,
ezeket a torony pincéjében zártuk el és tápláltuk - sajnos, óriási
veszteségeink utánpótlását képtelen lévén bevárni, december végén a `kurgi
bullok`-ok elől kénytelenek voltunk visszahúzódni, feladni a terepet. A
`kurgi`-k felgyújtották tornyunkat, és a védelemre visszamaradt őrséget
lemészárolták. A `Halvargó`-val szövetségben álló tornyok vezetőségében is
meghasonlott az egyetértés: egy eldönthetetlen nyelvtani kérdés adott
alkalmat a hadvezetőség és diplomácia közti nézeteltérésre. A diplomácia
nyelvtudósai azt követelték, hogy a `bullok`-társadalom nagy érdekeire
való tekintettel törölni kell a szótárból és köztudatból az egyes szám
első személyű személyes névmást, s a többes szám névmásával kell
behelyettesíteni - szerintük minden bajnak az volt az oka, hogy az "én"
névmás vonzatait lehetetlen összeegyeztetni a "mi" névmáséival - hogyha
egy diplomata azt mondta, "`mi` hajlandók vagyunk utolsó csepp vérünkig
stb. ", akkor ebbe a "mi" szócskába beleértették az "én"-t is, vagyis őt
magát, ami képtelen helyzetet idézett elő, míg ha a katona a harctéren azt
mondta, "én éhes vagyok" vagy "én megdöglöm", ebből az ellenséges torony
diplomáciája mindjárt arra következtetett, mintha odaát valami baj volna,
holott erről szó sem volt. Ebből mindenféle félreértések származtak,
amiket a diplomaták szerint, az "én" szó és fogalom gyökeres
kipusztításával lehetett volna csak elintézni.
Ennek a felfogásnak hirdetői diadalt arattak, minthogy egy újabb
`goncsargó` az egész mozgalomnak új irányt adott. Már a háború alatt az
egyes tornyok belsejében szakadás következett be - a harcolók fele be
akarta fejezni a háborút, a másik fele folytatni akarta. A két párt harcba
keveredett egymással, eleinte tornyonként, később, felismerve azt az erőt,
ami a tornyok közti szövetkezésben rejlik, az egyes tornyok háborúellenes
pártjai összefogtak egymással, szemben a háborús pártok blokkjával, mely
szintén toronyközien szövetkezett akaratának, a tornyok közti háború
folytatásának keresztülvitelére.
Ez a háború igen soká tartott, mindkét részről rengeteg foglyot
zsákmányoltak - végre nagyobb fegyverkészletével és kegyetlenebb, hevesebb
támadásaival a mérsékelt, háborúellenes párt győzött, s rákényszerítette a
békét ellenfelére.
A Többesszámú Személyes Névmás ötös tanácsa, miután ilyenformán
diadalmaskodott, hozzálátott második nagy feladatának, a békés munka
biztosításának előkészítéséhez. Ebben ismét nézeteltérések támadtak a
nyelvtudósok egy része az első személyű személyes névmás eltörlése után
követelte az első személyű birtokos névmás kipusztítását is: azzal
érvelve, hogy a "miénk" szó feleslegessé teszi az "enyém"-et, és megoldja
a gazdasági kérdést. Hiába érvelt a Másfél Éves Csecsemők Konzervatív
pártja azzal, hogy az "enyém" szót előbb ismeri az ember, mint az "én"-t,
s így annál általánosabb jelentőségű - a forradalom ellenállhatatlanul
kitört, s felzúdította az alsó párkányok dolgozóit. Tudósok jelentkeztek,
akik kimutatták, hogy a `bullok`-ok eddig rengeteg munkát pazaroltak
azzal, hogy emeletenként építették fel a tornyot - hiszen a cél a tenger
felszínének elérése lévén, teljességgel elégséges, ha mindjárt a legfelső
emeletet kezdik el építeni, s ehhez a munkához haladéktalanul hozzáfognak.
Evégből leghelyesebb, ha az alapot építő `bullok`-ok feljönnek a legfelső
emeletre, leszorítják a fentieket a pincébe, lerombolják az eddigi
építést, és újra kezdik az egészet, fönt, a tizedik emeletnél. Darabig
győzött ez a felfogás, a rombolást megkezdették, az ellenállókat lecsukták
- míg végre valaki rá nem jött, hogy nem ér az egész semmit, mert azok a
`bullok`-ok, akiknek a tizedik emeletet kellene építeni, még kicsikék,
éretlenek: a felnőtt pinceépítők pedig nem értenek hozzá. Más megoldást
kell keresni.
Ezek után gyors egymásutánban következtek a különféle, a `goncsargó
`elkerülésére vonatkozó megoldások, s azoknak kipróbálása, alkalmazása. A
mozgalmakban, melyek így egymásra következtek, erősen kivettem a részemet,
mint `Halvargó` lelkes polgára - tagja voltam annak a társaságnak, mely a
személyes és birtokos névmás üres harcait elvetve, inkább az igealakok, és
időmeghatározások javítását ajánlotta, s mely egy időre felül is
kerekedett azzal a programmal, hogy minden jelen időben történő cselekvést
úgy kell tekinteni, mintha az a jövőben zajlana le. Miután tudósaik
pontosan kiszámították, hogy ezerkétszáz év múlva szükségképpen ilyen és
ilyen ruhában fognak járni a `bullok`-ok, így és így fognak élni, ezt és
ezt fogják akarni, ilyen és ilyen államformában fognak élni, ilyen és
ilyen képeket fognak festeni és verseket fognák írni, ezt és ezt fogják
enni, nyilvánvaló, hogy nagy időt takarítunk meg, ha a pontos
számításoknak ezeket az eredményeit már most gyakorlatba hozzuk, és úgy
cselekszünk, mintha az ezerkétszáz év már elmúlt volna. A Jövőbelátó
Szociálgumihúzó Párt uralomra is került, és két napig úgy ment minden,
mint a karikacsapás, és ment volna tovább is, ha egy hirtelen támadt
járványos bélhurut és annak kellemetlen következménye véget nem vet a
dolognak: a szörnyű bűztől elszédültek a vezetők és kénytelenek voltak
átadni helyüket, fenntartva álláspontjukat, hogy a számítás azért
tökéletes volt, csak a bélhurutról feledkeztek meg, aminek nem ők az okai,
hanem a hirtelen támadt rossz időjárás, mely délutánra váratlanul
beborította az eget - azt igazán nem lehet követelni a tudósoktól, hogy
megmondják, milyen idő lesz egy óra múlva, mikor nekik ezerkétszáz évre
kell előre gondolni. - Ezután a Tavalyihóvisszafagyasztó Egyesület vette
át az uralmat, mely okulva a szörnyű pusztítás emlékén, amit a Gumihúzók
okoztak, azt a felfogást tűzte zászlójára, hogy miután a jövőt nem lehet
ismerni, a múltat ellenben igen, legjobb lesz ott újrakezdeni mindent,
ahol ezerhatszáznegyven év előtt abbahagytuk. Ennek megfelelően
mindenkinek vissza kellett menni illetőségi helyére - az adósnak nem
kellett fizetnie, aki ellenben pénzhez jutott közben, elvették tőle, és
odaadták annak, akié ezerhatszáznegyven év előtt volt. Így az egymásra
következő hatalmak alatt mindenki jutott valamihez, rosszul csak azok
jártak, akik úgy akartak élni, mintha június harmadikán csakugyan június
harmadika volna és nem szeptember kilencedike vagy március tizennyolcadika
- ezeket a Gumihúzók és a Hófagyasztók egyaránt büntették, és börtönbe
csukták. A kisebb-nagyobb kollektív mozgalmak, a társadalomtudomány és
`bullok`-tan, valamint a toronyvédelmi eszme fejlődésével egymást követték
a nagyszerű eszmék. Voltak, akik szakítva a monisták földhözragadt
felfogásával, azon az alapon nyúzták le egymás bőrét, hogy a `bullok` nem
oktalan, vérengző állat, hanem kettős lény, lélek és test, kit a
közönséges, létért való küzdelem által irányított kiválogatódás mellett a
megismerés és belátás kormányoz - mások ismét a fajvédelem és fajnemesítés
érdekét tartva szem előtt, bebizonyították, hogy egy `bullok` értékét,
erkölcsi és selyemhernyó-tenyésztési szempontból, az határozza meg, hogy
ki volt az apja és az anyja: hogy ő maga kicsoda, vagy hogy ő egyáltalában
a világon van, az egészen lényegtelen, mint ahogyan a lóversenyen is
aszerint bízunk a versenyző lovakban, hogy milyen családból származtak. A
gondolkodókat és írókat elkergették helyükről, helyükbe a kémikusok egy
sajátságos fajtája került, akik, bizonyos csoportok szerint, kimutatták az
emberek gondolkodásában és cselekvésében azokat a vonásokat, amikre előre
következtetni lehet, aszerint, hogy hol születtek: ezt aztán
világszemléletnek nevezték el. Később ez a tudomány igen kifinomodott:
különféle tulajdonságok alapján állította szembe egymással a
`bullok`-okat, kiderült, hogy a haj, a fül, a körmök növése, színe, szaga
és halmazállapota szoros összefüggésben áll a `bullok` természetével és
szándékával - így keveredtek harcba először az alacsony növésűek és a
magasak, aztán a kiálló pofacsontúak és a beesett szeműek, a szőkék és a
barnák, a kövérek és soványak. Később, sajnos, némi zavarok állottak be,
éppen az ember- és fajisme apostolainak túlságosan kifejlődött tudása és
érzéke következtében, a legutolsó nagy harcban, melyben rengetegen estek
el, lettek földönfutóvá, vesztették el mindenüket, s mely két fajta között
folyt, az Orronszemölcsötviselők és az Előrehajlófülcimpásak között,
kiderült, hogy vannak, akiknek szemölcs is van az orrukon, azonkívül a
fülcimpájuk is előrehajlik, viszont olyanok is, akikre egyik se áll: s így
ebből a szempontból mégse lehetett két részre osztani az egész
`bullok`-ságot, hogy hatásosan vívják meg a nagy világszemléleti harcot.
Elölről kellett kezdeni az egészet - megint visszatértek a naiv néphithez,
mely `oihá`-nak nézi a ködfoltokat -, a közös veszedelmet, a `goncsargó`-t
pedig a gondviselés büntetésének. Abban az időben, mikor - mint ahogy
azonnal látni fogjuk - váratlanul el kellett hagynom Capilláriát, a nagy
küzdelem éppen ebben a stádiumban volt, s így láttam utoljára: hogy azóta
mi történt, nem tudom: utolsó emlékem tehát erre a nagy fellendülésre
vonatkozik, ami a legyőzött `Halvargó` politikájában beállott.
`Goncsargó-`kormány vette át a hatalmat, megalapította az Első Goncsargó
Szövetséget, szemben a hitetlenekkel, Goncsargó Fogyasztási Intézet
létesült, Biokémiai Cipőgyár, más szóval Goncsargóbanhívők Politikai
Kormánypártja, amely nagy erővel igyekezett rendet teremteni a toronyban.
Magam, aki jó néhány harcban részt vettem, tekintettel ismeretlen
származásomra, eleinte gyanúban álltam a Goncsargópárt előtt: később
azonban egy felolvasásommal, amit a "Goncsargóirányzat és a nemzeti eszme
nemzetközi terjedése, különös tekintettel a gépalkatrészek által kitépett
fülekre" címen tartottam, ismét felszínre vergődtem `Xa-ra` oldalán, aki
ebben az időben, elveinek fenntartása mellett, ismét vezető és irányító
egyénisége volt a hatalomnak.
Capilláriából való szabadulásom története néhány szóval elmondva ennyiből
áll.
Egy napon megjelent nálam a kormány egyik megbízottja, és felszólított,
hogy mint az `oiha`-kérdés ismerője, vállaljam annak a küldöttségnek
vezetését, melyet `Halvargó` indított az egyik elég távol levő toronyba,
ahol a csillagászok `goncsargó`-t jeleztek, s ahonnan segélycsapatokat
kértek tőlünk a felbomlott rend helyreállítására. A megtisztelő
megbízatást elfogadtam, s egy reggel útnak is indultunk. Utunk napokig
tartott, sok akadályt kellett leküzdenünk - végre azonban elértük a szóban
forgó tornyot, ahová be kellett volna vonulnunk. Csakhogy a felkelők
bekerítettek bennünket, lefegyverezték kíséretemet, s mielőtt a kaput
átléphettem volna, letartóztattak mint árulót, és börtönbe vetettek. A
vizsgálati fogságot nem volt módomban kitölteni, közben ugyanis beállott a
`goncsargó`, a `bullok`-ok nagy része elpusztult, a többi elmenekült.
Éjnek idején hagytam el börtönömet, melynek őrei eltűntek mellőlem -
rettenetesen kimerülve és halálra csigázva vettem utamat bizonytalan irány
felé, egyre bujkálva és aggódva, nehogy ellenséges `bullok`-ok közé
kerüljek megint, akik nem ismerve a helyzetet, szabadulásomat szökésnek
minősítenék, s egyszerűen főbe lőnének, vagy levennék fülemről az
odatapasztott kopoltyúkat, s én megfulladnék. Egy őrjárat üldözőbe is
vett, de egérutat nyertem, s a korallerdő védelmet nyújtott.
Hajnalban emelkedni kezdett a talaj, a beszűrődő világosságban fölfelé
kapaszkodtam, s végre elértem a hegy csúcsát, ahol kimerülten és halálra
váltan estem össze. Úgy éreztem, végem van, nincs menekülés, nem mehetek
sehová, nem vesz senki védelmébe - az `oihá`-k elűztek, a `bullok`-ok
halálra keresnek: nyomorultan el kell pusztulnom. Hangosan fohászkodni
kezdtem s átkoztam sorsomat és tulajdon dőreségemet, mely annyi keserves
tapasztalat után, újból felkeltette bennem az utazás vágyát és ingerét.
Azt hittem, utolsó perceimet élem, és soha nem látom többé szeretett
hazámat, s már-már azon voltam, hogy letépve kopoltyúimat, megrövidítem
szenvedéseimet, mikor rettentő zúgás és dörgés és rengés térített
magamhoz. Egyidejűen megrázkódott alattam a talaj, s forró tajték csapott
föl mellettem. Iszonyú erővel ragadott meg, tovasodort, meghengergetett és
fölkapott - lélegzet után kaptam, és elvesztettem eszméletemet.
Tulajdonképpen nagyon egyszerű dolog volt, ami velem történt, csak a
sajátságos körülmények tették rendkívülivé. Később értettem meg az
összefüggést, amit különös kalandom magyarázatául előrebocsátok. Az a
hegy, ahová kerültem, a tengerfenék egyik tűzhányója: ami magával
ragadott, az a tűzhányó kitörése volt. A vízben rögtön fehér tajtékba
merevülő láva fölemelt, s míg ájultan sodródtam benne, oly eleven erőt
helyezett el tagjaimban, mely elégséges volt, hogy a tenger felszínére
kidobjon. Mikor magamhoz tértem, a keskeny zátonyon találtam magam, melyet
a kitóduló tajték alkotott azon a helyen s melyet a hullámok lassan
ringattak és sodortak észak felé. Kopoltyúim már nem voltak rajtam.
Körülnéztem, megdörgöltem szemem, s ámulva bámultam bele a Napba s a kék
ég harangjába, melyet oly sokáig nem adatott láthatnom. Estefelé volt, az
ég felhőtlen, partot nem láttam sehol.
Huszonnégy órai hányattatás után egy cirkálóhajó felfedezett, és kimentett
szorult helyzetemből. Első nap semmi jelét nem éreztem annak az
idegbetegségnek, mely aztán kitört rajtam, s melyre, mint ideiglenes
elmezavarra, ma már csak szégyenkezve emlékszem vissza. Csak mikor partot
értünk, s a cirkáló kapitánya érdeklődött kilétem és kalandjaim iránt,
vettem észre, hogy nem az vagyok, aki voltam. A férfiak szagát
elviselhetetlennek találtam, a kapitány kérdésére `oiha`-nyelven
válaszoltam, aminek furcsa rikoltozásai annyira megdöbbentették a jó
embert, hogy a hajó orvosát kérte, vizsgálna meg s helyezne el valamelyik
kórházban. Én azonban, még mielőtt ez megtörténhetett volna, kereket
oldottam, és kiszöktem a városba. Megtudtam, hogy Franciaországban vagyok,
Marseille közelében: megvizsgálva zsebeimet, némi aranypénzt fedeztem fel,
amit a tenger alatt való hosszas tartózkodás nem áztatott úgy el, mint
ruháimat és csizmámat. Ezen a pénzen egy kereskedésben női ruhákat
vásároltam, titokban felöltöttem azokat, hamis hajat tettem a fejemre,
kipirosítottam a szájamat, és rizsporral kentem be vastagon az arcomat a
marseille-i szép nők mintájára. Csak homályosan emlékszem ezekre és az
ezekhez hasonló bolondságokra, amiket a következő hetekben elkövettem. Ez
a kevés is, amire emlékszem, néhány hét múlva jutott eszembe, mikor a
doveri tébolydában, ahová becsuktak, kissé kipihentem magam, s orvosomnak,
a jóságos és megértő Mr. Foxnak, a lábadozás óráiban elmondtam rémképeim
keletkezését és történetét. Bűnbánóan meggyóntam, hogy a `bullok`-ok közt
való szenvedésektől meggyötört és önmagából kifordult aggyal az első
napokban valami zavaros, tébolyult elhatározás, vagy inkább rögeszme lett
úrrá fölöttem - hogy nem leszek férfi többé, vagy ha igen, csak azért,
hogy felvegyem a harcot az emberi fajta elnyomója és rabságban tartó
zsarnoka, a nő ellen - felveszem a harcot, saját fegyvereivel, a
közönnyel, a hazugsággal - álruhában, női álarcban férkőzöm közéjük,
kilesem titkaikat, és ezeknek birtokában felszabadítom boldogtalan és
tudatlan `bullok`-társaimat.
Ezeket az ostobaságokat szégyenkezve mondom el s mondtam el már akkor a
jóságos dr. Foxnak. - Kipihenve furcsa utam fáradalmait, még néhány hetet
töltöttem az elmegyógyintézetben, melyeknek lepergése után, értelmes
beszédemet hallva, s az orvosok véleménye alapján, az igazgatóság
gyógyultnak minősített. 1922. március 4-én hagytam el az intézetet, s
néhány nap múlva, pontosan március 10-én, érkeztem szülővárosomba,
Redriffbe, ahol nőmet és gyermekeimet jó egészségben találtam.
Gulliver hatodik útjának vége
|