Müvek
SZÉPEN SZÓLÓ MUZSIKA
Hol volt, hol nem volt, volt a világon egyszer egy körte-muzsika,
amelyik arról volt nevezetes, hogy csak akkor szólt, ha jó gyerek
fújta.
Ezt pedig én onnan tudom, hogy az enyim volt ez a csodálatos
körte-muzsika. Ahogy most az életem hajlatáról visszanézek az
elejére, egész eddig a körte-muzsikáig látok vissza. Ami előtte
volt, az elmosódik előttem, mint hajnali kép a hosszú fasorban.
A szépen szóló muzsikát valami játékáruló tót embertől kaptam,
amiért telemerítettem a fakupáját friss vízzel a vásárkút vödréből.
Nagyot húzott a jó ember a kupából, aztán körülnézett a játékosponyván:
- Nos, kisfiú, hát most már mit adjak én neked, amiért vizet hoztál
a Jano bácsinak? No, adok neked egy körte-muzsikát.
Szép volt az a körte-muzsika, szép volt, az egyik fele pirosra volt
festve, a másik sárgára, de biz én azért mégiscsak jobban szerettem
volna valami fütyülős farkú lovat. Mondtam is a Jano bácsinak, hogy
van már nekem körte-muzsikám otthon.
- Jaj, fiúcska, csakhogy ez nem olyan körte-muzsika ám, mint a többi
- motoszkált a tót fanyelű bicskájával a körte-muzsika sípján. - Ez
olyan muzsika, hogy csak addig szól, míg jó gyerek fújja. Nézzem no:
jó gyerek vagy-e, meg tudod-e szólaltatni?
Belefújtam a muzsikába: hát olyan szépen szólt, hogy örömömben tátva
maradt a szám. Nem tudtam, ma sem tudom, mit csinálhatott a sípjával
az az ezermester tót, de egészen úgy tilliózott, mint a sárgarigó.
- Csak aztán mindig ilyen szépen szóljon! - tátogatta utánam a tót
bácsi a harcsaszáját.
De bizony szólt ez még szebben is, mert mire hazaértem, akkorra
minden fortélyát kitanultam a körte-muzsikának. Ha csak a számhoz
érintettem, halkan kacagott, mint a vadgalamb; ha rövideket fújtam
bele, csattogott, mint a fülemüle; tudtam vele süvölteni, mint a
pirók, csikorgatni, mint a csíz.
Még édesanyámnak is fölsütött a mosoly az orcáján a muzsikaszóra.
Pedig éjjele-nappala csupa szomorúság volt akkoriban, ahogy a
beteg húgocskámat virrasztgatta. De még az is felnyitotta a bágyadt
szemét, szegényke, és megvillant benne az öröm, ahogy megszólalt:
- Szép mucita! Fúadd méd, bátókám!
De még az öreg Titulász doktor is megbiztatott, amikor délután
bekocogott hozzánk. Megcirógatta a beteg sápadt kis arcát, aztán
megtörölgette a pápaszemét. Mert akkoriban majd mindig harmatos
lett a pápaszeme, ha lehajolt a húgicámhoz.
- Úgy, úgy, öcsikém - borzolta föl a hajamat a homlokomon -, csak
hadd szóljon az a világszép muzsika, ha öröme telik benne ennek a
lenge nádszálkisasszonynak.
A lenge nádszálkisasszony, szegényke, fáradtan elmosolyodott, én
pedig rikoltoztattam a muzsikámat, hogy csak úgy zengett bele a ház.
- Elég lesz már, kis muzsikásom - törülgette le anyám a verejtéket
a homlokomról, mikor már bekönyökölt az este az ablakon.
Az ám, csakhogy édesapám meg akkor tért haza a szőlőből, neki is be
kellett mutatnom a tudományomat.
Meg is csudálta illendően. Azt mondta, egész erdőre való madár
van elbújva ebben a csudadudában. Csakhogy azt is hozzátette, hogy
ilyenkor már alszik minden jóravaló madár.
Borongós volt a homloka az apámnak, lekaptam a számról a körte-muzsikát.
De ebben a percben megszólalt a beteg.
- Enim mucita, én fúok - áradt felém szájacskájából a forró lehelet,
s ahogy erőtlen kezeit fölemelte, úgy libegtek azok az alkonyat
barnaságában, mint haldokló fehér pillék.
Ijedtemben megállt a szívem verése, és magamhoz szorítottam a
körte-muzsikát. A kerek világért se adhatom én azt oda senkinek.
Ki akartam osonni az ajtón, de édesanyám megfogta a kezemet.
- Hát sajnálnád tőle, fiacskám? - kérdezte szomorúan.
- Hiszen úgyse tudja fújni - nyújtottam oda kelletlenül a muzsikát -,
nem értenek ehhez a lányok.
Csakugyan nem tudta. A csöpp szájához vitte, de mindjárt visszabágyadt
a kezecskéje.
- No, mondtam, ugye? - kaptam diadalmasan a muzsika után, de szegénykém
odább rántotta a kezét.
- Nem adom, enim mucita! - nézett rám haragosan, s bedugta a játékot a
vánkoskája alá.
Én pedig kisompolyogtam a szobából, és elkeseredve ültem ki az udvarra
a ribizlibokrok alá. Már akkor esti imádságukat végezték a fülemülék,
de én úgy éreztem, engem csúfolnak.
- Tudsz-e te így, híres körte-muzsikás? - mintha csak ezt csattogták
volna.
Elfakadtam sírva, bementem a házba, s azon ruhástul végigdőltem a
vackomon. Ott aztán álomba is ríttam magamat.
Nem értek rá velem törődni azon az éjszakán, amelyiknek olyan szomorú
lett a hajnala.
Mert hajnalodott már, mire fölébredtem, és a zsebemhez kaptam.
- A körte-muzsikám! - motyogtam ijedten. Mert azzal álmodtam, és
úgy rémlett, mintha a zsebembe tettem volna.
Ahogy kijózanodtam az álomból, áttapogatóztam a tisztaszobába, ahol
a húgocskámnak a nagyágyban vetették meg a betegágyat.
Anyámat az asztalra borulva nyomta el a fáradtság, húgocskám lázas
arca, mint a rózsa, piroslott az éjjeli mécs gyönge fényében.
Odalopództam az ágyhoz, és benyúltam a vánkos alá.
- Megvagy! - dobbant nagyot a szívem, ahogy megéreztem a kezemmel a
körte-muzsikát.
Boldogan suhantam vele kifelé. Mikor az ajtóba értem, nagyot lobbant
a mécses. Megrettentem, s ahogy visszafordultam, mintha rám szegezte
volna szegény kis testvérkém a nagy fekete szemét.
Olyan fényesnek láttam és olyan szomorúnak, hogy ijedtemben kiejtettem
a kezemből a játékot. Nagyot koppant a küszöbön, fölriadt rá az
édesanyám:
- Te jársz itt, fiam?
Én már akkorra fölmarkoltam a körte-muzsikát, és szó nélkül kotródtam
vissza a vackomba. El is aludtam mindjárt, de előbb bedugtam a kincset
a vánkosomba, a lágy pihe közé. Ott ugyan meg nem találja a húgicám,
akármilyen okos kislány!
Ó, bár megtalálta volna, de nem is kereste soha többet!
Mire fölébredtem a nagy csöndességre, akkorra koporsóba is tették
a lenge nádszálkisasszonyt. Bordács keresztanyám imádkozgatott
mellette, mert apámék a temetés után jártak.
Keresztanyám nagyon bele volt feledkezve az imádságos könyvbe, s
nem vette észre, mikor én az asztalra fektetett koporsócska mellé
suhantam. Kicsit magas volt nekem a ravatal, lábujjhegyre pipiskedve
akartam a testvérkém kezébe lopni a körte-muzsikát, azon pihésen,
tollasan, ahogy a vánkosból kihúztam, de vézna ujjacskái már nem
tudták megszorítani.
- Vidd el, Marika, neked adom - súgtam neki.
Virágszagú szél libbent be a nyitott ablakon, kicsit meglebegtette,
meg is zizegtette a szemfödélkét.
- Nem kell, bátyókám, én még ennél is szebb muzsikát hallgatok ezután
- ezt ragyogta vissza testvérkém arca, és nekem hirtelen fájni kezdett
a szívem.
Akkor éreztem életemben először fájdalmat úgy, hogy senki se bántott.
Szomorúan csúsztattam a zsebembe a körte-muzsikát, és három napig nem
is volt kedvem elővenni. Hanem akkor egyszerre gondoltam egyet, amitől
kedvre derültem.
- Muzsikálok a sírja fölött, hátha szebbet álmodik tőle - szaladtam ki
a temetőbe.
Az isten kertje csak egy futamodásnyira volt a házunktól, hamar odaértem,
és átöleltem a fejfát, amelyen már hervadozott a körömkevirág koszorú.
- Ide hallgass, testvérkém!
Azzal belefújtam a körte-muzsikámba, és eljajdítottam magam. Akárhogy
erőlködtem, a körte-muzsika nem szólalt meg.
Hiszen az csak addig szólt, míg jó gyerek fújta! Szívszakadva értettem
meg, hogy már nem vagyok jó gyerek.
-[*]-
A CINEGÉK KIRÁLYA
Most már tudom, hogy a kishúgom torokgyíkban halt meg. Akkor még az
orvosok se nagyon ismerték ezt a bajt, gyógyítani se tudták. Azzal
se igen törődtek, hogy egyik gyerekről könnyen ráragad a másikra.
Arra meg nyilván senki se gondolt, hogy én a körte-muzsikával a halált
hordhatom a zsebemben.
Gyerekkönny hamar kicsordul, hamar fölszárad. Egy-két nap múlva a nagy
szomorúság után már egész vígan éltem világomat. A kukoricaföldünkön
találtam egy szép nagy tököt. Arról eszembe jutott, hogy jó lenne
cinegét fogni.
A cinegefogás nekem mindig kedves téli mulatságom volt. Persze nekem
nem az orrom fogta a cinegét, mint a mostani gyerekeknek. Tökből
csináltam a cinegefogót, kitettem a kerítés tetejére vagy a kút
kávájára, s estefelé már rendesen benne jajveszékelt a szegény kis
fogoly:
- Nyitni kék, nyitni kék, nyitni kék!
Ilyenkor én mindig a két tenyerem közé csuktam a fekete sapkás kis
madarat, s lestem vele Messzi Gyurkát, az öreg csőszt:
- Nézze, Gyurka bácsi, milyen cinegém van nekem!
- Milyen ugyan? - neszelt ki Gyurka bácsi a nagy báránybőr sapkából,
aztán kelletlenül legyintett a kezével. - No, ezért ugyan kár volt
azt a szép nagy tököt elprédálni, hiszen ez csak olyan paraszt cinege.
- Hát van másforma cinege is?
- Meghiszem azt, hékám. A cinegék királya, az a valami. Azt kellene
megfogni, gyerekem. Az viszi a szerencsét a házhoz.
No, erre én mindig elszomorodtam, és kiröpítettem a markomból a
paraszt cinegét.
- Küncsücsü, küncsücsü, küncsücsü! - kiabálta vissza hálásan a madárka
a sövény ágai közül, de én bizony meg nem vigasztalódtam arra, hogy
ő most már kint csücsül. Eszem-lelkem csak a cinegekirályon volt már
nekem akkor.
- Hát aztán milyen királyuk van a cinegéknek? - faggattam Gyurka
bácsit. - Van annak koronája is?
- Van ám, szolgám! Kék koronája, rózsaszín palástja, fehér mellénye,
piros csizmája van a cinegekirálynak. De legkönnyebben megismerszik
arról, hogy hosszú fekete bársony a szakálla. A kerek világon egy
madárnak sincs olyan.
Attól fogva aztán mindig lestem a cinegekirályt, de sohase került elő.
Hallani se hallott róla senki, csak Messzi Gyurka, az pedig mindig
fabulás ember volt. Az édesapám meg is pirongatta érte, hogy mit ámít
ilyen mesékkel.
- Nem mese az, Márton szomszéd - erősítgette az öreg. - Láttam én
egyszer még a fészkén is a nádasban. Még a szavát is hallottam.
Azt mondta, hogy: csitt, csitt!
- Álmodta kend azt, bátya - nevetett az édesapám, s magam se igen
hittem többet a cinegék királyában.
Hanem ekkortájt megint hírt hallottam róla. Messzi Gyurka újságolta,
hogy mikor hajnalban kerülte a szőlőt, látta a cinegekirályt a
bogáncskórók tetejében.
- Most nyáron? - vetettem ellen. - Hiszen télen van a cinegék járása,
mert olyankor nincs nekik mit enni az erdőben.
- Drótoztasd össze a fejedet, öcsém, hogy szét ne vesse az a nagy ész!
- fortyant föl az öreg. - Nem úgy van ám az a cinegekirálynál, mint a
szegényfajta cinegénél; az akkor jön-megy, amikor ő akar. Vizsgázza a
népeit, ahogy neki tetszik.
Hát ez jutott eszembe most, ahogy ezt a szép nagy tököt megláttam.
Megcsináltam a fogót, és kitettem az ól tetejére, szerencsét próbálni.
Egy kis óra múlva látom ám, hogy valami hosszú farkú madárkára
csapódik rá a kelepce ajtaja.
- Jaj, tán a cinegekirály! - dobbant nagyot a szívem, s nyargaltam oda
az ólhoz ész nélkül.
Az volt az csakugyan. Kék a feje, fehér a melle, rózsaszín a háta,
fekete bársony a szakálla. Szakasztott olyan, amilyennek Gyurka bácsi
mondta. Még a szava is az: - Csitt, csitt!
Ijedten nézett rám az aranyszínű szemecskéjével, ahogy a markomba
vettem. De nem haragosan csittegett, csak félénken. Úgy, hogy
egyszerre megfájósodott a szívem, mert a testvérkém utolsó
tekintetének az emléke nyilallott bele. Egyszerre szétnyitottam
a markomat:
- Eredj haza, cinegék királya, a népeidhez!
A madárka kirebbent a kezemből, de nem surrant el mindjárt.
Háromszor-négyszer körülrepkedett, mintha mondani akarna valamit:
- Csin-csin-csin - csengett a hangja, mint a karácsonyi angyal kis
ezüstcsengője.
Engem hirtelen végigborzongatott a hideg, s ahogy befutottam a
szobába édesszülémhez, egyszerre eszembe jutott, amit Messzi Gyurka
mondott:
- No, nem tudom, nem szalajtottam-e el a szerencsemadárral a
szerencsémet.
El biz azt, másnap már én is ott feküdtem a tisztaszoba nagyágyában,
este elővett a láz, s Titulász doktor bácsi énfelettem is törülgette
már a pápaszemét:
- Torokgyík biz ez, lelkem, mint a másiké volt!
Ettől fogva aztán napokig nem tudtam magamról semmit. Csak arra
emlékszem, hogy amint egyszer fölnyitottam a szememet, nagy fekete
madár gubbaszkodott az ágyam végiben. Olyanforma volt, mint a holló,
s ahogy a szemét rám szegezte, dideregni kezdtem.
- Kergessék el, kergessék el! - sikoltottam el magamat.
Nagy riadalom támadt arra a szobában. Az édesapám, az édesanyám, a
Titulász doktor, mind a madarat hajszolta.
Nem ért az semmit. A madár felröppent, keringett körülöttem, s mikor
leszállt, közelebb volt hozzám, mint azelőtt. Utoljára már a fejemnél
ült a csúf fekete madár. Csak hallottam, ahogy az alsó, felső csőrét
egymáshoz reszelte, de látni nem láttam, mert a szememet nem mertem
kinyitni.
S ekkor egyszerre valami halk csittegést hallottam a szobában.
- Csitt, csitt, csitt, csitt!
De erre már bátorságra kaptam, és kinyitottam a szememet:
- Hiszen ez a cinegekirály!
Az volt az csakugyan, de alig lehetett ráismerni. A szeme égett, mint
a tűz, a szakálla lobogott, mint a zászló, égnek meredt minden tolla,
s kis csőre csattogott, mint valami kard.
- Csitt, csitt, csitt, csitt! - vágott a fejéhez haragosan a nagy
fekete madárnak.
- Segítsetek neki! - néztem könyörögve apámékra, de meg se moccant
senki. Ült mindenki mereven, és kisírt szemmel nézett maga elé.
De nem is kellett segítség az én cinegekirályomnak. Sürgött-forgott,
cikázott, mint a villám, a nagy, otromba madár körül, amely hiába
kapkodott utána. Utoljára nagyot koppantott a fejére, arra fölrebbent
a nagy lomha madár, károgott egy keserveset, és kilebbent az ablakon.
- Csin-csen, csincsen - csilingelt utána diadalmasan a cinegekirály
ezüstcsengettyűje. Én pedig felültem az ágyban és elnevettem magamat:
- Jaj, de jó, hogy elment!
Szüleim sírva-nevetve borultak rám, és boldogan kérdezték:
- Ki ment el, lelkem gyermekem? Hiszen nem volt itt senki.
- Dehogynem volt! Hát az a nagy fekete madár? Elkergette az a kis
cinegekirály, ni! - mutattam rá a madaramra, aki a fogas szélére
szállt pihenni.
- Nini, észre se vettük! - tekintett oda édesapám. - Bizonyosan
az előbb repült be, mikor szellőztettünk. Nagyon helyes kis madár,
szakállas cinegének hívják.
Nem szóltam semmit, de tudtam, hogy az a cinegekirály, és az kergette
el mellőlem a halál fekete hollóját.
-[*]-
AZ ŐSÖK KINCSE
Egy hét múlva kutya bajom se volt már, legfeljebb az adott gondot
szülémnek, hogy az étvágyammal nem lehetett bírni. Mindig azon
vallattam, hogy mi lesz az ebéd, mi lesz a vacsora.
Erre a kérdésre minálunk rendesen ez szokott lenni a felelet:
- Háromféle: kenyér, haja, béle.
Most azonban a meggyógyulásom örömére nagy lakodalmat csapott a
szülém. Annyi volt ott a drága étel, hogy majd lehúzta a malomkő
asztalt. Volt kertészpecsenye - ezen a néven a sült tököt tiszteltük.
Volt bundás gombóc, ami alatt hajába főtt krumplit kell érteni, és
volt vadribizli, az is nagyon jó étel annak, aki szereti.
Éhes voltam, mint a farkas, azt se tudtam, a sok finom étel közül
melyiket pártoljam, amikor édesanyám gyöngéden megsimogatott:
- Megállj csak, lelkem gyermekem, mit hozok ám én teneked mindjárt!
Hát egy kirántott galambfiókát hozott a jó lélek a kék virágos
tálban, ami csak sátoros ünnepkor szokott az asztalunkra kerülni.
Apám mindjárt odatette a tányéromra a mellehúsát, mikor egyszerre
csak begurul az ajtónkon a bűbájos Küsmödi, se szó, se beszéd, elkapja
előlem a tányért a mellehúsával, veszi az ölébe, leül vele a ládára,
csak akkor szólal meg:
- No, engem is a legjobbkor vezérelt ide az isten! Galambfiók húsával
akarják etetni a beteg gyereket? Hát nem tudják, hogy egyszerre
elváltozott volna galambbá, és hét esztendeig kellett volna neki
repkedni hetedhét ország ellen!
- Megint tisztul már a kend esze, Küsmödi bácsi - nevette el magát
édesapám, de szülém ijedten húzott az ölébe, és még a kötőjével is
betakargatott, hogy valahogy meg ne verjen szemmel a bűbájos ember.
Kis gömbölyű öreg volt ez a bűbájos Küsmödi, hosszú fehér szakálla
leért a derekáig, télen-nyáron ködmönben járt és báránybőr sapkában,
ami alól azonban a fülei mindig kimaradtak. Szép nagy szélfogó fülei
voltak, mint a túri kancsónak, tömpe kis orra és olyan szemöldökei,
mintha tévedésből a homlokán nőtt volna ki a bajusza. Aki ránézett,
annak mindjárt az jutott az eszébe, hogy ilyenek lehetnek azok a
törpék, akik sötét barlangok fenekén a kincseket őrzik.
Lehet, hogy Küsmödinek is ez volt a foglalkozása, efelől senki se
tudott biztosat. Emberemlékezet óta az óbánya egy gödrében lakott,
ahová őrajta kívül soha senki emberfia be nem tette a lábát. Az a híre
volt, hogy ott griffmadarak vigyáznak rá, s akire azok rásüvöltenek,
az ijedtében úgy eltátja a száját, hogy kiesik rajta a feje. Néha
fél-fél esztendőkig nem lehetett látni, s ilyenkor azt mondták, oda
van boszorkánymesterséget tanulni. Azt beszélték, ért a madarak nyelvén,
tudja, fűben-fában micsoda gyógyító erő lakik, parancsol a szeleknek,
el tudja fütyülni a háztól a patkányokat, s akihez hozzávágja a
sapkáját, annak a száján még a mákos rétes is megkeseredik. Nem is
mert véteni Küsmödi bácsinak senki a szegénysoron, tyúkkal, kaláccsal
fogadták mindenütt, ahová bekopogtatott.
No, én mégis úgy néztem most a hatalmas emberre, mint a vasvilla.
Különösen mikor behajította a porciómat a ködmönnyak mögé. Magamagát
nem féltette a vén szégyentelen, hogy most már ő is galambbá változik.
Nem ám, inkább odatelepedett az asztalhoz, és maga elé húzta az egész
galambot.
- Isten neki - azt mondja -, inkább elteszem az útból az egészet, mint
hogy ezt a kedves fiúcskát szerencsétlenné tegyék vele.
- Isten áldásával - kínálta félénken édesanyám a bűbájost, csakhogy
meg ne nehezteljen ránk valahogy. Még a friss cipót is eléje tette,
amit akkor szedett ki a kemencéből.
Az apám meg csak nevette az öreget, aki még a csontját is mind
elropogtatta a galambnak, aztán utána küldte a cipócskát is. Mikor
ezzel is készen volt, akkor odakacsintott rám:
- No, Gergő báró, tátsd el a szád, hadd nézzem, benne van-e még a
gyík a torkodban!
Odafogott a két térde közé, akár az igazi doktor szokta tenni, és
reszelős, öreg kezével végigsimogatta a torkomat. Verset is mondott
hozzá, mégpedig ezt:
`Nyúlháj,
daruháj,
majd meggyógyul,
ha nem fáj.
Varjúháj, ebfül -
elmaradsz már ettül.`
- No - azt mondja -, kakasszólásra olyan egészséges lesz Gergő báró,
mint a makk! Még a halott is megélemedik, akire én ráolvasok!
Nagyon szerettem volna megkérdezni a bűbájost, hogy mért hív engem
bárónak, de biz én inkább ríva fakadtam, mert most meg már a
kertészpecsenyével kezdett barátkozni az öreg.
A bűbájos sülthal-szeme vigasztalóan pislogott rám a szemöldökök
bozontja alól.
- Értem a kisembert. A kisember azért van megijedve, mert azt hiszi,
hogy Küsmödi bácsi nem éri be az ilyen szegényemberes koszttal. Ne
féltse a kisember Küsmödi bácsit. Jó ember a Küsmödi bácsi, kár,
hogy csak egy van belőle. Ehetnék én tengeri hereberét is, de azért
a hajába főtt krumplival is beérem.
No, beérte, azt meg kell neki adni. Meg nem állt, míg csak krumplit
látott a bográcsban. Nekünk nem jutott belőle más, csak a gőze. Bele
kellett győződnünk, hogy a mai vacsoránkat elbűbájoskodta a hatalmas
Küsmödi.
Az édesapám már föl is állt az ablak mellé a műhelyszékre,
meggyújtotta a mécsest, és foltozószűcs létére elkezdte a térdére
terített rissz-rossz subácskát doktorolni.
A bűbájos elfintorította rá a tömpe orrát:
- Még ez is suba?
Az apám világéletében szűkszavú ember volt, kurtán felelgetett:
- Az ám.
- Száz macska sem fogna benne egy egeret.
- Nem ám.
- Mégis meg kell ezt agyusztálni, ugye, Márton?
- Meg ám.
- Tudnék ennél jobb mesterséget is - sóhajtott Küsmödi, és közelebb
húzta magához a ribizlis szakajtót.
- No? - varrogatott tovább apám.
- Tudod-e te azt, Márton, hogy te nagy nemzetségből való ember vagy?
- Hogyne tudnám. Hosszú szélmolnárnak hívták az apámat, isten
nyugtassa szegényt. Biz annak nem kellett létra a dinnyeszedéshez.
- Nem arról beszélek én, Márton - gyömöszölte befelé a bűbájos a
ribizlit. - Hanem őseidnek hallottad-e hírét valaha?
- Hát hogyne hallottam volna! Mind becsületes ember volt a maga
szegénységében. Az apám szélmolnár volt ebben a házban, ez még akkor
szélmalom volt. Az öregapám juhász volt, a kampósbotja még most is
megvan valahol a padláson.
- Hát annak az apja? - csillant meg a szeme a bűbájosnak.
- Azzal már nem szolgálhatok - nevette el magát édesapám. De az valami
ország koldusa lehetett. Van valahol a padláson egy rossz tarisznya,
ott hányódott már az én gyermekkoromban is, sohase tudtam, hogy került
oda, legalább most már azt is tudom. Az lehetett az én ősömnek a
kápsáló tarisznyája.
Küsmödi feljebb tolta a homlokán a süveget, és nagyot csapott az
asztalra. Persze könnyen csapkodhatott, mert már akkor az utolsó
szem ribizliig mindent letakarított róla.
- Márton, a te ősöd az ország bárója volt!
- No, az se baj - húzott cérnát a nagy szűcstűbe az apám. - Én ugyan
csak egy bárót ismerek, az öreg Báró cigányt, azt is leginkább csak
arról, hogy mindig megdézsmálja a piros szagos szőlőnket. De legalább
az se esik most már idegennek, ha atyafiságban vagyunk.
Küsmödi vörös lett a méregtől, mint a főtt rák.
- Havas borongatta, jeges teringette, mit figurázol te énvelem, te
istenadta foltozószűcs! Hát tudod-e te azt, hogy én téged akkora úrrá
tehetlek, amekkorát álmodban se láttál? Vékával mérheted az ezüstöt,
lapáttal az aranyat. Bíborból varrhatod a ruhát, bársonyból a ködmönt.
Még a házőrző kutyád is marcifánkot ehet. Hát ehhez mit szólsz, Márton
szűcs?
Édesapám kisimogatta az új foltot a subán, és azt szólta:
- Nincs is kutyám, Küsmödi bácsi.
A javasember igyekezett magán erőt venni. Két marokkal is összefogta
a mellén a zsíros ködmönt, hogy ki ne ugorjék belőle mérgében.
- Értsd meg az okos szót, Mártonkám. Én tudom, hogy hol lehet
megtalálni az őseid kincsét, de egymagam nem bírok hozzájutni,
hanem ha felezel velem, rávezetlek. Itt a kezem, nem borjúláb.
- No, nem - csóválta meg apám a fejét. - Inkább olyan, mintha a
griffmadarai lábát hozta volna el kelmed a keze helyett.
Hosszú körmű, görbe ujjaival csakugyan olyan volt a bűbájos ember
keze, mint valami ragadozó madár lába. S az apám tréfájára befelé
fordult rajta minden ujj. Ökölbe szorított kézzel hadonászott a kis
törpe.
- Megbánod még ezt, te bolond szűcs, megfizetsz még ezért, te sült
tökön élő subanyomorító! Hát nem terajtad akartam én segíteni, hát
rá vagyok én szorulva akárki pénzes kincsére? Hiszen van nekem olyan
bűvös katlanom, hogy ha én ebben varádicskóró tüzével hajnali harmatot
forralok, abban minden tégladarab arannyá változik.
Ezzel sarkon fordult az ördöngős ember, és ment kifelé nagy dohogva,
de a küszöbről visszaszólította az apám:
- Megálljon csak kend! Én bizony ingyen el nem vehetem ezt a nagy
jóakaratát. Valamit adok kelmednek, aminek nagy hasznát veheti.
Bűbájos Küsmödi barázdás orcája egyszerre mosolygó rónává simult:
Egészen addig, míg a vállára nem terített apám egy üres vászonzacskót,
amibe a subafestéshez való taplógombát szokta tartogatni.
- No, ez legyen a kendé, Küsmödi bácsi. Azért adom, hogy legyen mibe
rakni azt a sok aranyat, amit tégladarabokból csinál.
Azt hittem, a csúffá tett bűbájos egyszerre lángot ereszt dühében
orrán-száján. Reszketve bújtam a szülém ölébe, aki maga is didergett,
és befogtam a szememet.
A nagy ajtócsattanásra nyitottam ki. A bűbájos ember már kint döcögött
az ablak alatt. Az apám nevetve nézett utána.
- Azt hiszem, ennek a füllentős Küsmödinek sulyokhajigálók lehettek
az ősei. Nagy bolond az öreg, de még nagyobbak, akik hisznek neki.
-[*]-
A SARKANTYÚS CSIZMA
De mondhatott nekem az édesapám, amit akart, én már az ősök kincsével
álmodtam azon az éjszakán. Odaült a lidérc a vánkosom sarkára, és
sugdosott mindenféle szépeket.
- Azt a kincset neked kell megkeresni, Gergő! Hej, szegény világ,
vetett ágy, akkor lesz ám csak jó világ a malomházban! A kincs felén
árpacukrot veszünk, azt szopogatjuk egész nap. A másik felén meg
csináltatunk egy létrát a Bojóka áccsal, azt nekitámasztjuk a
Tejútnak, és azon le s föl sétálgatunk az égbe. Hol a Marika jön le
mihozzánk, hol mink megyünk fel őhozzájuk. Olyankor én mindig ünneplő
ruhában leszek, és olyan új kalapom lesz, amelyiknek a pántlikájára
gőzös lesz varrva. Mikor én azzal köszönök az angyaloknak, azok
mind azt kérdezik Marikától: "Ugyan ki fia-csikaja ez a szép kalapú
kisfiú?" Arra Marika azt mondja: "Az bizony az én bátyókám, a Gergő
báró, a malomvári szűcsnek a fia..."
Malomvár... ez az elnevezés nagyon megtetszett nekem. A környéken
ugyan csak malomháznak hívták a házunkat, mely az öregapám idejében
még szélmalom volt - de hiszen ha jól megnézi az ember, a gömbölyű
vastag falával, a keskeny ablakaival, a félrecsapott süvegével
csakugyan egész várformája van ennek. Hogy egy kicsit meg van
roggyanva, az nem baj. A megtépázott tető meg a falak bomladozása
pedig még jól is áll neki. Annak a lyuknak a párkányán, amelyikben
valamikor a szelestengely hordozta a vitorlákat, valami madár
hullasztotta magból ecetfa nőtt, az volt a süvegen a bokréta. Volt
a mi környékünkön várrom éppen elég, ott volt a Macskavár, a Saskő,
a Támadivár - no, azokhoz képest bátran nézhettem a malomházat
malomvárnak. Nem sokkal voltak azok omladozóbbak őnála.
Persze a malomvár annyival különb volt, hogy ebben mi laktunk.
Amazokban pedig bagolyfiókák visítottak, de emennek a padlásán én
voltam a gazda. Legjobban szerettem kiülni a szelelőlyukba, az ecetfa
tövébe, és lógatni a mezítelen lábamat az öreg falon. Aranyszemű
gyíkok laktak a fal repedéseiben, azok mindig előbújtak, ha sziszegtem
nekik, s napégette lábamon csakolyan bátran futkostak, mint a meleg,
barna falon.
Soha, míg a kincsről nem hallottam, nekem eszembe nem jutott, hogy
az ember nyáron is csizmába bújtathatja a lábát. A halom, amelyiken
a malomház állott, közelebb volt a temetőhöz, mint a városhoz, ott
bizony leginkább csak magamformájú mezítlábas fiatalurak élték
világukat.
Hanem amióta Küsmödi megbárósított, azóta eszembe-eszembe vágódott,
hogy a Túri bíró fiának milyen szép sarkantyús csizmácskája van.
Hát énnekem miért ne lehetne olyan? Az ő apja bíró, az enyim meg
báró!
Aztán az is eszembe jutott, hogy futná is csizmára az én keresetemből.
Mert azért, ha kicsi voltam is, foglalatoskodtam már én akkor
is többféle mesterséggel. Kenyérsütögető asszony kenyereskosarát
kihordtam a piacra: egy garas. Kese kalaposék malackájának porcfüvet
szedegettem: másik garas. Sánta bognárékhoz kereket gurítottam:
harmadik garas. Holló asztaloséknál a forgácsot összesöpörgettem:
negyedik garas.
- Három lyukas tarisznyába nem férne, amennyi pénzt keres ez a gyerek
- dicsért meg érte sokszor édesszülém.
- Úgy is kell - biztatott édesapám.
- Abból veszünk neki jövőre olyan ábécéskönyvet, hogy maguktól a
fejébe mennek belőle a betűk.
Erre a biztatásra mondtam aztán ki egyszer a szívemen valót:
- Inkább sarkantyús csizmát vegyen nekem, édesapám.
- Tán fázik a lábad, gyerekem? - nézett rám édesapám csodálkozva.
Elszégyelltem magam, mert olyan meleg nyár volt, hogy még a békasó is
izzadt az országúton.
- A bíró fia is sarkantyús csizmában jár - vallottam ki nekivörösödve.
Azt nem mertem kimondani, hogy akkor a báróénak is az dukál!
- Jaj, fiam, az teheti, mert az úrnak született. Látod, a kis csirke
is szeretne olyan magasra röpülni, mint a fecskefiók, de nincs neki
hozzá való szárnya.
Édesapám elment dolgára, de bizony nekem nem esett jól többet a dolog.
Szégyelltem a mezítlábasságom, de hát nem dughattam el a lábam sehová.
Pedig értettem, hogy még a kakas is engem csúfol a sövény tetején:
- Kikerikik, kikeri, mezítlábas, gyere ki!
Mikor a sánta favágónak segítettem a fűrészt húzni - ez is kedves
mesterségem volt -, hallottam, hogy a fűrész egyre azt csikorogja:
- Kis-csiz-ma, kis-csiz-ma!
El is eresztettem a fűrész végét azon nyomban. Elég nekem a magam
baja, ha ő nem csúfolódik is. Hiába kiabált utánam a favágó:
- Hé, öccse, hát a napszámot is itt hagyod?
Könnybe lábadt szemmel mentem ki a piacra, hogy a kenyeres néni
talicskáját hazatoljam. Hát alig indulok el a talicskával, elkezd
nyikorogni a kereke:
- Nincs-né-ki, nincs-né-ki!
Kenyeret, kosarat, talicskát, nénit otthagytam az út közepén.
Szaladtam haza, bújtam a sarokba, ott is a fal felé fordultam, hogy
se lássak, se halljak semmit ebből a csúfolódó világból. Egyszerre
csak elketyegi magát az óra a fejem fölött:
- Sar-kan-tyú, sar-kan-tyú!
De már erre igazán sírva fakadtam, s még este is el-elpityeregtem
magam az ágyban. De legalább aztán reggel sarkantyúpengésre ébredtem.
- Itt a csizma, fiam!
Édesapám állt az ágyam mellett. Kezében a sarkantyús csizma, de milyen
csizma! A bíró fiáé csupa telekesbocskor emellett! Orra csukaorrú,
sarka magas sarkú, hát még a sarkantyúja! Csillogott-villogott a
napsugárban, hogy káprázott bele a szemem.
- Arany ez, ugye, édesapám?
- Ezüsttel futtatott, aranytól szalajtott - tréfálódzott apám, hanem
aztán komolyra fordította a szót: - Itt a csizma, megvan a kívánságod.
Az én kívánságom pedig az, hogy ezután mindig csizmában járj, mint a
bíró fia.
Magam se akartam egyebet, mint mindig csizmában járni. Mikor
fölhúztam, éreztem, hogy most már igazi báró vagyok. Pengett a
sarkantyú, ragyogott a csizma, hogy hanyatt esett rajta a napsugár.
Bezzeg nem csúfolódott most a kakas, inkább ő szégyellte magát,
mert térdig dugta a lábát a szemétbe.
- Ide nézzen, János bácsi - petykélkedtem ki a favágóhoz, s megfogtam
a fűrészt, hogy majd munkába kezdünk. Az öreg azonban mérgesen rám
mordult:
- Odébb, úrfi! Fogadtam már más napszámost.
Sebaj - gondoltam magamban, s kibillegtem nagy kevélyen a
kenyérpiacra. Itt már mutogatni se kellett a csizmát, magától
is mindjárt észrevette a kenyeres nénike:
- Tyű, de nagy úr az úr, adjon egy garast! Mert én ugyan nem adok
többet neked, hiszen csak nem tolsz talicskát sarkantyús csizmában?
Ez már jócskán leharapott a kevély kedvemből. Hát még az
asztalosműhelyben hogy elszontyolodtam! Forgácssöpörgetés közben
úgy belepte a por a csizmát, hogy rossz volt ránézni is.
Hanem azért mégis akkor jártam legrosszabbul, mikor a kútra mentem
vízért a Mitetszik boltoséknak. A sarkantyúm taréja beleakadt a
kút kávájába, s úgy vágódtam el, hogy tán még most is sajog bele a
nyakszirtem. A cserépkorsó úgy szétugrott, hogy még cserepe se maradt.
Nem is mertem azóta se a házuk tájára menni a Mitetszik boltoséknak.
- Van-csiz-ma, van-csiz-ma! - ketyegte otthon az óra, de nem volt
most már semmi örömöm a gyönyörű csizmában. Örültem este, mikor
lerúghattam, s elszomorodtam reggel, mikor megint föl kellett húzni.
Kenyér után nem járhattam sarkantyús csizmában, hát kimentem a
gyepszélre métázni. Persze nem volt az az ügyetlen gyerek, aki engem
hátba ne talált volna, mert sarkantyús csizmában nem lehet szaladni.
Indultam a patakra nefelejcset szedni, de vissza kellett fordulnom,
hiszen mind elázott volna a drága sarkantyús csizma. Fecskefarkú pille
incselkedett velem az orgonabokron: de hát sarkantyús csizmában nem
lehet pillét fogni.
Folyt az orrom vére, mire hazaértem, hát még arra hogy megeredt,
amivel otthon fogadott édesapám!
- No, fiam mit szól a szép csizma? Gyere, mutassuk meg a kukoricaföldön
is a seregélyeknek! Majd meglátod, milyen jó mulatság kukoricát kapálni
sarkantyús csizmában!
Nem macskaugrásnyira volt hozzánk a kukoricaföld. Égette a lábam a
csizma, s mire kiértünk, forgott velem a világ. Hej, ha én még egyszer
mezítláb járhatnék, dehogy lennék én többet báró!
- Nem győzöm nézni ezt a szép csizmát - mosolygott apám a bajusza
alatt, s a markomba nyomta a kapanyelet. - Nézzük no, hát a dolog
hogy mondja benne.
Kis játékkapa volt az én kapám, a Nekopogi kovács kenyeres pajtása
volt az apámnak, attól kaptam ajándékba - máskor játék volt vele a
munka is. Most azonban egyszerre elnehezedett a kezemben, mint az
óriások vasbuzogánya. Nem esett kezemre a vele való bánás sehogy se.
Szorított a csizma, szédelgett a fejem, s hogy, hogy se, egyszerre
úgy kihasítottam a kapával a cifra csizmát, hogy megrepedt volna bele
a szíve a csinálójának, ha látja.
- Jaj! - kiáltottam el magam, nem tudom bizonyosan, hogy örömömben-e
vagy ijedtemben.
Édesapám pedig rám nézett, s csak ennyit mondott, de ezt se haragosan:
- Látod, így jár a csirke, mikor fecskét akar játszani. Ne kívánkozz
te sarkantyús csizmára, mezítláb is megnőhetsz akkorára, mint a bíró
fia.
-[*]-
HOGYAN TANULTAM MEG OLVASNI?
A napsütéses hosszú őszre kegyetlen tél következett abban az
esztendőben. A nagy hófúvások betemették a malomházat, nem lehetett
mozdulni se ki, se be. A vasárnapok csakolyanok voltak, mint a
hétköznapok, lelkes állat nem vetődött felénk soha, s nekem nem
volt egyéb mulatságom, mint hallgatni a szelek üvöltözését. A
szelek nagyon oda voltak szokva a padlásunkra, s én már a szavukról
megismertem, melyik az északi, melyik a déli, melyik fúj a Dunáról,
melyik a Tiszáról. Álmatlan éjszakákon sokat elhallgattam, mikor
összevesztek a széltestvérek a malomház padlásán, és harsogva, zúgva
kergették egymást ki s be a szelelőlyukakon.
Egyszer el is határoztam, hogy elbújok a kémény mellett, és
meglesem a szélfiúkat. Különösen a napkeleti széllel szerettem volna
összebarátkozni, mert arról Messzi Gyurka azt mesélte, hogy az a
legkedvesebb fia a hajnalnak, piros köpönyegje van és aranykoronája.
Persze az ember nem láthatja színről színre a szelet, csak a leheletét
érzi, de ha egy árvalányhajszálat úgy tud az útjába tenni, hogy el
ne libbenjen, akkor megbotlik, és akkor megmutatja az emberi alakját.
Egyszer napáldozat felé a Mária-képre akasztott csokorból csakugyan
ki is húztam egy szál árvalányhajat, kiszöktem a konyhára, kinyitottam
a padlásajtót, és megindultam fölfelé. De ahogy kinyitottam az ajtót,
a szél sebesen jött lefelé, mert én fölfelé mentem, s olyan gorombán
taszított hanyatt, hogy az igazán nem illett egy királyfihoz.
Estemben azonban magammal rántottam a garádicsról valami ott felejtett
rossz skatulyát, ami tele volt rozsdás szögekkel. Ezt én úgy fogadtam,
mintha szél pajtás hajflotta volna utánam ajándékul.
Hiszen egy szöggel is nagyon szépen el lehet játszogatni, hát még ha
egész marékkal van belőle! Az maga eltartott egy hétig, míg a rozsdát
letisztogattam róluk. Aztán előhúztam az ágy alól a kukoricamorzsoló
kisszéket, s abba belevertem a szögeket kalapáccsal, aztán kiszedtem
őket harapófogóval. Mikor készen voltam, akkor elölről kezdtem az
egészet, s külön nevet is adtam minden szögnek. Egy nagy, gömbölyű
szög volt a `kutyafejű tatár`, arra mindig különösen nagyokat
ütögettem.
Ez igazán nagyszerű játék volt, de utoljára már úgy ki volt lyuggatva
a kisszék, mint a rosta. Akkor aztán a búbos kemencébe próbáltam
beleverni a szögeket, de ez nem nagyon tetszett, mert a tapasztott
sárfalba nagyon könnyen belementek a szögek, és kihúzni is nagyon
könnyű volt őket.
De nemcsak nekem nem tetszett ez a mulatság, hanem édesszülémnek se.
Mikor észrevette, hogy miben mesterkedem, szelíden megpirongatott,
hogy minek bántom a kemencét, mikor a kemence se bánt engem.
- Kemence? - néztem rá csodálkozva. - Hát ki bántja a kemencét? Én
az öreg óriásnak vertem szögeket a hasába, aki elnyelte Jancsit és
Juliskát.
A szülém aggodalmasan csóválta meg a fejét, és panaszosan fordult
édesapámhoz, aki halkan fütyörészgetve varrogatta a juhbőrből való
ruhákat:
- Nézze már, apja, miket eszel ki ez a bolondos gyerek! Attól félek,
hogy szegénykémnek nem egészen úgy szolgál az esze, mint más rendes
embernek.
Ebben lehetett valami igazság, mert én akkoriban még a kukoricacsutkáról
is azt hittem, hogy az valaki, és az ajtókilinccsel is úgy el tudtam
beszélgetni, mint a mozsártörővel. Nekem a világon minden élt, és én
mindig egész tisztán megértettem még azt is, hogy mit ketyeg az óra,
és mit gondol magában az oroszlán, aki oda volt festve az óra számlapjára,
szép nemzetiszínű ruhában, kétszer akkora pipacsvirágok közé, mint ő
maga.
Például ebben a percben is, amikor édesanyám nyugtalankodva nézett
rám, meghallottam, hogy a macskabagoly elnyávogja magát kint a tetőn,
és mindjárt tudtam is, hogy mi baja van a szegény macskabagolynak.
Az a baja volt, hogy leejtette a pápaszemét, és azért sírt, mert nem
volt, aki föladja neki, le meg nem szaladhatott érte, mert pápaszem
nélkül nem látta lefelé az utat. Nagyon megesett rajta a szívem, és
szerettem volna kiszaladni hozzá, hogy segítsek rajta, de édesapám
odaintett magához. Azt kérdezte tőlem, mit szólnék hozzá, ha beadna
iskolába Kese kalaposhoz.
- Mert itt van már az időd, gyerekem, és olyan oktalanul csak mégse
nőhetsz fel, mint a lósóska az árokparton.
Azt hiszem, ekkor estem gondolkozóba először életemben. Fülheggyel
hallottam már én egyet-mást Kese kalaposról, de azok nem voltak
valami szívvidámító dolgok. Ez a jó ember csak nyáron foglalkozott
kalaposmesterséggel, télen beállt tanítónak. Persze csak olyan
vad-tanítónak. Szegény emberek adták a keze alá a gyereküket, akik
messzillették vagy drágállották az igazi iskolát. A Kese kalapos
iskolájába nem kellett se könyv, se irka. A kalapos az ajtaja felső
felére fölírta krétával az ábécét - s a gyerek addig rajzolgatta őket
az alsó felére, míg egészen írástudóvá nem vált bele. Meg lehetett
tanulni minden betűt, csak az ipszilont nem. Arról azt tartotta a
kalapos, hogy az nem magyar betű, s azt nem is tanította. Aki az ő
iskolájában nevelkedett tudóssá, azt arról lehetett megismerni, hogy
mindent i-vet irt, amit más rendes ember ipszilonnal. Az ő deákjai
nem azt kérdezték egymástól: `hogy vagy`, hanem azt, hogy: `hogi
vagi`?
Én azonban nem találtam szép játéknak se egyik iskolát, se a másikat.
Mire való az iskola? A sárgarigók se járnak iskolába, a gyíkok se
járnak, mégis egészen jól megélnek. Az édesapám se jár iskolába, mégis
olyan madarat tud cifrázni a subára, hogy majd megszólal. Aztán Messzi
Gyurka mesélt énnekem mindenféle híres királyfiakról, de azt egyikről
sem mondta, hogy iskolába járt volna. Azok mind jeles vitézek voltak,
úgy vagdosták le a sárkányok fejét, mint én a vadmákokét, de azt sose
hallottam, hogy olvastak volna, vagy írtak volna. Hiszen olvasni olvas
az ember, mikor megolvassa, hogy hányat szól a kakukk, vagy hogy hány
tojás van a vércsefészekben, de ezért ugyan nem érdemes iskolába járni.
Írni is ír az ember a szűcskrétával a láda tetejére vagy sárgafölddel
a ház falára mindenféle szép lovakat, huszárokat, akasztott embereket,
de annak mindnyájának van értelme. Hanem mindenféle krikszkrakszokat
firkálni, amik semmihez se hasonlítanak a világon - ugyan mire való
ilyen bolondságokat csinálni?
- Szeretném, ha ember lenne belőled, gyerekem - rezzentett ki apám
abból a nagy hallgatagságból, amibe beleestem, míg ezeket elgondoltam.
- Az is leszek, édesapám - feleltem rá hirtelen, de aztán jobbnak
láttam lenyelni a többit, amit mondani akartam. Címeres nagy úr,
ország bárója! Csak én egyszer a nyomára jöjjek azoknak az ősi
kincseknek, amiknek a bűbájos Küsmödi a tudója.
Persze a Küsmödi kincsei meg nem mentettek volna engem a Kese kalapos
iskola-műhelyétől, ha drága jó édesanyám meg nem ment. De ő az ölébe
húzott, és megcirógatta a bozontomat:
- De ilyen télben nem adom ám ki szegénykémet a házból. Gyenge
virágszálam, dehogy eresztem ki ebbe a vad időbe! Tél fagyában,
hófúvásban botorkálni, hogy engedhetném? Hóban elbukhatna, jégen
elcsúszhatna, rossz gyerekek megkergethetnék, kutyák megszaggathatnák.
Kese kalapos tudományát nyáron is megtanulhatja. Aztán meg annyit
én is tudok, mint az a vén szeleburdi. Ne félj, kincsecském, úgy
megtanítalak én téged írni-olvasni, hogy püspökkorodban se felejted
el!
- No, azt megnézzük - nevette el magát édesapám. Én magam is azt
gondoltam, hogy no, azt szeretném látni, mikor énbelőlem is szülém
tudós embert csinál! Hát pedig azt csinált. Olyan fortélyt eszelt ki,
amilyen csak anyaszívektől telik.
Akárhogy fűtöttük a búbost, a malomszoba ablaka egész télen át ki nem
engedett. S az a befagyott ablak volt az én palatáblám, édesanyám
gyűszűs ujja rajta a palavessző. Lesz-e valaha a világon gyémántból
faragott íróvessző, amely drágább lehetne a munkában megbarnult, jeges
vizekben megvörösödött, éles szelektől reszelősre fújt vézna ujjnál,
mely sütés, főzés, mosás, mosogatás után fáradhatatlanul kopogott
a jégvirágos üvegen? És lesz-e valaha a világon szépírómester, aki
utánozni tudná azokat az ide-oda csúszkáló, hol hanyatt vágódó, hol
orra bukó furcsa ákombákomokat, melyek korcsolyázó tündérek szeszélyes
lábanyomához hasonlítanak?
Sokat sírtunk, és sokat kacagtunk azon a télen. Voltak gonosz, makacs
betűk, amelyek nem akartak szót fogadni tanítómesteremnek se, és
voltak kedvesek, derék, barátságos betűk, amiket az én ügyetlen
ujjaim is egyszerre elő tudtak hívni. A g betűnek sohase fogom
megbocsátani azokat a könnyeket, melyek a világ legdrágább szeméből
omlottak miatta. S az o betűre mindig úgy fogok gondolni, mint áldásra
nyitott szájra. Ezt kedveltem legjobban, mert ez volt a legkönnyebb.
Le tudtam írni a számmal is; csak rá kellett lehelnem egészen közelről
az ablakra. Egyszer ugyan odafagyott az orrom hegye, de édesapám
megvigasztalt azzal, hogy marad abból elég, ha a fele lefagy is.
A világból pedig csak annyit láttam ezen a télen, amennyit a jégbe
karcolt betűkön keresztül látni lehetett. Fagyott madarakat a hóban.
A Báró cigány rőzseszedő gyerekeit. Néha egy-egy ijedt nyulat. Egyszer
messziről az öreg Küsmödit is láttam egy nagy H betűnek a létrájában.
Azon az estén ezt a szót kapartam bele a jégvirágok mezejébe:
[KINCS.GIF]
Édesapám odaállt mögém a méccsel, hogy jobban lássa, mit dolgozom.
A betűk árnyéka óriássá nyúlva vetődött ki a hóra, s úgy reszketett
a mécs lobogásában, mint valami varázsírás.
- Te, az S-el megfordítva írtad - kacagott édesapám -, nézd, így kell
azt írni.
Azzal a körmével egy rendes S betűt hasított az ablak jegébe. De én
ravaszul csóváltam a fejemet, hogy engem nem lehet bolonddá tenni.
Tudom én, hogy az az igazi, amire szülém tanított.
S ha gyorsan írok, most is sokszor megesik még velem, hogy megfordítva
írom az S-et, mint ahogy falusi szabók cégtábláján látni. S amikor
észreveszem a hibát, mindig teleszalad a szemem könnyel, s megcsókolom
a szívemmel a ráncos kezet, mely e kígyóbetűt először mutatta meg
nekem.
Azon a télen még egy nevezetes eredménye volt az életemnek:
szűcsmesterségre fogtak. Ez az első pályám azonban nagyon kora
véget ért.
- Varjúnak varjú a fia - mondta édesapám, s felültetett maga mellé a
műhelypadra, hogy tanuljam meg az ő mesterségét. A hosszú selyemszőrű
bőrökben, a piros és zöld irhákban, a színes cérnákban, a nagy acéltűk
bujkáló villogásában csakugyan nagy örömem is telt. A piros irhák
nyesedékeiből sapkácskákat és a zöld irha hulladékaiból kötőcskéket
szabogattam össze, s azokat lecsúsztattam a műhelypad hasadékain.
Bizonyos voltam benne, hogy az alatt törpék laknak az egérlyukakban,
és azok éjszaka mind el fogják hordani az én nagyszerű ajándékaimat.
Miután ily módon megbarátkoztam a szűcsmesterséggel, pár nap múlva
az édesapám a kezembe adott két bőrdarabot, hogy azokat varrjam össze.
A térdem közé szorítottam a bőröket, mint őtőle láttam, és csakugyan
nagyon gyorsan összeférceltem őket.
- Kész - mondtam büszkén, és munkám eredményét át akartam nyújtani
apámnak. Sajnos, kiderült, hogy a bőröket a nadrágomhoz varrtam.
Szűcsipari pályámat ezzel be is fejeztem.
-[*]-
A GYÉMÁNTCSERÉP
Mire kiértünk a télből, én már annyira előhaladtam a tudományokban,
hogy úgy olvastam a kalendáriumot, mint a vízfolyás. Persze addig
olvastam, hogy utoljára valami újat kívántam. Piacról, boltból ha
újságpapírban hoztunk valamit, arra én mindjárt rávetettem magam.
Ha az ablakon keresztül megláttam, hogy nyomtatott papirost visz
a szél az utcán, az után én addig szaladtam, míg meg nem fogtam.
Szülém nagyon örült a dolognak, és most már egész biztosra vette,
hogy pap lesz belőlem. Az édesapámnak azonban nem nagyon tetszett
ez a nagy mohóság.
- Nem való az, fiam, hogy te minden tücsköt-bogarat összeolvasol.
Őszre, ha isten éltet, beadlak a városi nagy iskolába, ott majd
megtanítanak rá, mi való neked, mi nem. Addig pedig majd szétnézünk
egyszer a padláson, valamelyik sarokban vannak ottan mindenféle szép
tudományos könyvek, azokat olvasgassad.
Szaladtam én a padlásra mindjárt, s olyan nyaláb könyvvel másztam le,
hogy csak úgy nyögtem bele. Kergetett is vissza velük édesapám.
- Csak egyesével, fiamuram. A levest se keverjük össze az
uborkasalátával meg a mákos csíkkal, hanem külön-külön esszük,
nem ronthatjuk el a gyomrunkat.
Elszomorodva hurcoltam vissza a könyveket, csak a legvastagabbat
hagytam odalent. Az legalább a magyarok történelme volt. Míg abból
tartott, addig mindig hadakoztam meszelőnyélből faragott kardommal,
s a konyhapárkányon szülém minden virágos tányérját halálra sújtottam
mint gömbölyű képű török basát.
Aztán jöttek a többi okos könyvek, de azok nekem nagyon is okosak
voltak, számtan, mértan meg más efféle. Szülém mesélte, hogy valamikor
egy vándorló deák felejtette őket nálunk, aki a malomházban hált meg
egyszer. Persze egy szót sem értettem belőlük, de azért fönnhangon
olvastam őket az udvar közepén. A galambok a búgból odaszálltak a
palánkra, és halk turbékolással nevetgéltek rajtam. Öreg kakasunk
azonban méltóságos léptekkel odaállt elém, kissé balra konyította a
fejét, és fél szemét lefogva hunyorított rám a másikkal.
- Mi lelt téged, te kisfiú? - vágott a lábam szárához, miután hiába
várta, hogy abbahagyjam a silabizálást.
Odatartottam eléje a könyvet, csípett rajta egyet-kettőt, aztán
hirtelen hátat fordított, hogy csak úgy lobogott fekete tolla fölött
vérvörös taraja és roppant hosszú szakálla. Aztán világgá kürtölte a
szemétdombról, hogy milyen ostoba teremtés a kisgyerek, aki könyvből
tanulja a kukorékolást.
Így viaskodtam az okos könyvekkel mindaddig, míg szülém egy reggel,
amikor a piacról hazajött, oda nem intett magához.
- Nézd, mit hoztam neked, cselédem - húzott elő a kötője alól egy
szép tarkabarka könyvet. - Csak apádnak most nem kell mutatni, lelkem,
mert ez nem nagyon tanulságos. könyv, tudod, csak szép kitalálások
vannak benne.
Sietve az ingderékba bújtattam a könyvet, és csak a sövény tövében
mertem kinyitni.
- E-ze-re-gyéj - olvastam az aranyos tábláján a címét, nemcsak a
számmal, hanem az ujjammal is, és azóta se örültem úgy könyvnek,
mint ennek. Csak nagyon szerettem volna eldicsekedni vele valakinek.
Az ám, de kinek?
Eszembe jutott az öreg fekete kakas, kerestem is, de sehol se lehetett
megtalálni. Szaladok szülémhez, újságolom neki, de egyszerre csak
befogja a számat a kezével.
- Hallgass, te! Eladtam a kakast, ennek az árán vettem neked ezt a
szép könyvet. Egy kukkot se kell róla szólni. Majd nekem is olvasol
belőle valami szépet.
Bújtam aztán a könyvvel föl a padlásra, ott szerettem legjobban
olvasgatni, a rendes helyemen, az ecetfa alatt, lábamat lelógatva a
semmibe. Fejem fölött az ég kék mezeje, kerek felhőboglyákkal, alattam
a halottak csöndes városa, távolabb a napsugárral elöntött házak, a
folyó aranypántlikájával átkötött erdők csokra, mögöttem a padlás
félhomálya, tele megrezzenő árnyékokkal és titkos neszekkel.
Egyszer éppen az Aladdin történetét olvasgattam, a bagdadi varga
fiáét a csodalámpával. Le is volt rajzolva, ahogy tömögeti a kincseket
egy tarsolyba. Erről jutott eszembe, hogy meg kellene keresni a mi
kincsestarsolyunkat is, hátha felejtettek benne az ősök egy marék
gyöngyöt.
A tarsolyt csakugyan meg is találtam egy szelemenfa végére akasztva.
Kihurcoltam a napvilágra, és belemarkoltam.
Hát tele volt régi, molyos korpával, amit az isten tudja, mikor
felejtettek benne. Bizonyos pedig, hogy nem erre csinálták ezt a
tarsolyt. Piros bőrből volt, zöld szironnyal beszegve, mindenféle
cifraságokkal telihímezve, amik azonban lefoszlottak, ahogy hozzájuk
értem.
Partifecskék csiripeltek körülöttem, ahogy ott mozgolódtam a
nyílásban, kiöntöttem nekik a korpát, hadd szedegessék ki belőle
a hernyócskákat.
Hát ahogy hull kifelé a korpa, egyszer csak csendül, koppan valami
a téglán. Utánakapok, fölemelem - úgy tündöklik, hogy majd kiveri a
szememet.
- Nini, gyémánt! - sikoltottam el magamat, s beletörülgettem a
kincsemet az ingecském ujjába.
Közelről nem ragyogott úgy, de ha napnak tartottam, gyönyörűen szórta
a szikrát. Azért mégis azt hiszem, más ember nem tartotta volna
kincsnek. Ma már én is azt mondanám az ilyesmire, hogy valami vastag
pohárfenéknek a darabja. De ahogy akkor a szemem rávetettem, mindjárt
tudtam, hogy gyémánt. Még abban is bizonyos voltam, hogy csakugyan
ősök felejtették a tarsolyban. Ilyenből lehet a vén Küsmödinek
zsákszámra.
Ész nélkül futottam le a padlásról a malomház elé, s a gilicetövisbokrok
mögé bújva, a szememhez emeltem a gyémántcserepet.
- Hiszen ez Tündérország, ami ezen keresztül látszik - hebegtem elámulva.
A kutyatejvirágokat szivárványszínű fáknak mutatta. A sívó homok
csillogott-villogott, mint a porrá tört igazgyöngy. Kékek voltak
a hangyácskák, amik rajta mászkáltak, és a legyek úgy villantak el
előttem, mintha röpülő rubintcsöppek lettek volna.
Azt hiszem, nem volt még olyan boldog gyerek a világon, mint én voltam
akkoriban. Annyiszor jártam Tündérországban, amennyiszer akartam, nem
kellett féltenem senkitől a kincsem. Üvegdarabnak nézte mindenki.
Egyszer rám is szólt édesapám, ahogy az ünneplő kabátkámban észrevette
a kincset:
- Hát te, Gergő, mit hurcolod mindenfelé azt a rossz üvegcserepet?
Már látom, nem nyughatsz addig, míg meg nem vágod vele magadat.
Én csak lesütöttem a szememet, és nevettem magamban. Dehogy mondtam
volna ki, mekkora kincs ez a rossz üvegdarab, amit én senkinek a
világon oda nem adnék.
Pedig utoljára mégiscsak odaadtam biz én. Mégpedig a jó Istennek adtam
oda egy napsugaras, orgonaszagú, szép májusi vasárnapon.
Úgy volt az, hogy délebéd után bementem egy kicsit nézelődni a
városba, és bevetődtem a templomba, éppen vecsernye idején. Nagyon
szerettem nézni a nagy szakállú kőszenteket, akik kőkönyveket,
kőkardokat és görbe kőbotokat tartottak a kezükben, és mind az oltár
felé fordították arcukat. Bizonyosan onnan várták a parancsot, hogy
mikor lehet nekik már megmozdulni és merev tagjaikat kinyújtóztatni
egy kicsit.
Én is oda néztem, ahová a szobrok, a gyertyafüstös régi oltárképre.
A jó Isten ült ott a felhők felett hosszú kék palástban, aranykorona
volt a fején, rózsakoszorús angyalkák röpködtek körülötte, és nézett,
nézett maga elé szomorúan. Pedig abban a mi kis templomunkban minden
olyan vidám volt. A nyitott ablakon bebújtak a virágos orgonagallyak,
vadméhek döngicséltek a tömjénfüstben. Nevetett a napfény az anyókák
fehér haján és a gyermekszemek tiszta tükrében; csak az Istenke nézett
maga elé nagyon szomorúan.
Nem tudtam, hogy mi bánata lehet a jó Istennek ilyen szép vasárnap
délután, de nagyon-nagyon megsajnáltam, és hirtelen rászántam magam,
hogy nekiadom a gyémántot.
- Attól a sok szépségtől, amit azon keresztül látni, mindjárt
megvidámodsz, Istenkém - néztem biztatva a képre, ahogy
odasompolyogtam az oltár elé.
Kis ezüsttányérka volt az oltár sarkán, jó emberek abba rakták, amit
Isten dicsőségére, szegények gyámolítására szántak.
Én is abba tettem a gyémántomat a kopott krajcárkák, a fényes
ezüsthúszasok fölé.
Ám Gáspár apó, a mindig mord öreg harangozó, aki alacsony szalmaszéken
az oltár mögött szundikált, föltekintett a csörrenésre, és bosszúsan
dörmögte el magát:
- Mit akarsz, te fiú, azzal az üvegcseréppel? Nem tudod, hogy az Isten
házában nincs helye a játéknak?
Utánam hajította a kincsemet, és az nekem jobban fájt, mint ha fülemet
húzta volna meg. Szepegve bújtam el egy magas padban, amelyikből a
fejem se látszott ki, és addig keseregtem, míg utoljára magam maradtam
a templomban.
Már leborult az este, elhallgatott a vadméhek zsongása, csak a Gáspár
apó lassú horkolása hallatszott az oltár mögül. Az Istenke képe a
lobogó gyertyafénynél még szomorúbbnak tetszett, mint a napvilágnál.
- Mégiscsak a tiéd lesz! - mutattam feléje a gyémántot, és lábujjhegyen
odaóvakodtam az oltár elé. Szép lassan tettem le a kincset, az öreg
Gáspár nem ébredt fel, és én elégedetten surrantam ki a templomból.
De ahogy a küszöbhöz értem, visszarettentem. Két nagyfejű békácska
éppen oda telepedett mindenféle bogárnépséggel vacsorázgatni, és nem
mertem tőlük kimenni.
"Megvárom, míg elmennek" - gondoltam magamban, és behúzódtam a
legutolsó padba.
Ott bóbiskoltam egy darabig, mikor egyszer csak szárnysuhogást
hallok az oltár felől. Odatekintek: hát az angyalkák repültek le az
oltárképről. Az egyik éppen az ezüsttányérkát tette az Úristen ölébe.
- Lásd, Uram, mégiscsak jószívűek az emberek - muzsikált a szava,
ahogy kifordította a tányérkát.
Az angyal aztán visszatette a tányért az oltárra, a jó Isten pedig
fölszedte a pénzeket, és egyenként visszadobta őket. Csak azt
csodálom, hogy egyik se csengett, mikor leesett.
"Ez bizonyosan azért van, hogy az a haragos Gáspár apó föl ne
ébredjen, és rá ne kiabáljon az angyalkákra" - gondoltam magamban.
És szórta, szórta az Istenke a pénzeket, és egyre csak szomorúan
nézett maga elé, csak akkor kezdett el mosolyogni, mikor az én
gyémántom a kezébe került:
- Tudtam én ezt! - csattantottam tapsra két tenyeremet, de csak
csendesen, mint mikor a liliomok szirma összeütődik a szélben.
- Ezt elteszem - mondta mosolyogva az Úr, és elrejtette az ajándékomat
a kék palástja alá.
És attól a mosolytól egyszerre szivárványszíne lett az éjszakának,
egészen olyan, mint amilyent az én gyémántom szokott mutatni. És
elmosolyodott az egész templom, mosolyogtak a kőszobrok is, és
megcsóválták a mindig merev fejüket, és láttam, hogy még Gáspár
harangozó is mosolyog álmában. És mosolyogtak az angyalkák is,
mikor megszólaltak:
- Hiszen csak hitvány üvegdarab az, Urunk!
- De gyémántszív adta! - csengett az Isten szava, és egyszerre olyan
világos lett az egész templom az Úr kebelén nyugvó üvegdarabtól, hogy
be kellett hunyni a szememet.
Mikor fölnyitottam, bepiroslott a hajnal az ablakon, imádkoztak
odakint a fülemülék, és Gáspár apó ráncigálta a zekém ujját.
- Ejnye, de itt aludtunk a templomban, te üveges kisgyerek - mondta
olyan szelíden, amilyen szelíden ez a mogorva vénember sohase szokott
a gyerekekhez beszélni.
Kidörzsöltem a szememből az álmot, és ijedten pillantottam oda
az oltárra. De mindjárt megnyugodtam, mert a pénzek ott voltak a
tányéron, de a gyémántom nem volt ott.
-[*]-
MIBEN LAKIK A MAGYAR TÜNDÉR?
Szó ki nem mondhatja, milyen büszkén ballagtam haza az alsó utcákon
keresztül.
Ahogy kiértem a városból a harmatos mezők közé, ott állt a keresztúton
az öreg csősz, nagy tasla kalapban, kampós botjával vállán, mint valami
furcsa madárijesztő. Nagyon megrökönyödve tátogott felém:
- Minden jó lélek dicséri az Urat, te vagy-e az szűcsék Gergője, vagy
csak a lelked?
- Én hát, Gyurka bácsi, mit figurázik kend velem?
Erre hálálkodva emelte meg a kalapját:
- No, akkor két lúd, egy liba, nincs semmi hiba! Én bizony már nem
gondoltam, hogy megkerülsz. Az apádéknak nem mondtam ugyan, de a
Mitvisznek mondtam, hogy no, ezt a gyereket is elkapta a markoláb.
A Mitvisz a Gyurka bácsi pulikutyája volt, hanem hogy a markoláb
mi volt, arra világéletemben soha rá nem tudtam jönni. Pedig
gyerekkoromban minden lépten-nyomon hallottam a nevét. Ha apám a
kerekítőkést nem találta, vagy a macska elveszett a háztól, vagy
a csengettyűkörtéből reggelre egy se maradt a fán, vagy hirtelen
elolvadt a hó: azt mind a markoláb vitte el. Sőt mikor egyszer
napfogyatkozás volt, Gyurka bácsi azt is azzal magyarázta, hogy a
markoláb vitte el a napot.
Hát hogy engem nem vitt el, azzal nagyon ki volt békülve, hanem
különben, azt mondja, most már akár haza se menjek. Mert ha soha
meg nem kentek még fahájjal, most bizonyosan megkenegetnek azért,
amiért úgy rájuk ijesztettem az elveszésemmel apámékra. Szegény
szülém se holt, se eleven, apámnak is egész elállt a szava.
Nekem bizony eddig eszembe se jutott, hogy hát otthon mit gondolhatnak
rólam azóta. Csak most pityeredtem el, mikor az akácok koronája
fölött kibukkant az öreg malomház. Úgy vettem észre, mintha a sapkája
félrecsúszott volna az éjszaka. Egyetlen ablakszeme haragosan izzott
a hajnali pirosságban, tártnyitott ajtaja úgy várt, mint egy nagy
fekete száj:
- Gyere csak, te csavargó kisgyerek, hadd kaplak be!
A Mitvisz kutya szaladt előre, Messzi Gyurka kocogott utána, én
kullogtam leghátul. Öreg barátom borzasztó cifra beköszöntőt kezdett,
de szülém nem várta ennek végét, csak fölkapott, és magához szorított:
- Te kedves, te drága kis báránykám, te, hát hogy tévedtél el?
Az édesanyám karjában egyszerre megnyugodtam; hullott ugyan a könnyem,
de tudtam, hogy most már nem kell félnem a mogyorófahájtól.
Nem is bántott az apám egy ujjal se, csak annyit mondott, hogy ha még
egyszer elkóborlok a háztól, akkor odapányváznak az asztal lábához.
- Hát aztán hol, merre csellengtél, te anyaszomorító? - tette a kezét
a fejemre. - Melyik gólyafészekben töltötted az éjszakát?
Nem felelhettem mindjárt, mert szülém úgy tömte belém a lekváros
barátfülét, hogy egy hang ki nem szabadulhatott a számon.
- Várjon már, no - türtőztette apámat -, csak nem kívánja, hogy szeme
láttára haljon éhen szegény istenadta gyereke.
Hanem hát nem sült még a világon akkora barátfüle, amelyik el ne
fogyott volna. Utoljára csak el kellett mondanom a gyémántcserép
történetét.
El is mondtam szegről-végre, szülém összetett kézzel hallgatta, mint
az imádságot, s mikor bevégeztem, annyit mondott félénken:
- Szépet álmodtál, gyermekem.
Az egyik szemével rám nézett, a másikkal apámra. Nemhiába volt ő maga
egész életében közelebb az éghez, mint a földhöz, szívében úgy érezte,
hogy nem egészen volt az álom, amit láttam. De nem merte kimondani,
míg meg nem hallotta, hogy apám mint vélekedik.
Az apám pedig úgy vélekedett, hogy sok mindenfélét összeálmodik az
ember, s rendesen azzal bajoskodik álmában, ami mesterséget űz éber
korában.
- Én - azt mondja - mindig akkora subát varrok álmomban, hogy a
világon minden szegény embernek elég, aki didereg. Őszre már te
se gyémántcserepekkel álmodsz, hanem irkával meg kalamárissal.
Az édesanyám ölében már egészen megjött a bátorságom, mint kiskutyának
az eresz alatt. Kimondtam a szívemen valót, hogy én bizony nem leszek
diák.
- Hát mi leszel, lelkem gyermekem?
- Kincskereső leszek, édesapám, mint a bagdadi varga fia.
- No, az is szép mesterség - bólintott rá édesapám. - Hát aztán hol
akarod keresni a kincset?
- A Küsmödi barlangjában.
- No, jó. Aztán hogy akarsz hozzáfogni?
Már ebben én magam se voltam egészen biztos. Kicsit megzavarodva
mondtam, hogy úgy, mint a bagdadi varga fia.
- Sose hallottam hírét ennek a vargának, se fiának. Melyik utcában
laknak, fiam?
Mit volt mit tennem, el kellett mondanom a csodalámpás Aladdin egész
történetét. Az apám nagy kedvvel hallgatta, és mikor a végire értem,
azt mondta:
- Ez már döfi. Erre már én se mondhatok mást, mint hogy jól teszed,
ha kincskereső akarsz lenni. Jó foglalkozás az, csak érteni kell
hozzá. Csak azt nem tudom, hol veszel hozzá csodalámpát.
Megvallottam, hogy ezzel az eggyel én se vagyok egészen tisztában.
A házunkban csak mécses volt, azt dörzsöltem is én úgy, hogy lejött
az ujjamról a bőr, de akkora szellem se ugrott belőle elő, mint egy
gyűszű.
- Meghiszem azt! - nevette el magát apám, kedvtelve nézegetvén a
kezében levő subagallért. - Más sora van ennek, gyerek. Milyen nemzet
is volt az az Aladdin?
- Az török gyerek volt, apám.
- No látod. Hát akkor török volt a kincses szellem is, azért lakott
lámpában. A magyar gyereknek a tündérje ködmönben lakik.
Szemem-szám elállt csudálkozásomban, hogy én ezt eddig föl nem értem
ésszel!
- Persze, nem minden ködmönben lakik tündér, csak a csodaködmönben.
Az is csak azon segít, aki tud vele bánni. Persze sok fortélya van,
de én mindnyájára megtaníthatlak, ha akarod.
Olyant kukorékoltam örömömben, mintha én volnék a fekete kakas.
- Megállj, hékám! - fenyegetett meg apám a gyűszűs ujjával. - Erről
a világon senkinek sem szabad tudni. Még szülédnek se szólj róla.
Mihelyt valaki megtudja, hogy a ködmönöd kincses ködmön, rögtön
elveszti az erejét. Érted-e?
- Értem, édesapám.
- No, ez az egyik. A másik az, hogy míg te vagy a ködmönnek a gazdája,
addig mindig igazat kell mondani. Ezt különösen javallom, mert ha csak
egyszer olyant mondasz is, ami nem igaz, a ködmöntündér tüstént olyan
hosszúra ráncigálja a füledet, hogy legyezheted vele magadat. Hát
mered-e vállalni a ködmönt?
- Merem, édesapám.
- No, ha te vállalod, én meg megcsinálom. Fogadom is, hogy mire
elszaggatod, akkorra több lesz a kincsed, mint Küsmödinek.
- Mire elszaggatom? - kérdeztem elszontyolodva.
- No, igen - nézett rám apám komolyan. - Hát csak nem gondolod, hogy
majd a tündér olyan bolond lesz, hogy a szép új ködmönt otthagyja?
Tudod, hogy az Aladdin lámpása is ócska lámpás volt. Addig kell
hurcolnod a ködmönt, míg el nem rongyosodik, akkor aztán szépen
kibújik belőle a tündér, és elejbéd áll: "Mit parancsolsz, édes
gazdám?"
- No - gondoltam magamban -, csak rajtam legyen az a csodaködmön,
majd teszek én róla, hogy ne sokáig maradjon friss jó egészségben.
Édesapám azonban úgy olvasott a szememben, mint én a kalendáriumban,
mert így folytatta:
- Persze, a ködmönnel úgy kell bánnod, mint a hímes tojással, hogy
a tündért meg ne haragítsd. Mert sose tudhatod, merre van benne a
tündér, s ha valami szögben kihasítanád a ködmönt, lehet, hogy a
tündérben is kárt tennél. Mármost mondd meg te magad: mire mennél
egy félszemű vagy csonka fülű tündérrel?
Be kellett látnom, hogy ebből csakugyan nagy nevetség lenne.
Megígértem, hogy úgy őrzöm a ködmönt, mint terítőn a búzát. Most
már csak az az egy kívánságom volt, hogy minél előbb készen legyen
a csodaködmön.
- Hát mire elmégy deáknak, akkorra meglesz - bólintott rá édesapám.
Erre azonban megint megriadtam. - Hát mégiscsak deák legyek, ne
kincskereső?
- Hiszen mindegy az, gyerekem, akármi leszel, ha a ködmön a tied -
magyarázta apám. - Az előbb-utóbb úgyis hozzájuttat a kincsekhez,
és addig is megsegít minden bajodban. És azt hiszem, sokkal hamarább
elszaggatod, ha iskolába jársz benne, mintha itthon lógatod a
gerendaszögön.
Ez ellen igazán nem vethettem semmit se. Kezet adtam apámnak, hogy
isten neki, deák leszek a ködmönért. Ő meg arra adott kezet, hogy
másnap már szabja is a ködmönt.
Mire megvolt az egyezség, akkorra szülém is előkerült, aki odakint
járt valahol az erdők alatt a pásztoroknál. Piros pántlikára kötött
kis rézcsengővel csilingelt felém.
- Gyere, báránykám, hadd kössem a nyakacskádba. Hadd halljam mindig,
merre futkározol a ház körül. Jaj, dehogy bírnám ki, ha még egyszer
eltévelyegnél!
-[*]-
AZ UTOLSÓ ÖLTÉS
Bűbájos Küsmödi minden kincséért el nem mozdultam volna édesapám
mellől addig, míg a ködmön készült. Persze nem a ködmönre voltam
kíváncsi, hanem a tündérre. Sohase láttam még tündért, noha sokat
hallottam róla, és sehogy se tudtam elképzelni, hogy költözik az
majd bele a ködmönbe.
Nem adtam volna egy fészekalja verébtojásért, ha Messzi Gyurkát
kivallathatom a dolog felől, de hát a csodaködmönről nem volt szabad
beszélnem. Így csak azt tudakoltam meg tőle nagy óvatosan, hogy
látott-e már tündért igazában.
A nagy tudományú ember nagyon megsértődött erre a kérdésre.
- Hát hogyne láttam volna! - mondta mérgesen. - Egyszer láttam egész
közelről, de akkor se az volt. Mert a tündér olyan szerzet, hogy mikor
már színről színre látja az ember, akkor már nem tündér, hanem köd
a vízen, vagy szentjánosbogár a fűben, vagy citeraszó a jegenyefa
hegyiben.
Ettől hát nemigen lettem okosabb. Szülémet is kérdeztem egyszer, mikor
a padlást tisztogattuk, és szülém az ölébe vonva lekuporodott a nagy
gerendára, és elkezdett halkan beszélni:
- Tudod, fiacskám, én akkor láttam legtöbbet a tündéreket, mikor
te még egészen kicsike voltál, és a sütőteknőben ringattalak, és
százszor is eldanoltam neked egyfolytában a "Júlia szép leány"
nótáját. Olyankor még az egérlyukból is tündérkék táncoltak elő, és
a pókfonalakon is azok hintáztak, lengedeztek-rengedeztek mindenfelé,
és mind bekukkintott a kendőcske alá, amit az arcocskádra terítettem,
hogy a legyek ne bántsanak. Azóta persze nem láttam annyi tündért, de
azért még most is sokszor megképzenek előttem. Tudod, mikor az ember
a kolduskákat megszánja, akkor is mindig fölcsillan előtte valami
fényesség, azt bizonyosan a tündérek csinálják. Azt se felejtem el
sose, hogy mikor egyszer aratáskor egy éhes-szomjas, anyjavesztett
fürjfiókot megitattam a számból, hogy ringott az egész búzamező a
tündérek lába alatt.
Ez már értelmesebb beszéd volt, mint kukoricapásztor barátomé,
s elhatároztam, hogy megpróbálok én is tündért látni, mielőtt
ködmöntulajdonos válnék belőlem.
Először az öreg Báró cigánnyal tettem próbát, aki koldusabb volt
akármilyen kolduskánál, s mindennap ott csoszogott el házunk előtt.
Körülnéztem az udvaron, találtam egy rozsdás patkódarabot, s azzal
kiálltam az árok szélére Báró cigányt lesni.
Nemsokára jött is az öreg a mezők felől, egy sovány malackát vezetett
kötélen.
- Báró bácsi, Báró bácsi! - kurjantottam neki barátságosan.
Báró bácsi szemmel láthatólag megrezzent, s körülnézett, mintha
ürgelyukat keresne, amibe belesüllyedjen. De ahogy rám ismert,
megbátorodott, s lekapva a karimátlan kalapját, odabillegett elém.
- Jaj, esem a sádat, Gergőkém, de rám ijestettél, ast hittem, azs
Ábel pandúr tátog rám, annak van ilyen sép csirkevisításos hangja,
mint teneked. Pedig olyan ártatlan vagyok a malacskában, mint a ma
sületett bárány. Tudod, nem látok mán jól ezzsel azs öreg sememmel,
ostán beleakadt a lábam ebbe a kötélbe, fölvesem, húzsom magam után,
hát csak most vesem ésre, hogy ezs a malacska van a végén. No de
mán most mindegy, nem kergethetem vissa világgá a kis ártatlant.
Nem igazs, ifjú Árgyélus királyfi?
- Báró bácsi - vágtam a beszédjébe -, én megszántam magát.
- Megsántál? Igazsán megsántál? - nyújtotta felém a tenyerét. - Hát
astán mivel sántad meg a becsületes Báró bácsit, aranyos Gergőkém?
- Ezzel e - nyújtottam felé a patkódarabot, s kerekre nyitottam a
szemem, hogy mind beleférjen a tündérek ragyogása.
De csak a karimátlan kalap csattant nagyot a hátamon, s a Báró bácsi
haragos szeme villanását láttam.
- Hogy a varnyú mondja csecsebogyónak a semedet, hát ast hised, hogy
minden koldusgyerek csúfot üzshet egy Báró csigányból?
De ezt már csak fél füllel hallottam, mert igen igyekeztem belül
kerülni a kisajtón és nem várni be a tündérek sereglését.
"No, majd a fürjfiókkal több szerencsém lesz" - gondoltam magamban, s
váltig kerestem a megitatni való fürjfiókot a búzamezőkön. Mindössze
egyet láttam, az is csak ürgefiók volt, s esze ágában sem volt neki
megállni.
Ahogy egy kicsit eltikkadva hazaértem, egyszerre csak rám kiabál a
kamraajtóból a szülém öreg pulykája:
- Rudrud-rud-rud-rudrud-rud!
"Nini - ötlött eszembe -, hiszen nemcsak a fürjfiókot itathatja meg a
szájából az ember, hanem a pulykát is."
Azzal szaladok a kúthoz, televeszem a számat a vödörből vízzel,
nyalábra kapom a pulykát, húzom felém a bibircsókos kopasz fejét,
a pulyka meg húzza vissza mérgesen, és kiabál veszettül:
- Rudrud-rud-rud-rudrud-rud!
Lehet, hogy ez olyasmit jelenthetett pulykául: "Eressz el, te bolondos
gyerek, nem vagyok én szomjas, s ha már mindenáron jót akarsz tenni,
inkább egy marék cserebogárral csemegéztess meg" - de nekem ugyan
mondhatott szegény pulyka, amit akart, csak egyre nyújtogattam felé
a számat.
A vége persze az lett, hogy az öreg pulykamadár nekidühödött, nagyot
koppantott a vastag csőrével a homlokomra, s ahogy eljajdítottam
magam, föltaszított, rám ugrott, s úgy meggázolt, hogy még ma is
sajog, ha rágondolok. Még szerencse, hogy édesapám az ablakon
keresztül meglátta a viadalt, és segítségemre sietett.
- No - mondta nevetve -, most már látom, hogy tebelőled huszárnak
kell lenni, ha katonasorba kerülsz.
- Mért huszárnak? - törülgettem a könnyemet.
- Mert lovon könnyebben elszaladhatsz az ellenség elől.
Elsírtam-ríttam aztán, hogy jó szándékom volt nekem a pulykával, azért
akartam megitatni, hogy lássam a tündéreket.
- Ó, te bohóka - csóválta meg apám a fejét -, hiszen a tündérek a
szívében laknak az embernek, s onnan röpködnek ki, ha kedvük tartja.
Ettől fogva aztán mindig ott ültem a műhelyszéken az édesapám lábánál,
és egyre lestem, hogy mikor röpködnek már a tündérek.
- Majd az utolsó öltésnél - biztatott az édesapám.
De az utolsó öltés még nagyon messze levőnek látszott. Még szerteszéjjel
hevertek a göndör selyemszőrű báránybőröcskék, melyekből a kincskereső
gúnyának készülni kellett. Minden villanását láttam a görbe szűcskésnek,
mely egybe szabdalta őket, s íróasztalom fiókjában ma is megvan még
azon fényesen a nagy szűcstű, mely hetekig bujdokolt köztük, hol
elveszve, hol felcsillanva, mint egyjátékos napsugár. Magam törtem
és áztattam a bársonyos diófagombát, mellyel aranybarnára festettük
a fehér bőröket, míg szülém a színes irhák legszebbjeit válogatta
össze. A varázsfüvek, amiket én szedegettem össze erdőn-mezőn, finom
selyemszállal kivarrva mind rákerültek a ködmönkére, a legszebbre,
amely Márton szűcs műhelyében valaha készült. Volt rajta kökörcsin
és varádicskóró, pipacs és búzavirág, és az alját sárga peremérvirág
szegte be, a mi szegényes kertünk egyetlen ékessége, az apám
legkedvesebb virága. Sokat nézegetett rá kedvtelve az ablakból:
- Látod, fiam, ez a szegény ember virága. Igazi tűrömvirág. Egyformán
eltűr esőt, napot, hideget, meleget, mindig mosolyog, soha nem
kényeskedik.
Utoljára rákerült a ködmönre az öreg malomház is a félrecsapott
süvegével.
- Ez azért van, hogy akármerre jársz-kelsz a világban, mindig a
szülőházadban melegedj - nézett rám apám a sugárzó barna szemével,
amelyből úgy áradt a meleg, mint a napvilágból.
Hanem a ködmöntündér csak nem mutatkozott, akárhogy lestem. Pedig a
hajnali csöndben sokat kikukucskáltam a homlokomra húzott paplan alól,
de csak őket kettejüket láttam, amint a gyönge mécsfénynél szótlanul
öltögettek a ködmönön. A lefoszlott selyemszőrök úszkáltak körülöttük
a levegőben, a mécsfény beszivárványozta őket - láthattam volna
gondoktól barázdált, mégis szelíd mosolyú fejük körül a glóriát.
De én csak azt láttam akkor, hogy lassan készül a ködmön, amelynek
el kell szakadni, hogy engem kincses nagy úrrá tegyen. Türelmetlenül
kérdeztem, mi híja van még.
- Még csak a gombot kell megcsinálni - csitított apám.
A gomb is a magunk termése volt. Az udvarunk eperfájának ágából
faragta apám, és bevonta zöld szegővel.
- Ez lesz az utolsó öltés - mondta mosolyogva -, hívd be csak anyádat,
ő hadd adja rád először.
Anyám a kertben gyomlálgatott, lelkendezve hívtam be. Nem akartam
elszalajtani a tündért, aki ott lebeghetett már valahol a műhelypad
körül.
- Mindjárt, gyerekem - szólt vissza szülém -, csak ez az egy-két
szál csikófarok van még, ezt már nem hagyom itt. Inkább gyere te is,
lelkecském, majd hamarabb kiszaggatjuk.
Nem telt bele egy fohászkodásnyi idő, amikor összefogódzkodva,
nevetgélve beléptünk a szobába.
- No, megvan-e már az utolsó öltés? - csacsogtam már a küszöbön.
Az utolsó öltés már megvolt, de Márton szűcs azt már nem mondta meg.
Szép nyugodtan ült a padon, a feje egy kicsit jobb vállára billent,
az ajkára egy kicsi selyemszál tapadt, ahogy a fogával tépte el a
cérnát az utolsó öltés után.
Sikoltva térdepeltünk elé, és csókoltuk lecsüngő kezeit, melyekkel
gyöngéden tartotta a térdeire leterített, teljesen kész ködmönt.
Jobb keze még mozdult egyet, a szeme mintha rebbent volna még, s
térdeiről a ködmön lecsúszott a vállamra.
Az öreg Titulász doktor, akiért engem szalajtott el édesanyám, most
is levette a szemüvegét, úgy hajolt le apámra. Aztán megsimogatta a
fejemet, és azt mondta: szívszélhűdés!
Akkor hallottam először ezt a szót, nem értettem, mit tesz, de mégis
megnyugodtam tőle.
"A tündérek a szívben laknak, azt mondta apám. Most az ő szívéből
kiköltözött a tündér, és beleköltözött a ködmönbe" - ezt gondoltam
magamban, és azt hittem, hogy ez nem is lehetett volna másképp.
`APÁM
Kis temetőnkben tudok egy zúgot:
az öreg remekes szűcs nyugszik ott.
Híres, amit varrt, ködmön és suba,
neve sokáig él a faluba.
Magam is sokat emlegetem,
számon mosollyal, könnyel lelkemen,
s deres fejemmel sok-sok hajnalon
ölében alszom a műhelypadon.
Sírhatnékom van, ha eszembe jut
a borongós nap, melyen elaludt,
s amikor halkan sírdogál a szél,
mindig azt gondolom, hogy ő beszél.
Az öreg műhelyt sírja vissza tán,
fáj a sötétség néki s a magány;
a hideg ellen hallat tán panaszt -
mi fáj a holtnak, isten tudja azt.
Ám megjött a tél tegnap délelőtt,
beszitálta hóval a temetőt,
s az öreg szűcs már nem panaszkodik,
az öreg szűcs már szépet álmodik.
A hó fehér, selymes, sűrű, puha,
úgy takarja be, mint meleg suba,
s a téli zöld, mely hegyig belevész,
az rajta zöld irhábul a szegés.`
-[*]-
MEGY A KÖDMÖN VILÁGGÁ
Szegény embernek szegény a gyásza is. Erre az igazságra Bordács
keresztapám tanított meg bennünket már a temetés másnapján.
- Elég volt a sírás-rívásból, komámasszony - mondta a jó ember.
- Szegény Márton komát már azzal úgyse támasztjuk föl, aztán nem
sírhatja magát agyon az ember, mint anyjavesztett bárány. Értsünk
szót: mi szándékban van most már maga?
Szegény szülém csak összébb húzta magán a nagykendőt, és maga elé
meredt szemmel megcsóválta a fejét. Mi szándéka lehet a törzse nélkül
maradt fagallynak?
- Nem úgy van az - feddőzött a keresztapám -, a gyerekkel is gondolni
kell.
Megtalálta azt a szót, amivel szülémet vissza lehetett téríteni az
élethez.
A szívére szorítva zokogott föl:
- Ezt az egyet senkinek se adom a világon!
- Nono - pislogott szaporán a keresztapám -, hiszen nem is kéri az
ifiurat tudtommal senki se. Nagyon jó embernek kellene lenni, aki a
mai világban ekkora koloncot venne a nyakába. Mit gondol, komámasszony,
tán majd a király kéri el a Gergő gyereket princnek?
- Nem gondoltam olyasmire - mondta szülém olyan hangon, mint aki
egészen rendjén valónak találná, ha a király aranyos hintót küldene
az ő egyetlen fiáért. - Itt van őneki a legjobb helye énmellettem.
- Itt ám, itt majd nyelheti az éhkoppot - bólintott csúfolódva Bordács
-, hiszen örülhet, komaasszony, ha maga meg tud élni az arasztos
földecskéjéből. Kettejük kenyerét bizony ki nem nézem belőle.
- Ha neki kicsi jut, nekem a semmi is elég.
- De hát nem jobb volna, ha magának maradna a kicsi, neki meg a sok
jutna? Nézze, komaasszony, én magamhoz venném a gyerekét, és elhiheti,
hogy nevelnék belőle olyan embert, mint én vagyok.
Ez nem volt nagyon kecsegtető ajánlat, mert keresztapám nem volt az
emberek elejéből való. Hosszúra fölmagzott ugyan, mint az őszi saláta,
de nagyon ösztövérnek maradt, s a feje olyan töpörödött volt, hogy
sótartónak is kicsi lett volna.
- Látja, nekem se kicsi, se nagy, pedig ugyancsak van mit aprítani
a tejbe a Bordács-portán. Az én kezem alatt olyan telkes gazda lesz
Gergőből, hogy még hétköznap is csörögefánkkal ronthatja el a gyomrát.
De már erre a kilátásra mégiscsak el kellett mosolyodnom, s az
én mosolyom egyszerre visszatükröződött a szülém arcán is, mint
csillagfény a vízen.
- Hát volna kedved? - nézett rám habozva.
- Volna - sütöttem le a szememet szégyenlősen.
Szülém erre megint csak ríva fakadt, de a kezemet már akkor keresztapám
fogta. Szegénynek sokáig hányta a hab a lelkét, eresszen-e, ne-e,
utoljára mégiscsak azt mondta, hogy: "Hát akkor áldjon meg az isten,
drága kis virágszálam, hiszen úgyis csak az én fiam leszel minden
vasárnap."
Mert az ki volt alkudva, hogy a vasárnapot mindig a malomházban
töltöm. Jólesik majd a sok hétköznapos csöregefánkra egy kis ünneplős
dercekenyér.
Belebújtam a ködmönbe, és nekivágtunk a világnak. Örülni örültem,
hogy énbelőlem most már telkes gazda lesz, de azért igen jó volt,
hogy keresztapám jó erősen belefogta a markába a kezemet. Mert
ahogy az útkanyarulatnál megláttam szülémet a malomház falára
borulva sírdogálni, nagy kedvem volt elfutni a telkes gazdaságtól.
Nem volt messze a keresztapám háza, déli harangszóra odaértünk.
Szép cseréptetejű ház volt, a nagy ámbituson már várt bennünket a
keresztanyám.
Nagy sopánkodásban volt a jó lélek, hogy nem főzött ebédet, mert
nem tudta bizonyosan, hogy jövünk-e.
- Mármost nem adhatok egyebet egy karéj kenyérkénél, lelkem.
- Azt is köszönöm - mondtam én fanyalogva, mert nem egészen ilyennek
képzeltem a telkes gazda ebédjét. De keresztapám haragosan közbevágott:
- Nem kell az a nagy eszem-iszom. Olyan szomorú ez a szegény gyerek,
hogy egy falat le nem menne a torkán. Aztán meg a szőlőbe akarunk
menni, s a nagy jóllakás ellustítja az embert. Igaz-e, Gergő fiam?
Úgy nézett rám, mint a vasvilla, hát azt kellett mondanom, hogy igaz.
Erre azt kérdezte tőlem, hogy tudok-e fára mászni.
- Mint a mókus - villant föl a szemem.
- Derék dolog - veregette meg a vállam jókedvűen kacarászva. - Hát a
körtét szereted-e?
- Mint a rigó - mondtam nagy örömmel.
- Bolondság! - vett erőt rajta megint a méreg, és nagyot taszított
rajtam. - Sohase láttam még ilyen gyereket, akinek mindig az evésen
jár az esze.
De mire befogta a szamárkát a kordéba, akkorra megint megjött a
kedve, és heherészve kocogtatta meg az ostornyéllel a vállamat.
- No, hát repkedj, rigóm!
Föl akartam kapaszkodni a kordéra, de már akkor megint nem voltam
rigó.
- Ohó, csacsikám - vihogott az öreg telkes gazda -, nem úgy lesz az!
Fogadást kötöttem a fülessel, hogy te vagy a futósabb. Hát most már
ezt szeretném látni, a Gergő csacsi érdemli-e meg jobban az abrakot
vagy a Virgonc csacsi.
Így aztán én versenyt futottam a Virgonccal, gyámapám meg csak
nevetett a kordéból.
- Szorítsd, Gergő! Ne hagyd magad, Virgonc!
Az volt a szerencsém, hogy a Virgoncnak csak a neve volt virgonc.
Nagyon megfontolt járású paripa volt, a csontjai jobban zörögtek, mint
a szerszámszíjak, látszott rajta, hogy zsugori gazdának csakugyan
kórón él a szamara.
Így is alig pihegtem, mire kiértünk, s nehezen vártam, hogy a csacsit
kicsapjuk az árokpartra legelgetni. Utána én is sorra kerülök -
gondoltam -, kapom az abrakot.
Kaptam ám egy barackot a fejem búbjára.
- Csacsinak kicsi vagy még, hékám; nézem no: különb vagy-e rigónak?
Egyszerre fönt voltam a fán, az öreg meg fölnyújtotta a kosarat, hogy
azt tele kell szedni.
- De csak a szépét válogasd, Gergő!
Hát hiszen csak a szépét válogattam én az aranysárga császárkörtének,
de ahogy a leggömbölyűbbe bele akartam harapni, haragosan fölrikkantott
rám keresztapám: - Fütyülni, rigókám, fütyülni! Micsoda rigó vagy te,
ha még fütyülni se tudsz?
Soha rigó még olyan keservesen nem fütyült, mint amilyen keserves
fütyörészést én véghezvittem a Bordács-szőlőben. Mindig fütyülnöm
kellett, míg csak a kosár tele nem lett. Ha elhallgattam egy kicsit,
hogy pihentessem a csücsörgetésbe belefáradt számat, az öreg mindjárt
azt gondolta, hogy a körtét kóstolgatom, és mérgesen ripakodott rám:
- Fütyülni, fütyülni, rigó, hadd örüljek a szép nótádnak!
Egy harapás nem volt sok, annyit nem kaptam a körtéből. Igaz, hogy ő
maga se kóstolt bele.
- Napvilágon nem jó körtét enni - tette föl a tele kosarat a kordéra
-, mert kihull tőle az embernek a foga. Csípje meg a csóka, jobb annál
a sóska.
Szép nagylevelű sóska zöldellt a dűlőúton. Persze csak afféle vadon
nőtt sóska. Megrágtam egy-két levelet. Legalább szomjam oltottam vele.
- Jó-e, Gergő fiam? - fogta be gyámapám a csacsikát. S úgy nézett rám,
mint aki nagyon büszke arra, hogy milyen pompásan megvendégeli ő most
a fogadott fiát.
- Jobb volna tejföllel - mondtam ki szerényen az igazságot.
A telkes gazda vígan csattantotta össze a tenyerét:
- Angyal szólt ki belőled, fiúcska! Hanem azt mondom neked, hogy aki
jobb szereti a körtét, az ne egyen sóskát. Inkább tömjük meg vele a
kordét. Pénzt adnak ezért a piacon, Gergő, majd meglátod!
Nekiestünk a sóskának, és teletömködtük vele a kordé derekát. Legalább
jó ülésünk lesz rajta hazafelé, gondoltam magamban.
Az ám, a gyámapám elhelyezkedett benne nagy kényelmesen, nekem meg azt
mondta:
- Étel után jólesik a mozgás, fiúcska. Ahol nagy a homok, segíthetsz
is a csacsikának. Ő húzza a hintót, te meg toljad; ha egy körte
lerázódna a többi közül, azt fölveheted, és majd otthon beszámolsz
vele.
Mire hazaértünk, a nyelvem lógott a fáradtságtól. Keresztapám
sietett is belekottyanni, mikor keresztanyám megint előhozakodott
a kenyérkarajkával:
- Ugyan ne kényeztesd már megint evésre azt a szegény gyereket, hiszen
látod, milyen elesett. Nem kell annak most már semmi se, úgy kimulatta
magát a szőlőben. Csak vackot vess neki hamar, anyó!
A vackolás hamar ment, mert anyó csak egy rossz katonaköpönyeget
vetett a ládára, aztán nyájasan megcirókált:
- No, hát akkor imára, tente, kisgyerek.
Kihámoztam magam a ködmönkéből, és végigdűltem a köpönyegen, amelynek
hosszú sárgaréz gombjai kegyetlenül törték a derekamat. Telefutott
a szemem könnyel, ahogy a malomházi puha, meleg kis nyoszolyámra
gondoltam. Aztán meg az irigység fogott el, ahogy a szoba végében a
szép tulipántos ágyakat láttam, amikben padlásig ért a sok csipkés,
dagadó párna.
Persze, azokban ők maguk alszanak - néztem a jó emberekre, akik
jöttek-mentek még egy darabig körülöttem. Fényesre törülgették, kis
kosarakba szétrakosgatták a körtét, készülődtek a hajnali hetipiacra.
Egyszer aztán azt mondja keresztapám az anyókájának:
- Fújd el a lámpát, most már bevilágít a hold az ablakon. Aztán
ágyazhatsz is, mert egyszerre reggel lesz.
Bizony anyó maguknak se az ágyba ágyazott, csak a földre. Szép
tiszta lepedővel leterített egy viselt subát, aztán az egyik is a
feje alá gyűrt egy elnyűtt pruszlikot, a másik is: ez volt az egész.
Keresztapám egy darabig még pipázgatott csöndesen, aztán megszólalt:
- Jó vásárt csináltunk ezzel a Gergő gyerekkel. Úgy nézem, mindenre
kantáros legény lesz.
- Megtakarítjuk vele a kisbérest, ugye? - kérdezte keresztanyám.
- No, meg - hagyta helyben a nagyon jó ember. - Csak úgy nézem, nagyon
étkes lesz, ne kapasd rá a dínomdánomra.
Úgy hullott a könnyem, hogy szinte kopogott a köpönyegen, mikor megint
a nagyon jó asszony szólalt meg:
- Hanem azt hiszem, ennek a cifra ködmönnek nagyon jó árát adnák.
Úgyse való az ilyen szegény gyereknek. De ez a Márton, isten
nyugtassa, a csillagokat is rárakta volna a fiára.
De már erre elállt a könnyem hullása, a harag vett rajtam erőt. Ohó,
a ködmönömet nem engedem!
Moccanás nélkül várakoztam egy kicsinység, s mikor hallottam, hogy
a jó emberek fújják már a kását, lelopództam a ládáról, belebújtam
a ködmönbe, és kiosontam az ajtón. Fél nap alatt az egész életre
elkészültem a gazdapályával.
Már hajnalodott, mikor öreg házunk felé vivő utam a piacon vitt
keresztül. Nevető szemű, piros képű inaskák már nagyban dolgoztak
a mindenféle sátorrudakkal, frissek voltak és jókedvűek és
rongyosak is egy kicsikét. És én elgondoltam magamban, hogy énbelőlem
nagyszerű inaska válnék, és ilyen sorban a ködmön is minél hamarabb
elszaggatódna.
-[*]-
CSONTOS SZIGFRID
Ahogy megörült szegény szülém a hazatérésemnek, úgy elszomorodott
azon, hogy inasnak akarok beállni.
- Nem neked való az, gyerekem - mondta gondba borult arccal. - Nem
tudsz te úgy ordítani, mint az inasok szoktak. Nem győzöd a gyönge
tüdőddel.
Ő szegényke, aki a malomházi remeteségben töltötte az egész életét,
leginkább csak annyit tudott az inasokról, hogy azok mindig borzasztó
kurjongatással járnak az utcán. Bizonyosan azt gondolta, hogy ez
kötelességük nekik, és annál hamarabb lesz belőlük mester, mentől
jobban ordítanak. Az igazat megvallva, magam se voltam egészen
tisztában vele, van-e az inasoknak más komoly foglalkozásuk is
azon kívül, hogy a kutyákat meghajigálják az utcán.
Utoljára aztán belenyugodott szülém ebbe a szándékomba is, mint
ahogy belenyugodott volna abba is - ó, de milyen boldog örömmel!
-, ha azt kívántam volna, hogy engem egész életében a karján
hordozzon. Csak azt az egyet kötötte ki, hogy ha már inas leszek,
Kese kalaposnál próbáljak szerencsét.
- Azt hiszem - tűnődött el -, hogy annál nem kell olyan sokat
ordítani, mert az nagyon szótlan ember, aztán meg őnála nemcsak
a kalaposmesterséget tanulhatod ki, hanem a tanítómesterséget is.
Ünnepelő kendőt kötött szülém, mert őnála senki se tudta jobban, mi
az illendőség, és maga vezetett el a mesterhez, aki nagyon szívesen
fogadott bennünket. Azt hitte, iskolába akarok hozzá járni, és nagyon
barátságosan veregette meg a fejemet:
- Szeretem a nagy fejű gyereket, mert nagy fej: nagy ész; a kis fejbe
nagyon kicsi szorul. Egy verő malacért olyan tudós embert nevelek az
öcsikéből, hogy esztendő ilyenkorra csupa nagybetűkkel írja tele még
a nyújtódeszkát is.
Szülém sietett elkérkedni vele, hogy de bizony tele tudok már én
irkálni akár egy kaput is, nemcsak egy nyújtódeszkát. S hogy nem is
deáknak akarnék én beállni, hanem kalaposinasnak.
A majszternak erre egyszerre elsavanyodott az ábrázata.
Végig-végigméregetett a szemével, aztán kelletlenül legyintett:
- Inasnak nem való. Nagyon nagy hozzá a feje. Nem szeretem a nagy
fejű gyereket, mert a nagy fejben nagyon szétszalad az ész. A kis
fej jobban összefogja.
- No, itt nem sok szerencsével jártunk, szegénykém - mondta szülém
sajnálkozva, mikor kijöttünk. De én láttam a szemén, hogy csak
ravaszkodik, mert a szíve örömmel van tele, hogy mégiscsak otthon
maradok az ő fiának.
Hát azért se maradok. Nem hagyom szögön lógni a ködmönt, hanem
munkában szaggatom el.
Egy nyitott ajtajú kovácsműhely mellett mentünk el, éppen kovácsolták
az üllőn a szikrázó vasat a bőrkötős segédek, két kormos képű inasgyerek
is ott sürgött-forgott, mint két fiókördög, a piros fényben: gyönyörű
volt ezt látni. Nem is hagytam békében szülémet, míg be nem szólt
félénken, hogy kellene-e még egy inas.
Egy torzonborz, vörös szakállú óriás lépett elő a tűzhely mellől, az
volt a mester. Ahogy a kezét a vállamra nyugosztotta, majd összeestem
alatta. De csupa jóság volt a mosolygása, ahogy megszólított:
- Gyöngécske a fickó.
- Nagyon erőtlenke - kapott mohón a szón édes szülém.
- Kenyérbél a karja - mondta a kovács.
- Az, az - integetett szülém -, a lába meg torzsa.
- Nem győzné szusszal.
- Elfújná a fújtató.
- Nem, egész határozottan nem kovácsinasnak való - fejezte be a
szemlét a mester. - Nagyon kicsik a fülei. Nincs rajtuk semmi fogás.
Hanem javallok én magának valamit, jó asszony. Úgy hallom, Csorbóka
szomszéd éppen inast keres. Itt van az üzlete általellenben. Úgy
nézem, ez éppen neki való sihederke lenne. Nem nehéz mesterség az
övé, nem erő kell hozzá, csak ész.
Ezt egy kis lenézéssel mondta az óriás, de volt is hozzá joga, mert
akkora pörölyt forgatott a fél kezében, hogy azt a mesebeli hét bölcs
mester meg se bírta volna mozdítani.
Alássan megköszöntük a jóakaratát, és beköszöntünk Csorbóka úrhoz. A
városban Csorbóka úr volt az egyetlen könyvkereskedő. Akkora boltja
volt, mint egy kalitka, két asztal betöltötte az egészet. Az egyik
asztal be volt terítve mindenféle históriás könyvekkel: az volt a
könyvesbolt. A másik asztalon szép rendben sorakoztak a mézesbábok,
a tükrös szívek, a kivont kardú mézeskalács huszárok, a mandulás
pogácsák: az volt a mézeskalácsos bolt.
- Itt a kellemes, emitt a hasznos - járt-kelt a pápaszemes, tömzsi
kis ember a két asztal közt -, a könyvkereskedőség kedves tudomány,
a mézeskalácsosság hasznos tudomány.
Szegény szülém nagyon meg volt illetődve ennyi tudomány láttára,
és alig merte megkérdezni Csorbóka urat, hogy mit néz ki belőlem.
Alkalmas leszek-e valamelyik tudományra?
Csorbóka úr megforgatott előre-hátra, hátba ütögetett, megköhögtetett,
és kétszer-háromszor körülfuttatott az asztalok körül.
- Úgy nézem, elég gyönge kis legény, se a kalapácsot, se a gyalut
el nem bírná - mondta elégedetten -, az Isten is könyvkereskedőnek
teremtette. De ha jól igyekszik, beletanulhat a mézeskalácsosságba
is.
Csorbóka úr csakugyan nem fösvénykedett a tudományával. Ahogy szülém
elment - igaz, hogy még egy óra múlva is tekingetett vissza a sarokról
a bolt felé -, mindjárt belefogott a mesterségbe. Elmondta, hogy
melyik a krajcáros, melyik a kétkrajcáros, melyik a háromkrajcáros
mézeskalács. Ennél drágább nyalánkságot abban az időben nem árultak.
- Hát a könyvek, főnök úr? - húzódtam közelebb a könyves asztalhoz.
- Az elsősorbelieknek egy hatos az ára; a második sor két hatos;
a harmadik három hatos. Aki még ennél is drágább könyvet keres, az
túlságosan okos ember, azt nem szolgáljuk ki. Érted-e, kisfiam?
No, ezt nem volt nehéz megérteni. Csorbóka úr büszkén nézett körül,
hogy ilyen hamar belevezetett a kettős tudományba, és annyira a
kegyelmébe fogadott, hogy a második héten már egészen rám bízta a
boltot. Ő meg kiment a füzesbe varjút lőni. Elülte szegény a lábát
a sok semmittevésben, nem nagyon kellett ugrálnia a mi boltunkban,
mert a macska se nyomogatta kilincsünket.
- Te is részelsz a varjúpaprikásból - szólt vissza a boltajtóból.
- Ahány könyvet eladsz, annyi varjúcomb lesz a tied.
De hiszen ígérhetett volna nekem griffmadárcombot is, annak se örültem
volna úgy, mint a sok szép históriás könyvvel való egyedülmaradásnak.
Ott volt a "Ludas Matyi" meg a "Csalóka Péter" meg a "Fehérlófia"
meg a "Koplaló Mátyás". Azt se tudtam, melyikhez kapjak. Utoljára az
egyikre ráültem, a másikra rákönyököltem, a harmadikra rátenyereltem.
A legvastagabbat kezdtem olvasni. Annak a címe volt: "Csontos Szigfrid".
Hát alig keveredek barátságba a sárkányöldöső nagy vitézzel, egyszerre
csak nyílik az ajtó, és bedobog rajta egy magamfajta fiúcska.
- Megvan-e itt a Csontos Szigfrid? - azt mondja.
Úgy megijedtem, hogy egyszerre a torkomba szökött a szívem.
- Nincsen az - csúsztattam le a könyvet az ölembe.
A fiúcska körülnézett, és megakadt a szeme azon a rettenetes
oroszlánon, amely a "Florenc és Lion" tábláján ágaskodott.
- Ez is jó lesz - nyújtotta ki utána a kezét.
A rettenetes oroszlán nem nézhetett csúnyábban, mint ahogy én néztem.
"Ohó - gondoltam magamban -, hát azért lettem én könyvkereskedőinas,
hogy minden könyvet elhurcolásszanak előlem!"
- Hallod-e, te fiú - támadt hirtelen egy jó gondolatom -, többet
ér ám a mézeskalács, mint a meséskönyv. Inkább a másik asztalon
választhatnál magadnak valamit.
A kis cimbora nagyon értelmetlenül nézett rám, utoljára is nekem
kellett rajta segítenem, a markába nyomtam a legnagyobb mézeskalács
huszárt, és kitessékeltem vele az ajtón.
De nyilván mégis volt a kis cimborának magához való esze. Mert
alighogy fölhúzta Csontos Szigfrid a láthatatlanná tevő süveget,
már megint ott lábatlankodott egy fiúcska.
- Csontos Szigfridet szeretném megvenni - mondta furfangos mosollyal.
Erre már nem sok szót vesztegettem, hanem mindjárt kifizettem egy
marék mézeskalács mogyoróval.
Nem ért az semmit, úgy jött a sok gyerek, mint a raj, s az mind
Csontos Szigfridet akarta megvenni. Utoljára már nem is kérdezősködtek,
csak mentek egyenesen a mézeskalácsos asztalhoz.
Beesteledett, mire oda értem, ahol Csontos Szigfrid is csak úgy elmegy
Földvárra deszkát árulni, mint a csonttalan Szigfridek, s akkorra egy
morzsa mézeskalács nem maradt a másik asztalon. Hanem ahány gyerek
volt a városban, az mind ott nyüzsgött a boltunk előtt, mire a főnök
úr visszatért a varjúvadászatról. Sietett szegény feje, mert már az
utca végén hallotta a nagy újságot, hogy a Csorbóka boltjában ingyen
mézeskalácsot kap, aki Csontos Szigfridet akar venni.
Ahogy betoppant, úgy félrehúzta a száját, mintha a tulajdon fülét
akarná megharapni. De aztán inkább csak az én fülemen töltötte a
mérgét, és nem éppen barátságosan adta ki az úti cédulámat.
- Föl is út, le is út, hanem ide többet be ne tedd a lábad!
-[*]-
MALVINKA
Nem mondhatnám, hogy könyvkereskedői pályám ilyen váratlan befejezése
nagyon elszomorított volna. Hiszen a ködmön a fő, gondoltam magamban,
azért lakik benne tündér, hogy gondot viseljen rám.
No de itt aztán egyszerre a torkomba szaladt ám a szívem. Hiszen
énnékem édesapám azt mondta, hogy míg a ködmönben tart, addig igazat
kell mondanom, mert másképp úgy megnyúlik a fülem, hogy legyezhetem
vele magamat.
Ejnye, ejnye, hogy én erről megfeledkeztem. Mi lesz most már abból,
hogy Csontos Szigfridet úgy letagadtam? Tapogattam a fülemet, hol
az egyiket, hol a másikat: hát egész világosan éreztem, hogy a jobb
fülem máris hosszabb, mint a bal.
Szép füves árok húzódott az utca hosszában, az tele volt szép
békanyálas pocsolyavízzel. Föléje hajolok, elmarkolászom a tetejéről
a békanyálat, nézek a víz tükrébe: hát most meg már a bal fülem
hosszabb a jobbnál.
Ezen aztán elkeseredtem, s tán még most is csordogálna a könnyem az
árok vizébe, ha egy madárka rá nem száll a karomra.
Odatekintek, hát nem madárka az, hanem kezecske. De olyan könnyű
kezecske, hogy annál a pintyőke nem lehet könnyebb. A kezecskéhez egy
töpörödött kis néni tartozik, akinek furcsa kukulafőkötő van a fején,
nagy kerek okuláré a szemén, madzagon lógó skatulya a bal kezében.
- Mit csinálsz te, fiúcska, ilyen későn este az árokparton? - kérdezte
tőlem. Még a vékony hangocskája is olyan volt, mint a madárcsipogás.
- Siratom a füleimet - mondtam keserves szipogással.
- A füleidet, fiúcska? - csóválta meg a néni a fejét, hogy csak úgy
csörögtek bele a pápaszem drótjai. - Azokat bizony ne sirasd, mert
megvannak. Mégpedig friss jó egészségben vannak. Szép nagy füleid
vannak, te kisfiú.
- Hisz é-é-éppen azért sí-í-í-rok - eredt meg újra fájdalmam patakja.
A kis néni aztán leült mellém az árokpartra, és elmondatta velem,
ki vagyok, mi vagyok. Halk kis kacagásokat hallatott közben, aztán
gyöngéden megcsípte mind a két fülemet:
- No, ez egyszer még elengedem a büntetést, de ezután mindig igazat
mondj, kis Gergő, mert füled bánja füllentésed. Most pedig elmegyünk
mihozzánk, mert ilyen későn nem engedhetlek egyedül bolyongani a
városban.
Nagyon megnyugodva tettem a kezem a kezébe, mert éreztem, hogy ez az
öreg néni nem lehet más, mint a ködmöntündér. Az ideje ugyan nem lett
volna még itt, de bizonyosan azért jött elő, hogy segítsen rajtam. Hát
a kincseket ugyan előadja-e mindjárt?
A skatulyát az én karomra húzta, aztán ballagtunk egymás mellett apró
lépésekkel az üres utcákon. Néha meg-megráztam a skatulyát, csörög-e
benne a kincs. Nem csörgött, csak zizegett.
Keskeny pallón mentünk át egy folyóka felett, a tündér azt mondta,
jól megfogjam a kezét, hogy le ne csússzak. Jól átfogtam a markommal
a vézna, finom ujjacskát, s éreztem, hogy a középső ujján keményebb
a köröm, mint a többin.
"Aranykörme van, mint Szép Meluzinának" - mondtam magamban, mint
mindenféle mesékben tudományos kisfiúhoz illik.
Igen takaros kis házban lakott az aranykörmű tündér; elmondhatom,
hogy azóta se láttam olyan kis házat. Nem is ház volt az, csak
házacska, és nem ajtó volt rajta, csak ajtócska és ablakocska és
abban muskátlibokrocska icipici cserepecskében.
Mindjárt megkeressük a gyufácskát, és meggyújtjuk a lámpácskát -
tipegett ide-oda a tündér, és én kezdtem nem érteni a dolgot. Minek
őneki a gyufácska és lámpácska, mikor sokkal könnyebben is csinálhat
világosságot? Csak megkocogtatja a körmével a gerendát, s abból
egyszerre kipattan egy aranylámpa, és...
És az aranylámpa csakugyan ott sugárzott már az asztalocskán, és
elöntötte fénnyel a két székecskét és az ágyacskát és sublótocskát
és a falon a kakukkos órácskát és a kanárimadár kalitocskáját. De
én ezt mind csak később láttam, az első tekintetem a tündér ujjára
esett - és ó, nem aranyszínű volt rajta a köröm, hanem fekete.
"Vaskörme van!" - szomorodtam el.
Mindegy, a vaskörmű kezecske oly gyorsan kinyitott egy faliszekrénykét,
és olyan fürgén szedett onnan elő fehér cipócskát, lúdmájacskát,
tányérkákat, hogy azt a világon semmilyen aranykörmű kéz nem
csinálhatta volna ügyesebben. S ebben a percben igazán nem jutott
eszembe, hogy az én meséimben a tündérek soha nem ettek libamájat -
úgy gyúrtam befelé, amit elém raktak, mint akármelyik mesetudatlan,
csodaködmöntelen, éhes gyerek.
Csak arra kaptam fel a fejemet a tányérból, mikor a tündér megszólalt:
- Hát te, pajtás? Nem vagy éhes?
- De még egy kicsit éhes vagyok - sunyítottam a tálra. Biz ott
már sokkal kisebb darab májacska piroslott, mint amekkorát én
betessékeltem.
A tündér kis kacajocskája újra felcsendült.
- Nem téged értettelek, kisfiú. Ezt a pajtást értettem - mutatott a
kályha felé a vaskörmével.
A kályha előtt egy nagy fekete macska huzakodott és ásítozott. Az
ő neve volt Pajtás. Nagyon furcsa volt ez a feketeség a csupa fehér
szobában, s nekem megint kezdett nem tetszeni a dolog.
"Vaskörme van, fekete macskája van."
Lomha, puha léptekkel a Pajtás odaoldalgott az asztalhoz, fölért majd
a lapjáig. Fejét odafektette a tündér ölébe, az pedig kétfelé szegte
a maradék májat.
- Ne, Pajtás, ne, kisfiú.
Ő maga nem evett semmit, s ezen egy kicsit felderültem. No, mégis
tündér lehet.
Hát különös tündér volt. Ránézek megint a kezére, ahogy szép fehér
ágyat vet a liliputi kanapéra - hát már nincs rajta a vasköröm.
Uramfia, ennek lejár a körme! Éjszakára bizonyosan leveti. Ilyent
még a mesékben se hallottam.
Nagyon elbámészkodhattam, mert a tündér gyöngéden megfricskázta az
orromat.
- Mi az, kis vendég? Mire tátottad úgy el a szemedet?
- A... a... a körme - mondtam zavarodottan.
- A körmöm? - nézett a tündér a kezére. - Hát mi különös van a
körmömön? Gondolom, ez is csak olyan, mint más emberé.
Egy kicsit eltűnődött, aztán megint a furcsa kedves kis nevetés
következett.
- Ahá, tudom már, mire gondoltál! Nem köröm volt az, te bohóka,
hanem a gyűszűm. No, szép kis szűcsgyerek vagy, ha még a gyűszűt
se ismered meg!
De most már nemcsak ő nevetett, az öreg kanári is elnevette magát
álmában, az öreg óra is tizenhármat kakukkolt jókedvében tizenkettő
helyett, s még a mogorva öreg Pajtás macska is úgy húzta föl a szája
szélét, mintha nevethetnékje volna.
Nagyon megszégyelltem magam, s mikor a tündér azt kérdezte, mit
gondolok, kicsoda ő, alig tudtam felelni:
- Mel... mel...
- Nem mel... mel..., hanem mai... mai... - csúfolt a kis nevetés.
- Meluzina - vágtam ki végre nagy bátran.
A csöppség most már úgy nevetett, hogy hátravetette magát a csöpp
karosszékben, amelyről nem ért le a lába a földre.
- Nem ismerem, akit emlegetsz, kisfiú. Az is varrónő? Talán
kisruha-varrónő?
Annyi aggodalom csicsergett a hangjában, hogy siettem a
megnyugtatással.
- Nem az az. Szép Meluzina egy tündérnek a neve.
A pápaszemes öreg tündéren megint erőt vett a halk kacagás.
- Persze, elfelejtettem, hogy te egy bolondos kisfiú vagy, akinek
mindig a tündéreken jár az esze. Én nem ismerem a tündéreket,
fiúcska. A Meluzina tündért sem ismerem. Én nem a Meluzina vagyok,
én a Malvinka vagyok, a kisruha-varrónő. Te nem hallottad még a hírét
a Malvinkának? Persze, nem is hallhattad, mert én csak úri házaknak
dolgozom, úgy bizony.
Kevélyen intett a fejével, és kevélyen csörögtek a pápaszemdrótok.
- Ide nézz, kisfiú!
Kinyitott a falban egy gombocskára nyíló ajtót, és intett, hogy
kukucskáljak be a fülkébe. Teli volt icike-picike szoknyácskákkal,
amik kötelekre aggatva piroslottak, kéklettek, zöldelltek,
sárgállottak, mint nagy virágfejek. Megint motoszkálni kezdett
bennem a tündérek gondolata. Olyanformán képzeltem, hogy ha már
az öreg néni maga nem tündér is, legalább tündéreknek dolgozik.
Olyanoknak, akik üres madárfészkekben laknak bokrok sűrűjében,
fák koronájában. Mert az lehetetlen, hogy gyerekek lehessenek
olyan picik, akik ekkora ruhában járnak.
Furcsa álmaim voltak azon az éjszakán a ködmönkém alatt, amivel
betakargatott a tündérek varrójának gyöngéd keze. Láttam, ahogy
szárnya nől Malvinkának, és beröppen egy nagy fehér liliomkehelybe.
Ott volt a Pajtás macska is, és addig nézett bánatosan a gazdasszonykája
után, míg egyszerre csak szakálla nőtt, s már akkor nem is a Pajtás
macska volt, hanem az öreg Küsmödi, a bűbájos ember.
-[*]-
MEGURASODOM
Napkeletnek szolgált Malvinka szobáján a muskátlis ablakocska, a kelő
nap sugarai hamar közébük nyilaztak a tarka álommadaraknak. Nemhiába
hogy a malomházban mindig félhomály volt - sose hittem volna, hogy egy
szoba ennyire megtelhet fénnyel. Ugyan az is lehet, hogy vannak olyan
szobák is, amelyekben bent kel föl a nap, és belülről süt kifelé a
világra.
A csöppke tündér fürgén tipegett ide-oda. Az egyik széket odahúzta a
kanapé mellé - emelni nem nagyon bírta -, arra fehér porcelán csészét
tett, abba szép nagy kockacukrot rakott, aztán egy bögréből feketét
öntött bele, egy másikból meg fehéret. A fehérről tudtam, hogy tej,
hanem a feketéről nem tudtam, hogy kávé. A malomházban nem volt
járatos ilyen előkelő vendég. A mesékben sem volt szokás még abban
az időben a kávézgatás. Hát nem csoda, ha most arra gondoltam, hogy
az valami fekete tehénnek a teje lehet. A szaga azonban pompás volt,
ahogy a tündér a fehér tejjel összekevergette. Szívesen nézegettem rá,
föl-fölemelve a fejemet a vánkosról, csak nem voltam benne bizonyos,
hogy nekem van-e szánva.
- Persze hogy a tiéd - kacagott a tündérke. - Csakhogy előbb meg
kell ám szép tisztára mosakodni. Odakint találod a vizet a konyhán.
Én elszaladok a pékhez, addig te szépen felöltözhetsz.
Hát hiszen a mosakodásban nem is lett volna semmi hiba, azt én
elvégeztem illendően, de azért a tündérke mégis elégedetlenül
csóválta meg a fejét, mikor visszatért.
- Jaj - azt mondta -, hát a fésűre miért haragszol? Gereblyézd össze
hamar azt a szénaboglyát a fejeden! De urasan ám, kis Gergő, mert
énnekem csak úgy tetszik.
Nemigen tudtam, milyen az uras fésülködés, de azért csak nekimentem a
nagy nyeles fésűvel a hajamnak. Sűrű fekete hajam volt, kemény, mint
a drótszög, mentül jobban döfködtem, annál széjjelébb meredezett.
- Nem jó lesz úgy, gyermekem - tartott elém Malvinka egy kis lábas
tükröt. - Nem uras. Az urak nem szoktak sündisznót hordani a fejükön.
Na, gyere, majd én veszlek a kezem alá.
Munkába vett kisfésűvel, nagyfésűvel, kiskefével, nagykefével, csak
nem ért az semmit. Mire az egyik oldalon letapasztotta a hajamat, a
másikon újra égnek ágaskodott.
- Nagyon neveletlen hajad van - mondta szomorúan -, hanem megállj,
most mást próbálok veled.
Fölbontotta a tegnap esti kincses skatulyát. Mindenféle színes
selyempántlikák voltak benne, azok közül kiválasztotta a legszélesebbet
- szép pünkösdirózsa színe volt -, s takaros csokrot kötött belőle a
nyakamba.
- Így már uras - nézett rám kedvtelve -, ehhez a szép ködmönhöz
különösen illik. A Pajtásnak is ilyen nyakravalója volt gyerekkorában.
Neve hallatára Pajtás fölemelkedett a kályha elől, és egy ugrással
fönt termett az asztalon, ahol halk miákolással fejezte ki azt a
kívánságát, hogy szeretné látni a reggelijét.
Egy csöppet sem lepett volna meg, ha a jólelkű tündérke most
hozzákezdett volna egeret fogni a Pajtásnak, de a fekete macska
kegyesen beérte egy tányérka tejjel is. Az én csészém is az asztalra
került friss kiflivel, s a tündérke átengedett engem is a reggelizés
örömeinek. Ő maga beült a nagy karosszékbe, fölhúzta a vaskörmöt, és
elővett valami pipacsszínű félbemaradt ruhácskát. Csak akkor szólalt
meg, mikor Pajtás is tisztára nyalogatta a tányért, én is a csészét.
- Hát egy pohár vizet tudnál-e nekem behozni a konyhából abban a
talpas kék pohárban?
A talpas kék pohár ott állt a sublóton, mindenféle apró csecsebecse
közt. Szaladtam ki vele a konyhára, teleöntöttem a zöld mázas
korsóból, és vittem be nagy készségesen a tündérkének. Csordultig
tele volt - gondoltam, majd örül neki. A szegénysoron annak szoktuk
teleönteni a poharát, akit nagyon szeretünk.
A tündérke azonban dicséret helyett megpirongatott:
- Jaj, kis Gergő, az urak nem így szokták ám! Tányéron kellett volna
hoznod a vizet!
A fülem hegyéig vörösödtem szégyenletemben, ámbár nem nagyon értettem
a dolgot. Furcsa szokásaik lehetnek az uraknak, ha tányérból isznak.
Mink a malomházban hétköznap kancsóból ittunk, vasárnap pohárból.
Ha én otthon tányérból ittam volna, nekem szülém azt mondta volna:
"malac".
Mindegy, no, ha az urak így szokták, hát csináljuk urasan. Levettem
a konyhapárkányról egy rózsás kistányért, és abba öntöttem a pohárból
a vizet. Az ám, de hát mit csináljak most a pohárral? Ilyen nehéz
kérdéssel azóta se találkoztam az életben. Nagy öröm volt, mikor végre
mégis rájöttem, mit kell itt csinálni. Azt csináltam, hogy a tányért
rátettem a pohárra, a poharat két marokra fogtam, úgy állítottam
be a tündérke elé. Hadd lássa, hogy ha akarom, tudom ám én, mi az
illendőség!
Kis kacagások egész sortüze lett a jutalmam. Alig tudott szóhoz jutni
Malvinka a nevetéstől.
- Kis Gergő, te vagy a legmulatságosabb kis fickó a világon. Ha tündér
volnék, téged fogadnálak meg tündérinasnak. Hát te beállnál-e hozzám?
- Beállnék - vonogattam a vállam szégyenlősen.
- No, kis Gergő, akkor ásó, kapa választ el minket egymástól, mert
én már meg is fogadtalak. Te leszel a kis cselédem, hat nap lesz a
fizetésed, hetedik a ráadás. Most pedig kapd a locsolót, szaladj a
kertbe, itasd meg az árvácskákat.
No, erre már egészen kantáros legény voltam. Legalább majd most
megmutatom, mit tudok én.
Kimentem a ház elé, körülnéztem az udvaron. Egy kis létra oda volt
fektetve a fal tövébe, azt nekitámasztottam a tetőnek, kihúztam
belőle egy szál nádat.
- Minek lesz az, kis Gergő? - kacagott rám a vasköröm az ablakon.
- Hát... kilyukasztom.
- Hát aztán?
- Aztán ezen itatom az árvácskákat urasan - ütöttem fel a fejemet
büszkén.
- Sose hallottam, hogy az volna az uras - pittyesztette el a tündérke
a száját. - Az lesz az uras, ha a virágra locsolod a vizet, nem a
lábad szárára.
Kicsit elszontyolodtam, hogy énnekem már sose sikerül az úri szokásokat
eltalálnom. Kedvetlenül osztogattam szét a vizet az árvácskák közt, de
az kedvre derített, mikor észrevettem, hogy milyen emberi arcocskájuk
van ezeknek az eleven bársonyvirágoknak. Szemük, orruk, szájuk még
mozdul is, ha az ember sokáig nézi őket.
Hát én sokáig néztem, s csakugyan mozdultak is a virágocskák.
Bohókásan hunyorított a szemük:
- Vigyázz csak, Gergő, mi lesz itt mindjárt!
Az lett, hogy mozogni kezdtek a göröngyöcskék, s gurulni kezdtek
jobbra-balra, mintha csak alulról fölfelé taszigálta volna őket
valaki.
No, ez alighanem valami kincses törpe lesz. Lekapom a kalapom, és
várok. Hát előbújik a göröngyök közül egy vakondok.
Azazhogy más emberfia azt mondta volna rá, hogy vakondok, de én
tudtam, hogy nem vakondok az, hanem valóságosan maga a földvári
herceg. Csakhogy el van varázsolva, és addig nem kapja vissza az
emberi alakját, míg meg nem találja a két gyémántszemet, amit a
hörcsög ellopott tőle. Azért áskál mindig a föld alatt, mert azt
keresi.
Ezt a titkot énnekem Messzi Gyurka mondta el. Azt is őtőle hallottam,
hogy a vakondok minden kincset ismer a föld alatt, de nem beszél
róluk senkinek se, csak annak, aki meg tudja nevettetni.
No, hát a vakondok roppant komoly teremtés lehet, mert még eddig
senkiről se hallottam, hogy ő segítette volna kincshez. Bizonyosan
azért, mert még senki se tudta megnevettetni.
Az én vakondokom se nevette el magát, pedig ugyan igyekeztem rávenni.
Legelőször úgy elgörbítettem a számat, mintha meg akarnám harapni a
tulajdon fülemet. Szülém ezen mindig nevetett, akárhányszor mutattam
be néki a tudományom. A vakondok még csak el se mosolyodott.
"Hát persze, hiszen nincs neki szeme, nem látja, akármit csinálok"
- jutott eszembe, mikor már belefáradtam az erőlködésbe.
No de füle van neki. Nagyot kiáltottam rá:
- Vargakorgondorgok, mirgit csirginálgálsz?
Ez madárnyelven van mondva, magyarul annyit tesz, hogy: "Vakondok,
mit csinálsz?" Értette-e, nem-e a földvári herceg, nem tudom, de
az bizonyos, hogy megrettent, és visszafelé tudakolta az utat.
Szerencsére még meg bírtam kapni a bársonygallérját. Belecsúsztattam
a ködmönzsebbe, gondoltam, ott elszundikálhat addig, míg nevethetnékje
lesz.
Persze arra nem gondoltam, hogy éppen ebéd alatt jut majd neki eszébe
kikéredzeni a zsebből. Éppen a szilvásgombóccal estem barátságba, mikor
elkezdett kaparászni az oldalamon. Ijedtemben a fülemnek szaladtam a
villával.
- Az nem uras, kis Gergő - nézett rám szigorúan a tündérke.
- Igenis... - billegtem zavarodottan - éppen... éppen azt nem tudom...
- Mit nem tudsz?
- Azt nem tudom, hogy... hogy mit szoktak ilyenkor az urak csinálni...
- Milyenkor?
- Mikor... mikor vakondok mozog a zsebükben.
A tündérke egy csöppet elsikította magát, és azt mondta, sose hallotta
még, hogy az urak vakondokot szoktak volna a ködmönük zsebébe rakni.
És rám parancsolt, hogy vigyem csak ki a kertbe, és borítsam le
kisdézsával, később aztán majd szót értünk vele.
Siettem szót fogadni, s pántlikafűből olyan vackot vetettem a kert
sarkában a vakondoknak, hogy herceg korában se feküdt különben, estére
okvetlen megnevettetem, majd elmesélem neki, mért járt a kutya mezítláb.
De aztán nem értem rá, mert ki kellett vezetnem a tündérkét a
malomházhoz. Szegény szülém, aki még semmit se tudott arról, hogy a
könyvkereskedői mesterségben kitelt az esztendőm, nem győzte a kezét
csókolni, amiért úgy pártomat fogta. Hát még mikor hallotta, hogy a
tündérke iskolába is akar járatni! Már akkor ő bizonyos volt benne,
hogy az öreg néni mégiscsak valami jótét-tündér. Hazafelé jövet az
öreg Báró cigány putrija mellett haladtunk el. Két purdéja szaladt
elejbünk krajcárt kérni, de az öreg visszaparancsolta őket:
- Nem gyöttök vissza mingyárt csizsmát húzsni, ha ast a drága sép
assonságot akarjátok kösönteni! - Az öreg azzal lerúgta a tulajdon
nagy habdáit, az egyiket az egyik purdé húzta a jobb, a másikat a
másik a bal lábára, úgy sántikáltak elénk összefogódzva.
"Ezt elmondom a földvári hercegnek" - gondoltam magamban.
Ahogy hazaérünk, fölfordítom a dézsát: hát csak egy lyuk van alatta.
A kincsnek tudója beásta magát a földbe.
Tündérkém csöndes ravaszsággal mosolygott bánatomon.
-[*]-
GÁ-BOR-KA, GÁ-BOR-KA...
Ahogy most az esztendők ködén keresztül visszanézek a kisdiák koromra,
egész tisztán látom magamat abban a percben, mikor először léptem át
az iskola küszöbét.
Biz én aligha el nem szaladok, ha Malvinka nem fogja oly erősen a
kezemet. Nagyon féltem, hogy a tanító úrnak is annyi baja lesz majd
a fejemmel, mint Kese kalaposnak volt. Éjszakára be is kötöttem jó
szorosan egy zsebkendővel, hogy hátha majd attól is összébb mén, de
nemigen lett foganatja a mesterkedésnek. Szerencsére a tanító úrnak
nem a fejem szúrt szemet, hanem a ködmönöm. Az volt az első szava:
- Ejnye, te nagy ködmön, honnan hozod ezt a kisfiút?
Éreztem, hogy a sok gyerek most mind az én ködmönömet nézi, s ez
annyira megzavart, hogy egy szót se tudtam szólni. Csak néztem a
nagy fekete táblát, amely úgy lépett előre a két lábával, mintha
ő is egész közelről meg akarná csodálni a ködmönt.
No de azért van tündérkéje az embernek kisiskolás korában, hogy
kisegítse a bajból. Nem tudtam ugyan, hogy Malvinka mit beszél
olyan sokáig a tanító úrral - a kis kacagások sűrűn beleturbékoltak
a hangjába -, de a vége az lett, hogy a tanító úrnak is mosolygott
még a szava is, mikor hozzám fordult:
- No, ennek a szép ködmönnek a szép csizma mellett szorítunk helyet.
Mit szólsz hozzá, kis Cötkény?
A második pad szélén fölállt egy fiúcska, akinek jóformán csak a kis
egérképe látszott ki a padból, és megszólalt vékony cérnaszálhangon:
- De nem cseléjem ám el vele a csidmámat!
Úgy csengett a szoba a nagy nevetéstől, hogy az ablaküvegen mászkáló
bágyadt legyek is mind fölrezzentek bele. Fülig vörösödve néztem le
a lábamra - bizony az ujjaim kikukucskáltak a rongyos bocskorkámból.
Mikor meg aztán beültem a padba a kis Cötkény mellé, végképp megfogta
a szívem fehérségét az irigység füstje. Sárga szattyán volt a bőre a
csizmának, ezüstpityke a rámáján - az én egyszeri sarkantyús csizmámat
ehhez képest semminek se hívták.
Az igazi nevezetessége pedig az volt a csizmának, hogy csikorgó volt
a talpában. Mégpedig olyan okos csikorgó, hogy mindig a gazdája nevét
csikorogta:
- Gá-bor-ka, Gá-bor-ka!
Egész hazáig hallottam ezt a szívszaggató csikorgást, mert útközben
kiderült, hogy· a kis Cötkényék háza a Malvinka háza mellett van. Meg
az is kitudódott, hogy a kis Cötkénynek Cötkény varga az apja, aki
az én tündérkémmel is jó barátságban van, mert ő szokta a papucskáit
foltozni.
Mert csak olyan foltozóvarga volt az a Cötkény, annak se valami kapós.
Mindössze az öreg Báró cigány volt vele megelégedve, az nem győzött
eleget hálálkodni neki, ha foltot vetett a rongyos bocskorára:
- Aranyozzsa meg azs Úristen ast a drágalátos kezsit, akivel ilyen
szép nagy foltokat tud vetegetni, hogy nem látsik tőlük a bocskor.
Nem tudott az ez istenadta Cötkény rendes lábbelit varrni senkinek
a kerek világon, csak a tulajdon kisfiának. Hanem az aztán olyan
remekbe készült ám, hogy az angyalok is eljárkálhattak benne.
Ahogy hűvösödni kezdett az idő, a tündérke átvezetett a kis csizmák
híres mesteréhez, aki alig látszott ki a háromlábú széken a sok
rossz csizma közül. Malvinka elmondta neki a kívánságomat, mire ő
rábiccentett a fejével:
- No, az nem nagy dolog!
De olyan furfangosan mosolygott, míg a lábamat mérte, hogy én mindjárt
arra gondoltam: nem lesz ennek jó vége.
Nem is lett. Egy hét múlva készen hozták haza a csizmát, kis pajtásom,
Gáborka meg az apja. Fölrántom: puha, mint a patyolat, mégis feszül,
mintha öntve volna.
- Neked is van most már szép csizmád - simított rajta végig Gáborka
nagy szakértelemmel. - Az én apám csinájta.
Lépek egyet az új csizmában: csikorog-e? De csikorog ám! Hallga csak,
mit csikorog? Tudja-e a nevemet?
- Gá-bor-ka, Gá-bor-ka - mondja a csizma, ahogy lépkedek benne.
Elpityeredtem, mint a megrepedt teknő, s alig tudtam elmondani a
nagy zokogástól, hogy hol szorít a csizma. Szegény Gáborka is ríva
fakadt velem együtt, a tündérke nevetett, az öreg Cötkény pedig
vállát vonogatta zavarodottan:
- Már ez így van, kérem alássan, már én erről nem tehetek, kérem
szépen. Engedelmet kérek, de én csak olyan csizmát tudok készíteni,
amelyik a fiam nevét csikorogja.
S ahogy a sápadt, egérképű kisgyerekre nézett, úgy sütött a szeretet
a szeméből, hogy az én szívem is megmelegedett tőle. Letörülgettem
a könnyeimet, és fölvidámodva nézegettem a lábamon a csizmát. Igaz,
hogy az én nevemet nem tudja, de azért mégiscsak gyönyörű csizma ez.
Fénylett a szára, mint a tükör: a Pajtás odakullogott eléje, és ahogy
meglátta benne magát, haragosan tüsszentett. Azt hitte, valami idegen
macska tolakodott a házba.
Attól fogva aztán együtt csikorgattuk a csizmát Gáborkával nagy kényesen
az utcán, az iskola homokos udvarán, az öreg templom márványtégláin.
A különbség csak az volt kettőnk közt, hogy én keményebbet léptem, és
gyorsan kocogtam, Gáborka pedig erőtlen, vézna lábaival lassan tipegett
mellettem. Sokszor meg-megállt, míg kiköhögi magát, és nagyon büszke
volt rá, hogy milyen különösen tud ő köhögni.
- A', hallgasd csak, Gejgő, milyen tambuja van a mejjemben!
Egyszer aztán végképp elmaradt mellőlem Gáborka. Elment tamburázni
az égi mezőkre, amiknek kék bársonyán nem szoktak csizmában futkározni
az angyalkák. Azt hiszem, a Gáborka mennyei szobájában aranyszögön
lóghattak a csikorgós csizmák, és a kis Cötkény csak olyankor rántotta
fel őket, mikor szép tiszta, holdas éjszakákon leröppent az öreg
foltozóvargát meglátogatni a zörgős szalmanyoszolyán.
Így kellett lenni, mert az öreg Cötkény azt újságolta egyszer a Báró
cigánynak, aki téli időben be-bekukkantott a műhelybe egy kis maradék
pörkölt káposztára:
- Rosszacska már a csizmája annak a szegény gyereknek.
Az öreg Báróval éppen ott volt a kis Bárók közül is valamelyik,
nagyban melegítette szegény a padkán a szűröcskéjét.
- Bizs ennek rossacska - nézett rá Báró apó a gyerek kékre dermedt
lábaira. - Mert egyéb csizmája még nem volt neki annál, amit azs
istenke sabott neki. Mert tudja, mester, nem akarom ilyen fiatalon
elkényestetni.
Cötkény vargának szomorú mosolygás derengette be a képét:
- Csakhogy én nem a rajkót gondoltam ám. Az én Gáborkámat láttam
az éjszaka álmomban. Meg is ígértem neki, hogy új csizmával várom,
mire megint hazajön. Ne szégyellje magát szegényke az angyalpajtásai
közt.
Se a nagy Báró, se a kis Báró nem sokat értett ebből a beszédből.
Legfeljebb arra gondoltak, hogy a nagy szomorúság megzavarhatta egy
kicsit az eszét az öreg mesternek. Hanem azért egypár nap múlva az
öreg Báró megint csak betért melegedni. Éppen én is ott lábatlankodtam
a műhelyben, mert a Gáborka elmúlása után is tartottam a barátságot a
szomszéddal, még tán jobban, mint azelőtt.
Ő a fia helyett simogatott engem, én az apám kezét éreztem az övében.
A mester nagyon nekiörült a cigánynak:
- Ejnye, de jókor jössz, Báró! Nézd e, kész a Gáborka csizmája.
Mindjárt kiakaszthatjuk a szögre az ereszet alá. Hiszed-e, hogy
reggelre már a lábán lesz a gyereknek?
- Hisem, uram, hisem - bizonykodott sunyi képpel Báró, s alig várta,
hogy beesteledjen. Akkor aztán szedte-vette sebesen a sátorfáját,
azt mondta, nem akar útjában lenni az angyalkának. Nekem is nagyon
a lelkemre kötötte, hogy tisztuljak haza, s még az ablakon se nézzek
ki ezen az estén, mert elkap a markoláb.
Hát én nem is néztem volna ki kerek e világért, és reggelre csakugyan
a lábán volt a csizma a gyereknek.
Persze én nem tudtam erről semmit, szentül hittem, hogy csakugyan az
én egérképű pajtáskám vitte föl a csizmát a csillagablakos városba.
Hiszen délben már tanácskozott a két öreg, hogy bizony az angyalkáknak
is elkelne valami jó meleg csizmácska ebben a gonosz téli időben.
- Hm, de honnan tudjam én azt hirtelenében, hogy hányan vannak azok az
angyalkák? - simogatta a mester a nagy kopasz homlokát.
- Hisen nem kell mindnyájának - hunyorított Báró, mintha ő volna a
legjáratosabb a mennyországban. - Csak azoknak, akik a gyerekekkel
játcsogatnak. Elég less öt pár csizmácska. Majd meglássa, mester uram,
mind elhordódik azs a sögrül. Akire szükség nem less, azs ott marad.
Gáborka akkoriban sűrűn járogathatott haza, mert rövidesen eltűnt
a szegről öt pár kis csizma, és Cötkény varga soha olyan megbékélt
szívvel nem járogatott a templomba, mint akkoriban. Ajtónyitáskor
már ott volt, s csak akkor készülődött kifelé, mikor Gáspár apó már
a gyertyákat oltogatta. Addig mindig a Gáborkájával beszélgetett,
akinek arcocskája a tömjénfüstben libegett előtte.
- Nini, Cötkény öcsém - mondja neki egyszer Gáspár apó -, jöjjön csak
ki egy kicsit a Cigány-tóra, mutatok valami szépet.
A Cigány-tó a város szélén volt, oda ballagtunk ki mind a hárman
szépet látni. Hát az csakugyan szép volt, ahogy az öt kis Báró purdé
ott csúszkált a jégen, meg ugrándozott a ropogós havon vadonatúj
szattyánbőr csizmában.
- Tudja-e kelmed, Cötkény uram, micsoda csizmák ezek? - nevetett
csúfondárosan a harangozó.
Cötkény szelíden elmosolyodott.
- Hát már hogyne tudnám? Csak ismerem a magam munkáját.
- Nem a Gáborka hordta ám el a csizmákat, hanem az a semmiházi Báró
cigány - dörmögött bosszúsan Gáspár apó -, maga beszéli a rosszcsont
az egész városban.
- Tudom én azt, jó ember - békítette Cötkény a nagyhangú harangozót.
- De a kis cigánygyerekek lábán is csak a Gáborka csizmái azok.
Hallgassa csak kelmed!
A kis csizmák a téli csendben vígan csikorogtak a havon:
- Gá-bor-ka, Gá-bor-ka...
Akkor kezdett bennem először derengeni valami világosság, hogy miféle
tündérek laknak az emberi szívben. S mikor hazaértem, többé már nem
uraságból csókoltam meg az én tündérkém töpörödött kis kezét, mely
gondviselés gyanánt takarta be az én gazdátlan kis életemet.
-[*]-
PULI
Nemhiába hogy magános gyerek voltam a malomházban, sokáig az maradtam
az iskolában is. Nem tudtam sehogy se közéédesedni a többi gyereknek.
Csak a kis Cötkénnyel barátkoztam össze, mert az is olyan kevés
beszédű, öreges kisfiú volt, mint én magam.
De mikor megüresedett mellettem a helye a padban, megint egészen
egyedül maradtam. Se én nem kerestem a fiúk barátságát, se ők az
enyémet. Ha valamelyik megszólított, szerettem volna a tulajdon
ködmönöm zsebébe bújni.
Emlékszem rá, hogy mikor még majorsága volt szülémnek a malomház
udvarán, a kiscsirkék közt mindig volt egy kiverős, aki sohase
tartott a többivel. Én is ilyenformán voltam a fiúkkal. Ha ők kint
hányták a hengerbuckot a füves udvaron, akkor én bent maradtam
az iskolaszobában, és négykézláb bujkáltam a padok alatt. Ilyenkor
mindig medvének gondoltam magamat, próbálgattam mindenféle ijesztő
morgásokat, és föltett szándékom volt, hogy ha a nagy Cintula most
belép, akkor ráugrok és szétszaggatom.
Ez a nagy Cintula volt a legnagyobb és legvásottabb fiú az osztályban.
Irigyeltem is, meg féltem is tőle. Azért irigyeltem, mert ha két
ujját a szájába tette, olyan sivítósan tudott fütyülni, mint a
vasút. Titokban én is próbálgattam ezt, utoljára már az egész
öklömet bedugtam a számba, mégse lett belőle egyéb, mint hogy
majd megfulladtam.
Félni meg azért féltem a nagy Cintulától, mert borzasztó erős volt.
Egy karján is megbírja a tótágast, azzal dicsekedett. Ezt a tudományát
ugyan nem mutatta be soha, de én elhittem neki. El is határoztam,
hogy medve képében is csak hátulról ugrok rá, hogy meg ne tudja, ki
szaggatta szét.
Persze a nagy Cintula mindig arccal előre lépett be a szobába, és
így a szétszaggatásból soha se lett semmi. A dühös vérmedve úgy
összegömbörödött, mint a sündisznó, és mindig úgy tett, mintha
leejtett volna valamit, és azt keresné.
A nagy Cintula persze ravasz fiú volt, és akárhányszor csak azért
is betoppant a terembe, hogy rám ijesszen. Egyszer aztán az egész
osztály füle hallatára azt mondta a tanító úrnak:
- Tanító úr, kérem, ez a ködmönös fiú mindig úgy bujkál a padok alatt,
mint egy puli.
A tanító úr ugyan a méterrúddal a feje búbjára koppantott a nagy
Cintulának, de énrajtam az már nem segített. A `puli` nevet többet
le nem lehetett rólam mosni. De még azt csak elviseltem volna, ha
tisztességesen pulinak szólítanak. Csakhogy úgy szólítottak ám,
ahogy Messzi Gyurka szokta a Mitvisz kutyát:
- Ne, puli, ne!
S mikor a megbérmálás után a tanító úr legelőször fölszólított, a nagy
Cintula megint elvihogta magát az utolsó padban, s halkan kipisszegett
a keze feje mögül:
- Pssz, pssz, pssz!
Arra én úgy megszégyelltem magam, hogy se fűt, se fát nem tudtam
mondani. Se akkor, se azután soha többet. Akárhogy tudtam a leckét,
ki nem tudtam a számat értelmes beszédre nyitni. Csak tátogtam, mint
a potyka a horgon. Mindig a fülembe ütődött a `pssz, pssz`. Olyankor
is hallottam már, mikor senki se tett úgy.
Tanultam pedig én annyit, hogy egész belefakultam már. Tündérkém
ugyan nem vette észre, se szülém, akit minden vasárnap fölkerestem
a malomházban, de Messzi Gyurka megcsóválta a fejét, mikor benéztem
hozzá a kukoricaszár kunyhóba.
- Nagyon nemszeretemszíned van, gyerek. Olyan vagy, mint ősz elején
a tarhonyás zacskó. Ugyan mi akarsz lenni azzal a sok tudománnyal?
- Szolgabíró, Gyurka bácsi - feleltem hirtelen. Mert akkoriban sokat
láttam a szolgabírót tükrös hintóban elhajtani az iskola előtt.
- Hát hiszen utóvégre az is tisztességes mesterség - bökdöste az öreg
a hosszú botjával a kukoricák porhanyó tövét. - De te már olyan nagyon
okosra tanulod magad, ahogy a színedről látom, hogy azzal a nagy
ésszel csősz is lehetnél.
Én mindig tudtam, hogy a csőszmesterséghez ész kívántatódik, hanem
öreg barátom még többet ért, mint amennyire én becsültem.
Azt kérdi ugyanis tőlem harmadnapra a tanító úr az iskolában:
- No, Gergő, mikor találkozol megint a csősz bácsival? Hogy is hívják
csak? Messzi Gyurkának, ugye?
- Annak - feleltem minden csodálkozás nélkül. Egészen rendén valónak
tartottam, hogy Messzi Gyurkát a tanító úr ismerte.
- Na, hát ha beszélsz vele, mondd meg neki, hogy tiszteltetem. Derék
ember, nagyeszű ember az.
Büszkébb voltam, mintha engem dicsért volna meg a tanító úr, hanem
azért az üzenetet mégse adtam át Gyurka bácsinak, mert nem engedett
szóhoz jutni, mikor másik vasárnap fölkerestem. Kiabált elébem már
messziről:
- Tyű, kukorica meg a bajusza! - ráncolta össze a seprűforma
szemöldökét -, rossz hírt mondtak rólad, Gergő deák. Nem lesz már
belőled kukoricacsősz, de még szolgabíró se. Szót értettem a héten a
tanító uraddal. Betisztelegtem hozzá a Mitvisszel együtt. Vittünk neki
egy kis gyenge kukoricát. Már csak mondja meg, mi válik belőled, tej-e
vagy túró. Hát nem jót mondott rólad. Se tej, se túró, azt mondja,
hanem aludttej. Mindig ijedt vagy, ha szólnak hozzád, mint délben a
hajnalicskavirág.
Nagyot fújt Gyurka bácsi, és megtörülgette a verejtékes homlokát az
inge ujjával. Nyilván világéletében nem beszélt még ennyit egyfolytában.
De aztán megint csak megszólalt:
- Hát mondd meg most már énnekem, szolgám: mért hagyod otthon az
eszedet, mikor elindulsz az iskolába?
- Viszem én azt magammal, Gyurka bácsi, csak nem merem előadni -
törtem el a kis mécsest. S elsírtam-ríttam nagyeszű barátomnak,
hogy milyen anyámasszony katonája vagyok én az iskolában.
A csősz megcsóválta nagy szürke fejét.
- Ejnye, ejnye, öcsém, hogy erről előbb nem szóltál! Tudok ám én
orvosságot errül is. Mindjárt előkerítem, megállj!
Azzal lebukott a kunyhó belsejébe. Vártam szívszakadva, mit hoz a
gyávaság ellen ez a nagyeszű ember.
Nem tudtam tisztán látni, mikor visszajött, rossz bográcsot
szorongat-e a hóna alatt vagy pár szárítószakajtót. Mikor elém
tartotta, akkor láttam, hogy a rejtélyes holmi valami nagy kajla
juhászkalap lehetett fiatalkorában. Most már csak madárijesztő
fejébe lehetett volna tenni: csak úgy füstölt belőle a por, ahogy
szétterítette a földön, és megrázogatta gyöngéd szeretettel.
- Mit szólsz ehhez, deák úr?
- Hát elég csúnya jószág.
- De szép volt ám ezelőtt negyven esztendővel, hékám! Olyan volt
ez, mint a bársony, míg a zsír ki nem verte! Meg volt ez festve szép
bakacsinfeketére, míg a penész ki nem szívta belőle a festéket! Volt
ennek selyempántlikája, míg az egér le nem rágta róla. Vadonatúj
kalap volt ez, mikor én juhászbojtárrá cseperedtem!
- Föl nem tenném száz forintért - mondtam gyanakodva.
- Fölteszed biz ezt, deákom, száz forint nélkül is. Mert ennek a
kalapnak az a fortélya van, hogy akinek ez van a fején, az testben,
lélekben százszor olyan erős lesz, mint azelőtt volt.
- No, akkor ez olyan lehet, mint a Fortunátus kalapja - tátottam el a
számat.
- No, gyerek, ne tátogj, hanem bújj bele. Énbelőlem is azért lett
ilyen nevezetes ember, mert ebben nevelkedtem.
Már akkor rá is ejtette a fejemre az egyszer volt, hol nem volt
kalapot. Király a fia fejére nem teheti olyan büszkén a koronát.
- Olyan vagy benne, mint Árgyélus királyfi. Kár, hogy az én kvártélyom
falán nincs tükör - rá nem ismernél magadra, ha belenéznél.
No, éppen elég tükör volt nekem hazafelé menet az utca. Még az
ismerős kutyák is mind megugattak. Minden ember jókedvű volt,
akivel találkoztam, még olyan is volt, aki azt mondta a másiknak:
- Nézd csak azt a kisgyereket!
Kezdtem hinni, hogy valami nagyszerűen állhat nekem az öreg kajla
kalap. De a kapunkban mégiscsak lekaptam a kajlát, és elővettem a
hónom alól a pörgét. Nem akartam, hogy Malvinka néni előre megtudja,
miben törjük mink a fejünket a nagyeszű csősszel.
Éjszakára a kertben hált a kajla kalap, jól teleszítta magát
harmattal. Alig bírtam emelni, olyan nehéz volt, s egyszerre
leszaladt az orrom hegyéig. Minduntalan fel kellett tologatnom,
hogy egy kicsit kinézegethessek belőle a világba.
Még messze volt a nyolc óra, a fiúk mind az iskola előtt nyüzsögtek
a kocsiúton. Persze most is a nagy Cintula vitte köztük a szót, de
ahogy engem meglátott, mindjárt felém fordult, és elrikkantotta magát:
- Nini, gyerekek, nézzetek csak oda, milyen szép kalapos puli!
"No - meresztgettem a nyakamat a ködmön meg a kalap közt -, most
mindjárt kipróbálom, mit tud a kajla!"
Azzal ledobtam a könyvem, és se szó, se beszéd, nekiugrok a nagy
Cintulának, megkapom derékon, s úgy teremtem a földhöz, hogy csak
úgy nyekken. De még meg is gyömöszöltem a nagy mihasznát, és mikor
föleresztettem, azt mondtam neki:
- Ha elég nem volt, szóljál máskor is.
Fölcihelődött a nagy Cintula, de nem szólt se jót, se rosszat, csak
az oldalát tapogatta. Aztán hirtelen beült a padba, s előszedte a
könyveit, mintha ő volna a legszorgalmasabb gyerek a világon.
Megérezte, hogy lemúlt róla a királyság, és jól érezte. A fiúk engem
fogtak körül, mint valami diadalmas hadvezért. Boldog volt, aki a
gúnyám végigsimogathatta:
- Ejnye, de szép kis ködmön! Ejnye, de takaros kis kalap!
Mikor bejött a tanító úr, és engem szólított fel elsőnek, ránéztem
a fogason a kalapra, és úgy mondtam a leckét, mint a vízfolyás, alig
lehetett megállítani. A tanító úr csodálkozva nézett rám, mintha
kicseréltek volna.
De nem is vártam ám vasárnapot, hanem iskola után mindjárt
kinyargaltam a Messzi Gyurka birodalmába. Lengettem elejbe a
kajla kalapot messziről.
- No, szolgám, hány hét a világ? - hunyorított rám jókedvűen. -
Tett-e csudát a híres kalap?
- De tett ám - újságoltam büszkén -, nem vagyok már puli!
Erre aztán nagyot nevetett az én öreg barátom, és lekapta a fejemről
a Fortunátus kalapját:
- No, hát akkor nincs már rá szükség, ne járj benne, a világ csúfjára.
Csak nem gondolod, te csacsi, hogy ebben a rossz kalapban valami
bűbájos erő van? Hanem azért ne hagyd el magad nagy kalap nélkül
se, szolgám, hanem akárhová kerülsz, állj meg a talpadon emberül.
-[*]-
NÉHA A BŐ KÖDMÖN IS SZORÍT
A nagy kalappal való történet egy kicsit gondolkodóba ejtett. Nini,
hátha a ködmöntündér is csak ilyen figurázás. Hátha egyszer arról
is kiderül, hogy egy morzsa tündér se lakik a juhbőrben.
Esteli vetkőzéskor sokszor el-elnézegettem a ködmönt, hogy hátha
vallana valamit, de nem volt azon még egy feslés se. Még csak meg
se kopott, olyan friss volt minden virágja, mint az utolsó öltés
órájában. Pedig hordtam télen-nyáron, akárhogy ellenkezett velem a
tündérke, hogy ez nem uras. Ebben az egyben nem engedtem neki. Azt
mondtam mindig, megfogadtam az édesapámnak, hogy addig hurcolom a
ködmönt, míg benne tart, a fogadásomat pedig meg nem szeghetem.
- Makacs vagy, kis Gergő, mint az állott szövet - csóválta meg a
fejét bosszúsan a tündérke, és aztán hirtelen hozzátette, hogy tán
szolgabíró koromban is ködmönben akarok járni.
Azt hitte, hogy ez borzasztó ravasz kérdés, de én még ravaszabb
feleletet adtam rá. Azt, hogy miért ne járnék, a birka is csak azt a
ködmönt hordja birka korában is, amit bárány korában viselt. Minden
vitatkozásunk ezen végződött, és ilyenkor a tündérke nem tudott mást
tenni, mint hogy kivett egy kockacukrot a békateknős pikszisből, s azt
elfelezte köztem meg az öreg kanári közt. Szemmel láthatólag nagyon
okos fiúnak tartott az ilyen feleletekért.
Attól igazán nem kellett tartanom, hogy ki találom nőni a ködmönt.
Áldja meg az isten a drága kezet, amely szabta, úgy volt az szabva,
hogy kétszer is belefértem volna. Hanem azért tudja az isten, hogy
történt, egyszer-kétszer mégis nagyon szűknek éreztem az én bő
ködmönömet.
Egyszer például, ahogy a város szélén a homokbányák körül métáztunk
a pajtásaimmal, látom, hogy az egyik bánya felől kikanyarodik az
országútra egy asszony. A feje be van kötve nagykendővel, a hátán
zsákot cipel. Az bizonyosan tapasztófölddel lehet tele, mert nagyon
meggörnyed alatta.
Rátátom a szemem az asszonyra, s ahogy a szél meglibbenti a kötőjét,
arra gondolok, hogy nini, de olyan kötője van ennek a néninek, mint
szülémnek.
- Vigyázz, Gergő! - kiált rám az adogató, a Veszkény prókátor fia,
és fölhajítja a labdát.
Fölütöm olyan magasra, hogy tán vissza se esik többet, a fiúk
hátrameresztett nyakkal néznek utána, de az én szemem megint csak
a nénikén van. No, egészen szülémet formázza így messziről. Az ám
ni, mintha mondta volna is szülém a múlt vasárnap, hogy tapasztani
kellene már a malomházat, mert mind kimozgósodtak a téglái.
- Vigyázz, Gergő! - kiált megint Veszkény Gyuszi, és akkorát suhintok
a labdára, hogy a szőlők aljáig szaladnak utána nagy kurjongatva a
többiek.
Én meg nézek az asszony felé, alig bír döcögni szegény. Le akarja
tenni a zsákot, de inkább magától esik az le a válláról. Ráül, törüli
az arcát a kötőjével, és felém fordul egy kicsit. Megdobban a szívem:
szülém az csakugyan! Valaki mintha megtaszítana: szaladj hamar, segíts
neki! Mennék is én, de már szállingóznak vissza a fiúk. Sok az úri
gyerek köztük - mit szólnak azok hozzá, ha megtudják, hogy az én
szülém az a zsákos néni?
Visszaérnek a fiúk, azt javaslom nekik, forduljunk nap ellen, mert
ha szemembe tűz a nap, nem látom a labdát. Pedig nem a naptól akartam
én elfordulni, hanem szülémtől. Én csakugyan hátat fordítottam az
országútnak, hanem a többiek meg most kerültek vele szembe. A Tarán
kapitány Laci fia mindjárt el is kiáltotta magát:
- Fogadjunk, Gergő, hogy azt a nénit én ennyiről is hátba tudnám
hajítani!
- Elhiszem - nyitnám feleletre a számat, de abban a percben mintha
megszorítaná valaki a nyakamat. Odakapok ijedten, körülvesznek a
fiúk:
- Mi az, Gergő, tán lódarázs szállt a nyakadba?
- Szorít a ködmön - mondom, és kieresztem a gombot a nyakán.
Nem ért az semmit, most meg már úgy éreztem, mintha a vállamat
szorongatná valami erős marok. Lopva hátranézek: fölállt már szülém,
nyalábolgatja a zsákot. Fölemelem az ütőfát, de ki is ejtem a kezemből
mindjárt. Még el is jajdítom magam, mert most meg már a csuklómban
érzek olyan szúrást, mintha csakugyan a darázs csípte volna meg.
- Vesd le a ködmönt! - kiált rám a nagy Cintula. - Az a bajod
bizonyosan. Hogy lehet nyáron ködmönben járni?
- Vesd le, vesd le! - biztatnak a többiek is, s megfogom a ködmön
szélét, hogy majd kibújok belőle, mert csakugyan nagyon akadozik
már a lélegzetem.
Az ám, csakhogy a ködmön nem ereszt. Mentől jobban kapálódzom,
annál jobban fog. Tapad hozzám, mintha összenőtt volna velem.
- No, majd segítünk - mondják a fiúk, s belém kapaszkodnak
hárman-négyen. Őróluk csurog a verejték, énrólam meg szakad.
Ahogy megfordulok birkózás közben, látom, hogy szülémnek hátán van
már a zsák, meg is indult vele, de úgy tántorog, hogy mindjárt elesik.
Erre aztán elsikítottam magam:
- Édesszülém! - és szétlökdösve a fiúkat, árkon-bokron keresztül
rohantam ki az országútra. A többiek persze utánam.
Mire utolértek, akkorra már én ott térdeltem szülém előtt, és könnybe
lábadt szemmel könyörögtem neki, hogy én vihessem haza a földet.
- Hová gondolsz, kis bolondom? - mondta nevetve, de az ő szeme is
telefutott könnyel. - Hiszen meg se bírnád mozdítani. Aztán meg
mind elkeverné a drága szép kisködmönt.
S megsimogatta a ködmönt, amely nem szorított már egy csöppet se.
Gyöngéden, puhán libegett rajtam, s mintha a belevarrt színes virágok
mind megelevenedtek volna. Szerettem volna, ha a fiúk is észreveszik
ezt a változást, de azoknak csak a zsákon volt az eszük-lelkük. Mind
vinni akarta, és boldog volt, aki legalább hozzá érhetett. Utoljára a
nagy Cintula kapta a hátára az egyik végét, Veszkény Gyuszi és Tarán
Laci osztoztak a másikon, a többiek meg két oldalról kapaszkodtak
bele. Nekem nem jutott belőle semmi, szülémmel fogództam össze, aki
nem győzött hálálkodni, hogy neki milyen jó kisfia van.
Az ám! A jó kisfiúnak égett az arca szégyenletében, mint a tűz.
S csak azért nem vallottam be szülémnek, hogy én vagyok a világon
a leghaszontalanabb kisfiú, mert nem akartam megrontani az örömét.
Szegény, nem tudott hová lenni a boldogságtól, ahogy a sok gyerek
telezsibongta az öreg malomházat, amely ennyi vidám lármát száz
esztendő alatt se hallott. Tarán Laci mindjárt hozzá is akart fogni
a tapasztáshoz is, s ha ránk nem estellik, tán még most is ott
gyúrjuk a sarat.
Szép holdvilágos éjszakával végződött ez a nap. Malvinka nyitva
hagyta az ablakunkat, s a behulló holdfényben alig tudtam elaludni.
Csukogattam, nyitogattam a szememet, s egyszer, ahogy kinyitom,
látom, hogy a szék karjára akasztott ködmön kinyújtja felém a két
ujját.
A tündér - gondoltam félálomban, és nem ijedtem meg egy csöppet sem.
A két ködmönujj pedig egyre közelebb jött hozzám, s mire az arcomig
ért, akkorra már kéz is volt benne, reszelős, kemény, mégis puhán
fogó kéz. Végigcirókálta az arcomat, éreztem, hogy az egyik ujján
nagy gyűszű van.
- Apám - mondtam repdeső szívvel, és boldogan süllyesztettem bele a
fejemet a két tenyérbe, úgy aludtam egész éjszaka.
Reggel, ahogy elzavartam a szememből az álompillangókat, a ködmön ott
volt a helyén, karjai üresen lógtak le, mint akármilyen más ködmönnek
a karjai. De az alján szinte lángoltak a peremérvirágok, mintha
selymük most szaladt volna ki a tűből.
És én megéreztem, hogy egy láthatatlan szempár vigyázza minden
lépésemet, és csak akkor mosolyog rám, ha úgy viselem magam, hogy
a ködmönnek ne legyen oka szorítani.
-[*]-
AZ EZÜSTKÖRÖM
Az ezüstköröm... Ahogy leírom ezt a szót, és elmosolygom magamat,
hirtelen úgy érzem, mintha tündérkém keze érne hozzá félénken a
hajamhoz, amely, ó, milyen nagyon "uras" most már: fehéren és puhán
tapad a halántékomhoz. Hallom a hangját is, ahogy mondja szelíd
kérleléssel:
- Kis Gergő, nagy korodban se szabad rossz fiúnak lenned - ugye,
nem csúfolod ki a te együgyű, öreg nénikédet?
- Ó, drága tündérkém, te hát nem tudod, hogy mikor a te nevedet
leírom, mindig aranytintába szeretném mártani a tollat? És hogy
a te nevelt fiad, aki vándorútjában elérte már a napnyugati király
birodalmát, még ma sem alszik el soha anélkül, hogy kisdiák módjára
az öledbe ne hajtsa a fejét minden este álomba haló gondolatában,
és félig lehunyott szemmel meg ne kérdezze tőled:
- Tündérkém, jó voltam ma?
Tündérkém: már én csak így mondom halálos holtomig az öreg
kisruhavarrót, ahogy kiskoromban hívtam szülémmel együtt. Egyformán
szerettem mindkettőjüket, és szülém tán még nálam is jobban szerette
a tündérkét. Mindig könnybe lábadt a szeme, ha róla beszélt, és
sokszor mondogatta:
- Isten angyala ő, akinek lelke éjszaka mindig fölrepül fehér galamb
képében az égbe, és aranybúzát eszik a jó Isten tenyeréből.
Ezt olyan biztosra mondta szülém, mint ahogy arról szokott beszélni
az ember, amit színről színre látott. Úgy kellett lenni, hogy szülém
lelke sokat találkozhatott a Malvinka lelkével az Isten asztalánál.
Hanem azért akármilyen hamar beleszoktam is az új fészekbe, volt
valami, amivel a negyedik esztendőben sem tudtam megbarátkozni. Pedig
akkor már nagyon okos fiatal úr voltam, tudtam, hogy a tündérek nem
úgy röpködnek az ember körül, mint a verebek, és kezdtem tisztába
jönni azzal is, hogy a kincsek nem hevernek úton-útfélen, mint a
békasó.
Hanem azért a Malvinka vaskörmétől mindig féltem egy kicsit.
Valahányszor felém ásított papírral kibélelt fekete szájával az
ócska gyűszű, mintha mindig azt mondta volna:
- Ham, ham, gyerek, bekaplak, én vagyok a százesztendős gyűszű!
Csakugyan rossz szándékban lehetett néha a vén gyűszű, mert
meg-megesett, hogy utánam gurult, ha eloldalogtam a varróasztalkától.
- Kapd föl hamar, diákom - biztatott Malvinka -, a te kis derekad még
könnyebben hajlik, mint az enyém.
Úgy nyúltam érte, mint valami papírdarabért, de úgy emeltem föl, mint
valami ólomdarabot.
- Buzogány ez, nem gyűszű - koppantottam oda az asztalhoz. Akkorát
puffant, mint valami órakörte.
- Hát még az én öreg kezemnek milyen nehéz - sóhajtotta Malvinka,
felém terjesztve vézna kis kezét, mint valami madárlábat. - Néha
alig bírom már a tűt emelni miatta.
- Zrr - gurult végig a gyűszű haragos zörgéssel az asztalon, s mintha
csak megszégyenlette volna magát, megint leugrott a földre.
- Megállj, vénség - rúgott rajta egyet a tündérke a papucskája
orrával -, majd nem sokáig kínozol már!
Mosolygás sütötte végig az arcát, mint őszi napsugár a virágtalan
tarlót. Kis cserépmedve tátotta száját a sublóton a tükör alatt,
azt csörgette meg jókedvűen:
- Hallod, Gergőke, hogy csörögnek benne a hatosok? Ha úgy jóllakik a
kis medve, hogy már nem fér bele több ezüstpénz, akkor a te kis nénéd
ezüstgyűszűt vesz magának. Fényeset, könnyűt, finomat. Úgy bizony,
ezüstgyűszűvel varrom én meg egyszer a szemfödelemet. Ezüstgyűszűvel,
selyemcérnával. Ne mondhassák az angyalok, hogy mindenkinek szépet
varrt ez a Malvinka néni, csak magának nem tudott szépet varrni.
S mikor ilyeneket mondott a tündérke, a szobácska mindig úgy
elborult, mintha kifutottak volna belőle a napsugarak. A kanári a
szárnya alá dugta az orrát, a kakukkos óra elfelejtett kakukkolni,
s a Pajtás macska kelletlenül sompolygott be a kályha mögé. Csak
a cserépmedvécske vigyorgott jókedvűen, ahogy a minden lépésre
megreccsenő padló megrezzentette a sublótot:
- Soká lesz még az, gazdasszonykám, mikor én ezüsttel jóllakom!
- Soká bizony - sóhajtott Malvinka, s előkeresgetve a földről a
vaskörmöt, fölhúzta az ujjára, mint valami ólomsapkát, s varrta,
tűzte, szegte vég nélkül a sok-sok kis ruhát.
S az öreg asszony meg az öreg gyűszű egyre öregebb lett, a kanári
már kezdte elfelejteni az éneket, az óra a kakukkolást, a macska
az ásítást, és egyszer a kis cserépmedve se tudott többet csörögni.
Hanem vigyorogni jobban tudott, mint valaha.
- Nem tudok szólni, mert tele vagyok ezüsttel - ezt jelentette a
vigyorgása, és a tündérke értette ezt nagyon jól.
- Most utoljára veszem hasznodat, te vénség - szorította rá az ujjára
a vasgyűszűt, és mint valami buzogánnyal, rákoppintott vele a kis
medve fejére.
- Csrrr - sóhajtott utolsót a kis medve, és öntötte ki a cserepei
közül az ezüsthatosokat és húszasokat. Biz azok megkoptatták egymást,
meg is zöldültek a penésztől, de azért Malvinka mégis gyöngéden
söprögette be őket a kötőjébe.
- Mentül rozsdásabbak vagytok, annál fényesebb ezüstgyűszűt kapok
értetek.
De még milyen fényeset kapott! A legfényesebbet, amit a Mitetszik
ékszeres boltjában találni lehetett. Sütött, mint a holdvilág és
könnyű volt, mint a pehely. Vitte is nyomban az úri házakhoz,
csodálják meg, mije van neki!
Azon az estén nem is győztem Malvinkát hazavárni. Előszedtem a
faliszekrényből a déli maradékot, megeszegettük a Pajtással, aztán
Pajtás is a vackába bújt, én is a magaméba. Félálomban voltam már,
mikor hallottam, hogy a tündérke a pitvarban letappogja a lábáról a
havat. Csöndesen jött a szobába, s hogy föl ne ébresszen, nem gyújtott
lámpát. Különben is csak félhomály volt, mert a tetőkről bevilágított
a hó. Láttam a tündérkét, ahogy leveti a kukuláját, odaül az ablakhoz,
szép fehér vásznat terít a térdére, beleölti a tűt, s aztán úgy marad
a keze a levegőbe emelve: nem győz gyönyörködni a drága szép gyűszűben.
S addig-addig nézi, míg egyszer csak elkezd dúdolgatni egy régi-régi
nótát, amit talán a bölcsője fölött dalolt még egy rég elporlott ajak,
s amit rajta kívül talán senki nem is tudott a világon:
`Zengenek az erdők
és a havasok,
mindenfelől riadoznak
a szép szarvasok.`
És az együgyű ének egyre hangosabb lett, és egyre tágult vele a
skatulyányi szobácska is, és mire elaludtam, már mintha rengő
nyírfaerdőkben feküdtem volna, amelyek fölött holdvilág helyett
az ezüstgyűszű úszkált az égen.
Persze az igazi gyűszűünnep csak reggel kezdődött. Meg kellett
csodálni a drága jószágot nekem, a kanárinak, a Pajtásnak, a vízhordó
asszonynak, a sánta levélhordónak. Külön meg kellett hallgatni
mindnyájunknak, hogy ez a gyűszű magától varr, hogy ebben magától
emelkedik az embernek a keze, mint a madárnak a szárnya, hogy ez a
gyűszű olyan gyűszű, amilyen még nem volt a világon senkinek, és e
nélkül egy öltést se lehetne többet tenni.
Így ment ez délig, amikor beállított hozzánk Messzi Gyurka, egy
sajtocskát küldött be tőle szülém. Míg azt hámozgatta kifelé a csősz
a tarisznyából, a tündérke egyre hadonászott előtte az ezüstkörmös
ujjával.
- Ugyan, vegyél már észre, te öreg csősz! - csillogott-villogott a
gyűszű.
Gyurka bácsi szeme azonban nem szokta észrevenni az efféle világi
cifraságokat. Most különben sem volt öreg barátom beszédes kedvében.
Szedte-vette a cókmókját, és istennek ajánlott bennünket. A küszöbön
azonban elfüttyentette magát, de mindjárt meg is csóválta a fejét.
- Engedelmet kérek, csak úgy szokásból tettem. Evvel szoktam szólítani
a társamat. Ugyan most már hiába szólítom.
Az ám, az öreg puli csakugyan nem gurult elő a füttyszóra.
- Nini - kérdeztem csodálkozva -, hát a Mitvisz?
- Nem visz az már semmit se - legyintett Gyurka bácsi. Inkább őtet
vitték el.
- Kicsoda vitte el?
- Hát a markoláb.
No, gondoltam, valahára megtudom, miféle szerzet az a markoláb. Kérdem
az öreget, mondja is haragosan:
- Hát ahogy beérünk a városba a társammal, elejbünk áll egy fülig-száj
siheder. Csupa gider-gödör a képe, mintha nekiszaladt volna a nádtetőnek.
Ohó, azt mondja, kié ez a kutya? Nem kutya az, hé, mondom neki, hanem
puli. Eb vagy kutya; egyre megy az, azt mondja ő. De nem úgy van az,
mondom, mert az eb, az kutya, de a puli többet számít, mint némelyik
minden lében kanál ember. No, azt mondja, ha olyan nagy valaki a puli,
hát akkor megfizette-e az adóját? Hát, mondok, mért fizette volna, mikor
nem tartozik vele? De igenis tartozik, azt mondja, mert a városban
ez a törvény. Azzal se szó, se beszéd tovább, fölnyalábolja a pulit,
belehajítja a zöld kocsiba, s csak futtából kurjongat vissza, hogy
pénz beszél, kutya ugat, holnap ilyenkorig kiválthatom a Mitviszt a
rabságból.
Nem bírta magát türtőztetni az öreg, kibuggyant a szeméből a könny.
Szokatlan vendég volt az öreg arcon a fényes vízcsöpp, ide-oda
gördült, az összevissza barázdák közt keresgetvén az utat.
Tündérkém szemei is szaporán pislogtak a kerek üvegablakok alatt.
Az ember pedig leült a küszöbre, úgy törülgette a könnyeit a szűre
ujjával:
- Társam, társam, kivel beszélgessek én mármost e világi pusztaságban?
Aztán fölkászolódott, egy kicsit talán meg is restellte magát, mert
dacosan billentette meg a kalapját, fölemelte a botját, és nagyon
megfenyegetett vele valakit:
Hej, város, város, te is várhatsz, még én egyszer beléd teszem a
lábamat!
Néztünk egy darabig az öreg után, aztán megszólalt a tündérke:
- Kis Gergő, mit gondolsz, mennyit érhet egy olyan izé? Egy olyan
ugató szőrgombóc? Puli, ugye, annak hívják az ilyen szörnyeteget?
Tündérkém már csak a Pajtás iránt való barátságból is haragot tartott
a kutyák ellen. Azt mondta, nem uras teremtések. A pulit meg végképp
nem szerette.
No, én annál jobban szerettem a Mitviszt. Sokat ürgéztünk együtt, és
én hű maradtam a régi barátomhoz, akármennyire fölvitte az isten a
dolgomat. Őszinte lelkesedéssel azt feleltem, hogy a Mitvisz éppen
száz forintot ér. Ha tudtam volna, hogy ezer forint is van a világon,
akkor annyit mondtam volna.
Tündérkémnek azonban így is leesett az álla:
- Szá-áz fori-int! - csapta össze a kezét ijedten: - Azt hiszem, kis
Gergő, ezt mégis valami igen okos embertől kellene megtudakolni.
Az igen okos ember Cötkény varga volt, aki azt felelte, hogy ő ugyan
a világ minden ebállatjáért se adna egy rézgarast, mert Gáborka nagyon
félt a kutyáktól, hanem azért azt hiszi, hogy három pengőforinton ki
lehetne váltani a Mitviszt.
Hazavittem a hiteles hírt, elmondtam tündérkémnek, nem felelt rá
semmit, csak az ölébe ejtette a varrást, és nézegette az ujján az
ezüstkörmöt.
- Azt hiszem, kis Gergő - szólalt meg aztán hirtelen -, engem becsapott
a Mitetszik ezzel a gyűszűvel. Szorít, is nehéz is, nyilván nem igazi
ezüst.
- Nem hiszem én azt, tündérkém - csóváltam meg nagy okosan a fejemet.
- Hiszen igazi ezüsthúszasokat adott érte.
Kisvártatva ismét szemügyre veszi tündérkém a gyűszűt:
- Ehol ni, már se olyan fényes, mint tegnap volt. A széle már kezd
sárgulni. De én nem hagyom ám magam bolonddá tenni. Ohó, gyűszűcske,
gyerünk csak vissza a Mitetszik úrhoz! Kikaparom a szemét, ha a
pénzemet vissza nem adja.
Abban a nyomban föltette a kukuláját, és útnak indult. Az ajtóból
azonban visszaszólt:
- Te meg, kis Gergő, adj hírt addig annak a jó embernek, hogy nézne be
hozzánk estefelé. Hátha akkorára megkerül az az izé is, az a szőrmók.
El lehet képzelni, hogy gyorsan jártam, de tündérkém még gyorsabb
volt. Mire hazaértünk Messzi Gyurkával, akkorára a Mitvisz már
pántlikát is kapott a nyakába, azon fityegett a fényes rézmedália,
amiből láthatta ország-világ, hogy a Mitvisznek most már jussa van
megharapni az adóvégrehajtót.
- Bembelem-bembelem-bele-bele-bele - buff! - ez volt a pulinak a
köszöntője, mikor a gazdáját meglátta. Nem volt valami értelmes
mondás, de igen jóleshetett az öreg csősznek, mert nagyon elfogódva
veregette meg az állat fejét. Mondani azonban csak annyit mondott
neki:
- Ejnye, hejnye, a macska cifrázza ki a füled gombját!
Már hogy aztán a Pajtás szófogadásból tette-e vagy maga jószántából,
azt nem tudom, de annyi bizonyos, hogy azonnal megpróbálta a
kályhanyakról lenyúlva megbaltázni a puli füle gombját. Amire aztán
megint a Mitvisz vicsorította ki a fogát, és hálából nyilván minden
tudományát kimutatta volna, ha a csősz oldalba nem figyelmezteti
egy kicsit a botjával. Erre aztán a `társ` engedelmesen kigurult az
ajtón. Gyurka bácsi pedig rántott egyet a szűrön, és ezzel búcsúzott
a tündérkémtől:
- Hát ezt is csak köszönöm!
Kicsit restelltem is magam öreg barátom miatt, mert úgy éreztem,
hogy nem egészen urasan viselte magát, és el voltam rá készülve,
hogy tündérkém is el fogja pittyeszteni a száját.
Tündérkém azonban barátságosan bólintott, aztán leült az
asztalkájához, a kis fonott szakajtóból előkereste az eldobott
öreg gyűszűt, fölhúzta, nekifogott a szegésnek, s egy-két öltés
után ragyogó arccal fölkiáltott:
- Uramfia, kis Gergő, ez a vén gyűszű olyan könnyű, mint a pehely,
öröm vele dolgozni. Tudod, úgy bele van már szokva az ujjam, úgy
megnyugszik benne, mint a kisgyerek a pólyában.
-[*]-
A BŰBÁJOS ELŐKERÜL
Az iskolánk sok ablakszemével éppen a piacra nézett. A kapuja is oda
feketéllett ki, mint valami nagy tátott száj, amelyik mindig enni
kér. Nem is csoda, ha azon a helyen még az iskolakapu is az étvágyat
juttatta eszébe az embernek. Azt hiszem, soha többé annyi piros almát,
olyan fehér cipót, olyan rózsaszín húsos szalonnát nem látok, mint
azon a szép akácfás piacon.
S a legtöbbet az ért abban a piacban, hogy ott csupa jólelkű ember
árulgatta a holmiját. Kenyeres nénik, szalonnás bácsik, almás emberek
egyforma jó szívvel voltak hozzánk. Hol innen, hol amonnan kiáltoztak
rá az emberre:
- Hej, fiúcska, gyere csak erre egy kicsit!
Az öreg Matkóné például mindig elosztogatott köztünk egy kosáralja kis
cipót, szíves beszéddel meg is szerezte:
- Na, ilyen kakastejes kenyeret nem eszel ám otthon még pünkösd napján
se!
Arra meg már a csókaszemű Fajki bácsi meg nem állhatta, hogy az
ökölnyi cipóra rá ne kanyarítson egy ujjnyi füstölt szalonnát. Még
a szeme is könnybe lábadt mellé:
- Hej, istenkém, ha el nem vetted volna, az én fiam is ekkora diák
volna már!
Támadi bácsi már nem adta ingyen a portékáját. Ő bizony kipróbálgatta
először a diákot:
- No, öcsém, százszor egy hány? - azt kérdezte tőle. S aki ezt a
borzasztó nehéz kérdést egyszerre kitalálta, annak adott egy szép
kukacos almát. Aki nagyon sokáig találgatta, s akkor se találta ki,
annak adott kettőt.
Olyan jó népek voltak azok mind, hogy még az öreg Vízhányóné is meg
akart bennünket ajándékozni, pedig ő csak avas zsírt árult szegényke.
- No, Mári néni, annak pedig semmi hasznát se tudjuk venni -
szabadkoztunk mosolyogva az öreganyó jó szándéka ellen.
Bezzeg tudta ő! Ha elkaphatta valamelyikünket, annak úgy bekente
avas zsírral a csizmáját, hogy ki nem heverte halálos holtáig, bőre
szakadtáig.
- Így való ez, gyönyörűm, még a király csizmája sincs így föltisztelve
- bólogatott elégedetten, s ebben lehetett neki valami igazsága.
Az áldott jó lelkek tiszta búzájába aztán egyszer mégiscsak
belekeveredett a konkoly is. Valami furcsa vénember telepedett be a
piacszéli árusok közé. Egy darabig csak hírét hallottam, mert nekem
arrafelé nem volt járásom. A fiúk csak öreg Maksusnak hívták, mint
a betlehemes játékban a pásztorok öregapját. Gúnyája, szakálla, mint
annak, még a szava is olyan dörmögő volt. Sulymot, földimogyorót
szokott árulgatni meg vízimadarak tojását. Senki se tudta, honnan
csöppent ide, kérdezni meg nemigen lehetett tőle, mert csúnya mogorva
ember volt, a saját árnyékára is mindig morgott, mint az öreg kutya.
Különösen olyankor törte az irigység, mikor diákgyereket étettek a
szomszédjai.
- Jaj, de kár beléjük tömni azt a drága sok jó étket! - hápogta
savanyúan. - Ha gyiák, egyen gyíkot, ne kenyeret, szalonnát!
Egy reggel aztán az történt, hogy a kis Pipitér Gazsi sírva szaladt
be közénk az iskolába.
- Jaj, jaj - bömbölte keservesen -, az öreg Maksus lekapta a fejemet!
Kicsit megkésett ugyanis a legényke, és kocogtában nem nagyon nézett
a lába alá, amikor az öreg Maksus mellett elszaladt. Az öreg Maksus
előtt ki volt terítve egy rossz bányapokróc, az tele volt vadlúdtojással,
azok közül lépett rá egyre a kis Pipitér. Persze az öreg Maksusnak se
kellett egyéb, mindjárt ráhorkantott a gyerekre:
- Hoci csak a fejedet!
A fejét ugyan nem kapta le, csak a kalapját, de a kiskoma sehogy se
akarta elhinni, hogy helyén van a feje. Utoljára aztán a nagy Cintula
jól megrázta mind a két fülét, úgyhogy a kis Pipitér elvisította magát,
mint a kismalac:
- Jaj, ne húzd a fülemet, hé!
- No, látod, hogy megvan a fejed! - veregette meg Cintula elégedetten
a vállát.
- De majd leszedi édesatyám, ha kalap nélkül megyek haza - buggyantak
ki újra a kis Pipitér könnyei.
- No, majd arról is teszünk - kacsintott Cintula. - Úgyis régen
fenem már a fogam az öreg Maksusra. Ha volna egy-két garasom, meg
egy ezüsthúszasom, úgy csúffá tenném, hogy sose jönne ki többet a
piacra.
A módosabb fiúk gyorsan összerakták a pénzt, s a nagy Cintula az első
óra után a szemére csapta a kalapját, úgy vezetett bennünket:
- Gyertek, fiúk, utánam!
Utána sereglettünk mindnyájan, én magam melléje szegődtem, de ahogy a
tojáskofákhoz lekanyarodtunk, visszatoppantam. A kis Pipitér ugyanis
odafurakodott közénk, és nagy bátran lökte előre a karját a nagy
Cintula hóna alól:
- Az öreg Maksus, ni, most is a kalapomon ül.
- Csitt te! - figyelmeztette oldalba a nagy Cintula.
Én meg ahogy odanézek, majd sóbálvánnyá válok az ijedségtől.
Hiszen ez az öreg Maksus senki más, mint a kincses Küsmödi, a bűbájos
ember! A ködmöne ugyan rongyos, mint akit a sasok megszaggattak, a
szakállában több a nádkotú, mint a szakáll, de a két nagy füle most
is kihajlik a sapkából, s a tüzes szeme most is úgy szúr, mint a
vasvilla.
- No, ezzel nem jó lesz kukoricázni - súgnám oda Cintulának, s akkor
veszem észre, hogy énbelőlem már csak sereghajtó lett, s Cintula már
ott áll az első tojásos anyókánál:
- Hogy ád nekünk egy tojást, ángyi?
- Diáknak ingyen, édes fiam - mondta az ángyi, s már hallani, ahogy az
öreg Maksus elmordul a harmadik szomszédban. Cintula kivett a kosárból
egy tojást, hozzáütötte a csizmája orrához, s megcsóválta a fejét nagy
komolyan.
- Köszönjük szépen, de ebben nem találni azt, amit én keresek.
A tojások sorában Nebula bácsi volt a második, ő is ingyen adta a
tojást. De még másodikat is kínált, mikor Cintula abban sem találta
meg, amit keresett.
- Próbálj csak másikat, szolgám - nyújtogatta előre kíváncsian a
nyakát -, tán a lidércet keresed? Mert azt magam is sokért nem adnám,
ha megláthatnám.
- Olyasfélét, bácsikám - hagyta rá Cintula -, de nem ilyenfajta
tojásban tanyázik az, hanem nini, itt látok én valami cifra tojásokat.
Úgy tett a kópé, mintha csak most vette volna észre a vadlúdtojásokat,
és fölemelt egyet belőlük.
- Sárkánytojás-e ez, Maksus bácsi?
- Mi közöd hozzá, te gyiák? - nézett rá mérgesen az öreg.
- Pénzt adok érte, mi az ára? - csörgette meg a pénzt az egymásba
fogott két markában.
- Mi pénzed van? - enyhült meg egy kicsit az öreg.
- Van két garasom.
- Ide vele, vidd a tojást - vigyorodott el a bűbájos.
Cintula odaadta a két garast, az ezüsthúszast meg a markába
szorította, s úgy ütötte a tojást a csizmája orrához, hogy a
repedésen mindjárt bele is ejthesse a pénzt. Akkor aztán egészen
szétloccsantotta a tojást, a húszast pedig kihalászta belőle, s
nagy titkolódzva hátrafordult vele a fiúkhoz, de úgy, hogy az öreg
Maksusnak is szemébe villanjon az ezüst.
- Megvan, fiúk, megvan!
- Mutasd, mutasd! - zsibongták körül a gyerekek, akik még eddig nem
sokat értettek az egész tréfából.
De a bűbájos is egyszerre előremeresztette a nyakát:
- Mi az, mi az, lelkem gyiákom, mi van meg? - fuldokolta kapzsian.
- Semmi különös - vágta zsebre Cintula a húszast. - Inkább azt mondja
meg, Maksus bácsi, mit számítana ezért a pokróc tojásért, ha mind
megvenném. Van-e száz darab?
- Amennyi, annyi, egy se eladó - ugrott a bűbájos a tojások elé.
- Adok egy tízest darabjáért - ajánlotta Cintula.
- Mondom, nem eladó - kaffogott mérgesen az öreg.
- Tizenkét pénzt adok darabjáért.
- Ohó, aztán húszast szednél ki darabjából, ugye? - kukorékolt
diadalmasan a bűbájos. - Ne félj, láttam én, amit láttam. Megeszem
én azt a gyiákot, aki az öreg Küsmödit bolonddá tudja tenni!
Azzal körülnézett, mit vághatna Cintulához, s mivel nem esett egyéb
a keze ügyébe, mint a kis Pipitér kalapja, hát azt vágta hozzá, és
topogott ránk kegyetlen-dühösen.
- Eltisztuljatok innen, szedte-vette kalamárisnyalói, mert ha én egyet
rittyentek, úgy elvisz benneteket a forgószél, hogy holtig ríhattok az
édesanyátok kötője után!
No, nekem nem kellett erre valami különös biztatás, mert én anélkül
is szaladtam ész nélkül. Mire a többiek nagy nevetgélve odaértek
az iskola elé, én már akkor rég ott pihegtem a kaputámasztó kövön.
- No, most már emezen az utcán kerüljünk ki a piacra - adta ki a
parancsot Cintula.
- Én nem megyek - mondtam ijedten. - Ti se menjetek, fiúk. Ne
figurázzatok a bűbájos Küsmödivel, mert az nagyon hatalmas ember.
Cintula úgy nevetett, hogy csak úgy harsogott, aztán fölkapott, és
elkezdett velem szaladni.
- Gyere, nézd meg, mit csinált azóta az a hatalmas Küsmödi, és addig
ne félj, míg engem látsz.
Mire kiértünk a piacra, a bűbájos ember akkor loccsantotta ki az
utolsó tojást. Egytől egyig feltörte valamennyit, hogy kiszedegesse
belőlük a húszasokat.
- Nem bűbájos Küsmödi ez, hanem együgyű Küsmödi - kacagott Cintula, s
kezdtem magam is gondolkozóba esni a Küsmödi hatalma felől.
Hanem a piaci kutyák, azt hiszem, más véleményen voltak, s még ma is
emlegetik maguk közt azt a gyönyörű napot, mikor a piac rántottával
volt kikövezve.
-[*]-
A KIS BICE-BOCA
Úgy emlékszem arra a napra, mikor a kis bice-bóca először kocogott be
az iskolánkba, mintha tegnap lett volna. Még csak ősz vége volt, de
már porka havak szállingóztak a levegőben, és Habók Fügedi már téli
órákat dudált a toronyból. Ez a Habók Fügedi toronyőr volt, s az
iskolánk ablakából éppen oda lehetett látni az ajtajára. Nyáron láttuk
is minden negyedórában, ahogy egy rettenetes nagy tülökkel kiállt a
toronyerkély négy sarkára, és tudtára dudálta a világnak, hogy megint
eltelt egy fertályóra. Télen azonban más törvénye volt a furfangos
Habók Fügedinek. Ilyenkor csak reggel nyolckor végezte a hivatalát,
de akkor egyfolytában eldudálta az egész napra valót. Igen becsületes
tisztviselő volt az öreg, egy kürtszóval meg nem károsította volna
a várost. Kilencvenhatszor fújt bele a tülökbe egymás után, s ehhez
kellett körülbelül egy óra. Mivel pedig a szép tülökszótól egy álló
óráig nem lehetett szót érteni az iskolában, Habók Fügedit igen sokra
becsülte minden deákgyerek.
Azért nem volt szép, hogy a nagy Cintula éppen a kis bice-bóca napján
árulkodott ellene. Fölágaskodott az utolsó padban, és billegette a két
ujját.
- No, mi baj, Cintula? - nézett föl a tanító úr az írásból.
- Tanító úr, kérem, a toronyőr máma csak kilencvenötöt dudált.
A tanító úr nem jött ki a sodrából, mert hozzá volt már szokva
a Cintula vásottságához. Csak a léniát vette a kezébe, és azzal
odaballagott az utolsó padhoz.
- Hát csak kilencvenötöt?
- Igenis, annyit.
- Hát aztán hogy tudod te azt?
- Tanító úr, kérem szépen, megolvastam.
- Úgy? Hát ráértél? Mutasd az írásodat, kész-e már a dolgozatod.
Nem volt kész, de Cintulát nem olyan fából faragták, hogy ilyen
kicsiségek zavarba hozták volna.
- Tanító úr, kérem szépen, még van egy kis híja - húzta a válla közé
a fejét.
- Te Cintula, belefogtál te abba a föladatba?
- Tanító úr, kérem szépen, bele - mondta Cintula, s fölemelte mind a
két mancsát. Könyökig tintás volt mind a tíz ujja.
- Na, látom, hogy dolgoztál. Hát most már olvasd föl szépen, amit
írtál.
Cintula fölemelte a füzetet, és nagy hangon nekikezdett:
- Írjatok öt kötőszót. Első...
Itt aztán egyszerre megszakadt a szava, mintha ollóval vágták volna
el.
- Éppen most akartam leírni az elsőt.
- Hát hadd hallom. Melyik lesz az első kötőszó?
- Hát... hát... izé... zsákmadzag - vágta ki Cintula elszántan.
Akkor a lénia fölemelkedett a tanító úr kezében, de mire lecsapott
volna, csikordult az ajtó, és mindnyájan odanéztünk. A tanító úr is
odanézett - Cintula megszabadult. A kis bice-bóca mindjárt jót tett,
mikor először lépett az iskolánkba.
Velem egyidős fiúcska lehetett, lenhajú, búzavirágszemű.
Ezt ugyan csak később vettem észre, akkor csak azt láttam, hogy mind a
két hóna alatt mankó van a gyereknek. Nem is annyira ment, mint inkább
úgy odaugrált a tanító úr elé, mint a veréb. De szinte jól állt neki,
olyan csinosan, vidáman ugrált.
- Mit akarsz, fiacskám? - kérdezte tőle a tanító úr barátságosan.
- Iskolába szeretnék járni - mondta bátran.
- Kicsit megkéstél, gyermekem.
- Most kerültem a városba, négy héttel ezelőtt.
Nekitámaszkodott a falnak, és írásokat szedett elő a zsebéből.
Sok zsebe volt - csak most vettem észre, milyen rongyos a ruhája.
Akárhová nyúlt, mindenütt zsebre talált.
- Itt vannak a bizonyítványaim. Három osztályt már elvégeztem.
A tanító úr belenézett az írásokba, aztán megcirógatta a gyerek fejét.
- Hát az édesapád mért nem jött fel veled?
A bice-bóca féloldalt szegte a fejét.
- Nincsen nekem se apám, se anyám. Elhaltak idegen városban. A nagyapám
vett magához, ő idevalósi.
- Hogy hívják a nagyapádat?
- Küsmödi Kelemen.
- A Gergő Küsmödije, az öreg Maksus unokája - zsibongott végig az
osztályon.
A tanító úr csöndet parancsolt, és azt kérdezte a gyerektől, hát az ő
neve micsoda.
- Pálistók Peti.
De már erre a furcsa névre megint csak elcihegtük magunkat. A tanító
úr is elmosolyodott.
- Éppen három embernek való neved van. Hol csinálok én most már neked
helyet, mikor úgyis alig férünk?
Egyszerre szétterpeszkedtünk a padokban, hogy még kevesebb legyen a
hely.
- Ide nem ül! Ide nem fér!
Pálistók Peti most zavarodott meg először.
Lesütötte a szemét, és összevissza gyurkálta a konya kalapját.
- Tudod mit, fiam? - szánta meg a tanító úr. - Kvártélyozd be magadat
a kuckóba. Úgyis ott van ilyenkor a jó világ.
Nagy boglyakemencéje volt az iskolának, annak akkora kuckója, hogy
bálozni lehetett volna benne. Az új deák odanézett, és szemmel
láthatólag nekiörült.
- Ez nagyon jó lesz - mosolyodott el, és indult a kvártély felé nagy
mankókopogással. Ott aztán meglapult, mint hernyó a levél alatt, és
meg se mukkant az óra végéig. Akkor odakopogott a tanító úr elé, és
engedelmet kért tőle arra, hogy őneki ne kelljen hazamenni délre.
Nagy-messzire laknak, túl a városon, oda-vissza meg se lehetne tenni
az utat délutánig még rendes lábú embernek se.
- Én pedig csak olyan bice-bóca vagyok - tette hozzá egy kicsit
bánatos mosolygással.
- Maradni maradhatsz, fiam - mondta aggóskodva a tanító úr -, de hát
enned is kellene ám valamit.
- Van mit ennem - sietett a bice-bóca a megnyugtatással.
Belenyúlt a ruhája egyik feslésébe, és kimarkolt belőle néhány
szem kökényt. Egy szem elgurult, Cintula azt mindjárt fölkapta és
beleharapott. El is fintorította a száját, úgy, hogy a füléig ért.
- Tanító úr, kérem, ez nem jó - jelentette olyan komolyan, mintha
csak parancsba kapta volna, hogy mondjon véleményt a kökényről.
- Jó az - mosolyodott el a bice-bóca -, csak sok legyen belőle. A
rigók is szeretik.
Tudtam azt én is, hogy a kökényt is meg lehet enni, ha megcsípi a
dér. Valamikor még a malomházban egyszer egész kalappal kaptam Messzi
Gyurkától. Egy-két szemet megkóstoltam belőle, de a színe jobban
tetszett, mint az íze.
"No, én nem szeretnék kökényt ebédelni" - gondoltam magamban délben,
mikor a tejbetáskalevesbe belemerítettem a kanalamat. S arra gondoltam
akkor is, mikor a tündérke elejbém tolta a lekváros buktát. Kivettem
egyet a tálból, és belecsúsztattam a ködmönzsebbe, azzal hónom alá
csaptam a könyveimet, és húzódtam kifelé az ajtón nagy léhvel-pléhvel.
Azt mondtam, énnekem most nagyon sietnem kell az iskolába.
Siettem is, hogy el ne hűljön a bukta, mire odaérek.
Persze az iskola körül most nem volt egy lélek se. Csöndesen nyitottam
be az ajtót - hát a bice-bóca ott térdel a nagy tábla előtt - térdepelni
könnyebb volt neki, mint állni -, és rajzol az aljára mindenféle furcsa
talicskákat meg kis kocsikat. Úgy bele volt mélyedve a munkába, hogy
észre se vett. Csak arra rezzent fel, mikor beültem a padba, és az
megcsikordult alattam.
Hirtelen elmázolta a tenyerével a rajzokat, és visszasántikált a
helyére, a kuckóba. Utána mentem, leültem a padkára, és odatettem
kettőnk közé a buktát.
Nézte, nézte, de nem nyúlt hozzá, se nem szólt semmit. Közelebb
toltam, de már akkor nem nézett oda. A képeket bámulta a falon.
Egészen a kezéhez toltam a buktát. Erre rám nézett, én meg
megszólaltam:
- Ezt teneked hoztam. Bukta.
- Tudom - mosolyodott el, és mindjárt bele is harapott. - Szeretem.
- Ti is szoktatok buktát sütni?
- Itten nem szoktunk. Otthon anyáméknál szoktunk. Édesatyám a
lekvárosát mindig kiharapta nekem, mert azt nem szerette.
Eszembe jutott, hogy a bice-bócának nincsen se apja, se anyja.
Megkérdeztem tőle, mi volt az apja.
- Bányász volt, de már régen meghalt. Még akkor, mikor fölrobbant a
bánya. Az nagyon nagy robbanás volt, egész a vasútig elhallatszott.
Megmondtam, hogy az én apám meg szűcs volt, és szerettem volna én
is valami nevezeteset mondani róla. De csak annyit mondhattam, hogy
a ködmönömet ő varrta.
- Szép ködmön - húzta végig rajta az ujját -, még szebb, mint a
bányászoké. Én bányamérnök leszek. A mi bányánkban is volt egy
bányamérnök, de az csak egy héten egyszer ment le a bányába.
Észre se vettük a nagy barátkozásban, hogy azalatt Veszkény Gyuszi
is besompolygott az ajtón, és odaállt elébünk.
- Hoztam neked valamit - nyújtott át valami fehér papirosba
csavargatott holmit a bice-bócának. Mindjárt megmondta azt is, hogy
az dobostorta. Jó, hogy megmondta, mert annak még hírét se hallottuk
soha, se én, se a bice-bóca.
De még azt ki se bontogatta, mire már Tarán Laci is ott volt egy
naranccsal. Egy másik fiú fügét hozott, a harmadik almát, a negyedik
mákos kalácsot, kisvártatva úgy be volt terítve mindenféle finom
pószpásszal az egész padka, akár egy cukrászbolt kirakata. A kis
bice-bóca pedig zavartan kapkodott hol egyikhez, hol a másikhoz:
- Ez az enyém? Ez is az enyém? Mind az enyém? De hát mit csináljak
én ezzel a sok mindenfélével?
Utolsónak a nagy Cintula érkezett meg, s mikor meglátta a kuckó körül
a nagy sokadalmat, úgy füttyögött, mint nyári éjszaka a tehervonat.
- Baj, baj - állott közénk mentegetőzve -, de hát minálunk csak
suhintott leves volt az ebéd, és nem hozhattam semmit. Hanem tudod
mit, kis bice-bóca? Kar-tótágast állok a tiszteletedre!
Meg is próbálta, de úgy vágódott hanyatt, hogy csak úgy nyekkent.
Persze annál nagyobb nevetés lett belőle. S én még arra is mernék
fogadni a legszebb tollszáramra, hogy a nagy Cintula csak azért nem
tudta megcsinálni a kar-tótágast, mert nem akarta. Valaki megsúgta
neki, hogy a kis bice-bócának nem lehet nagyobb fájdalom a világon,
mint ha valaki a nyomorékságát juttatja neki eszébe a maga nagy testi
erejével.
Mire a tanító úr megérkezett, és a kuckó-diák éléstárába ő is
becsúsztatott egy csirkecombot, akkorra csöndesen ültünk a helyünkön,
és buzgón dongottuk magunk elé a leckénket. Még a nagy Cintula is
beledugta az orrát az olvasókönyvébe - igaz, hogy egy beteg őszi légy
is mászkált a könyvön, melyet a tótágas-tudós jó szíve a tintatartóból
szabadított ki, és éppen az olvasmányra tett rá száradni.
Azt hiszem, soha olyan jók nem voltunk az iskolában, mint azon a
délutánon. Korán alkonyodott, s ahogy bepiroslottak az ablakon a
napáldozati felhők, mintha az angyalok dobáltak volna odafentről
piros rózsákat az egész osztályra.
Négy óra után egész falkában kísértük végig a kis bice-bócát az
utcákon. De ahogy a város széléhez közeledtünk, megzavarodottan
fordult hozzánk:
- Tovább ne gyertek velem mostan. Nagyapó vár amott a Szent
János-szobornál... Minden gyerekre haragszik, aki énnálam futósabb.
Aki... nem bice-bóca.
A bűbájos Küsmödi toprongyos alakja feltűnt az utca végiben. Egyszerre
szétrebbentünk, mint a kővel meghajított varjak. Nem féltünk már tőle,
csak nem akartuk, hogy haragudjon.
-[*]-
PÉTER APÓ
Nem telt bele egy hét se, mikor belátta a tanító urunk, hogy nem
kuckóba való diák a kis bice-bóca. Tűz volt az esze, gazdag a lelke,
magakedveltető minden tette-vette. Ráparancsolt a tanító úr, hogy
mondja meg, ki mellé szeretne ülni legjobban.
- A ködmönös fiú mellé - ez volt Pálistók Peti válasza, s én még ma
is büszke vagyok erre a válaszra.
Mikor aztán mellém került, úgy összebarátkoztunk, hogy még estig
is alig akartunk szétválakozni. Rendesen elkísértem egész a papok
kertjéig, onnan is csak azért fordultam vissza, mert alkonyattájt
már mindig ott ólálkodott a vén bűbájos, és én olyankor mindjárt
fölvettem a szaladjvári nevet.
Egyszer azonban nem az öregapja várta a kis bice-bócát, hanem
egy másik öregecske, akiről már messziről láttam, hogy bányász.
Bőrkötője volt, lámpás a rézcsatos övében, a vállán meg csákány.
- Ez Péter apó - mondta a kis bice-bóca. - Egy bányában dolgoztak
nagyapóval, mikor még az is bányász volt.
Ezt is most hallottam először, hogy a bűbájos Küsmödi valaha bányász
volt. Én bizony azt hittem, hogy világéletében mindig a bűbájosság
volt a becsületes mestersége.
Szerettem volna még egyet-mást kérdezni róla, de nem mertem.
Észrevettem, hogy a kis bice-bócának mindig elakad a szava, ha
nagyapjáról kérdezősködnek. Most is hirtelen arra fordította a
szót, milyen barátságos ember ez a Péter apó.
- No, ha olyan barátságos - mondom -, akkor tán még engem is levinne
egyszer a bányába.
- Le az - mondta Peti -, ha szépen megkérjük.
Nem is nagyon kellett kérni Péter apót, egyszerre kötélnek állt, hogy
az első vakációs napon levisz a bányába, csak déli harangszóra legyek
ott a bányaház udvarán.
Csütörtök volt abban az időben a vakációs nap, déli harangszókor ott
várakoztam a bányaház kapujában. Tündérkém jól föltarisznyázott meleg
pogácsával, gondoltam, azon majd elosztozunk a kis bice-bócával.
Péter apó azonban csak magánosan jött elejbem, s nagyot nézett, mikor
a pajtásom tudakoltam.
- Hát te nem a bányát akarod látni, öcskös?
- Azt én.
- Hát akkor ne keresd a kis cimborádat. Küsmödiék nem itt laknak,
hanem az óbányában, annak pedig nem erre van az útja. Meg nem is
teneked való út az, öcskös.
Eszembe jutott, hogy valamikor azt hallottam én, griffmadarak őrzik a
Küsmödi tanyáját. No, gondoltam, jobb lesz nekem Péter apóval maradni.
Indultam volna is, mint a vak légy, de az öreg bányász vállon kapott.
- Megállj, hé, ne olyan sebesen. Kár lenne ezt a szép ködmönt
elkeverni odalent. Nézd e, kerítettem én neked ahhoz való gúnyát.
Takaros kis bányászruhát szedett elő az öreg az ajtó mögül. Még
hegyes bőrsüveget is nyomott a fejembe. Nagyon ki voltam békülve
magammal, ahogy a Szilér vizébe belenéztem, amely a bányaház udvarán
csörgedezett keresztül. Elmehettem volna a Hófehérke hét törpéje
közé nyolcadiknak.
Péter apónak azonban könnybe lábadt a szeme, ahogy ott
illegtem-billegtem előtte.
- Szakasztott a fiam - mormogta szomorúan.
- Hát van fia Péter apónak?
- Volt öcskös, volt. Régen volt az. Elvette tőlem a bánya.
Végigfutott rajtam a hideg, de még a fogam is vacogott, ahogy az
aknába leereszkedtünk. Olyan volt, mintha feneketlen kútba vinne
lefelé bennünket valami nagy vödör. S Péter apó azzal törülgette
le rólam a hideg verejtéket, hogy ne féljek, majd izzadok még a
melegtől is.
S bizony mindjárt lekívánkozott rólam a süveg, mihelyt leértünk.
Nehezemre esett a lélegzés, látni meg úgy láttam, mint éjszaka a
becsukott pincében. De aztán Péter apó megcsóválta a meggyújtott
lámpást:
- Nézz szét nálunk!
Elszorult a szívem, és nem bírtam megszólalni, ahogy körülnéztem.
Mint ha fekete márványtemplomnak a kellős közepén álltunk volna,
amit Isten keze faragott. Mindenfelé folyosók nyíltak belőle, s
azoknak a végiben pislogott a lámpa, mint oltáron a mécses.
- Erre menjünk - vezetett Péter apó kézen fogva a legszélesebb
folyosóba.
Egy darabig ijedten tekingettem vissza. Olyan volt, mintha valaki
jönne utánunk. Pedig csak a magunk lépése zaját verték vissza a
boltozatok. Egyszer aztán a magunk lépése se hallatszott. Bokáig
jártunk a szénporban.
- Nini, itt vasút is jár? - kérdeztem susogva, ahogy az egyik
mellékfolyosóból sínek kanyarodtak a mienkbe.
- Mégpedig lóvonat - dörgött a Péter apó hangja, s hirtelen
odalapított a karjával a falhoz -, húzódjunk félre, hogy el ne
üssön.
Kócos kis lovacska döcögött el mellettünk, dübörgő szenesszekeret
hurcolva magával. Észre se vett bennünket, pedig a lámpásunk éppen
a szemébe tűzött.
- A bányalovak mind megvakulnak - magyarázta Péter apó. Ez a lovacska
már tíz esztendeje nem járt a felső világban.
A folyosóba, amelyből a lovacska kikanyarodott, éppen csak
bepillantottunk. Egyik fala mentén hosszú sor bányász fejtette
csákánnyal a szenet. Neki voltak vetkezve derékig, a verejték,
amely végigpatakzott rajtuk, a falra akasztott lámpák vörös világánál
szinte vérnek látszott.
- Szebbet mutatok én neked ennél - húzott el onnan Péter apó. -
Elvezetlek a bányakertbe. Az lesz csak a szép!
Szép is volt az nagyon. Nagy-nagy szoba, amelyiknek a falait ültette
tele az Isten keze virágokkal. De micsoda virágok termettek ebben a
föld alatti kertben! Fehér, sárga, ibolyaszín szirmaik szivárványszikrát
szórtak a lámpafényben.
- Szabad belőlük szakítani, Péter apó? - nyújtottam ki feléjük
lelkendezve a kezemet.
- Szabad, öcskös - nevetett a bányász -, de a bányavirágot csak
csákánnyal lehet leszakítani.
- Az ám, hiszen ezek kőből vannak - kaptam vissza a kezemet a hideg
kristályokról.
A bányakertből megint fekete éjszakába kerültünk. Mázsás szikladarabok
hevertek szerteszéjjel, mintha valami játékos óriás hajigálózott volna
velük.
- Oda nézz! - villantotta közéjük a lámpát Péter apó.
Nagyjából keresztformára kifaragott szikla meredt elém. Kis játék
csákány volt a tövébe fektetve.
- Itt temette el a bánya a fiamat - mondta mogorván Péter apó. - Nagy
robbanás volt az.
Egyszerre úgy láttam, mintha nem is kereszt állna ottan, hanem
kiterjesztett karú fiúcska. Szinte kedvem lett volna megölelni.
Péter apó galléron fogott.
- Hallod-e, hogy fütyül a bányarigó?
Furcsa fütyülés hallatszott messziről, s néha mintha darázsdongás
keveredett volna közé. Egész nekielevenedtem tőle, s igen meresztgettem
a nyakamat, hátha meglátnám fejem fölött a fekete semmiben a bánya
madarát. Hátha még meg is lehetne fogni! Belétennénk otthon a kanári
kalitkájába!
Lámpák sűrű rácsfonása izzani kezdett, mint a megtüzesedett drót,
s a fütyülés egyre ijesztőbb lett.
- Szaladjunk, fiam - kapott az ölébe Péter apó. - A bányarigó
kiszabadult valahol, s már megütötte a lámpákat a szárnyával.
A hátunk mögött, a folyosó végiben tompán döngött a fal. Mintha valaki
a túlsó oldalról döngette volna hatalmas csákányütésekkel.
Péter apó megállt egy pillanatra, aztán megcsóválta a fejét:
- Az öreg Küsmödire megint rájött a bolondóra odaát az óbányában.
Megint kincseket keres szegény. Alighanem ő szabadította ki a
bányarigót.
Mire az aknához értünk, már ott nyüzsgött valamennyi bányász. Ahol
a bányarigó fütyörész, ott halál ólálkodik. Ha meggyullad a mérges
levegő, szétrobbantja a bányát.
Szerencsésen napvilágra értünk. A bányaház kapujában macskabagoly
nyivákolt a vadkörtefán. Úgy éreztem, szebb madárszót nem hallottam,
szebb fát nem láttam soha életemben.
-[*]-
AZ ÉGBELÁTÓ
Mire másnap fölértem az iskolába, mindenki hallott már róla, hogy
milyen nagy riadalmat csinált a bányában a bányarigó. A miénken kívül
minden osztályba járt egy-két bányászgyerek, azok hozták az újságot.
Csak a kis bice-bóca hallgatott, akárhogy faggatták, hogy "no,
bányamérnök úr, most elő a tudománnyal". Azt mondta, ő nem tudhat
semmit, mert ők az óbányában laknak, s ott nem fütyörészget semmiféle
rigó.
Hát az igaz volt, hogy ők az óbányában laktak, de Péter apó egyre
azt erősítgette, hogy éppen ott lehet valahol a fészke a bányarigónak,
s bizonyosan valami nyíláson szökött át, amit az öreg Küsmödi a két
bánya közt levő falon lyukasztott a csákányával. A tanító urunknak
mondta ezt Péter apó, aki ebéd után kivezettette magát velem a
bányaházhoz.
- De hát mi szándékkal lyukasztotta volna ki az a Küsmödi a falat?
- kérdezte a tanító úr.
- Nem volt annak semmi szándéka, kérem alássan - dörmögött az
öreg bányász -, csak turkált-furkált összevissza. Bizonyosan
kincset keresett, mert mindig kincset keres, mióta az elméje
meg-megfelhődzött.
- Hát aztán mibe felhődzött meg az elméje?
Péter apó kedvetlenül vont vállat.
- Sose lehet azt tudni olyan embernél, aki a föld alatt keresi a
kenyerét, örökös éjszakában. Kék eget nem lát, madarat nem hall,
nap nem süti, harmat nem hűsöli. A bányász csak befelé hallgatódzik,
befelé nézelődik. Lát is, hall is sok mindent, amiről a napvilágon
élő ember semmit se tud.
Kicsit elhallgatott Péter apó, aztán újra kezdte:
- Küsmödi már bányamester volt, mikor én a keze alá kerültem, inasnak.
Már akkor az óbánya az utolját járta, szűken adta a szenet, s úgy volt,
hogy föl is hágy vele a bányaigazgatóság. Csak Küsmödi erősködött,
hogy van ott még kincs, csak keresni kell. Az ő kedvéért vergődtünk is
még egy darabig, de nem ért az semmit, akárhogy faragtuk a sziklabordákat,
nem lehetett már azokról szenet faragni. Átparancsoltak bennünket az
új bányába, de Küsmödi nem jött velünk. Azt mondta, nem tudja elhagyni
azokat a sziklákat, amiket egész élete verejtéke öntözött. Engedelmet
kért rá, hogy ott maradhasson, ahol eddig élt. Meg is kapta, ott is
maradt egyes-egymagában. A felesége nem akart odatemetkezni, elköltözött
erről a vidékről a kis lánykájával együtt. Küsmödi pedig addig túrt-fúrt,
faragott, kopácsolt, hogy utoljára belezavarodott a nagy magánosságba.
Az emberek lassanként elfelejtették, ki volt, mi volt, s így lett
belőle öregkorára világ csúfja, gyerekek ijesztője.
Nagy szekerek nyikorogtak be az udvarra, mindenféle furcsa gépeket
szedtek le róluk. Péter apó elköszönt tőlünk.
- Ezekkel szívatjuk ki a bányából a mérges levegőt. Eltart a munka
vagy egy hétig, addig nem lehet leszállni.
Csöndesen ballagtunk aztán hazafelé a tanító úrral. Nagyon fúrta az
oldalamat, hogy én is elmondjam neki, amit én tudok Küsmödiről, de
akkor el kellett volna mondanom a ködmön történetét is, azt pedig nem
mertem. Abban már nemigen hittem, hogy akkor a tündér lapáttá nyújtja
a fülemet, hanem attól féltem, hogy a tanító úr kinevet.
Pár nap múlva aztán az egész bányahistóriát kiverte a fejemből a
tanító úr. Mégpedig azzal verte ki, amit az osztálynak mondott:
- Fiúk, én karácsonyra minden esztendőben valami emléket szoktam
adni a negyedik osztályban a legjobb tanulónak. Akiről karácsonyig
bebizonyosodik közületek, hogy a legderekabb legény, az kap tőlem egy
égbelátót.
No, azon a délutánon nem sokat okoskodtunk a tanító úr beszédéből.
Hallottuk is, nem is, amit magyarázott. Egyre azt számítgattuk az
ujjunkon, hogy hány hét még karácsony. Meg azon törtük a fejünket,
hogy mi lehet az az égbelátó.
Előadás után megtudtuk azt is. Szabad volt bemennünk a tanító úr
szobájába, aminek közepén ott ágaskodott az égbelátó. Három lába volt,
mint a fényképezőgépnek. Hosszú sárgaréz csöve, mint a hurkatöltőnek,
csak sokkal vékonyabb. Szeme is volt mind a két végén, csillogó-villogó
gömbölyű üvegből.
Tarán Laci, akit minden karácsonyra fel szokott vinni apukája
Budapestre a nagymamájához, mint világlátott ember mindjárt elszólta
magát:
- Nini, hiszen ez teleszkóp! Láttam már én ilyent a kirakatban a pesti
optikusnál! Ilyenen vizsgálják a csillagokat a csillagászok!
No, a tanító urunknak se kellett egyéb. Ezt az áldott jó lelket semmi
úgy ki nem hozta a sodrából, mintha nem magyarul mondták azt, amit
magyarul is lehet mondani. Annyira ment szegény, hogy az artézi kutat
elkeresztelte vízcsordító távfuratnak. A trombitát rézharsogánynak
hívta, s még a drótostótra is azt mondta, hogy sodronyostót.
Most is dühösen kergetett ki bennünket a szobájából:
- Se nem teleszkóp, se nem optikus, hanem égbelátó és látószerkereskedő!
Többet aztán nem is emlegette nekünk a tanító úr az égbelátót, hanem
annál több szó esett róla magunk közt, hogy ugyan lát-e azon mindenki.
Meg hogy mit lehet rajta látni? És főképpen, hogy ugyan melyikünké
lesz?
Gazda lett volna arra sok, de utoljára csak ketten maradtunk számítósak.
A kis bice-bóca meg én. Hanem miköztünk aztán nem lehetett választást
tenni. Hiába bizakodtam benne, hogy majd csak elmarad mellőlem:
megállta a helyét végig.
Már csak egy reménységem volt: az utolsó számtani dolgozat. Azt éppen
a karácsonyi szünet előtt való nap írtuk, délelőtt. Bíztam benne, hogy
majd csak elhibázza valahogy Pálistók Peti. Annál inkább bízhattam,
mert a kis bice-bóca betegnek látszott. Hóka volt az arca, beesett a
szeme, s kékespiros a keze feje, mintha mindig fázna. Ugyan az se lett
volna csoda, hiszen a gúnyácskája nemcsak hogy meleget nem adott, de a
sok likluk csupa ablak volt a hidegnek.
Azért mégse csinált hibát a számtandolgozatban. Ezt hamar megtudtam,
mert óra után mindig én szoktam bevinni a füzeteket a tanító úr
szobájába: hát útközben belekukucskáltam a Peti dolgozatába. Nem
volt abban egy makulányi hiba se.
A szobában nem volt senki, mikor beléptem, csak az égbelátó.
Barátságosan nézett rám az üvegszemével, s úgy tetszett, mintha
még hajladozna is felém a rézcső:
- Ejnye, de szeretnék a tied lenni, te ködmönös gyerek, ha te
csakugyan olyan ügyes fiú vagy!
"No, én megmutatom, hogy csakugyan az vagyok" - gondoltam magamban.
Azzal fölkaptam a tollat és belemártottam a tintába:
"Én bizony nem engedem az égbelátót, bice-bóca pajtás!"
Szépen kijavítottam a Pálistók Peti dolgozatában az egyeseket
négyesekre. Takaros kis székeket csináltam belőlük, csak az utolsónál
ejtettem ki a tollat a kezemből ijedtemben. Mert egészen olyan volt,
mintha valaki nagyot rántott volna a ködmönömön.
Sebes lépések kopogtak a folyosón, hirtelen becsaptam a füzetet, mire
a tanító úr belépett.
- Hát te mit dolgozol idebent ilyen sokáig? - szögezte rám a szemeit.
Nagyon szelíd szemei voltak, és most mégis úgy éreztem, mintha
csakugyan szúrnának, mint a szög.
A ködmön is szorított, forogni kezdett velem a világ. Zavarodottan
nyögtem ki a választ.
- Néz az égbelátó.
- Micsoda? - nevette el magát a tanító úr. - Nem te nézed az
égbelátót, hanem az néz téged?
Zavarodottságomban odanéztem az ördöngős masinára, és úgy éreztem,
mintha süllyedne velem a föld, mert az égbelátó csakugyan engem
nézett. De olyan csúfondárosan nézett a hidegen csillogó szemével,
hogy alig találtam ki az ajtón.
Délután nem mentem iskolába. Zúgott a fejem, szédelegtem, tündérkém
ágyba fektetett. Annál szívesebben feküdtem le, mert így legalább
megszabadultam a ködmöntől. Tündérkém, mint rendesen, odaakasztotta
elébem a székre. Én pedig, mihelyt magamra maradtam, kiugrottam az
ágyból, és átvittem a ködmönt a benyílóba, a kis ruhácskák közé, és
kétszer ráfordítottam a kulcsot az ajtóra, mert ahogy én ismertem a
ködmönt, kitelt volna tőle, hogy kinyújtja a karját a székről, és
belekap a hajamba.
Estefelé a tündérke kis kacagásainak sortüze ébresztett fel. Az ünnepi
sortűz a tanító úrnak szólt, aki ott ült a varróasztalkánál, Malvinkával
szemben, és azt mondta neki:
- Tessék megnézni ezt a füzetet!
Megállt a szívem dobogása. Hirtelen szorosra csuktam félig nyitott
szememet, hogy meg ne sejtsék ébrenlétemet. Jaj, mi lesz, ha már
kitudódott!
- Mindig ő volt a legderekabb tanítványom, tudtam én azt, hogy most
se csalatkozhatom meg benne.
Istenem, melyikünkről beszélhet?
- Pedig már délelőtt látszott szegény fiúcskán, hogy beteg.
Most már bizonyos, hogy a kis bice-bócáról beszél! Azon látszott már
délelőtt is a betegség. Mi lesz most? Valaki mintha oldalba ütögetett
volna: ugorj ki hamar, kérj bocsánatot, ígérd meg, hogy soha többet
ilyen gonoszságot nem teszel!
- Kérdem tőle: mit csinálsz a szobámban ilyen sokáig? Azt mondja rá,
nézi az égbelátó.
Kezdtem éledezni. Úgy látszik, mégiscsak én vagyok az a derék fiú.
Az oldalbe ütögetés elmaradt. Nyújtózkodtam egyet, mint aki ébredezik.
- Kis Gergő! - hajolt fölém tündérkém százráncú drága arca, és
aggodalmaskodó hangja lágyan simogatott. - Hogy érzed magadat, kis
Gergő?
- Most már jobban - mondtam egészen őszintén.
- Nézd csak, ki van itt minálunk - mondta egy csöpp kérkedéssel. -
Látod-e, milyen úri vendég tisztelte meg a házunkat?
Elmosolyodott a tanító úr, és odalépett hozzám.
- Nem vagy már beteg, Gergő?
- Nem vagyok.
- Ki mernél jönni az udvarra az égbelátóba bekukucskálni?
- Ki - mondtam halkan.
Olyan halkan, hogy tündérkém félénken szólalt meg:
- Talán csak a szobában kukucsolna bele inkább, hogy meg ne fázzon.
És.. . és talán urasabb is lenne az a masina a szobában.
- A csillagokat nem a szobában szokás vizsgálni - nevette el magát
a tanító úr. - És akinek olyan ködmönje van, mint Gergőnek, abba
nem harap bele a hideg. Hol a ködmön, Gergő?
Nem adtam volna száz égbelátóért, ha a tanító úr a ködmönt eszembe
nem juttatta volna. Egyszerre elöntött a forró hideg, ahogy Malvinka
nagy csodálkozva előhozta a benyílóból. Sehogy se akart rá emlékezni,
hogy ő vitte oda, mikor ő mindig a székre szokta teríteni.
Míg a ködmönnel huzakodtam - sehogy se akart feljönni -, lábcsoszogás
hallatszott a pitvarban.
- Hírt adtam a szülédnek is - mosolygott jóságosan a tanító úr -, hadd
legyen itt ő is örömed estéjén.
De ha ő szülémnek adott hírt, szülém meg Messzi Gyurkának adta
tovább a szót. Messzi Gyurkához meg az öreg Báró cigány ragadt hozzá
útközben. Tündérkém csöpp házában, tán mióta megépítették, soha ekkora
sokadalom nem volt még. Cötkény varga is megneszelte a nyüzsgést, ő is
betámított a szomszédból a szurkos zöld kötőben, csak úgy ingujjban.
Ahogy együtt volt az egész gyülekezet, a tanító úr karajba állított
bennünket az udvaron az égbelátó körül, amelynek gömbölyűbb szeme a
csillagos ég felé volt fordítva. Elmagyarázta minden csínját-binját,
hogy egyedül is tudjak vele bánni, és amikor utoljára belenézett,
lekapta a kalapját.
- Olyan közelről nevet az emberre a holdvilág, hogy köszönni lehet
neki. No, ki néz bele elsőnek?
- Csötkén somséd a legüdősebb, ő leghamarább sámot tarthat a
mennyorságra, hát nézzsen ő - mondott véleményt a cigány.
A varga már akkor ott állt az egeket mutató szerszámnál, és
reszketett, mint a nyárfalevél.
- Fázik a mester - mondta a tanító úr, de én tisztában voltam vele,
hogy a kis csizmák öreg doktora azért reszket, mert azt hiszi, hogy
mindjárt színről színre láthatja a Gáborkát a legfényesebb csillagban.
Sokáig nézelődött, elmúlt a reszketése, és egy kicsit csalódottan
mondta, amikor elvette a szemét a teleszkópról:
- Hát sok szép arany patkószög!
Másodiknak Messzi Gyurka tapasztalta ki az égbelátót. Az ő ítélete
ez volt:
- No, Mitvisz, ezt a gyémántporos mezőt időbe telik megkerülni, ha
majd odafönt csőszködünk!
Báró cigány nem sokat vizsgálódott, nagyon sebesen elkapta a szemét:
- Egy eleventelen malacsért se nézsnék bele másodsor. Kiégetné est
a drágalátos semem világát azs esthajnali csillag. Olyan tüzse van
ebben a bosorkányüvegben, hogy salonnát lehetne nála pirítani.
Tündérkémet alig lehetett elcsalni az égbelátótól. Egész este azt
hajtogatta, hogy sose hitte volna, milyen sok gyöngyházgomb van
az égre varrva. Nagyon uras dolognak tartotta. Szülém csak annyit
mondott:
- Hej, ha én azt a fiastyúkot kikölthetném, én abból annyi pénzt
árulnék húsvétra, hogy csupa selyembe, bársonyba öltöztetném ezt
az én jó gyermekemet e helyett az avicska ködmön helyett!
Az "én jó gyermekem"-en akkorát szorított az avicska ködmön, hogy se
holt, se eleven nem voltam, mire sorra kerültem, és az égbelátó elé
álltam. Nem is lepett meg, mikor belenéztem, hogy nem látok semmit.
- Szép-e, Gergő?
- Szé-é-ép - dadogtam, és csavargattam az égbelátó oldalán a srófot
előre-hátra. Hiába, nem láttam mást, csak a csillagtalan fekete
semmit.
- Igazítsd a csövet a hold felé - mondta a tanító úr.
Alig mertem hozzáérni a csőhöz. Hideg volt, mint a jég, engem mégis
tűz gyanánt égetett.
- Na, mit szólsz hozzá? Látod-e benne Dávidot meg Cicellét, ahogy
citeráznak?
Megint csak sugártalan feketeség meredezett rám. Belereszketett a
szívem, hogy nem vagyok méltó az ég csillagainak látására. Alig
bírtam kinyögni a választ:
- Lá-há-tom.
A tanító úr gyöngéden elhúzott az égbelátótól:
- No, hagyjál holnapra is. Hiszen a tied, akkor mulatod vele magad,
amikor akarod. De most eredj hamar, bújj vissza a meleg ágyadba,
hiszen csak úgy vacog a fogad. Mink még majd elnézelődünk idekint
egy kicsit.
Szót fogadtam, és örültem, hogy az égbelátó kint marad az udvaron, és
nem kell vele egy szobában aludnom. De álmomban csak bejött hozzám.
Hosszú csövét rám tátotta, mintha el akarna nyelni, a lábait pedig
négyes formára görbítette, és úgy táncolt rajtam.
-[*]-
ELVISZ A MARKOLÁB
Ahogy reggel a szemeimet kinyitottam, az első tekintetem az égbelátóra
esett. Tündérkém állította oda az ágyam fejéhez, hogy ébredéskor az
legyen az első, amit meglátok. Azt hitte szegényke, ilyen kedves semmi
sincs most nekem a világon.
A téli nap már besütött az ablakon, és sugarai éppen a teleszkóp
szemébe tűztek. Nincs az az élő szem, ami jobban csilloghatott volna.
- No, most mi lesz, te csaló Gergő, te hazug Gergő? - nézett a lelkem
fenekébe az üvegszem.
- Hát az lesz, hogy én téged elviszlek a kis bice-bócának - néztem
bele bátran az üvegszembe. - Megmondom neki, hogy rosszat tettem, és
megkérem, hogy bocsásson meg.
Az üvegszem csillogása egyszerre megenyhült. Szelíden nézett,
mintha csak biztatna: "Hamar, hamar, kisfiú, az már derék dolog
lesz." Szivárványszínek szikráztak belőle a szemembe. A szívemben
is szivárvány sütött ki. Csupa vidámság lett körülöttem az egész
szoba. A ködmönt szinte húzni se kellett, magától szaladt rám,
ahogy hozzáértem, beburkolt, mint egy meleg ölelés.
- Tudtam én azt, Gergő, hogy derék fiú vagy - cirógatott valami
láthatatlan ajak suttogása.
Hát hiszen a jó szándék talpon is volt énbennem. De hát hogy fogjak
hozzá a dologhoz?
Tündérkémhez nem fordulhattam tanácsért, mert mire én felébredtem,
akkorra ő már rég nyakába vette a várost. Hordta szét az úri házakhoz
a karácsonyi kis ruhákat, nem is várhattam haza esténél előbb. Aztán
meg ő úgyse tudta volna nekem megmondani, hogy találok oda az óbányába.
Kinéztem az ablakon, szép nagy pihékben sűrűn hullott a hó. Úttalan
utakon hogy bolyongjak ebben a pogány időben? Márpedig menni kellett,
de minél hamarabb. Karácsony estéjére hadd legyen meg az öröme a
szegény kis bice-bócának.
"Nini - vágódott eszembe hirtelen -, hiszen Péter apó leghamarább
megmondhatja nekem az utat!"
Nekivágtam a téli zimankónak, és meg se álltam a bányaházig. Meg is
találtam Péter apót, de nagyon mogorván fogadott. Az bántotta, hogy
akárhogy dolgoznak a gépek, nincs foganatja a munkájuknak, a mérges
gáz szakadatlanul ömlik valahonnan. És örökösen rettegni kell, mert
nem kell egy szikra tűznél több, s egyszerre szétveti a gáz az egész
bányát.
- Akkor aztán röpülünk, mint a karácsonyi angyalkák, csak nagyobb
lármával - mondta összeráncolt szemöldökkel. - Azért most kotródj
innen, fiú, gyereknek nincs itt semmi keresnivalója.
Megmondtam neki, mi járatban vagyok. Mennék én innen sebesen, csak
tudnám az utat az óbányába.
- Jaj, kis öcsém, nagy fát mozgatsz - nézett rám szúrósan. - Mi
kereseted neked az óbányában?
- Egy kis örömet vinnék Pálistók Petinek - mondtam zavarodottan.
Péter apó morcos képe egyszerre földerült:
- A kis bice-bócának? No, az más. Akkor az Isten járjon veled. Hát
látod-e azt a kis gyalogutat?
- Nem látom én, csak a nagy havat.
- De azokat a nagy kopasz nyárfákat látod ott?
A nyárfákat láttam. Mint égre intő ujjak meredeztek bele a
szürkeségbe.
- Hát a nyárfák mentén haladsz egészen az erdőig. Ott elkanyarodsz
jobbra, egész a régi mészégetőig. Oda már odalátszik a fekete kőkereszt,
a mögött vannak a régi bányagödrök. Ott kurjantsd el magad jó hangosan,
arra aztán majd előbújik vagy az öreg medve, vagy a kis bocs.
- Hát... hát a griffmadarak? - kérdeztem szorongó szivvel.
- Micsodák? - meresztette ki Péter apó a karikaszemét.
- A griffmadarak, akik az öreg Küsmödit őrzik. Akkora szemük van,
mint egy tejesbögre, és hét nappal előbb meglátják az embert, mint
ahogy odaér hozzájuk.
Az öreg bányász olyan jót nevetett, hogy a könnye is kicsordult bele:
- Jaj, de nagy bolond vagy te, kisöcsém! Hát mit gondolsz, hogy
maradhatna ott meg a griffmadár, ahol Küsmödi a gazda? Rég megette
volna már ő azt tollastul, bőröstül, ha akkora is lett volna, mint
a torony. Még a veréb se mer odaröpülni, mert az is tudja, hogy ott
mindjárt megkopasztják.
Nagyon megkönnyebbültem a Péter apó jókedvén. Ha griffmadár nincs,
akkor nincs mitől félni. De ahogy elköszöntem az öregtől, utánam
kiabált:
- Megállj csak, öcskös! Azért mégse ártana, ha egy darab kenyeret
tennél a ködmönzsebbe.
- Tehetek, Péter apó - mondtam engedelmesen.
Az öreg susogóra vette a szót:
- Mert tudod, az ilyen elhagyott bányában mindig ott ólálkodik a
bányapásztor, avval pedig nem árt jó barátságban lenni. Hallottad-e
már hírét?
- Sose hallottam, Péter apó - kezdett borzongani a hátam.
- Hát tudod, azt másképp hétsingszakállú embernek is hívják. Olyan
kicsi, hogy a csákány lyukán is átbújik, de a jobb kezében akkora
botot visz, hogy azt a világon senki se bírja megemelni. A másik
kezében meg olyan mécsest fog, hogy abból az olaj soha ki nem alszik,
se azt gyújtani nem kell, mert a bányapásztor egyik szavára magától
kigyullad, a másikra meg magától kialszik. Zöld a ruhája, piros
bojtos sapka van a fején, a lábán meg az ördögbőr bocskor. Jön-megy a
bányában szerteszéjjel, azért bányapásztor, de nem bánt senkit; csak
akkor haragszik meg, ha fütyülnek. Olyankor mérgében összerontja a
bányát. Hanem hogyha jókedvében találják, és megkínálják kenyérrel,
akkor minden kívánságát teljesíti az embernek.
Most már aztán nem voltam benne biztos, hogy szeretnék-e találkozni
a bányapásztorral, vagy nem szeretnék. Gondoltam magamban, míg odaérek
a bányához, majd csak kieszelem, mit kérjek a bányapásztortól, ha
jókedvében találom.
Először azonban haza kellett mennem a teleszkópért. Ürgettem-forgattam,
hátha össze tudnám tolni a lábait, hogy jobb fogás essen rajta, de
nem boldogultam vele sehogy se. Kaptam magam, a nyakamba ültettem az
égbelátót, jól megmarkolva elöl a két lábát. Jó nagy karaj kenyérrel
kibéleltem a ködmön zsebét - karácsonybőjti ebédemnek azt szánta
tündérkém.
- A vacsora lesz az uras - evvel biztatott mindig, mikor ilyen sovány
volt a délebéd. S most kétszeresen örültem a vacsorának, mert szülém
is hivatalos volt rá. Mindig együtt vacsoráztunk karácsony estéjén, s
együtt mentünk az éjféli misére.
"Az ám, de hátha tündérkém előbb hazaér, mint én? - jutott eszembe,
mikor a kis ajtót becsuktam magam után. - Mit gondol akkor, hová
lettem?"
Hát legföljebb azt gondolja, hogy elvitt a markoláb, aki a tűt meg
az ollót meg a gyűszűt el szokta vinni. Utóvégre egyszer Gergőt is
elviheti már.
Ezen elmosolyodtam magamban, és nagy vidáman ballagtam egész a
bányaházig. Az embereknek is nevetett a szeme, akikkel útközben
találkoztam. Hát hogyne nevetett volna! Nem mindennap látni olyan
ködmönös kisfiút, akinek teleszkóp ül a nyakában, és villog
jobbra-balra:
- Nézzétek, emberek, hogy sarkantyúzom én a jó útra ezt a rossz
kisgyereket!
Hanem a bányaházon túl már nagyon elcsöndesedett a világ. Még a hó
sem csikorgott a lábam alatt, mert térdig süppedtem bele. Sehol semmi
élő, csak mi ketten, én meg az égbelátó. Szinte örültem, mikor az
erdő tövében föltámadt a szél, mert legalább ringatta a halott fákat.
Persze ez nem a kedves, szelíd szél pajtás volt, akivel a malomházban
összeszoktam. Az még akkor is dalolt, ha rosszkedvében volt. A hegyek
szele haragos óriás, még a dúdolása is bömbölés. Most pedig nem volt
dúdoló kedvében a szél. Tombolt, ordított, üvöltött. Fél kezével a
felhőzsákokat hajigálta az égen, a másikkal belefogódzott az erdő
üstökébe, és lerázta róla a havat. Hajlongtak a hatalmas fák, és
panaszosan jajgattak, ahány fa, annyiféleképp. Alázatosan a nyárfák,
csikorogva a szilek, ágkarjaikat haragosan csattogtatva a tölgyek.
Engem magamat előre-hátra taszigált a szél a megkorbácsolt óriások
közt, mint valami szegény kis bogarat, akit itt felejtett a nyár.
Föl is lökött egyszer-kétszer, de azt föl se vettem, hiszen puhára
estem. S az égbelátó olyankor mindig biztatóan csörrent meg a
nyakamban:
- Előre, Gergő, előre!
Nagyobb baj volt ennél az, hogy mire a régi mészégetőhöz értem,
akkorra olyan köd ereszkedett, amibe beleveszett minden. Nem lehetett
látni se eget, se földet, se fát. Igaz, hogy a szél elállt, de annál
rosszabb volt. Olyan csönd lett, hogy csak a szívem kalapálása
hallatszott. De az aztán annál hangosabban kalapált. Most gondoltam
először arra, mi lesz abból, ha itt ér a karácsonyéjszaka, ebben az
embertelen vadonban.
Pedig az éjszaka már nem lehetett messze. Nyilván azért veszett
el olyan hirtelen minden fény a földről, mert az most mind fölment
az égbe, és ott tündöklik a mennyország kapujában. Ott sorakoznak
párosával az angyalkák, készülődnek le a földre, mindnyájan
belemarkolnak a fénybe, és azzal világosítják meg idelent a földön
az emberek szívét.
Egy mesében olvastam én valamikor ilyent, és az bizonyosan így is van.
De abban a mesében az is benne volt, hogy karácsony éjszakáján még
a kövek is megszólalnak. Hát akkor mért nem szólalnak? Inkább még a
fáknak is, még a szélnek is elállt a szava. Ki mondja azt meg most már
énnekem, merre van az a fekete kőkereszt, ahonnan odahallik a kiáltás
a barlanglakókhoz?
A kezemmel tapogatódzva körülkerültem a düledező mészégető kemencét.
Egy helyen találtam valami párkányt, azon fölkapaszkodtam a tetejére,
hátha onnan többet látok.
Hát látni onnan se láttam semmit, megmerevedett körülöttem a ködtenger,
hanem hallani hallottam valamit.
Mintha valahol a közelben valaki kopácsolt volna. De nem hangosabban,
mint ahogy az én ijedt szívem kalapált.
- Kipp-kopp, kipp-kopp - ezt egyre tisztábban hallottam. Hirtelen
kivert a verejték, pedig olyan hideg volt, hogy megfagyott, mire
legördült volna az arcomon.
Belekapaszkodtam a kemence párkányába, és elkiáltottam magamat. Azt
a szót kiáltottam, amelyik a szívem legmélyéről buggyant a számra:
- Szülém! Szü-lé-ém!!
Szinte láttam, ahogy a szó úszik a ködben, mint egy fénysugár.
Kisvártatva megjött rá a felelet is:
- Ki jő, ki jő, ki jő? - hangzott arról, amerről az előbb a kopácsolás
jött.
Lecsúsztam a mészégetőről, és elindultam a hang irányában. Pár lépés
után nekiütköztem egy fának, s megint hallottam a kopogást, de most
már más irányból. Tele volt a hangom könnyel, amikor újra elkiáltottam:
- Szülé-é-m!
Most messzibbről és halkabban hangzott a válasz:
- Ki jő, ki jő?
Megmondtam, hogy ki vagyok. De a hang nem mondta meg, hogy ő kicsoda.
Hanem ahelyett most már kétfelől is kérdezték, hogy: ki jő, ki jő?
Már belerekedtem a kiabálásba, és roskadoztam az összevissza futkosásba,
mikor egyszer csak a fejem fölött hallom a kérdést: ki jő, ki jő?
Fölnézek, látni ugyan nem látok semmit, de szárnycsattogást hallok.
Tán a karácsonyi angyalok közül tévedt ide valamelyik? Hátha éppen az,
amelyik otthon keresett, és hogy nem talált sehol se, ide jött utánam?
Kinyújtom a kezemet: hatalmas faderekat érintek. Újra kezdődik a
kopácsolás, éppen ezen a fán, nemcsak a fülemmel hallom, hanem a
kezemmel is érzem, hogy valaki ütögeti a fát. De csak mintha gyerek
ütögetné játék baltával.
- Angyalka, te vagy? - lelkendeztem föl a fára. És mindjárt meg is
szégyelltem magamat, ahogy hallom továbbrepülni az angyalkát és
repülés közben ijedten - csipogni.
Persze hogy nem angyal volt, hanem egy fakopáncsmadár. És nem arra
volt kíváncsi, hogy ki jön, hanem magamagát biztatta, hogy a hernyó
kijő a fából, ha szépen kéri, és jól fog az istenteremtette kis
ácsbaltája.
Könnyű annak, akit az Isten fakopáncsmadárnak teremtett, mert az a
ködben se téved el. De mi lesz énvelem, aki most már azt se tudom,
merre van előre, merre hátra? Nagyot rántottam az égbelátó előremeredt
lábain: most sarkantyúzzon a jó útra, ha tud!
De most már elhallgatott még az égbelátó is. Nem csörrent meg,
akárhogy ráncigáltam. A hó belepte, ráfagyott, elhomályosította
még az üvegszemet is. Hát most már mi lesz?
Fölnéztem az égre - azt az egyet még tudtam, hogy merre van: fölfelé.
S a köd mintha vékonyodott volna. A jó Isten talán meggyújtotta
a holdlámpát? A bátorságom újra feléledt. Ha visszatalálnék a
mészégetőhöz, onnan talán még haza is tudnék botorkálni.
Reménykedve tettem egy-két lépést, s egyszerre csak mintha kicsúszott
volna lábam alól a föld. Pedig nem estem el, talpon állva süllyedtem
lefelé valami mélységbe. De olyan sebesen, hogy megszédültem bele. Az
utolsó gondolatom az volt, hogy most már csakugyan elvitt a markoláb.
-[*]-
A KÖVEK MEGSZÓLALNAK
Arra tértem magamhoz, hogy valami szemkápráztató világosság vesz
körül. Kicsi koromban a malomházban sokat mulattattam magam azzal,
hogy lehunytam a szememet, és megdörzsöltem a szemhéjamat. Olyankor
mindenféle csodálatos színeket és fényeket láttam a lehunyott
szememmel. Most nyitott szemmel láttam azokat a fénylő színeket.
Mintha csak a szivárvány pántlikájába lettem volna takaródzva.
Ellenzőt csináltam a két tenyeremből a szemem elé, úgy néztem körül.
Egyszerre rájöttem, hogy én most a Xaxa-barlangban lehetek, ahol
Aladdin a csodalámpát találta. Fölöttem icike-picike darab látszott
az égből, mintha valami mély kútból néznék kifelé, s azon úgy lebegett
a hold, mint egy kis ezüstostya. Körülöttem csupa kőszikla, ameddig
csak elláttam, és az mind csillogott-villogott, izzott, világított.
Mindnyájának a belsejéből ömlött kifelé a fény, egyikből piros, mint
a hajnal, a másikból kék, mint a nyári ég, a harmadikból tüzes sárga,
a negyedikből szelíd fűzöld: a szívük világított a szikláknak.
"Nem lehet ez igaz mégse - gondoltam magamban -, álom lesz ez
bizonyosan."
Az ám, csakhogy nem az ágyamban fekszem, hanem a földön - néztem végig
magamon -, s a föld apró kövecskékkel van borítva, amik úgy villognak,
mint a szentjánosbogár. A ködmön is rajtam van, az égbelátó is a
nyakamban. Az oldalam meg olyan igazánbul sajog, hogy jobban se kell.
Körülöttem egész kis tócsába futott a víz, ahogy a ruhámról leolvadt
a hó, a csizmámon még fehérlik belőle egy kicsi. Hát mégse álom ez.
Fölnéztem a kis kerek lyukra a fejem fölött. Bizonyosan ott zuhantam
le ide a bányába. Mégpedig éppen arra a helyre, ahol a kincsek
teremnek. No, az öreg Küsmödi mégse egészen olyan bolond ember,
amilyennek a világ gondolja. Tudja ő azt jól, mért nem akarja
itthagyni az óbányát.
Föltápászkodtam, s megindultam a felé a szikla felé, amelyiknek olyan
színe volt, mint a piros tintának, mikor keresztülsüt rajta a nap.
De nagyon nehezemre esett minden lépés. A lábam mintha ólomból lett
volna, a fejem meg úgy szédelgett, mint száraz mákfej a szélben. De
azért elvánszorogtam egy-két lépést a piros tüzű szikla felé, mikor
egyszer csak megszólal valaki mögöttem:
- Dicsőség Istennek a magasságban!
Mintha valahonnan a föld alól búgott volna valami óriásnak a hangja.
S annak egyszerre száz visszhangja támadt, betöltötte a kiáltás az
egész sziklacsarnokot:
- Dicsőség Istennek a magasságban!
Egyszerre megdermedtem, mint a kapubálvány, de nem ijedtem meg egy
csöppet sem. Megmondta azt nekem Péter apó, hogy karácsony éjszakáján
megszólalnak a kövek. Hát csak szólaljanak. Énnekem nem kell félnem,
hiszen nem járok én semmi rosszban. Meg is mondom a beszélő szikláknak,
hogy ők se féljenek éntőlem. S amilyen fönnhangon tőlem telt,
elkiáltottam magamat:
- Békesség a földön a jóakaratú embereknek!
Voltam én már éjféli misén eleget, tudtam, hogy az Isten dicsőségére
ott is az ember békessége a válasz.
Hanem arra nem gondoltam, hogy mikor a sziklák megszólalnak, akkor
az embereknek hallgatni kell. Ahogy az első hangot kiejtettem, olyan
hirtelen kialudt körülöttem minden fény, mint mikor elfújják a lámpát.
Vaksötétben tapogatóztam vissza odáig, ahol a kerek lyukon lesütött
a hold. A hold most is ott volt, de hiába nézegettem föl hozzá.
Sugárlétránál egyebet nem tudott leküldeni, azon meg csak az angyalok
tudnak járni.
Mit lehet itt most már tenni? Bizony nem lehet mást, mint leülni
egy kődarabra, a két térdemre tenni a két karomat, arra ráhajtani a
fejemet és szülémre és tündérkémre gondolva sírni, sírdogálni olyan
keservesen, hogy a kő is meginduljon bele.
A kő nem indult meg, hanem a hold megindult. Mire megint fölnéztem,
akkorra már úgy elhaladt, hogy csak egy kicsi karéja látszott le a
lyukon. De az olyan biztatóan ragyogott, mint valami aranyszem:
- Gyere arra, Gergő, amerre én!
Erre aztán meg is indultam abban az irányban, amerre az előbb a
beszélő kövek világítottak. Persze most már se nem beszéltek, se
nem világítottak, rideg-hideg sziklák voltak, egyik-másik keményen
meg is ütött, ahogy nekimentem a sötétben. De azért csak botorkáltam
előre, egész addig, míg egy sima kőfalhoz nem értem. Olyan volt az,
ahogy az ujjaimmal végigtapogattam, mintha legyalulták volna.
Itt leültem egy kicsit pihenni és gondolataimat rendbe szedni. Mikor
Péter apó levezetett az újbányába, ott is láttam ilyen sima falú
folyosót. Itt mostan nyilván valami elhagyatott tárnába kerültem.
Annak pedig végének kell lenni valahol. Akkor én ki is szabadulhatok
még a föld alól.
Megindultam a fal mentén, és addig-addig csoszogtam előre, míg
egyszerre hideg szél csapott meg valamerről. Amerről jöttem, ott
mindenütt olyan meleg volt, hogy verejtékeztem bele - ez a friss
szél csak a felső világból jöhetett!
Fölsikoltottam volna örömömben, ha mertem volna, de most már tudtam,
hogy itt nagyon csínján kell bánni a hanggal. Hát csak annyit tettem,
hogy a szívemmel rámosolyogtam szülémre és tündérkémre, aztán arra
fordultam, amerre a hideget éreztem.
Olyan szűk folyosóba jutottam, hogy kinyújtott két karom a két
falat érte. Az út fölfelé vitt, omlatag köveken keresztül, amelyek
ki-kicsúsztak a lábam alól, a szél pedig egyre erősebb lett, s ahogy
kanyarodott egyet a folyosó, már hangját is hallottam. Suhogott,
zúgott, sziszegett, nyerített, de nekem nem lehetett volna annál
szebb a karácsonyi angyalok muzsikája sem.
Megint kanyarodott egyet a folyosó, s akkor már úgy vágott az arcomba
a szél, mint százágú korbács. Olyan volt az most nekem, mintha
virággal simogattak volna. Beszippantottam belőle egy teli tüdőre
valót, s azzal nagyot lódítottam magamon. Éreztem, hogy csak egy-két
lépés már a szabadság.
- No, Gergő, mégiscsak eleresztett a markoláb!
Az ám, úgy bukfenceztem le megint valahová, hogy a nagy Cintula szíve
meghasadt volna az irigységtől, ha látja. Úgy látszik, mégse jó a
markolábbal figurázni, mert akkor viszi el az embert, mikor nem is
látja, mikor nem is gondolja.
Nem estem azonban mélyre, és puhára estem. Tapogatom a kezemmel:
hát havon fekszem. Hallom zúgni a szelet, de nem érzem: fejem zúg.
Fölnézek: molnárszemű csillagok ragyognak a magasban.
Dicsőség Istennek a magasságban! Kijutottam az ő szabad ege alá!
Nemcsak a csillagok sugároznak, hanem a hó is fehérlik körülöttem.
Nem vagyok már egészen vaksötétben. Ha megerőltetem a szememet, már
látok is. Látom, hogy egy nagy, kerek gödörbe jutottam. A széle jó
magasan van felettem, utat nem látok semerre, mert mindent betakar
a hó. Ha nappal volna, valahol bizonyosan ki tudnék kapaszkodni a
gödörből. Ha hold sütne, talán lehetne olyan fagyökeret találni,
amin felmászhatnék a felső világba, mint a mesebeli Törzsök Jankó a
sárkányok országából. De míg én a föld alatt tévelyegtem, a csillagok
pásztora addig jól elhaladt az égen. Úgy lehet, azóta le is csúszott
már róla egészen.
Úgy nézdegéltem körös-körül, ahogy az a katicabogár nézdegélhet,
amelyik szüretkor beleesik egy üres csöbörbe. S egyszer csak
észreveszem, hogy azzal a nyílással szemben, amelyiken kiszabadultam,
a gödör másik oldalán is feketéllik egy kis kerek nyílás. Fekete száj
tátong a nagy fehérségben.
Átvádoltam a gödör fenekén keresztül a nyakig érő havon, és nagy
nehezen elértem a barlang száját. Nem volt magasan, föl bírtam odáig
kapaszkodni. Gondoltam magamban, itt legalább kihúzom az éjszakát
szárazon, nem kell hóban vackolnom.
Nem is igen mentem beljebb, megülepedtem mindjárt a barlang szájában.
Halálos fáradtan nekivetettem a hátam a sziklafalnak, s nyomban
lefogódott a szemem. Nem éreztem én se éhséget, se félelmet, se
hideget, se semmit a világon, csak azt, hogy milyen jó lesz itt
aludni. Eszembe se jutott, hogy itt nemcsak elaludni lehet, de
megfagyni is.
S talán úgy elaludtam volna, hogy fel sem ébredek többet, ha
félálomban megint hangot nem hallok. De hangot hallottam, amely
azt mondta:
- No, ne sírj, báránykám!
- Ohó - pattant föl a szemem -, a kövek megint beszélnek! De most
már kihallgatom ám őket elejétől végig, s nem kotyogok bele a
beszédjükbe.
- Jó meleg ágyat csinálok én neked mindjárt! - mondja jóságosan az
előbb hallott hang. De az egész más hang volt, mint a beszélő szikláké
amoda át. Ez egészen emberi hangnak tetszett.
Teljesen kiment szememből az álom, ahelyett a kíváncsiság vett rajtam
erőt. Leguggoltam, s lassan, óvatosan előrecsúsztam a barlangban.
Nem kellett messzire mennem, mikor újra hallom a hangot jobb kéz
felől, s hirtelen fénysugár szökken a szemembe. Visszahőköltem egy
szikladudorodás mögé, s lelapultam a földre. Most már tisztában voltam
vele, hogy micsoda hang volt, amit hallottam, micsoda fénysugár, amit
láttam.
A bányacsősz hangja, a bányacsősz lámpája!
Hej, de áldottam magamban Péter apót, hogy jó előre úgy kitanított
mindenre! Milyen jó volt azt most tudni, hogy mivel lehet kedvében
járni a nagy hatalmú bányacsősznek. Előhúztam a ködmönzsebből a nagy
karaj kenyeret, és áthajítottam a sziklán. Ilyent bizonyosan nem
evett, mióta a szakálla kinőtt. Csak már legalább megtalálná!
Úgy látszik, megtalálta, mert kisvártatva megint hallottam a hangját.
Azt mondta szép értelmesen:
- Bizony, bányacsősz, egy kis szalonnát is adhattál volna mellé!
Úgy eltátottam a számat, hogy majd kiesett rajta a fejem. Hiszen ez
nem a bányacsősz hangja, hanem a bűbájos Küsmödié. Ez a vén szeleburdi
azt hiszi, hogy én vagyok a bányacsősz.
De hiszen akkor én egészen jó helyen járok! Oda értem, ahová indultam:
itt vagyok a Küsmödi tanyáján! No, Gergő, most legyél már eszeden!
Nincs az a papmacskahernyó, amelyik nesztelenebbül csússzon, mint
ahogy én előcsúsztam a szikla mögül. Csak egy-két lépést kellett
tennem, s már akkor ajtóstul bent voltam a házban.
Persze olyan ház volt az, hogy semmiféle ajtaja nem volt. Kis kerek
barlangocska, amit a szája fölé hajló sziklaperem védett meg a
széltől, hótól, úgy-ahogy. A lenyugvó hold, amelynek a sugarát
lámpafénynek gondoltam, az elébb éppen belesütött úgy, hogy tisztán
láthattam mindent.
Láttam pedig, hogy egy száraz mohaágyon fekszik a földön a kis
bice-bóca. Könyvei csomóban a feje alatt, ez a vánkosa. Az öreg
bűbájos rossz ködmöne a lábára vetve: ez a takarója: Előtte pedig ott
térdel az öregember ingujjban, a két kezét pedig a háta mögé dugja,
úgy fogja benne a kenyeret. Az én kenyeremet, amit a bányacsősznek
szántam.
Ebben a percben azonban eszembe se jutott semmiféle bányacsősz. Még
azt is elfelejtettem, hogy éjszakának idején az óbánya gödreiben
bukdácsolok. Csak azt láttam, hogy a kis pajtásom arca sápadt, mint
a halotté, szeméből hull a könny, s hogy a vén ember rejtegeti előle
a kenyeret. Bizonyosan maga akarja megenni az egészet. Mint ahogy
kisgyerek koromban énelőlem elette a vacsorát.
Elfutott a düh, és fölkaptam egy nehéz kődarabot, azzal a jó szándékkal,
hogy hozzálódítom az öreghez. És bizonyosan meg is teszem, ha abban a
percben meg nem szólal.
- No, báránykám, ugye, mindig azt mondtad, mikor én a bányacsőszről
beszéltem neked, hogy mesebeszéd az? Hát nézd e, mit adott nekünk a
bányacsősz. Hát hiszel-e már benne?
Odatartotta a két tenyerén a kenyérkarajt a kis bice-bóca elé. A
gyerek mohón kapott utána:
- Kenyér! Istenem, kenyér! Igazi kenyér, nagyapóka?
- De igazi ám! - bólogatott a Küsmödi nagy feje. - Igazi kalácscipó.
Mikor a bányacsősz a kezembe adta, még meleg is volt. Azt mondta,
aki ebből eszik, az olyan erős lesz, mint a kőszikla. Kóstold csak,
báránykám!
A kis bice-bóca beleharapott a kenyérbe, de aztán csak kiejtette
a kezéből. Olyan gyönge volt, hogy már azt se bírta tartani.
- No, várj, majd én tördösöm - mondta az öregember, s olyan szelíd,
olyan lágy, olyan szomorú volt a hangja, hogy tán soha életemben nem
hallottam olyant. Megszégyenülten ejtettem ki a kődarabot a kezemből.
A kis bice-bóca pedig úgy nyeldeste a falatokat rágás nélkül, mint
az éhes fecskefiók. Egyszerre azonban eltolta magától az etető kezet.
- Hát te, nagyapóka? A többi már legyen a tied. Hiszen te se ettél...
hány nap óta is? Egy, kettő, három, négy nap óta. A többit te edd meg,
nagyapóka!
- Én-e? - nevetett Küsmödi olyan jókedvűen, hogy még engem is majd
megcsalt. - Hiszen engem el se eresztett a bányacsősz addig, míg egy
fél cipót be nem vágtam. Úgy jóllaktam én, báránykám, mint a duda.
- Akkor jól van, nagyapóka - nyugodott meg a gyerek -, akkor én még
nem laktam jól, ha te már nem vagy éhes. Ez nem olyan kenyérke ám,
mint amilyent te szoktál sütni zuzmóból meg makklisztből.
- Hát csak egyed, báránykám, egyed - biztatta boldogan az öregember.
- Majd meglátod, ezután mindig ilyen kalácskenyeret eszünk, csak
odajuthassak a kincshez. Tudod, hogy már a nyomában vagyok?
- Mindig ezt mondod, nagyapóka - duzzogott a gyerek. - Minden fényes
kőről azt hiszed, hogy kincs, s a tudós emberek mindig kinevetnek
vele. Tudod, nagyapóka, mit csinálnék én, ha neked volnék?
- Mit csinálnál, bárányka?
- Átmennék a másik bányába, Péter apóhoz, és élnék úgy, mint a többi
ember.
A bűbájos zavartan motyogott:
- Nem lehet, bárányka. Látod, engem mindig kinevetnek az emberek, vagy
elszaladnak előlem.
- Az azért van, nagyapóka, mert mindig olyan haragosan jársz-kelsz az
emberek közt.
Kicsit elhallgatott, aztán újra kezdte:
- De jó volna egyszer meleg szobában aludni, nagyapó! Ha bányamérnök
leszek, akkor nekem olyan szobám lesz, hogy két kemence lesz benne, s
az egyiknek a kuckójában én alszom, a másikéban te. Nézd, milyen hideg
a kezem!
- Szegény kis báránykám - mondta gügyögve az öreg bűbájos, s fölébe
hajolva a vézna kis kéznek, elkezdte azt leheletével melengetni.
Bizony sose hittem volna, hogy valamikor még kedvem támadjon az öreg
Küsmödinek megcsókolni a kezét. Most pedig alig bírtam erőt venni
magamon, hogy meg ne tegyem.
- Milyen jó vagy te, nagyapóka! - mondta hálálkodva a kis bice-bóca.
- Te vagy a világon a legjobb ember, tudod-e te azt?
Nagyapókának nem volt ideje válaszolni, mert a hold hirtelen lebukott
az ég peremén, s a kis bice-bócának egyszerre sírásba csuklott a
szava:
- Nagyapóka, ma megint nem gyújtod meg a mécsest?
- Tudod, báránykám, nincsen már olajunk - mondta halkan az öregember.
- Istenem, de hát sötétben hogy találnak majd ide az angyalok mihozzánk?
- nyűgösködött a gyerek. - Nem jó volna, nagyapóka, ha én kiállnék
most az ajtóba, és ott lesném őket?
- Nem, nem, báránykám - mondta ijedten az öregember. - Akkor azt
mondanák az angyalok: "Ejnye, micsoda dolog az, hogy ez a kisfiú még
ilyenkor kint kóborol!"
- De énnekem beszélnem kell ma éjszaka az angyalkákkal. Kérni akarok
valamit tőlük.
- Mit akarsz kérni, bárányka?
- Hát... hát... olyan szép virágos kisködmönt, amilyen az iskolában
van egy fiúnak. Gergőnek hívják. Álmomban én is mindig olyan ködmönben
járok. Azt hiszem, az angyalok is olyanban járnak. Te láttad már az
angyalokat, nagyapóka?
- Nem... nem nagyon járnak azok az ilyen vad vidékre.
- De ugye, mégiscsak eljönnek néha ide is? Minden jó emberhez le
szoktak szállni. Tavaly karácsonykor minálunk is voltak, de én nem
láttam őket, mert aludtam. Anyukámmal beszéltek, és új mankót hagytak
ott nekem. Tenálad is voltak tavaly karácsonykor?
- Nem, báránykám, nem voltak. Itt nagyon régen jártak utoljára az
angyalok. Akkor, mikor még anyukád olyan kicsi volt, mint te most.
Azután elszoktak innen. Kövek közt, látod, kővé változott nagyapókád
szíve is, s elijedtek tőle az angyalok. Add ide a kezedet, báránykám.
Úgy kellett lenni, hogy a bűbájos ember az unokája tenyerébe temette
az arcát, mert kisvártatva a gyerek ijedt szavát hallottam:
- Nagyapó, te sírsz? Érzem a könnyeket az ujjamon. Hát ki bántott,
szegény nagyapókám?
- Nem sírok, báránykám - mondta reszkető hangon az öregember. -
Csak kienged a szívem. Most már majd nem kerülnek el az angyalok.
Úgy érzem, mintha már jönnének is.
- Csak sötét ne volna! - sóhajtott a kis bice-bóca.
Hallottam, ahogy az öreg hirtelen felugrott, megvidámodva csendült föl
a hangja:
- Lám, lám, hogy előbb eszembe nem jutott! Hiszen van nekem egy mécsem
az öregtárnában is, ahol a múltkor kerestem a kincset! Hozom mindjárt,
nem kell az már ott úgyse, nem keresünk több kincset, báránykám! Várj
csak, egykettőre itt leszek vele! Lesz itt olyan világosság, hogy mind
idetódulnak az angyalok.
- Siess, nagyapóka - felelte a kis bice-bóca -, én majd imádkozom
addig.
Az öreg lépései végigkocogtak a barlangon. Befelé jó mélyen vihetett
az, mert sokáig hallottam egyre halkulni a lépések zaját. Egyszer
mintha valami furcsa fütyülést hallottam volna, ami a bányarigót
juttatta eszembe. De csak egy pillanatra, mert rögtön mintha ajtó
csapódott volna, s aztán nem hallottam semmit, csak a kis bice-bóca
suttogását. Bizonyosan az angyalokat hívta szegényke.
No, hát ne hívja őket hiába! - futott át valami édes melegség a
szívemen. - Hadd legyen a kis bice-bócának olyan örömnapja, amilyen
még nem volt. Odaállítottam az ágyához az égbelátót, amit még mindig
a nyakamban szorongattam, s arra ráterítettem az én kincskereső
kisködmönömet. Minek az már nekem? Én addig hurcoltam a ködmönt,
míg megtanultam, hogy a kincset a szívében hordozza az ember. De
micsoda öröm lesz, ha az öreg bűbájos visszatér a világossággal, és
az első tekintetük az égbelátóra esik meg a ködmönre! Hogy örülnek
majd neki, hogy sötétben is idetaláltak az angyalok! Mit szólsz
ehhez, ködmöntündér?
Úgy csináltam mindent, mint ahogy elgondoltam. Odasompolyogtam
lábujjhegyen a vacok mellé, leállítottam az égbelátót, és kibújtam a
ködmönből. És abban a percben, ahogy levált rólam, újra megszólaltak
a kövek körülöttem. Mintha ég, föld összeszakadt volna, akkorát
dördült, s tűzfelhő csapott ki a barlang mélyéből. Csakugyan
idetódult a mennyország minden angyala?
Lecsukódott a szemem, és ködmönöstül, égbelátóstul rázuhantam a kis
bice-bócára. Se láttam, se hallottam többet.
-[*]-
ÜNNEP A MALOMHÁZBAN
Kedves, mosolygós, vidám tavasz volt már akkor, amikor megtudtam, mi
történt igazában karácsony éjszakáján az óbányában. Kis fehér szobában
feküdtem, napsugár és orgonaszag áradt be a nyitott ablakon. Szülém
sápadt arca mosolygott az ágyam egyik oldalán, tündérkém százráncú
képe a másikon. Csodálkozva tekingettem hol az egyikre, hol a másikra.
- Hát nem akarsz ránk ismerni, szívecském? - simogatta szülém a
homlokomat.
- Akarok én, de sehogy se tudom rendbe szedni a gondolataimat. Hol
vagyok én most, hogy kerültem ide? Hová lett a Küsmödi barlangja?
Micsoda orvosságszagú ágy ez, amelyikben fekszem? A fejem miért
van bekötözgetve? És nini, ott a sarokban a másik ágyon nem a kis
bice-bóca fekszik? És nem Titulász doktor hajol-e fölé, és miért
csóválja olyan kedvetlenül a bozontos fejét?
Százféle kérdeznivalóm lett volna, de csak egyet tudtam mondani.
- Ehetném - ez volt az egész.
De azt hiszem, ha a világ minden szép versét elmondtam volna, abból
közelről se lett volna annyi öröm, mint ebből az egyetlen szóból.
Hogy ragyogott föl az én drágáim arca, hogy futottak oda az öreg
Titulászhoz:
- Hallotta, doktor úr? Azt mondta, ehetnék!
Hárman hatfelé szaladtak egy pohár tejért. S mikor kivettem a poharat
a szülém kezéből, és a magam két kezével vittem a számhoz, azon úgy
elcsodálkoztak, mintha én volnék a cirkuszban a buzogányhajigáló
erőművész.
Nem értettem én ezt sehogy se. No, majd mindjárt megértem, gondoltam
magamban, s nagy hetykén fölpattantam az ágyban. De arra meg nagy
ijedten csapta össze a kezét szülém:
- Jaj, már megint menni akar! Hát hová akarsz menni, édes mézem?
- Hát hová akarnék? - néztem nagyot. - Az iskolába megyek, szülém.
Erre megint nagy volt az öröm, hogy csak iskolába akarok menni.
Tündérkém a kis kacajok sortüze közt, de könnybe lábadt szemmel
mondja, hogy eddig mindig az angyalokhoz akartam menni. Titulász
doktor pedig megfenyegetett az oroszlánfejű botjával:
- Hohó, hé, odébb lesz még az az idábbnál! Sokat kell még addig
erősödnöd, gyermekem. Most csak maradj szép nyugodtan az ágyban,
mint a kis bice-bóca. Majd aztán egyszerre mehettek az iskolába,
és vigyázhattok egymásra, hogy megint el ne vigyen benneteket a
markoláb. Mert azt is nagyon sokat emlegetted ám három hónap óta.
Most meg énrajtam volt az elcsodálkozás sora. Sehogy se akartam
elhinni, hogy én már három hónap óta fekszem ebben a kis fehér
szobában a kis bice-bócával együtt. Ez a kis fehér szoba pedig a
kórházban van.
- Hát aztán hogy jöttünk mink ide?
- Bizony, nem a magatok lábán, fiam. Derék bányászok hoztak ide
benneteket az ölükben. Úgy ástak ki benneteket az óbánya romjai
alól karácsony másnapján.
Csak úgy tátogtam, mint horgon a potyka.
- Hát mi történt az óbányában, doktor bácsi?
- Azt teneked kell jobban tudnod, fiam, mert te ott voltál - nevetett
Titulász doktor. - Mink, hála istennek, nem voltunk ott. Mióta itt
fekszel, azóta lázadban mindig a bányáról beszélsz, de bizony nem
lettünk okosabbak a sok összevissza beszédtől. Hát most már el
tudnád-e mondani szép értelmesen, mit kerestél te azon az elhagyott
helyen karácsony éjszakáján?
Mindent elmondtam, amit tudtam. Mikor odaértem, hogy hogyan szólaltak
meg a világító kövek a föld alatt, szülém és tündérkém nem győztek
ámuldozni, de a doktor csak mosolygott.
- Beteg voltál te már akkor is, Gergő fiam, mikor hazulról elindultál.
Lázadban láttad, hallottad azt a sok furcsaságot. Elhidd, hogy ha én
vagyok ott a te helyedben, az én tiszteletemre nem szólalnak meg a
kősziklák.
Összenéztünk szülémmel: mi ketten tudjuk azt, hogy nemcsak az emberek
élnek a világon. De minek ellenkeztem volna olyan okos öregemberrel,
mint Titulász doktor? Tovább mondtam a történetemet, és mikor a végére
értem, a doktor elgondolkozva bólogatott:
- Most már hát értem az egészet. Mikor a te szegény bűbájos embered
meggyújtotta a mécsest, meggyulladt a bányalég, és szétvetette az
egész bányát. Takaros kis robbanás volt, belerázkódott az egész város.
Az volt a szerencse, hogy karácsony éjszakáján történt, mikor senki
jótét lélek még csak a tájékán se járt a bányának. Ti ketten úgy
menekedtetek meg, hogy a robbanás kidobott benneteket a hóba, és
betemetett törmelékkel. Egy kicsit megütöttétek ugyan magatokat,
egy kis repedés is esett a kobakodon, de sebaj, ebcsont beforr. Az
ám, az ebről jut eszembe: hogy is hívják azt a derék ebállatot?
- Mitvisz - mondta szülém olyan gyöngéden, mintha a legkezesebb
tyúkocskáját simogatná.
- No, hát a Mitvisz kutyát aranyba kellene foglalni. Tudod-e, hogy
az vezetett nyomra bennünket? Az egész város ott nyüzsgött a bánya
körül, de ki gondolt volna arra, hogy ott keressen benneteket a kövek
alatt? Csak a Mitvisz érezte meg, hogy lenni kell ott valaminek.
Addig szűkölt, csaholt, vonyított a romok tetején, hogy mégiscsak
meg kellett néznünk, mi van ott. Hát ti hárman voltatok.
- Hárman? - néztem körül. - Hát ő hol van?
- Ehol van e - nevetett a doktor, és előhúzta az ajtó mögül az
égbelátót. - Csodálatos, hogy még csak egy srófja se görbült meg.
Az égbelátó üvegszeme vidáman és barátságosan csillogott, de nem
tudtam neki örülni. Azt gondoltam, Küsmödi volt az a harmadik.
- Nem, fiam, nem ő volt - borongott el a doktor arca. - Ő volt a
halott bánya hazajáró lelke, és szegény öreg kóbor lélek most elmúlt
a bányával együtt, amit nem tudott elhagyni. Majd ha újra megnyitják
a bányát, keresztet faragnak az emlékezetére a bányászok.
A másik ágy felől fájdalmas zokogás hallatszott. A kis bicebóca
mozdulatlanul hallgatta végig az egész beszélgetésünket, de tovább
nem bírta magát türtőztetni. Titulász doktor odalépett hozzá, és
jóságosan simogatta meg halovány arcát:
- Csak sírj, fiacskám, sírj, én örülök annak. Most már legalább nem
féltem az életedet.
... Jó pár hét beletelt még, amikor a doktor föleresztett bennünket
az ágyból. Ki még akkor se mehettünk, de vendég már jöhetett hozzánk.
Jöttek is úgy, mintha búcsút járnának.
Legelőbb Péter apó keresett föl bennünket három bányásztársával. Két
rend vadonatúj bányászruhát hoztak a jó emberek, kis bányászinasoknak
valót, s arra kértek, hogy ezután az legyen az ünneplő ruhánk.
- Ezt a szerencsés megmenekülés örömére kapjátok - magyarázta Péter
apó -, de mink még másképp is gondoskodni akarunk rólatok. A jó Isten,
aki a rosszat is jóra tudja fordítani, a bányász-szerencsétlenséget
is szerencsére fordította. Mert a robbanás betemette ugyan az újbánya
egy részét, de az óbánya fölszaggatott sziklái alatt meg olyan
szénrétegekhez nyitott utat, amikről eddig nem is tudtunk. Becsületes
munkánknak kétszeres hasznát látjuk ezentúl. Hálából a bányászcéh
gyerekeinek fogad benneteket, s iskoláztat, neveltet addig, míg
megemberedtek. Ennyivel tartozunk az öreg Küsmödi emlékének is,
Isten nyugosztalja szegényt.
Nagy éljenzés támadt erre az ablak alatt meg a szomszéd szobában,
s ahogy megnyíltak az ajtók, betódult az egész iskola. Pajtásaink
boldogan szorongatták a kezünket, a nagy Cintula pedig ez egyszer
igazán megcsinálta a kar-tótágast a "bánya fiai"-nak tiszteletére.
Mind nagy öröm volt ez nekem, de a legnagyobb mégis az volt, mikor
szülém megsúgta, hogy a jövő vasárnap már otthon ebédelhetünk a
malomházban. Akkora lakomát csapunk, amekkorát még nem látott az
öreg épület, s ha hiszem, ha nem, még a ludacskát is levágja a
tiszteletünkre.
Ezzel a ludacskával még sohasem találkoztam az életben, de hírből
nagyon jól ismertük egymást, mióta lábadozó voltam. Mert szülém nekem
mindig a ludacskáról, a ludacskának meg énrólam beszélt. Én tudtam
róla, hogy ő a világon a legfehérebb ludacska, ő pedig tudta énrólam,
hogy a világon semmit sem szeretek jobban, mint a lúdhúst. És ezért
igen becsültem a ludacskát, ő azonban nyilván nemigen becsült engem.
Pedig már alig vártam, hogy találkozhassam vele, s át is adta neki
szülém az üzenetemet.
- Úgy bizony, ludacska, téged nagy tisztesség ér - veregette meg a
törlészkedő fejét. - Az egyetlen gyermekemnek sütlek meg ebédre, a
kis bice-bócának is jut belőled meg a tündérkének is meg a Cötkény
bácsinak is meg a Titulász doktor úrnak is, de még Messzi Gyurkát se
felejtjük ki. Hát úgy igyekezz meghízni, ludacska, hogy szégyenben ne
maradjak veled.
- Giá-gá, giá-gá! - annyit felelt a ludacska erre nagy engedelmesen.
Belenyugodott abba, hogy őbelőle pecsenye lesz vasárnapra. Igaz, hogy
akkor is az lett volna belőle, ha bele nem nyugszik, de azért mégis
szép volt tőle ez az engedelmesség.
Még a tepsiben is olyan vidáman sistergett, hogy öröm volt hallgatni.
Olyanok mondják, akik hallgatták, olyanok pedig voltak sokan. Nagy
ritkaság ám a szegénysoron a tepsiben muzsikáló lúd. Báró cigánynak
mind az öt rajkója odaszaladt arra a hírre, hogy nagy ebéd készül a
malomházban az özvegy szűcsnénél.
- Érzsem a drága jó sagát - szippantott nagyokat a pitvarajtóban
Nácika, a legöregebb rajkó. - Ast mondta a sülém, nekem is ilyet süt,
ha én is olyan jó deák lesek, mint azs Annus néni fia.
Az én lelkem szülém csak kiszaladt erre a szóra a piruló liba mellől
az ajtóba, s megsimogatta a rajkó kócos üstökét:
- Hát aztán csakugyan olyan leszel, Nácika?
- Olyan seretnék lenni - kapta Nácika a válla közé a fejét.
- Segítsen meg szándékodban a jó Isten - törülgette meg édesanyám a
könnybe lábadt szemét a fehér kötőjével, azzal befordult a konyhára,
s ki se jött addig, míg az egyik combját le nem kanyarította a
ludacskának.
- Nesze, Nácikám - nyomta a kezébe a gyereknek, aki csudálkozásában
akkorára tátotta a száját, hogy befért volna rajta az egész ludacska.
Szülém pedig a hálálkodás elől hirtelen visszaosont a konyhába, s
földarabolta a ludat, ahogy illik. Ahogy ott dolgozgat, egyszerre
csak megüti a fülét a nagy csöndesség az eresz alatt.
- Nini, de elillantak a vendégek - kukkantott ki az ajtón.
Ott voltak azok egy szálig. Tátott szájjal, tágra nyílt szemmel nézték
a szerencsés Nácikát, ahogy a lúdcombbal birkózott.
- Jaj, csak soká edd, hogy soká nézhessük - sóhajtott a legapróbbacska,
a csöpp Marcsóka a bácsikája fülébe.
Szülémnek elfacsarodott a szíve. Se szólt, se beszélt, csak fölkapta
a nagy tál pecsenyét, és sorra hordozta a kis éhesek közt:
- Vegyetek hamar, kis rongyélusok, míg el nem hűl!
Nem is maradt több a tálban a mellehúsánál, s szegény szülém csak
akkor kapott észbe. No, ő szépen elprédálta a nagy ebédet! Mi lesz
most már ebből?
De ahogy az örömtől nekipirosodott kis arcokat meglátta,
megvigasztalódva tette vissza a tűzhelyre a tálat.
- Elég lesz az én fiacskámnak ez az egy darab is. Nem volt az nagyétkű
soha életében.
A többi vendégre nem is gondolt az áldott lélek. Pedig ugyan szép
számmal felgyülekeztünk. Titulász doktor mi kettőnkkel, Messzi Gyurka
kutyástul, Malvinka macskástul.
- Így uras - mondta rátartian -, hogy ebből az ünnepből ő se maradjon
ki.
Szülém mindnyájukhoz szíves volt, de nevetve-sírva mégiscsak az én
nyakamba borult az ajtóban:
- Ó, csakhogy hazajöttél még egyszer, lelkem gyerekem!
- Hát a ludacska, szülém? - kérdeztem tőle incselkedve, mert mindjárt
megsejtettem az igazságot, ahogy a sok csámcsogó kis száj közt
végigmentünk a ház előtt.
- A ludacska, fiam? - babrált a kötőjén zavarodottan édesanyám. -
A te részed megmaradt belőle, éppen a legjava.
- Mi-a-ó, mi-a jó? - futott elébünk a küszöbön az öreg Pajtás macska.
Ő már akkor tudta, mi a jó, mert a foga közt tartotta az én részemet.
Már tudniillik a melle csontját, mert a húst már leette róla, s most
már csak a csonttal futott a Mitvisz kutya elől, aki azt csaholta,
hogy igen szeretné a nevét Mellecsontotviszre változtatni.
Mindnyájan nevettünk a ludacska történetén, csak szegény szülémnek
görbült sírásra a kedve szégyenletében és zavarában. Mire tessékelje
ő most már befelé ezt a sok nagy vendéget? Titulász doktor aztán
megvigasztalta:
- Sebaj, jó asszony, hadd próbáljak most már én is valami
boszorkányságot. Úgyis sok olyasféle történt már ebben a házban,
hátha nekem is sikerül. Csak egyet füttyentek, s mindjárt itt lesz
a terülj asztalka. Nézzétek meg csak, gyerekek, hátha már ott is
van a kocsimon.
Persze hogy ott volt, hiszen szemünk láttára tették fel a nagyvendéglő
szakácsai a doktor kocsijára a mindenféle drága jó ételekkel tele-tetés
kosarat. Volt abban lúd is, tyúk is, édes tészta is, sós is. Csaptunk
is olyan lakomát, hogy a király portáján se lehetett volna különbet.
Még az asztalnál ültünk, mikor hallottuk, hogy a Mitvisz igen nagy
lelkesedéssel fogad valakit odakint.
Ilyen mérgesen csak a Báró cigányt szokta ugatni - vélte Messzi
Gyurka. S jól vélte, mert a cigány szavát is hallottuk, ahogy évődött
a pulival:
- Mit kötözsködzs velem, te samár kutya, mikor én most jóban járok?
Nem visek, hanem hozstam.
Csakugyan hozott valamit a Báró cigány. Egy darabot a kincskereső
kisködmön háta közepéből. Éppen azt, amelyikre a malomház volt
kivarrva. Kint találta a kövek közt, szétfoszlott, elégett az egész
ködmön, csak ennyi maradt belőle.
- Mindjárt ráösmertem, ahogy kikapirgáltam a botommal - mesélte a
cigány. - Nini, mondok, ezs meg azs én kiskomám gúnyájából való. Volt
nagy öröm, mikor hazsaértem vele. Ast akarta az assony, hogy akassuk
föl képnek a falra, olyan sép ezs. No, meg is ráncsigáltam érte a
kontyát. Hát mi vagyok én? - mondok. És micsoda ezs, tán malacs vagy
bárány vagy csirke? Nem, ezs csak egy rongyos ködmöndarab, hát mán
hogy venném én el est azs én kiskomámtól, aki énhozsám mindig olyan
jó volt? Elvisem neki, mondok, hogy örüljön segény feje, én úgyse
tudok vele mit csinálni.
Titulász doktor egy ezüstpénzt dobott a cigánynak, én pedig addig
néztem a selyemmel kivarrott malomházat, míg hullani kezdett rá a
könnyem, és kivirágoztatta rajta a körömkevirágot. Kilopództam a
többiek közül, és átosontam a temetőbe, és úgy csókoltam meg egy
körömkés sírnak a keresztfáját, mintha az a kéz volna, amelynek a
kisködmön volt utolsó munkája. És mintha két áldó kar lett volna a
fejfa két karja, és mintha hangot hallottam volna a vadvirágszagú
szélben, a tücskök hegedűszava közt:
- A szeretet az élet.
- [***] -
|