Múlik a tél
(Részlet Fekete István: Kele című regényéből)

Az idő azután már alig változott. A tél tartotta magát, egy-egy kis havat szórva a vidékre, de foga már nem csikorgott: nagy hideget már nem hozott. Rövid volt a nap, és hosszú az éjszaka. Alig vették észre, hogy elmúlt karácsony, elmúlt az újév. Az ünnepek fellángoltak a hétköznapok szürkeségében, a gyerekek elrontották a gyomrukat, a lányok megmutatták új ruhájukat, egy-két lakodalom is esett, de aztán csak peregtek a naptárlapok, ballagtak az órák, mintha valahová okvetlen oda akartak volna érni, pedig nem ők mentek, hanem alattuk folyt határtalan egykedvűséggel az Idő, és az hajtotta a kis óra-malmok kerekét.
A hó megszennyesedett mindenfelé, különösen a faluban. Déltájban mindig jobban csepegtek az ereszek. A varjak újra szétszóródtak a határban, a verebeknek is megjött egy kicsit a hangjuk, egyszóval nem félt már senki a téltől, mert a vak is láthatta, hogy a tél öregszik.