Müvek
Mindenki a Sarudy-lány holnapi lakodalmáról beszélt. Ebéd után
leheveredtek az aratók a keresztek tövébe, vagy a villákból,
gereblyékből rögtönzött apró sátorok alá, ahol egy-egy szoknya adott
egy kis árnyékot a fekvők arcára. Elég az, hogy napszúrást ne kapjon
az ember.
A nagy sárga mezőn vidáman izegtek-mozogtak ezek a hangyaszorgalmú
emberek, s az embertelen nagy munka közben, amely úgy tetszik, mintha
végtelen és határtalan volna, örömet találtak abban, hogy a karjukat
mozgatták, szájukat jártatták, és a legények meg a lányok olyan
kacagva csipkedték meg egymást szóval és kézzel, mintha ez volna az
élet főfő tennivalója.
Kis János megette az almás ételt, amit szeplős, málészájú fia, aki
ijesztően hasonlított hozzá, kihozott utána. Azután körülnézett,
de lusta volt a keresztig menni, s ott helyben dűlt el a tarlón.
A kalapját az arcára tette, s nyomban elaludt. Még annyit hallott,
hogy Sarudy Pál bornyút is vágatott a lakodalomra.
Azzal elaludt.
Senki sem törődött vele, a tulajdon fia sem. Ez elővette a
cserépfazekat, s belenézett, nem hagyott-é az apja egy kicsit
neki is benne? Bizony nem hagyott. Olyan üres volt az edény,
mintha a Bodri már ki is mosogatta volna. Ezzel felborította a
mázas csuprot, s elment a kutya után fődi mogyorót keresni.
Mikor Kis János felébredt, első dolga volt megnyalni a száját.
Álmában lakodalomban volt, s nagyon jól teleette magát. Kedvetlenül
gondolt rá, hogy elfelejtett mindent, azt is, hol volt, azt is, mit
evett. Legalább ne ébredt volna fel.
Hozzá volt szokva, hogy neki egész életében mindenről le kell mondani,
hát nem soká sajnálkozott. Másik oldalra fordult, s újra el akart
aludni. Nem sikerült. Az arca olyan vörösre vált a kalap alatt, mint
a főtt rák. Lelökte a piszokban feketült szalmakalapot, s jólesett,
hogy a mezei szellő hűvösen érte a bőrét.
- Egye meg a fene ezt a vén Sarudyt - gondolta magában -, eleget
dógoztam neki életemben, meghíjhatna a jánya lakodalmára. Hadd laknék
jól eccer.
Felemelte a hüvelykujját:
- Lesz húsleves. Jó sárga, zsíros tyúkhúsleves. Az jó lesz. Abbul
megeszek egy tállal.
És már habzsolta is, szopogatta a sűrű, apró, sárga színű
tésztacsigákat, amiket marokszámra eregetett le a nyeldeklőjén.
- Dógozni emberek! - kiáltotta valaki.
Kis János meg se mozdult. Eszébe jutott, hogy egyszer gyerekkorában
valami lakodalomban volt. Rokona is volt az a család, mégse kapott az
egész lakomából mást, csak tyúklábat.
Tehetetlen harag, vad düh fogta el. A keze ökölbe szorult, s érezte,
hogy most olyat, de olyat tudna ütni, hogy minden törne-zúzna utána.
De a hüvelyke mereven állott, erről lassan az eszébe jutott, amire az
imént gondolt.
- Azután töltött káposzta... Hatvanat megennék belőle... de ha ötvenet
nem, egyet se.
- Dologra! - kiabálták amott.
Ő is feltápászkodott. Éhesnek érezte magát. Odanézett a fekete falú
cserépedényre. Üres... Úgyse volna benne, csak valami lötty.
Megrúgta az edényt; megvetően és dühösen. Annak beszakadt az oldala.
Különben is drótozva volt már, s egy drótszál a bocskorához akadt:
- Üssön meg a guta! - káromkodott Kis János, és lerugdosta a lábáról
a kölöncöt. - Már míg élek, mindig ebbe a szegénységbe kell szuszogni.
Az a vén bitang nem fog elhíjni.
Egész nap rosszkedvű volt. Észre se vette senki. Kis János amolyan
láthatatlan ember volt, akit senki sem lát meg. Így élte le az egész
életét, sohase volt egy percig sem érdekes ember. Se nem erős, se nem
gyenge, nem kicsi, nem nagy; nem sánta, nem begyes; mi lett volna, ami
feltűnt vón rajta. Olyan volt, mint egy ember; két szeme volt, meg egy
orra. Bajusza is volt. És sohasem jutott eszébe semmi. Ha reggel volt,
felkelt, este lefeküdt; mikor eljött az ideje, megházasodott. Akkor
lakott utoljára jól, beteg is lett tőle. Katona nem volt, a faluból
tízszer se volt kinn, akkor is csak a vásáron. Nevetni csak egyszer
nevetett életében jóízűen, akkor, amikor az apja le akarta őt ütni,
amért megette az egész tál galuskát, s amint feléje sújtott, a saját
ütésétől megtántorodott, felbukott s falba vágta a fejét. Bele is
halt.
Még ez az egy érdekelte: az evés. A feleségét emiatt szokta elverni,
s ha gondolt valaha valamire, arra, hogy mit volna jó enni. De ezt
nem tudott sokat elképzelni. Hiába, a tapasztalat nem segítette.
Este, ahogy hazamentek, s a gazdának megmondták, mit végeztek, - az
ő falujokban mindenki a maga kosztján dolgozott -, azt mondta a vén
Sarudy:
- Emberek, asszonyok, hónap este mindenki elgyühet a lyányom
lakodalmára. Annyit ehettek, amennyi belétek fér.
Kis János majdnem elszédült. Valósággal megijedt. Attól ijedt meg,
hogy nem bír majd megfelelni a feladatnak. A többiek ujjongtak,
éljeneztek, de ő hallgatott. Ott állott hátul, setétedő este volt,
senki se törődött vele. A többiek közt azután ő is elindult nehézkes
léptekkel hazafelé.
Otthon megette a vacsorát; korpacibere volt. Csendesen, szótlanul.
Felrúgta a macskát, amely a lábaszárába kapaszkodott s nyávogott.
Nem gondolt semmit. De igen különösen érezte magát. Mintha nagy-nagy
feladat várna reá, a legnagyobb életében. Nem volt tisztában vele,
de félve gondolt a holnapi lakodalomra.
Egész éjszaka nem tudott aludni. Sokszor felébredt és ébren
hánykolódott, de ha hozzáfogott arra gondolni, mi lesz holnap,
igen nagy nyugtalanság fogta el.
Kinyújtotta a hüvelykujját:
- Először lesz tyúkhúsleves... Ebből megeszek egy dézsával.
Elmosolyodott. Arra gondolt, hogy ha egy kádba öntenék azt a sok
krumplilevest, keménymagoslevest, meggy-, korpa-, lekvárciberét,
meg azt a mindenféle habart lét, amit ő életében megevett, - ajajaj,
olyan nagy kád nincs a világon, még az egri érsek pincéjében sincs
olyan hordó. Ha azután együvé raknák azt a jó ételt, amit ő evett
valaha, - avval tán még az az ócska fazék se lenne tele, amit ma
felrúgott a mezőn.
Hirtelen úgy tetszett neki, mintha a lábán volna a bocskor, s érezné,
ahogy beleakad a dróttal az edény. Nagyot rúgott. Ha ágyon feküdt
volna, az menten összerogy, de ez a szalmadikó nem sokat törődik az
ilyen fickándozással. Pedig Kis János nagyot rúgott. A szegénységet
rúgta el magától.
Másnap reggel mogorván ébredt. Ahogy a rossz álmot kidörzsölte a
szeméből, tisztán érezte, hogy igen nehéz a melle. Mintha pántok
szorítanák.
- Egye meg a fene a vén Sarudyt, ma kieszem a vagyonábul. Eleget
kapáltam neki.
Nem mert reggelit enni. Ebédre meg se kóstolta az ételt, félt, hogy
estére nem lesz éhes.
Máskor, ha összeveszett a feleségével, akárhányszor megtette, hogy
egész napon át nem evett egy falatot sem, észre sem vette. Most
reszketett az egész belseje, és szédülés fogta el az éhségtől.
Összeszorította fogát, széles, erős, nagy csontú állkapcáját, és
szürke szemeivel mereven nézett előre. Egy vadállat makacs dühével
viaskodott önmagával. De nem evett, megállotta.
- Ötven töltött káposztát! - ismételgette magában, s vaselhatározással
vágta kaszájával a rendet. Taktusra, mint az aratógép.
Megszűnt körülötte a világ. Nem látta a nagy búzatáblát, se a
körülötte dolgozó embereket, nem ismert senkit, semmit, nem volt
múltja, jövője, egész valója egyetlen nagy akarattá keményedett.
Úgy ment eléje, mint valami emberi léten felüli feladatnak. S érezte,
hogy az egész belseje, gyomra átalakult, s hihetetlen munkára képes.
Amint szikrázó szemmel belenézett a világba, képes lett volna
vállalkozni arra, hogy a kévéket úgy eregesse le magába, mint a
cséplőgépnél az etető a dobba.
Végre alkonyodott. Hazamentek a munkából. Otthon már dél óta állott
a lakodalom. Idő sem volt a hozzákészülődéshez, le kellett ülni a
terített asztalhoz.
Kis János egy zugba került; annál jobb. Falnak veti a hátát, s akkor
hadd jöjjön az ellenség. Ezzel a vak és vad elszánással szállott
szembe valamelyik őse egy kétezer emberből álló török sereggel.
Hozták a levest.
János nem sokallt, nem kevesellt semmit. Jó mély cseréptányért kapott,
amit a szakácsné színig öntött neki. Ujjnyi vastag volt a tetején a
sárga zsír, mely már nem is szakadt karikákra, hanem egybefolyt:
Kis János fogta fakanalát, s nyugodtan, komolyan kezdett munkához. A
béle reszketett, s alig bírt uralkodni a mohóságán.
A tizedik kanálnál rettenetes megdöbbenés érte.
Úgy érezte, jól van lakva.
Sápadtság futotta el az arcát. Megérezte, hogy roppant feladatot
vállalt magára. Megérezte emberi kicsinységét. Mint valami szél
suhant át agyán a gondolat, hogy nem fogja megbírni, amit vállalt.
Összerántotta a szemöldökét; alacsony homlokán függőleges ráncok
gyűrődtek, széles vas állkapcája összekattant, s nekidűlt újra a
csatának.
Gépiesen, ahogy a kaszát eregeti ívben jobbra-balra, most a kanalat
emelte taktusra a szájához, míg csak a tányér ki nem ürült.
Akkor szédülést érzett és utálatos csömört. Az étel túl zsíros volt
kivánnyadt, gyenge, zsírtalan löttyökhöz szokott gyomrának.
Túrós csusza következett. Ízes, tejfölös, töpörtős, kövér. Jól
telerakták a tányérját.
És Kis János kivette a sárga, csontnyelű törött villát, s ugyanolyan
nyugodtan, mint az imént, ezt is sorra beraktározta. Nem érezte az
étel ízét. Nyomást érzett odabent, és szeretett volna levegőre
menni. Vagy legalább káromkodni egy nagyot, keserveset. És végtelen
fájdalommal, irigységgel nézett körül a népen. Mindenki vidám volt,
nevetett, habzsolt. És ő már tudta, hogy vége. Ma már annyit evett,
mint egész életében egy ülésre szokott. De összecsikorította fogát, s
odatartotta a tányérját a harmadik fogásnak. Ez lencse volt orrjával.
Kint, a cselédek és munkások közt nem tartották meg a szokásos
sorrendet, amit odabent a vőfély verssel szabott meg. Azt adták,
ami közelebb esett. Ez ebből evett, az abból, Kis János mindenből.
Így ment ez két óra hosszáig, megállás, pihenés nélkül.
Akkor jött a töltött káposzta.
- Ötvenet! - mondta magában Kis János, és a szemére fátyol szállott.
Nagy darab húsok voltak a töltött káposzták közé téve ráadásnak.
És Kis János, amint a három hatalmas töltelék után egy ilyen darab
szívós, fövetlen, rágatlan húsdarabot le akart gyűrni, - rémülten
állott fel. A szeme kidagadt, szinte kiugrott szemöldökei alól,
nyakán az erek kötélvastagságra dagadtak.
Utolsó józan eszével kirohant a házból.
Az eperfához ért, mikor megszabadult a bajtól. A torkán szorult darab,
amely már szinte megfojtotta, visszacsúszott a szájába.
Szemébe könnyek gyűltek, s állkapcsát olyan keményen vágta össze, hogy
éket se lehetett volna közé verni.
Azzal a szenvedély részegségével mondta el magában:
Dögölj meg, kutya.
Újra lenyelte a húst.
És most is képtelen volt rá. Megakadt a torkán, s többet nem ment se
le, se fel.
Az ember két keze a levegőbe kapkodott; sovány hosszú teste megfordult,
s hanyatt vágódott.
Irtózatos vonaglásban vergődött hangtalanul a földön, míg csak végleg
el nem csendesedett.
Senki sem vette észre, hogy eltűnt, mint azt sem, hogy ott volt, vagy
azt, hogy élt.
(1909)
|