FERENCZI Sándor
Fejtegetéseink azt eredményezték, hogy a kászoni székelyek minden valószínűség szerint az előkelőségre nézve második besenyő törzs, azok kék-kend nevű ...
mars.elte.hu/varak/aaacikkek/0247ferenczis1.htm - 397k - Cached - Similar pages	

FERENCZI Sándor 
 
Régészeti kutatások Háromszék megye váraiban 
(A közlésről) 
FERENCZI Sándornak (1894–1945), a jeles régésznek több, Háromszék megye területéhez kapcsolódó munkája maradt kéziratban, ezek egy részét közli most az, aki szakmailag is örököse, fia, FEREN-CZI István. A „Barangolás Háromszék vármegye régi váraiban” eredetileg román kiadványba készült (Vasile PÂRVAN hirtelen halála gátolta meg a közlését), ezért nyelvileg sokhelyütt át kellett fogalmazni, tömöríteni. Szemléltető anyaga teljes egészében megsemmisült a szovjet megszálláskor, amikor FERENCZI Sándorék kolozsvári házában több hónapig orosz katonák voltak beszállásolva. Alsósólyomkőre vonatkozóan is csak az 1936. évi terepbejárás összegzése maradt fenn, az 1944. évi kutatások anyaga teljesen megsemmisült. A Bálványosvárra vonatkozó fennmaradt szövegeknek (1942 – előzetes jelentés és ismeretterjesztő előadás; 1943 – előzetes jelentés) szemléltető anyaga részben őrződött meg (többek között a SzNM-ban). Közlésre kerül továbbá a SÓLYOM Miklósnak írt, illetve a HANN Frigyesnétől kapott kapcsolódó levél. FERENCZI Sándor életéről és munkásságáról több, mint indokoltnak látjuk a pár éve Pécsett megjelent ismertetőt, bár rövidített változatban újraközölni. Az 1910-es BÁNYAI János-fénykép kivételével a fényképfelvételeket FERENCZI Sándorné FARKAS Erzsébet készítette. (A szerk.) 
FERENCZI Sándor (1894–1945)
FERENCZI Sándor munkássága az elfelejtett erdélyi örökség része. A háromszéki várakra vonatkozó forrásközlés jó alkalom a restitúcióra. A következők a „Száz éve született FERENCZI Sándor, a PÓSTA Béla-féle kolozsvári régészeti iskola egyik elfelejtett, kimagasló alakja” című, a Specimina nova dissertationum ex Instituto historico Universitatis Quinqueecclesiensis de Iano Pannonio nominatae – A pécsi Janus Pannonius Tudományegyetem Történelmi Tanszékeinek Ékönyve 1994, 1995, 221–235. oldalán megjelent méltatásának rövidített változata. Átvétele teljesen indokolt: nem Pécs feladata lett volna menteni az emlékezet köveit. Köszönet érte a pannóniaiaknak. A pécsi írás szignatúrája megtévesztő, a méltatás legnagyobb része a magyarországi kiváló művészettörténész, a HERDER-díjas dr. BALOGH Jolán véleménye. A szerk.) 
*
FERENCZI Sándor az Alsófehér megyei Zalatnán született, 1894. október 1-én. Atyja a háromszéki származású, írói hajlamú sepsiszentgyörgyi és szemerjai FERENCZI István református lelkész, okleveles szakközépiskolai tanár, lapkiadó, anyja sepsibaconi TÓKOS Gizella, az eredetileg szintén háromszéki származású gyulafehérvári református esperes lánya. Testvéreivel egyetemben nagyon gondosan nevelte. Fiuk kutató hajlama már a szászvárosi református kollégiumi évei alatt, korán megnyilatkozott. Ehhez fűződött minden, a múlt emlékeinek megmentésére irányuló törekvése. 
Még első éves egyetemi hallgató korában írt első közleményei egyikének címe: „FÁJI János családtörténeti adatai”. Húsz évesen így ír a naplóról: „...Egyszerű lelkipásztoré a napló, bár csak a maga gyönyörűségére, a maga mulatságára írta össze, jegyezte fel a vele történt vagy vele valami vonatkozásban levő eseményeket, azért mégis, sőt talán éppen azért megbecsülhetetlen adatokat szolgáltat akkori művelődésünk rajzához, különösen a református iskolák, a református tanulók akkori életének, sorsának is-meretéhez. Középiskolai tanulmányai végezté-vel PÓSTA Bélának, Erdély legnagyobb magyar régészének nagyszerű kutatóintézetébe került. Ott nyerte kitűnő módszertani kiképzését és széleskörű, alapos tudását. 
Már az első világháborús szolgálata idején igyekezett a régészeti jelenségeket is megfigyelni. E megfigyelések eredményei az Erdélyi Nemzeti Múzeum Érem- és Régiségtárának Dolgozatok című, évenként megjelent kiadványában láttak napvilágot. 
Sok nehézség és viszontagság, kétszeri sebesülés után hazatérve múzeumi tevékenységében – többek között – a középkori „kincses város” kőfaragványaival találta szembe magát, a századforduló előtt és után lebontott házak kő-ajtó- és ablakkereteivel. Ebből a felette jelentős anyagból később ő alakított ki egyedülálló kőrégiségtári kiállítást a volt Erdélyi Országos Múzeum keleti szárnyának földszintjén. 
Történész szemmel nézte a faragványok feliratait és a címereket. Így jutott el a kolozsvári Főtér egyik legnevezetesebb, több évszázados épülete gazdáinak a felismeréséhez: WOLPHARD Adorján püspöki vikárius és WOLPHARD István kolozsvári főbíró építkezéseinek hitelesítéséhez. Ez volt az első jelentős lépés a kolozsvári kőfaragó műhely felismeréséhez. Ezen az alapon vissza lehetett következtetni a gyulafehérvári humanista központra és azon át Mátyás király budai udvaráig. Másrészt ez alapul kínálkozott a kolozsvári kőfaragás további fejlődése felkutatásához, irányvonulatának, jellemző jegyeinek a megismeréséhez. 
Ifjú korának sokoldalúsága után egyetlen határozott törekvés vezette: minél alaposabban, átfogóbban megismerni Erdély múltjának az írott forrásokat nélkülöző korszakát. A föld felszíne és mélye, a kövek, a romok, valamint a kisebb leletek sokasága beszél erről. Tanulmányainak szabad választásában való akadályoztatása miatt más természetű tevékenysége bontakozott ki. Kutatásainak irányvonala: Erdély kora középkori története, ebben is főként két kérdéscsoport: az ősi székely rovásírás és Erdély kora középkori településtörténetének ügye. Mindkét irányban hallatlan módszertani gondossággal, szabatos- 
sággal, körültekintéssel és következetességgel tört szándékainak megvalósítására. Így juthatott megnyugtató, valós eredményekre a bonyolult, nehéz kérdésekben is. 
Első nagyobb, a nehéz élet-körülmények ellenére saját költségén megjelent műve „Az énlaki rovásírásos felirat” című értekezése volt. Ezzel az emlékkel többször is és többen is foglalkoztak. A rovásírásos felirat nagy részét már régebben sikerült megfejteni. De – a sokféle kísérlet ellenére is – felette vitatható volt az egyik betűcsoport olvasata. FERENCZI lépésről-lépésre nyomozta ezt a sarkalatos kérdést. Először végigelemezte az addigi megoldáskísérleteket, és kimutatta elégtelenségüket vagy éppen téves voltukat. Majd nagyon széleskörű és mélyreható írástörténeti okfejtéssel folytatta kutatásait. Segítségével a kérdéses jelcsoport három tagját fejtette meg, ám az első jegy továbbra is feltáratlan maradt. Ennek a megfejtését családtörténetialapon kísérelte meg. Átkutatta a székelymuzsnai unitárius egyházközség anyakönyvét, és meg is találta a név megnyugtató megfejtését: DAKÓ. Majd továbbmenve, a kolozsvári unitárius kollégium irattárában az énlaki mennyezetfestő DAKÓra is rábukkant. A kutatás szálai egybefonódtak, s így kétségtelenné vált, hogy az énlaki istenházának mennyezetfestője és egyben a rovásírásos felirat szerzője egy és ugyanazon személy: MUSNAI DAKÓ György. Így nemcsak a rovásírás tudománya gazdagodott a hitelesen megfejtett szöveggel, hanem a művészettörténet is addig ismeretlen erdélyi magyar mennyezetfestővel. 
FERENCZI Sándor az énlaki tanulmányban forráselemző szövegbírálóként, a betű- és íráseredet kérdéseit boncolgató kutatóként mutatkozik meg. 
„Az egykori Kászonszék régészete. A kászoni székelyek letelepülése és eredete” című következő értekezésében viszont a terepkutatás fáradalmait vállaló régészként jelenik meg. A terepkutatás eredményeit részletekbe menő szóelemzésekkel kötötte össze. Így hozza ki mind a bizonyosságokat, mind az eredménytelenségeket. Helynevek mind a mai napig helytálló, KNIEZSA István eredményeivel megerősített elemzéséből következtet arra is, hogy a ’kék kendek’ – „kászoni székelyek” letelepedése előtt dél-szláv népesség szállásolt a Kászoni-meden-cében. 
„Vár” nevű helyeken végzett felületi szemléje során megállapítja: „...Jelenlegi vizsgálataink alapján tehát csakis ORBÁN Balázs véleményéhez csatlakozhatunk, sőt ki is kell egészítenünk azzal, hogy Mocsvár, Bakmájvára és Kővár valószínűleg soha nem voltak várak. Szetyevára azonban már emberi alkotás, méghozzá tagadhatatlanul erősség. Ámde mivel felülete feltűnően kicsi, nem tulajdoníthatunk neki különösebb jelentőséget. Kicsisége miatt nem tarthatjuk rendes lakóhelynek és nagyobb ingó vagyon, jószágállomány oltalmazására is szolgáló fejedelmi, törzsfőnöki, főúri várnak, sem pedig a vidék lakossága mentsvárának (Zufluchtsort, Volksburg), legfennebb egy család, családközösség megerősített lakóhelyének, illetve áldozataik bemutatására szolgáló szent helyének. Kormeghatározásra felhasználható mindennemű anyag hiányában nem jelölhetjük meg korát sem. Legfennebb annyit mondhatunk, hogy a szittya (= szkíta) és Szeteye neveknek ORBÁN Balázs előtt feltűnt hasonlósága sokkal komolytalanabb, hogysem erre támaszkodva a vár szkíta eredetére gondolhatnánk...” 
Azután rátér a sokkal fontosabb kérdésre: a kászoni székelyek betelepülésére és eredetére. Értekezése legelején roppant szellemes módszerrel oszlatja el a téves feltevéseket, – a keltezési helyekkel és dátumokkal – bebizonyítja az 1324. június 17-én keltezett oklevél hamisítvány voltát. Ezzel szemben – igen helyesen – döntő bizonyítéknak tartja a 12. század végére keltezett nagykászoni románikus (félköríves) jellegű keresztelőmedencét. Ennek következtében a templom-építést is a 12. századba helyezi. Mindennek alapján leszögezi, hogy a székelyek legkésőbb a 12. században megszállották a Kászon-vize völgyét. Majd a helynevek részletes elemzéséből arra következtetett, hogy a kék-kend népét a Lápos–Szamos vidékéről telepítették át az új védelmi vonalra, a kászoni Ken tartományába. Ezután a kék-kend név értelmezésére tér. Részletes szó-elemzéssel arra az eredményre jut, hogy a küvár-ken – kék-kend nevek besenyő törzset jelölnek. „...Fejtegetéseink azt eredményezték, hogy a kászoni székelyek minden valószínűség szerint az előkelőségre nézve második besenyő törzs, azok kék-kend nevű maradványának utódai. Korábbi lakóhelyükről, a Nagybánya melletti egykori Keykus-potoka völgyéből és a Keykus-erdő-ből a XII. század második felében helyezték át őket a Kászon-vize völgye felső részébe, mégpedig – határmenti elhelyezésüket tekintve – bizonyára az ottani határrészek felügyelésére s – amennyire lehet – megvédésére...” 
E két alapvető nagy munkáján kívül 1911 és 1945 között 61 kisebb-nagyobb tanulmánya, közleménye jelent meg; elhunyta után pedig még három; az utolsó 1951-ben, Constantin DAICO-VICIUval közösen írt kötetben. Tevékenysége ezekben az írásokban is az erdélyi régészeti leletek, az erdélyi műemlékek felé fordult – a legrövidebb közlésben is a kutató tudós mély felelősségérzetével. Írt dák és római régiségekről, a dák várakról (Újvárhelyről–Gredistyéről), népvándorláskori és kora középkori éremleletekről, majd középkori várakról, a Brassovia-váráról a Cenk-tetőn, a brassai Szent Lénárd egyházról, a besszarábiai–délmoldvai töltésvonulatokról, az almakeréki oltárról. Foglalkozott Abrudbánya és Zalatna történetével, a székelyderzsi honfoglaláskori sírral, sziklakarcolatokkal, Firtosváralja ősibb nevével vagyis Besenyőfalvával. Első írása nyomdokán többször tért ki családtörténeti kérdésekre. Méltatta egykori professzora, PÓSTA Béla munkásságát, kiváló kutatási eredményeit, és kiemelte hatását a fiatal kutatókra. Ismételten szót emelt az erdélyi műemlékek védelmében. 
Közleményei a budapesti Archaeologiai Értesítőben, a kolozsvári Genealógiai Füzetekben, a Hunyad Megyei Történelmi és Régészeti Társulat Évkönyveiben, az Erdélyi Múzeumban, a kolozsvári m. kir. Ferenc József Tudományegyetem Érem- és Régiségtárának folyóiratában, a Dolgozatokban, a Pásztortűzben, a Magyar Népben és napilapokban (Ellenzékben, Keleti Újságban), román és szász folyóiratokban láttak napvilágot. 
Tudományos tevékenységéhez tartozott az ismertetések, bírálatok hosszú sora, szám szerint 36 (1911–1937). Számba vette a román meg az erdélyi folyóiratok közleményeit, a külföldi kiadványokat: németeket, franciákat, úgyszintén a budapestieket, debrecenieket. Ezzel nagyon értékes tájékoztatást nyújtott az erdélyieknek. 
Hasonló széles körben és változatosságban bontakozik ki FERENCZI Sándor tevékenysége, ha számba vesszük kiadatlan kéziratait, összesen 55 kész tanulmány kéziratát. Összegezve a kiadott (66) és kiadatlan (55) tanulmányait, valamint az ismertetéseket, bírálatokat (36), összesen 157 írását, munkássága teljes mér-tékben kirajzolódik előttünk. 
Ismételten a rovásírás kutatása áll kéziratos tanulmányainak középpontjában. Újból tanulmányozta a székelyderzsi meg a konstantinápolyi feliratot, felismerte a gyergyóditró–tá-szokteteji sziklakarcolatok rendkívüli jelentőségét. Másik kedves tárgyköre mindvégig az erdélyi várak kutatása volt. Újból és újból foglalkozott a dák várakkal és a római erősségekkel, különösképpen a dák uralkodói székhely: Sarmizegethusa régészeti helyrajzával. ORBÁN Balázs nyomán kutatta az egykori Udvarhelyszék különböző korú erősségeit. Külön tanulmányban értekezett a római tartomány határain kívül esett csíkbánkfalvi római éremleletről. Számos könyvtörténeti adatot gyűjtött össze, s ezzel nagy szolgálatot tett művelődéstörténetünknek. 
Kitűnő történeti érzékét állandóan foglalkoztatták az erdélyi feliratok. Írt az aranyosgyéresi régi román fatemplom feliratáról, valamint Hunyad megyei feliratokról. A székely házak építészettörténeti kérdései is felkeltették figyelmét. Külön tanulmányban számolt be a Háromszék megyei Torja község régi faházairól. Helytörténeti tekintetben felette jelentős a zalatnai református temető régi sírköveiről készült bemutatója. 
Egységben tekintve FERENCZI Sándor tudományos tevékenységét – a közölt és a kiadatlan tanulmányokat –, Erdély múltja széles távlatokban, hiteles történeti, régészeti tényekben jelenik meg előttünk. 
(FERENCZI István) 

FERENCZI Sándor 
Barangolás Háromszék vármegye régi váraiban 
1926 

Vasile PÂRVAN akadémikus, az Országos Régészeti Múzeum igazgatója az 1926. év nyarára azt tűzte feladatomul, hogy négy hét leforgása alatt igyekezzem bejárni, megfigyelni Székelyföld régi várait, mégpedig azért, hogy a Szászsebesi-havasok jellegzetes dák művelése vajon jelentkezik-e itt is, ezekben a várakban is az ottani sajátságos köntösben? 
ORBÁN Balázs fáradhatatlan szorgalmának hála, aki hatvan–hetven éve a bérces Székelyföld legelrejtettebb zugaiban eldugott várromokat, várhelyeket is mind felkutatta, és amennyire tehette, felmérte és közölte, az elém tűzött feladat oly óriási, hogy annak egyszerű meglátogatásához is legalább háromszor-négyszer annyi idő kellett volna... Emiatt nem végezhettem el az elém tűzötteket. Sőt még magának Háromszéknek se tudtam minden, félszázat meghaladó régi várhelyét megvizsgálni. Csupán a Feketeügy és Olt közöttieket kereshettem fel. 
A kutatások ásatások nélküli, előzetes szemrevételezések voltak. Ennek ellenére több tekintetben sikerült hozzájárulnom eme, annyira vitatott idejű várak kérdéseinek megvilágításához. Azt szeretném remélni: a kezdet nehézségeit legyőztem. A következő területek erősségeibe már könnyebb lesz elvergődni. Addig is azonban, míg tovább folytathatnám e vizsgálódásokat, hálámat kell nyilvánítanom Vasile PÂRVANnak, ama megtisztelő kitüntetésért, hogy megbízott ennek az izgató kérdésnek a lehető legjobb megoldásával, másodszor igazgatómnak D. M. TEO-DORESCU egyetemi tanárnak, hogy kutatásaim idejére készségesen engedélyezte a kért szabadságot. Azután KELEMEN Lajos tanár úrnak, aki több ízben támogatott tanácsával, KARÁCSONY János nagyváradi róm. kat. püspök úrnak, LESTYÁN József gyulafehérvári Batthyaneum-i igazgató és TULOGDY János kolozsvári református kollégiumi tanár úrnak, PÉNZES László lemhényi plébános, MÁTYÁS Béla csomortányi bíró, KOVÁCS Ferenc kiskászoni tanító, PÉTERFI torjai plébános, altorjai CSOBOTH János földbirtokos, FARKAS Mihály torjai kántor, MAGYAROSSY Ferenc alsócsernátoni, FERENCZ Sándor sepsibükszádi plébános, VASS Albert gidófalvi állami elemi iskolai igazgató, id. FERENCZI Ferenc sepsiszentgyörgyi nagykereskedő, ifj. FERENCZI Ferenc cófalvi földbirtokos, BITAY Béla kisborosnyai áll. el. isk. igazgató úrnak, Ion NESTOR múzeumi tanársegéd úrnak és, végül, de nem utolsó sorban a sok kóborlás minden fáradalmát, nehézségét, sőt, veszedelmét megosztó szeretett FELESÉGEMnek. Valamennyien legnagyobb előzékenységgel, meglepő szívességgel segítettek fáradságos tevékenységünk végzésében. 
  
1–2. Veneturné vára és a Leányvár 
A falusi nép Veneturné-várának nevezi a Bereck község keleti kijáratánál, az Ojtozi-hágó, -szoros irányából csörgedező Igaz–Bereck-patak jobb partján fekvő, négyszög alaprajzú erődítményt1. Noha a székelységnek két (keresztes háborúk kora, Mátyás uralkodásának ideje) hatá-rozott időkkel szereplő történeti vonatkozású mondája2 is fűződik hozzá, mégis – alapjában véve – semmi köze hozzá, mert, amint már ORBÁN Balázs megállapította, római katonai táborvár volt. Emil PANAITESCU ottani régészeti ásatásai igazolták ORBÁN megállapításait, hozzáadván azt, hogy – agyagedénytöredékek alapján – már a római foglalást közvetlenül megelőzőleg is tanyázhattak emberek, sőt – a legiok kivonulása után – a helybelieknek ideiglenes, többé-kevésbé megfelelő menhelyül is kínálkozott. 
Emil PANAITESCU itteni meg a kevéssel keletebbre eső Leányvár ORBÁNtól is római emléknek mondott maradványai3 közötti ásatása és annak leírása4 – úgy gondolom – feleslegessé tette vizsgálódásomat és szükségtelenné teszi részletesebb összefoglalásomat5. 
3. Almás-vára 
Lemhény községtől északra, már Kézdialmás határában, a Lemhényi-patakká egyesülő Ragadó- és Tiszafenyő-pataktól6 közrefogott hegytömbben, mégpedig a magaslat keleti oldalán, a Tiszafenyő-patak jobb partján, az 1106 m-es magaslatból eredő, kiinduló Várerőse nevű hegykiágazáson, a Lemhényi-patak utolsó malmától kb. két és fél km-re fekszik. 
A szakirodalomban először KŐVÁRI László említi7. KŐVÁRI az adatait – röviden és tévesen – ORBÁN Balázsnak8 az akkor még csak kéziratos művéből orozta el, s így illő, hogy utóbbi fáradhatatlan kutatónak utólag igazságot adva, ORBÁNnak az aprólékos, megbízható adatait ismertessem részletesen. 
Szerinte a Várerőse keletről, délről és északról nagyon meredek, sziklás oldalakkal emelkedik. Egyedül nyugaton függ össze kis hegynyakkal a „BENE Péterné”-nek hívott heggyel. A várba vezető régi út nyomai a Várerősét dél felé határoló Várpatak medrében helyenként – ott ahol a folyóvíz sodorta tömbök még nem rontották el – még láthatók. Az út a Várpatak fejében a Várerőse oldalára kanyarodik, sziklába vájva, szelíd lejtéssel halad a kincsásók földúlta vár előteréig. 
ORBÁN Balázs felmérte és le is rajzolta a várnak akkor még meglevő maradványait9. Alaprajzának, leírásának megfelelően az erősséget a Vármező nevű, 82 lépés (61,50 m) széles hegynyaktól előbb külső, széles és mély árok választja el. Attól 15 lépésre (11 m-re) délre másik is húzódik. Ez azonban nemcsak az északi oldalon figyelhető meg, hanem – szemmel lát-hatón – a nyugatira és a délire is áthúzódott, a vár útjáig. A belső ároktól 20 lépésnyire (15 m-re) vonul az erősség fala, de már jóval magasabb szinten, a hirtelen kiugró szirtfokon. A válogatott, lapos kövekből épített fal ölnyi (kb. 2 m) vastag s legépebben éppen itt, az északi oldalon áll, hol helyenként akkor még 7–8 m magas volt. 
ORBÁN szerint az erősség két részből: alsó- és felső várból állott. A felső félkör alaprajzú volt s kisebb az alsónál. A félkör íve 60 lépés (45 m), a legszélesebb sugara 36 lépés (27 m). Északnyugati sarkában volt az őrtorony (?). Falai is még 4 öl (7–8 m) magasak voltak akkor, s a felső vár nagyobb részét foglalták el. A felső vár keleti oldala alatt – ott a hegy természetes sziklalépcsővel száll alább – lankásabb hegyoldalon terült el a jóval terjedelmesebb külső, helyesebben alsó vár. Leszámítva a felső várhoz tartozó részét, külső falának hossza 206 lépés (154 m). 
ORBÁN két bejáratot gyanít. Az első, a főbejárat, ahová a már említett út vezetett, az erősség dényugati oldalán nyílott. Itt nagy, de négyszögű alaprajzú torony helyét ismerte fel. A másikat, a mellékbejáratot a vár északi oldalán keresi, ott, ahol a torony meg az alsó vár nyugati közfala között az erősség északi fala megszakad. Utóbbit azonban, mivel na-gyon magasan van – úgy gondolja – csak hágcsóval közelíthették meg, akárcsak az öregtornyot. Ennek a bejáratát – mint az sokhelyütt szokásos volt – a torony első emeletére teszi, mert a még jókora magasságban állott falakon sehol nem észlelt bejárati nyílást. 
GERECZE Péter 1906-ban állította össze a szakirodalmat.10 
ORBÁN után és nyomán Iulian MARŢIAN emlékezik meg az erősségről11. Nála a várfal hossza 200 m-re rúg. A falak nagyon épek, átlag 10 m (?) magasságban még állnak. Szerinte mészhabarccsal kötött, nagy kövekből rakták. GYÁRFÁS Győző12 és KÖNYÖKI József13 is említi nagyon röviden. 
Saját megfigyelésem szerint ORBÁN adatai a szabatosabbak. Az állandó kincskeresés miatti rombolások következtében sok mellékkörülmény akadályozza a helyszíni szemlét. ĺgy pl. a kaputorony (?) helyén most csak kőhalmaz látszik. Ahol MARŢIAN adatai eltérnek az OR-BÁNétól, ott kifogásolhatók. A falak most csak 2–3 m magasságig állnak. (ORBÁN is csak 7–8 m-re becsülte!) A hegyet alkotó réteges homok-kőből fejtett lapos kőtáblákból rakott fal kötőanyaga nem mészhabarcs, hanem agyag. A falakon látható rések nem ajtók, nem is ablakok nyílásai, hanem valószínűleg csakis kincskeresők „remekművei”. 
A Várerőse meredek, ám nem teljesen elszigetelten emelkedik környezete fölé. A kincskeresők föltárta felső részre, főleg a felső várra jellemző, hogy nagyobb, több helyiségű épületek is voltak benne. A zömtorony belsejében, a fal kövein egészen határozottan látszik, hogy az épületet, legalábbis belsejét hajdanán tűzvész hamvasztotta el. Házigazdánk, GYERGYAI Tamás molnár elbeszélése szerint gyermekkorában (a múlt század hetvenes éveiben) egyes falrész-leteken még egészen jól látszottak a fehér meszelés nyomai. Ugyanő vastárgyakat is talált ottan. Ezek azonban – sajnos – elkallódtak. Nem veszett el azonban az – alighanem homoródhévízi14 szivacsos, hólyagos bazalttufából készült – őrlőkő felső része. GYERGYAI Tamás ezt a hegy oldalán lelte. Hozzá egészen hasonlót magam a Hunyad megyei kosztesdi Cetăţuian ásattam ki. Edénytöredéket nagyon keveset sikerült találnom. Sajnos, a meglevő sem elég jellemző. Egy részük valószínűleg a kései vaskorból (a La-Tčne időből) való, világos szürke, korongolt. Más részük szintén ebből a korból való lehet: késő vaskori edényekkel előfordulni szokott, újabb kőkori és bronzkori hagyományokat megőrzött, helybeli, durva, kezdetleges töredékek. 
Az erősség építtetési idejéről, hajdani uráról a környékbeli lakosságnak fogalma sincs. Még monda sem él most a nép ajkán. ORBÁN följegyzése szerint a nép akkor óriásoknak tulajdonította az erősség építését; szokásosan itt is kincseket kerestek. Most is változatlan hevességgel kutatnak kincs után15, siettetvén az emlék mielőbbi megsemmisülését. Ugyancsak ORBÁN föl-jegyzéseiből kell említenem, hogy az egyik kincskere-ső elbeszélése szerint egyszer, ásás közben, egyik sziklaüregben másfél öl (kb. 2,85 m) hosszú ember-csontvázakra akadtak. Ezek azonban első érintéskor összeomlottak. 
ORBÁN Balázs szerint idejében még éltek némi mondai foszlányok. Egyik – tőle is homályosnak jelzett – monda Veneturné-várának jelzi, akárcsak a fennebb említett berecki római táborhelyet. A másik Almás-várának16 mondotta s azt tartotta, hogy Kézdialmás lakói e várból települtek le a mostani helységbe. Utóbbi hagyomány valódiságát igazolta az, amit ORBÁNnak mesélt el az ottjártakor nagyon éltes ember. Annak a gyermekkorában (tehát a XVIII. század végén – a XIX. elején) a kaputorony még épen állott, a kapu nyílása fölött írásos kő is volt. Szövegét azonban senki ember fia, még az öreg pap se tudta elolvasni, bármennyire is törte a fejét. 
Az adatoknak a történelemmel való egybevetését egyelőre későbbre hagyva különösen szembetűnő tényként említem egyrészt azt, hogy az erősségnek csak árkai vannak, töltései nincsenek, másrészt azt, hogy az ORBÁNtól „téres hegynyaknak” mondott térség valójában föltétlenül emberi erővel, gondosan elegyengetett tereplépcső. 
Itt, a vár közvetlen közelében ez az egyedüli tereppihenő. Fennebb azonban, Almás-várát az 1106-os magaslattal összekötő hegyháton, kb. feleúton, egymás mellett és egymás fölött, több kisebb-nagyobb, eléggé jellegzetes tereplépcső látható. Védőtöltésnek, falmaradványnak, edénytöredékeknek azonban semmi nyoma a felszínen. Magán „BENE Péterné mezején” a déli oldalon észlelhető meglehetősen terjedelmes tereppihenő, délnyugati szegélyén töltéssel. Kevéssel északabbra, az 1095-ös magaslattól keletre ágazó, elszigetelt kis hegyorron ellenben ismét tereplépcsők figyelhetők meg, mégpedig két: felsőbb és alsóbb csoportba oszthatón. A hozzájuk vezető út nyoma is több helyütt fölismerhető, de ismét falnyom és edénytöredékek nélkül. 
Ki kell emelnem ORBÁN Balázs föl-jegyzését17: a hegy téres fennlapján („BENE Péterné mezején”) – hagyomány szerint – bizonyos asszonynak volt erődített lakása, hova háborús időkben visszavonult kincsével. Ennek alapján ORBÁN onnan származtatja a hegy nevét, noha valószínűbbnek tartja, hogy ott a (Várerősén levő) erősségnek őrtornya állott. Segít-ségével a közeli Csomortány-várával kötötte össze magát... 
Az említett 1106-os és 1095-ös magaslat közötti hegyhát nyugati oldalán régi útnyomok ötlenek szembe, sőt talán e részen is vannak még tereppihenők. Az út nagyon szelíd lejtővel száll alá. Helyenként egész határozottan jó (mondjuk mérnöki) telepítésű, felismerhető, hogy a hegy meglehetősen hirtelen kapaszkodóit szépen ívelő, csendesen emelkedő kanyarulatokkal akar-ták legyőzni. A 942-es magaslatig jól követhető. 
4. Csomortán-vára 
Csomortány helységtől északra, a Cso-mortányi-patakba a 630-as magaslathoz hasonló Várpataka fejénél emelkedik a Várhegy (848 m). Tetejét: a Csuklyán-tetőt szintén erősség koszorúzza. A hegy keleti lábát az előbb Almás-várnál említett Ragadó-patak mossa. A patak torkolatá-tól alig másfél km-re fölfelé van. A szabályos, kúp idomú hegy meglehetősen meredek, eléggé elszigetelten magaslik. 
ORBÁN Balázs is megfigyelte18 már ennek az erősségnek a romjait. A várfal leomlott köveiből keletkezett gát-szerű töltést jól követhette mindenütt az akkor még sűrű erdőben is. A szabályszerű köralaprajzú, az előbbinél jóval terjedelmesebb erősség falának hosszát 417 lépésnek (313 m-nek) mérte. Északi oldalán meg, hol lapályos hegynyakkal kapcsolódik a tovább fekvő, Szénégető nevű hegyhez, hármas védőár-kot figyelhettek meg. 
GERECZE Péter, apróbb, számba nem vehető tévedésekkel, ennek is összeállította az irodalmát19. KÖNYÖKI József csak röviden említi20, akárcsak GYÁRFÁS Győző21. 
Iulian MARŢIAN ugyanazt írja22, mint ORBÁN. Ám téved abban, hogy ez is csak észak felől közelíthető meg, akárcsak Almás-vára. Nekünk ui. mindkettőt délkeleti oldalról sikerült megmásznunk, sőt a Csuklyán-tetőt meglehetősen könnyen. 
ORBÁN leírása jó. Ki kell egészítenem azonban azzal, hogy a Csuklyán-tető déli oldalán régi út-nyomok vannak. A tető térsége föltétlenül emberi kéz alkotása; tereppihenőszerű felszíni alakulat az ORBÁN említette téres hegynyak is. Nem áll egymagában, mert fennebb, északnyugati irányban, a Fattyú-tető felé haladólag mintha még két vagy három tereplépcső látszanék. A déli oldalon, közvetlenül a fal mellett is van tereppihenő-szerű térség. Külső védelmi elemként itt is csak árok húzódik. Töltések hiányoznak. Ásatás nélkül a falnál nem állapítható meg sem az: milyen széles (2 m?) volt, sem az hogy milyenképpen készült. Anyaga minden esetre helyi fejtésű homokkő. Omladéka átlag fél m-re emelkedik ki a környező talaj szintjéhez képest. Edénytöredéket vagy más, emberkéz készítette apróságot fenn a hegytetőn nem sikerült találnunk; csakis lent, magában a faluban, hol MÁTYÁS Béla másodbíró úrnak a település délkeleti kijáratánál levő telkén, szántás közben, ős- meg késő vaskori (La-Tčne) edénytöredékeket vetett ki az eke. 
Föltétlenül hangsúlyoznom kell azt, hogy míg Almás-vára fenn, a völgyfő közelében, meglehetősen rejtett helyen van, addig Csomortány-vára „szem előtt” volt. Hadászati jelentősége is számottevőbb: nem csupán a csomortányi és – jó messze – a lemhényi völgyet is szemmel tarthatta, hanem majdnem az egész Kézdi- és Orbai-szék területén, el tova a Bodzai-hegységig meg a Barcaságig, sőt – amint mondják –, jó időben, éles szemmel még Brassó fellegvárát is ki lehet venni a távolság ködéből. 
A nép körében erről az erősségről nem őrződött meg érdemleges hagyomány. ORBÁNnak is csak annyit tudtak mesélni annak idején, hogy Csomortány falu népessége talán e vár őrségéből alakult volna. ORBÁN fogalmazásának sugallata szerint azonban a nagy székely az Almás-vári adatot másolta ide tévesen. Az, hogy e vár Mihály vajda idejében elég nagy szerephez jutott Csomortányi-nemzetség családi vára lett volna, ORBÁN Balázs alaptalan, egyszerű föltevése, amiatt tehát az alábbiakban majd figyelem nélkül is hagyjuk... 
5. Váréle Kiskászonban 
Kézdiszentlélek településtől északra, kb. 10 km-re ömlik a Kászon vizébe az északkeletről folydogáló, bal parti, Várpatak. Utóbbinak hegymenet két ágra: Kőbánya- és Kecskekosár-patakra szakadása között23 magaslik ki meglehetős meredeken, eléggé elszigetelten a Várpataka völgyén nagyon szépen uralkodó és ennek völgyén le, a Kászon-patak völgyéig mindenütt szembe-tűnőn kiemelkedő Váréle nevű hegy. 
KŐVÁRI László mindkét könyvében ír róla24, tévesen említve, mert Kézdiszentlélek többi erődítésé-vel keverte össze. ORBÁN Balázs alaposabban utána nézett25 az ügynek a helyszínén. Sikerült is megvilágítania egyes adatok hozzátartozását. Szerinte a kérdéses erősség a fennebb leírt, erdős hegyen feküdt. Alaprajza körded; hossza alig 70 lépésnyi ugyan, de a vár falai akkor még 3–4 láb (0,9–1,2 m) magasságban állottak. Az erősség északi bütüjénél, ahol a várat a hátrább levő, jóval magasabb Cecével hegynyak köti össze, a falat háromszorosnak észlelte, s mindeniken kívül árok húzódott. A külső, a hegynyak nehéz munkával való átmetszésével nagyon megnehezítették a várhoz közeledést. Amint följegyzé, az erősség belsejének közepén levő, nagyon mély üreget a vár beomlott pincéjének tartották. A kincskeresésekről szóló mondáját nincs miért ismételnem, csak azt jegyzem meg, hogy a vár koszorúzta hegy aljában, szétszórtan, hüvelyk vastagságú edénytöredékeket talált. Ebből valamikor ott létezett településre következtet. 
GYÁRFÁS Győző Várhegy néven említi26, de tévesen állítja azt, hogy helyzete részben Almás-váráéval rokon. GERECZE Péter Cece-vára névvel sorolta a magyarországi műemlékek helyrajzi jegyzékébe27. E néven sem a lakosság körében nem ismeretes, sem íróknál nem szerepel. Valószínűleg ORBÁN adatait értelmezte tévesen. Iulian MARŢIAN is tud róla28. Adatait általában ORBÁNtól kölcsönözte. Új nála, hogy a falat mésszel kötve, nagy kövekből rakták. Ke-rületét 50 m-re teszi, s azt állítja, hogy az erősségbe észak felől út vezetett. A várat a völgyben létezett városka fellegvárának tartja. A városka föltevését a lenn levő őskori település okadatolja. 
A Várélén volt régi várat először 1584. december 14-én említik29. Az erdélyi kormánytanács ui. KÁROLYI Istvánnak az új szomszéddal való határegyenetlenkedési ügyében BÁTHORI István lengyel királyhoz, egyúttal erdélyi fejedelemhez Gyaluból fölterjesztett jelentésében azt mondja, hogy az „egyik hegyen odafenn fényes vár is volt, kinek az kövében fenn áll most, onnan egy patak jő ki és esik a Kászon-vizébe, vár patakának hívják”. 
Megfigyeléseim ORBÁNt igazolják, adatai helyesek. MARŢIANnak viszont abban van igaza, hogy a falat elég nagy kövekből rakták. Abban azonban már téved, hogy mésszel erősítették volna össze a fal köveit, mert annak kötő-anyaga bizony csak agyag. Azután meg ORBÁN a vár hosszát (azaz átmérőjét) mondta hetven lé-pésnyinek s nem a várfal hosszát, mert az erősség átmérője 50–52 m, a fal hossza pedig 80–85! Aztán meg a hegyháton sem igen észlelni út nyomát. A védőárkok legalábbis teljesen átvágják a hátat. Egyáltalán nem is nagyon hihető, hogy ott lett volna. Az út – valószínűbben – a Váréle aljába csörgedező két patak valamelyikének (inkább a Kecskefüzes-patak) mentén, (ez ma járhatóbb) haladhatott föl, s onnan a védőárkok alatt kerülhetett föl a vár oldalába, mint pl. a lemhényvölgyi Almás-vár esetében is. 
MARŢIAN az erősséget és a Váréle aljában ORBÁN följegyezte edénytöredékek alapján föltett, őskori települést egymáshoz tartozónak, egykorúnak vélte. 
Ezzel kapcsolatban semmit se mondhatok. A völgyben ui. nem sikerült föllelnünk sem a települést, sem az arról árulkodó edénytöredékeket. Ásatással megállapított, jellegzetes művelődési réteg nélkül azonban nem merem annyira határozottan kimondani „városka” létezését, mint ahogy MARŢIAN teszi, mert – a völgy keskenységétől, megtelepedésre kevésbé alkalmas voltától eltekintve – a fazéktöredékek má-sodlagos fekvésűek: legurultak a várból, tehát lemosottak lehetnek. Magának az erősségnek a felületén is nagyon kis számban sikerült találnunk néhány, kormeghatározásra teljesen alkalmatlan, nagyon kezdetleges gyurmájú, készítésű, durva edénytöredéket. Lehetnek bronzkoriak is, vagy pedig a fejlettebb korai vagy kései vaskor (a hallstatti vagy La-Tčne korszak) finomabb agyagművességi készítményei mellett szokásos kezdetleges, helyi készítmények is. 
  
6. Odojka-tető Kiskászonban 
A Váréle maradványainak keresése közben fölmásztunk a (régi osztrák–magyar katonai, fekete-fehér térképlap) 920 jelzésű, Odojka nevű magaslat tetejére is. Az a Várélétől nyugatra, a Várpatak meg a Kászon-vize között, azoktól északra, illetve keletre, nagyon meredeken, majdnem szigetszerűen magaslik ki a Kászon-rétjéből, hirtelen összeszűkítve az addig többé-kevésbé széles, téres völgyet. Végig uralkodik a völgyön. 
A szakirodalomban ismeretlen. Tetején pedig a katonai térkép ábrázolta, meglehetősen szembetűnő, jókora, kb. 300 m hosszú, 150 m széles, tojásdad alaprajzú, nagyon jellegzetes tereppihenő van. A tereplépcső szélein se fal, se töltés. Éppen úgy a hegy lejtőjén se találtunk effélékre, sem a fölkapaszkodásunk, sem a leereszkedésünk vonalán. Ez természetesen nem mondatja azt, hogy sehol sincs. Tereplépcsők ellenben a Várpataka felőli oldalon láthatók, sőt az Odojka-tető meg a Váréle közötti hegykiágazások hátain is eléggé jellegzetes tereplépcsőket figyelhettünk meg. Közösségi életről árulkodó edénytöredékeket vagy másfél régiséget azonban – szorgos keresésünk ellenére – se sikerült lelnünk; ám, különösen az Odojka-tetői tereplép-csők föltétlenül emberkéz alkotásai30. 
7. A kézdiszentléleki Perkő 
ORBÁN Balázs fennebb többször idézett művében31 a közvetlenül Kézdiszentlélek fölött, tőle északra magasodó Perkőről is említ, s elég részletesen tárgyal várat: Szentlélek várát. Szövegének könnyebb megérthetéséért részletes alaprajzot is mellékelt... 
Kászon-vize s az ugyancsak abba siető Esztelneki-patak közötti hegynyúlvány legdélibb, széltől, esőtől meredekre koptatott oldala viszonylag eléggé magas (148 m) kiemelkedése a Perkő. Fél km-nél hoszszabb, átlag 100–150 m széles nyugat–keleti irányú, többé-kevésbé egyenletes felszínű fennsíkban végződik. E fennsíknak a nyugati, északi és keleti oldalán A A A-val jelzett régi várárok, azon belül, azzal egy-közűn B B B-vel jelzett, szabályos, kettős oromzatú földtöltést (falat?) észlelt. Ezek a védelmi létesítmények a hegyoldal hajlásait követve 430 lépés (322,5 m) hosszan övezték a fennsíkot. A C C C-vel megkülönböztetett oldalon nem találta meg folytatását. Úgy gondolta: nem is volt, mert a hegyoldal sziklás, meredek volta elég védelmet nyújthatott. 
Nyugati részén, Z-nél, a MIKES Antal-tól, védőszentjének tiszteletére emelt kápolna romjai láthatók. A keleti, nagyobb félben pedig, a D D D-vel jelzett helyen 80 lépés (60 m) kerületű, emelkedett helyecske van. Ezt a középkori szokásos dombozatnak (motte-nak) tartotta. Rajta a vár zömtornya (donjonja) emelkedett. A dombocska nyugati oldalán, E-nél valamivel lennebb fekvő, félköralakú, kis térséget, sőt ezen a balliumnak szertemállott alapfalvait is megfigyelhette. 
A dombocskán most félköríves (románikus) ízlést utánzó, öt tornyocskától tetőzött, ötkupolás templomocska emelkedik. Alaprajza négyzet alakú, szabatosabban a négyzetet oldalai közepén félköralaprajzú kiugrásokkal bővítették. ORBÁN valószínűnek tartja, hogy a zömtorony anyagából, annak helyén épült. Jóllehet legközelebbi hasonmását a XII. századi regensburgi keresztelőkápolnában (baptisteriumban) találta meg, mégse meri annyira réginek tartani, hanem jóval későbbi utánzásnak. Szerinte ezt erősíti a nyugati oldalon levő kőajtaja is. Záródása egyenes. Szemöldökkövén NON EST / közbül kettős MORTALE QUOD címer / OPTO AO 1686 D 23 MART (Non est mortale quod opto. Anno Domini 1686. Die 23 Martii.) olvasható. A füzérrel összefont kettős címer egyikében (címertanilag jobb oldalon) a KÁLNOKI-címer: KS betűtől kísért koronából növekvő bárány, átnyilazott medve van. A másikban a gyergyószárhegyi LÁZÁR-család címere. Ugyancsak koronából növekvő, átnyilazott dámvadat látunk LE betűvel. A szemöldökkövet csinosan kifara-gott, szép fejezetű korinthuszi féloszlopokkal ékített kőkapulábak tartják. A G-vel jelölt he-lyen levő kápolnácska remetelak. A kapu KÁLNOKY Sámuel és neje: gyergyószárhegyi LÁZÁR Erzsébet rendelésére készülhetett 1686-ban. KÁLNOKY ezzel valószínűleg törcsvári diadalát akarta megörökíteni32. 
Hol hosszabban, hol rövidebben KŐVÁRI33, GYÁRFÁS34, CSIFÓ Salamon35, JANCSÓ36, GERECZE37 s MARŢIAN38 említi. Történetével viszont, az előbbieken kívül KEMÉNY József39, LÁZÁR Miklós40, SZABÓ Károly41 és CONNERTH János42 foglalkozik. KEMÉNY Zsigmond43 pedig regényben örökítette meg annak nagyon szép részletét. 
ORBÁN említette töltésekre nem akadtunk a tetőn. Lehet, hogy a folyamatos mezőgazdasági tevékenység tette tönkre, de lehet, hogy ottjártunkkor a még learatatlan, magas gabona miatt nem figyelhettük meg. A MIKES Antal-féle kápolna mindenesetre a XVIII. század végéről való. Nevezett ui. ekkor volt Háromszék főkirálybírája44. A templomocska nem régibb a múlt századnál; hihetőleg a MIKES-féle kápolna romjaiból emelték. Jóllehet valójában most már semmi, a hajdani vár létét bizonyító jelenség nem észlelehető, erősségnek mégis okvetlenül kellett itt lennie, hiszen a környék minden időben folyvást lakott hely volt... Amellett eléggé elszigetelt volta, jelentékeny magassága, oldalainak meglehetős meredeksége, védekezésre aránylag könnyen átalakíthatása miatt csakúgy „kínálkozott” várépítésre. Ha korábban esetleg nem is, de a vaskor valamelyik szakaszában kellett itt erődítésnek lennie, mert – mint PÂRVAN művéből is kitűnik45 – meg miként magam is följegyeztem: a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban46, Kézdiszentkeresztről, Kézdiszentlélekről, no meg Kézdivásárhelyről is mind vannak emlékek ebből az időből, ráadásul ez a magaslat meglehetősen uralkodik a Kézdi-síkságon. 
Ámbár KARÁCSONYI János hamisnak ítélte47 az e várról is szóló középkori oklevelet48, mégis valószínűleg tartom, hogy a jelzett korban is volt itt erősség. Ehhez fűződőn még meg kell jegyeznem, hogy egyesektől a Perkövön állott régi várra vonatkozott XII–XIV. századi oklevelek közül a nem hamisak nem erre, hanem a horvátországi Körös megyei szentléleki várra utalnak49. A XVI–XVIII. századi adatok pedig – minden látszólagos ellentmondás ellenére is – nem a Perkő tetején, hanem a csakis annak az oldalában lévő tereppihenőre építtetett, várszerű TARNÓCZI–MIKES kastélyról szólanak. Erről azonban, újabb volta miatt nincs miért írnom.  
8. Torjai Bálványosvár 
A községen átfolyó Torja-pataka a helység nyugati kijárójától nem messze ketté ágazik. A nép az északi ágat Bálványos-pataknak nevezi. Bálványosvár romjai ennek az eredeténél, már messziről uralkodón kimagasló, nagyon meredek oldalakkal, teljesen elszigetelten égnek meredő, kúp-idomú, hasonnevű hegyen találhatók. (A régi, fekete-fehér katonai térkép 1040 Bálványos néven tünteti föl50.) 
Bálványosvár maradványai régóta ismeretesek, helyesebben szólva még el sem feledettek, hiszen még most is élnek a hajdan az erősségben lakott APOR-családnak az ivadékai. Fénykora a XIV–XV. századra tehető. Nem egy ízben ezekben az időkben kelt oklevelek is említik51. A XV. század végén, a XVI. elején hagyja ott APOR Ilona52. A vár újabbkori történetének bemutatása nem feladatom, csak éppen fölsorolom a hozzá fűződő szakirodalmat: APOR Péter báró53, LAKATOS István54, TIMON Sámuel55, KUNITS56, OKOLICSÁNYI57, SZEGEDI58, BENKŐ József59, csíkszentmihályi SÁNDOR József hamisítványa60, HAMMER61, KÁLLAY Ferenc62, SCHEINT Dániel63, FERENTZI János64, MARIENBURG Adolf65, ÁROKALJI66, J. F. NEIGEBAUR67, KŐVÁRI László68, IPOLYI Arnold69, PHILIPPI70, J. M. ACKNER71, LUPPA72, HUNFALVY Pál73, ORBÁN Balázs74, NAGY Miklós75, a Vasárnapi Újság76, MIKSZÁTH Kálmán77, POÓR Antal78, GYÁRFÁS Győző79, CSIFÓ Salamon80, GÖDRI Ferenc81, PASTEINER Gyula, illetve JANCSÓ Benedek82, GERECZE Péter83, PÁLMAY József84, és végül Iulian MARŢIAN85 írja le, jól-rosszul a várat, tárgyalja – úgy-amennyire – történetét. 
A várhoz fűződő érdekes mondákat nem csak költeményekben énekelték, hanem JÓKAI Mór még regényt is írt róla86. Meg kell jegyeznem azonban, hogy az erősséggel kapcsolatos események elbeszélésével nem csupán a nagy magyar regényíróknak a képzelőtehetsége csapongott a lehető legmerészebben, hanem bizony a többi író javarészének is... Éppen emiatt szükségtelennek tartom valamennyiüket ismételni. Egyedül FERENTZI Jánosnak és ORBÁN Balázsnak a legrészletesebb, legalaposabb leírása alapján igyekszem bemutatni az erősség emlékeit, saját tapasztalataimat is hozzáadva. Azt se tévesztem szem elől, hogy a vár XIV–XV. századi eseményeiről – hézagos – történeti adatokkal is rendelkezünk. 
Bálványosvár tövét déli oldalon a hasonnevű patak, nyugatról meg keletről az arról csörgedező Vár- és Suvadás-patakocska mossa. Egyeddül keleten csatlakozik a Cece-bércből induló s mellette elhaladó keskeny hegykiágazással: a Törös-fejével. Az eléggé kényelmes, alighanem az erősség régi útja e hegynyakon kanyarog végig, a várig. 
A hegynyak oldalából égnek meredő sziklaszálon az ódon öregtorony négyszögű alaprajzú, hatalmas építménye87 tör csodásan az ég felé. Nem faragott, ám messziről annak vélhető, válogatott, lapos kövekből emelték. Nagyon jó minőségű, az építményt még manapság is szilárdan kötő mészhabarccsal erősítették össze. Alapját sokhelyütt kivájt sziklába rakták. Egészen természetes, az alapnál valamivel (1,5 m-rel) szélesebb, mint felül. Oldalai 7,5 m hosszúak. Legépebb része 15 öl (28,5 m) magas. A falak 2 öl (3,8 m) vastagok. Emiatt a torony belvilága csekély. A földszinten bejáratnak, ajtónak semmi nyoma, noha az még mindenütt 3,5–4 m magas. Ablaknyílás sincs a megmaradt részeken, csupán „lőrésszerű” lyukak. Ezekbe erősítették az emeletek padlóit tartott gerendákat. Bejáratának tehát – középkori szokás szerint – az I. emeleten kellett lennie. A gerendák lépcsőfokszerűen következő üregeiből ítélve négy emeletes lehetett. A boltív kezdete északi sarokban megőrződött részletének bizonyítása szerint a legfelső boltozott volt. A boltozatra épült negyedik emelet falát két lábnyival (32 cm-rel) vastagabban építették befelé. Északkeleti szögletében, a fal vastagságában, üregszerű kerek fülke látható. Alja szépen faragott gyámkövön nyugszik. A fülkébe a boltíven áthajlott, kürtőszerű, keskeny nyílás vezetett. A felső emelet belső lépcsője lehetett. A fal külsején észlelhető üregecskékből ítélve, az emeletet kívülről díszes erkély övezte. 
Amint ORBÁN alaprajza mutatja: az erősség két részből: alsó és felső várból áll. A felső vár fala is a sziklának az öregtoronynál átlag 40 lábbal (12,5 m-rel) alább lejtő, délnyugati, enyhébben meredek oldalát zárja körül. A fal zömtoronyból s a sziklapárkány szélét 180 lépés (135 m) hosszúságban követve, északnyugat felől újra a zömtoronyhoz, szabatosabban hozzáépített kis, minden oldalról zárt helyiséghez (ORBÁN vélekedése szerint „kincstárhoz”) tér vissza. A várfal mindenütt a szikla peremére épül. Mindenütt szabatosan követi annak irányát, lejtését-emelkedését. Ahol a sziklaszál felülete jobban kidomborodik, ott a falat egybe építették, mégpedig olyannyira jól, hogy a hozzáépített fal a meztelen sziklától sem itt, sem a zömtoronynál, sehol se vált még el. Vastagsága ölnél (1,9 m) szélesebb. Helyenként még 3 öl (5,7 m) magas. Csak a legdélibb kiugrásnál hiányzik mintegy 15 m-nyi hosszan. A falszakasz – vívó-folyosóval környezett, fogrovátkosan végződő – felső része keskenyebb. Alsó részét gondosan vakolták. ORBÁN emiatt azt következtette, hogy az öregtoronynál meg a többi falaknál később épült, hiszen utóbbiak vakolatlanok. Az északi falrészlet meg a „kincstár” bezárta szögben van a szép, lapos kövekkel kirakott, fallal övezett „kút”. Akkori mélysége csak 2 öl (3,8 m); a hagyomány szerint azonban 300 öl (568!) lenne. A hagyomány „kissé” túloz, mert az erősség viszonylagos magassága csak 263 m (!). A hajdani tűzhányó kúp oldalában fakadó források is kb. 830–840 m magasságban bukkannak felszínre. Ha el is fogadnók valóságosnak a „kút” – különben elképzelhetetlen mélységét – akkor is legfönnebb csak 200 m-ről beszélhetnénk... 
Az alsó vár fala 300 lépés (225 m) hosszú, s a felsőnél átlag 100 lábnyival (31 m-rel) fekszik alább. Telepítése, építési módja azonos az előbbivel. Csak abban tér el, hogy ezt nem vakolták. Falai átlag 1–2 öl (2–4 m) magas, tömör falak. Későbbi építménynek tartja. A fal bezárta tér felülete nagyon meredek. Korántsem elegyengetett felületű tereplépcső. Délkeleti vé-génél nyílik az erősség egyetlen bejárata; ORBÁN föl- jegyzése értelmében itt nem volt külön kaputorony88. Torony helyett egyszerűen a két fal végződését vastagították meg; befelé szélesebbre építették. Valószínűnek tartom, hogy ORBÁN ebben téved. Nemcsak tárgyi okok miatt valószínű, hanem mert FERENTZI János 1834-ben még látta a kapu bolthajtását. ORBÁN a ka-puval kapcsolatosan azt véli, hogy a már APOR Péter említette, BENKŐtől a várplota ajtaja fölött idézett: Ladislaus APOR vojvoda Transsilvaniae szövegű feliratnak itt kellene lennie. Lehet, bár – ha a felirat nem koholmány – szövege kései latinságnak felel meg. A XIII–XIV. században nem biztos, hogy akárki el tudta volna olvasni! Aztán meg a feliratos kőlap ugyanúgy lehetett az öregtorony ajtaja fölött, sőt a felső várban is. ORBÁN ugyan azt állítja, hogy utóbbiban semmi épületnyom se látható, ámde – mint FERENTZI János SZEGEDI nyomán följegyzi, 1779-ben még látszottak a lakóházak, a kút nyomai, de 1804-ben, mikor ifjúként meglátogatta az erősséget, már csak a kutat, helyesebben esővíz gyűjtő gödröt, dúsan tenyésző jácintokat és tulipánokat talált. Harminc évvel később pedig már a kút is majdnem teljesen betömődött. – A várat különben nemcsak avatatlan emberi kezek rongálták szinte folyamatosan, hanem, főként, az e vidéken meglehetősen gyakori földrengések is. Ezek romboló hatását még a szeszélyes időjárás, no meg az omladékokon élősködő növényzet is segítette. 
Az erősség keleti oldalán, kevéssel a fal alatt, Törös-fejénél határozottan szembeötlő tereppihenő látható. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeum A.715 lelt. szám alatt egy egész nyakláncot: 29 db korai vaskori (Hallstatt-korú), átlátszó üveggyöngyöt őriz innen KÖNCZEI Józsefné ajándékából. 6751. sz. a. pedig a sepsiszentgyörgyi Székely-Mikó-kollégium tanulói összeszedte, ugyancsak kora vaskori, hornyolt díszű edénytöredékeket láthatunk. Nekünk – sajnos – nem sikerült effajta maradványokra akadnunk. 
A nép ajkán több rege is él a várról. Elsője szerint hatalmas tündér építette, mégpedig utóbb megkeményedett, eredetileg lágy kövekből. További monda szerint az óriás királynak arany hídja volt Bálványos-várról át a Büdös-hegyre. Szép leánya, kíváncsisága kielégítéséért, egyetlen lépéssel a Kézdivásárhely és Alsócsernáton közötti fele távolságra domborodó Póka-halmára lépett, hol a mezőn szorgoskodó emberek néhányát ekéstől, ökröstől kötényébe tevén, azt ott talált szép kis bogárkákat apjának bemutatni vitte az erősségbe. Ámde apja feddve intette: „Tedd le lányom, bocsásd szabadon a bogarakat, mert azok haragja meg-semmisülésünket okozhatná. Kíméld őket lányom, mert ők utódaink lesznek...” 
A mondák másik csoportja sokkal fiatalabb keletű. Első kettejük a székelységnek az ősi hit mellett az új, keresztyén vallás elleni küzdelmével kapcsolatos: itt aludtak ki utoljára a magyarok ősi hadistenének oltárai, idevaló volt az a pogány APOR fiú, ki testvéreivel együtt elrablá a már megkeresztelt MIKE Ilonát. E vár tulajdonosának, APORnak tartja a néphagyomány azt a hatalmas László erdélyi vajdát is, aki 1308-ban nemcsak elfogta Magyarország királyát, a bajor származású Ottót, a magyar szent koronával együtt, hanem egy időre börtönbe is vettette. A történettudósok ugyan mind az utóbbiakat, mind az előbbieket egyaránt tagadják, ám néha a mesékben is rejtőzködhetik némi igazság. Néha pedig még a legnagyobb tudósok is tévedhetnek, kivált, ha előre készített elméletek Prokusztész ágyába akarják beszorítani a kezük ügyébe került anyagot... 
9. Torja-vára Torján 
Az előbbitől valamivel délebbre, a Bálványos-patak meg a Torja-pataka összefolyásától kb. négy km-re, az utóbbi bal partján emelkedik a katonai térkép 878 m jelzésű magaslata. Nyugati oldalát a Bakszilas-, keleti lábát a Torjavár-pataka mossa89. A hegy eléggé magányos; viszonylagos szintkülönbsége is eléggé jelentékeny. Hadászati tekintetben azonban nem túl jelentős: nem uralkodik Torja-pataka völgyén. Meglehetősen rejtett helyen van, csak az alatta hirtelen kiszélesedő s réteket magába foglaló völgyfőben számít igazán jól védhető magaslatnak. 
ORBÁN Balázs „körteidomúnak” (alaprajzúnak) mondja a hegytetői erősséget90. Hegyesebb vége délnek, a szélesebb meg északra irányul. A vár belsejét övező töltést 360 lépés (270 m)nek mérte, s szavai szerint a „falrakatnak csalhatatlan nyomait tünteti elő”. A hegy meredeken lehanyatló ormára emelték a töltést, emiatt árkokra se hely nem akadt, se szükség nem volt. Az északi oldal azonban kivétel. A Csiklony-tetővel összekapcsoló keskeny hegynyakat 4–5 öl (3,5–4,5 m) széles védőárok vágja át. 
Az erősség belsejét sűrű erdő borítja, s ez – látszólag – romok halmazában gyökeredzik. A vár csúcsán túl a hegy csúcsáig terjedő, kb. 160 lépés (120 m) hosszú, 50–60 lépés (37–45 m) széles „fenntért” (teraszt) figyelhetett meg. Rajta régi építkezések homályos nyomai látszottak. Ezekből azt következtette, hogy itt a külső vártól fedezett, zömtornyával (?) visszavonulási erődöt alkotott ballium lehetett. 
KŐVÁRI91 ugyan ORBÁN előtt, de mégis annak a nyomán számolt be erről az erősségről. Szerinte Dózsa várának nevezik. Hogy mi alapon állítja, azt nem árulja el. Érdeklődtem ugyan e név felől is, de senki ekként, csak Torja-váraként ismerte. 
Alaposságára nagyon jellemző: ott, ahol nem ORBÁNtól kölcsönözte adatait, képzelete után igazodva írta, hogy erdő alatt van s helye kaszáló. Esetleg is fölsorolja92, de egyáltalán nem biztos. IPOLYI Arnold is tud róla93, írván, hogy a romok nagyon régiek, de nem rómaiak. GYÁRFÁS Győző94 meg KÖNYÖKI95 csak szokott nevén ismeri, GERECZE Péter pedig, KŐVÁRI után, tévesen indulva, mindkét nevet használja96. MARŢIAN ORBÁNt kivonatolta ugyan, mégis bővítette azzal, hogy a várfalat mésszel kötött kövekből építették s északról út vezetett az erősségbe97. 
Saját megfigyelésem szerint a 878-as magaslat tetején meg nyugati oldalán nagyon jellegzetes tereppihenő van. A déli oldalon, közvetlenül alatta is még három, kisebb, de jellegzetes tereplépcső látható. Az északi lejtőn szintén vannak tereplépcsőre emlékeztető, menedékesebb részek, ám ezek nem válnak ki olyan élesen. A tető síkja, illetve annak északi és nyugati oldaláról említett tereplépcső alatt, de nem annak a szélén, hanem valamivel künnebb, a terasz szélén levágott földből emelt töltés húzódik. A hegy nyugati lejtője valamivel enyhébb, a keleti oldala meredekebb. E két oldalon, kívül a töltésen, egyiken se láttam tereppihenő-szerű felszíni alakulatot. 
Edénytöredékeknek híre-pora a felszínen. A töltést is sokkal inkább gondolom földtöltésnek, mint földdel takart falrészletnek, mert éppen olyan szabályos domborodású, mint a bogárhátú töltések szoktak lenni, s aztán kőnek, kőfalnak nyoma sincs a helyszínen. A felső tetőn sincs falmaradvány, mert az ott szemlélhető földfelszíni alakzat valójában a hegyet alkotó réteges homokkőnek eső kimosta, kicsipkézett – a valóságos falhoz hasonlító – sziklatuskói. Eszerint MARŢIAN mészhabarcsos fala nem létezik. Éppen így hiányzik a várhoz fölvezető út is, mert a hegy oldalán, szabatosabban a hegynyak részén, a Csiklom-tető felé most is vannak ma is használt utak. Közülük azonban nem nagyon sikerülne kiválasztani a vár hajdan járt, valóságos útját. Ma járatlan részen pedig sehol, semmi útnyom nincs. 
ĺróink semmit se tudnak az erősség múltjáról. Az ORBÁNtól följegyzettek szerint Torja-várában óriás lakott. Egyetlen lépéssel lépett Barra-mezejére. Az pedig Torja-vára meg a torjai Bálványos között kb. fele távolságon emelkedő, kb. 1000 m magas tető. Hagyomány szerint itt őrtorony állott, s innen tűzzel és zászlóval jelezték az ellenség mozdulatait. 
E hagyományra tekintettel Barra-mezejéig végig gyalogoltunk a hegyháton. A szép kaszálón őrtoronynak most semmi nyoma. Esetleg mégis lehetett (?), mert a tető eléggé lapos felszínű. Ilyesmikre emlékeztető terepalakulatok egyébként útközben a Csiklom-tetőn meg a Torjai-hegyen is vannak. 
Szintén ORBÁN följegyezte néphagyomány értelmében „a Piripó-hegyen át a Begyenkő-völgyön lejövő taligaút, a Bálványos- és Torja-várát egybekötő régi út volt”. ORBÁN egyszerű hegyi ösvénynek mondja, nem járta végig. Magam – sajnos – szintén nem járhattam be, pedig nagyon szerettem volna tisztázni mibenlétét. A hagyománynak – mindenesetre – valami magjának kell lennie, mert hiszen a torjaiaknak egészen természetesen ott a Bálványos-patak völgye s így – ORBÁN állítása szerint – Torja-várának meg Bálványos-várnak egykorúsága mellett szólna ez a megfigyelés... 
10. Őskori településnyomok Torján 
Bár nem tartozik szorosan se Torja-vára, sem általában az erősségek tárgyköréhez, mégis említenem kell, hogy Torja községben, mégpedig Al-Torján, a Torja-pataka jobb parti (déli) padján, a templomtól délkeletre is meg északnyugatra is kb. 1-1 km kiterjedésben terjedelmes őskori településnek kellett lennie, mert az istenházától délre, FARKAS Mihály kántor tagjában jelentékeny mennyiségű, erősdi-jellegű festett, illetve ezzel a festett edényművességgel járó festetlen edénytöredék hever a felszínen. Maga a település már aligha háborítatlan, aligha létezik, mert a régi földtulajdonosok leszántották a meredek partot. Mivel az őslakók kunyhóikat rendszerint folyópadok szélén építették, azokat – minden bizonnyal – régen megsemmisítették már98. 
A pad másik oldalán, altorjai CSOBOTH János telkének közepén – CSOBOTH színes elbeszélése szerint – két thászoszi tetradrachma került napvilágra. Egyiket a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeum gyűjteményének ajándékozta. Ezt, sajnos, nem láthattam. A magának megtartott másiknak az előlapján  
jobbra néző, borostyán koszorús, két szőlőfürtös Bacchus fej van. Hátlapján viszont a jobbjával furkó-sára támaszkodó, balra néző, megkoszorúzott fejű Héráklészt látjuk, amint baljában oroszlánbőrt tart. Héráklész botja és ballába között: M. Az érem felirata: ??????????????????????????99. Ugyanott, de a kerítés mellett, másfél m mélységből, ugyancsak kerti munka közben került elő, jelenleg szintén a Székely Nemzeti Mú-zeumban, 2117. lt. sz. a.100 őrzött, hornyolt díszű, kora vaskori (hallstatti-jellegű) edénytöredék, továbbá ugyanoda jutott újabb kőkori agyagedény, valamint a telek északi oldalán még két bronz sarló és egy füles-tokos véső101. Ugyanerről a telekről a Székely Nemzeti Múzeumba került (még beszámozatlan anyagában levő) edénytöredék. Díszítése alapján újabb kőkorinak kellene vélnem, ám fülének kiképzése miatt inkább bronzkorinak, mégpedig annak is a végső szakaszából valónak kell tartanom. 
Carl GOOSS102 is említi Al-Torjáról az Erdélyi Nemzeti Múzeumba került, 80 cm hosszú bronz kardpengét. Markolatnyújtványa lapos, az eredetileg ráerősített fa- vagy csontmarkolat hiányzik, ezeken kívül magántulajdonból Quintus Rufus MINUCIUS (i.e. 197.) denariusról tudunk. Hogy ezek a most jelzett településeken vagy pedig a község területén hajdan létezett más településeken kerültek-e elő, azt már nem állapíthattam meg. 
11. Felsőcsernátoni Csonkavár 
Felsőcsernátontól nyugatra, a Nagypatak és Ika-patak találkozásától völgymenet a Csernátoni-patakról beszélhetni103. Az előbb megnevezett két folyóvíz közén meglehetősen hosszan elnyúló, mindenütt nagyon keskeny, Várbérc élének nevezett hegynyúlvány emelkedik. Ámbár viszonylagos magassága eléggé csekély: 30–40 m, úgyszólván mindenfelől meredeken emelkedik ki. 
A Várbércén levő romok legrégibb írásos említése – mint alább majd szó esik róla – a Csíki Székely Krónikában olvasható. Ha hamisítvány is, annyi azonban mégis bizonyosnak látszik, hogy a romnak a krónika koholása idejében, a 18. század végén már okvetlenül közismertnek kellett lennie, hogy ráhivatkozással annyi mindent kitalálhassanak... 
SCHEINT Dániel104 – tévesen – a közeli Hegyes-hegy töve mellől jelzi Csonkavár maradványait. FERENTZI János leírása105 öt évvel későbbi. Meglehetősen részletesen beszéli el a várhoz fűződő mondákat. A valóságos állapotot illetőleg pedig arról tudósít, hogy az erősséghez csigavonalasan fölkapaszkodó út akkor még mászható volt. Ezen haladva, a hegyélen két „sáncot” talált; ezek a hegy két oldalán a völgyig követ-hetők. A töltésen belül (északra) 17 m-re emelkedik a déli torony. Magassága a déli oldalon 836" (16,2 m); a rongáltabb oldalon 646" (12,7 m). Alapméretei ugyanazok; ezeket ORBÁNnál, alább idézem. A bejárat 1,56" (3 m) magasságban nyílt. A följáratot tartott gerendák fülkécskéi akkor még jól látszottak. Az ajtó alatti, három m-nyi falrész az 1802. évi földrengéskor beomlott. A felső emeleten, belül még helyükön álltak kőlépcsők. Ezeken a torony tetejéig föl lehetett kapaszkodni. Ám az északi toronynak ő is már csak az alapját látta. A várfalat meg az északi oldalába vágott védőárkokat csak éppen említi. FERENTZI az erősség régibb neveként Ikavárat jelöli meg ugyan s a Csonka nevet tartja újabbnak, mégis abból, hogy az Ikavár nevéről s a hozzá kapcsolódó események közlésekor, forrásként, mindig SZÉKELY Mihály: Székelyek Constitutioi című művére hivatkozik, tehát nem ha-gyományra, hanem arra, ahol először jelent meg nyomtatásban az annyi zavart okozott, tévhitet keltett hamisítvány, az tűnik ki egyrészt, hogy eredeti, igazi neve Csonkavár – miként SCHEINT is említette, míg Ikavár csak a hamisítvány hatására ragadt rá, azután az Ikához kapcsolódó kérdéseknek helyben semmi emléke, gyökere se tapasztalható. 
ORBÁN Balázs a Várbérc éléről jegyezte fel106 s azt elég hű alaprajzban és meglehetősen gyenge fametszetben be is mutatá. Alaprajza és leírása szerint a vár hosszúsága, körded idomú volt. Falai ölnyi (1,9 m) vastagok. Helyenként még 3–4 ölnyi (5,5–7,5 m) magasságban állottak. Mindkét oldalon a fennsík peremére rakták kb. 480 láb (15 m) hosszan; egymástól alig 28 láb (9 m) távol, egyközűen, mígnem két végükön hegyes szögben záródtak. 
A déli hegyesszögben jelentékeny magasságú, kerek alaprajzú, hengerdedtestű torony áll. Az ott észlelt alapfalak alapján északi végében is gyanított egy, az előbbivel alakban és terjedelemben egyező, másik kör alaprajzú tornyot. Ide helyezte a bejáratot s a várkaput is. Az erősséget egyébként mind a déli, mind az északi végen a hegynyúlványnak jelentékeny mélységig való átmetszésével is megerősítették. A vár belsejében, a sűrű mogyoróbokrosban, az erősség falán meg az öregtornyon kívül semmi épületnyomot nem találni, csupán kincskeresők töméntelen gödrét. 
Az erősség déli végében búslakodó öregtorony a falakhoz képest szembetűnőn jó állapotban maradt kései korokra. Alaprajza kerek. Kerülete alul 12 öl 3" (23,7 m). Magasságát 8–9 ölnek (15–17 m-nek) mérte, de eredetileg ennél jóval magasabb volt, mert az 1802. évi nagy földrengés ledöntötte felső részét. Az ott lakók 12 ölnek (22,75 m-nek) mondották magasságát. Falának vastagsága kb. 1 öl (1,9 m). Belvilágának átmérője 148" (3,4 m). Külalakját tekintve ORBÁN csodálkozását váltotta ki, hogy alul kissé kihasasodik, majd közepetájáig lassan összébb szorul, hogy felső része csuporszerűleg újra kidomborodjék. 
Bejárata az I. emeleten volt. Ott a földtől két ölnyire (3,8 m) magasan köríves ajtónyílás tátongott. Belseje emeletekre oszlott. Megfigyelhette a padozatot tartott gerendák üregeit, sőt a lépcsőföljárat maradványait is megtekintette. A harmadik emelet boltozott. Az apró kövekből készített, nehézkes boltozat az ő idejében még ép volt, csak közepén tátongott a felső résszel való közlekedést lehetővé tevő nyílás. A boltív fölött akkor már csak egy emelet volt, de gyanúja szerint még egy lehetett, s így az öregtorony virágkorában négy emeletes volt. 
A falak csak mésszel összefogott kőből épültek. Mindenesetre gondosabb építésre, finomabb ízlésre vall, hogy a fal külső színéhez (felületéhez) tetszetős köveket válogattak s ezért – nem közvetlen közelből tekintve – úgy tűnik, mintha faragott kövekből építették volna. 
KŐVÁRI, ORBÁN után többé-kevésbé hibásan, mindkét könyvében ír róla107; JANCSÓ Benedek, beszámolója keretében108, képen mutatja be a Csonkatornyot. GYÁRFÁS Győző nemcsak említi, de szép képben mutatja be mind a Csonkatornyot, mind a Várbérc élét109. GERECZE Péter a várhoz fűződő irodalmat állította össze110 majdnem teljesen. KÖNYÖKI is ORBÁN alaprajzát veszi át111. MARŢIANnál is szerepel112. Nála – ORBÁNhoz viszonyítva – új adat az, hogy a falak átlag csak 3 m magasságig állanak, továbbá a fal köveit forró-mésszel kötötték össze. A Csonkatorony magasságát 15 m-re, kerületét 25 m-re teszi. Falvastagságát 2 m-re be-csüli; belvilágának átmérőjét pedig 2,7 m-nek írja, végül azt állítja, hogy a torony testén rendszertelenül kis ablakocskák (a gerendák üregei) is voltak. 
Megfigyelésem szerint ORBÁN adatai – ha nem is teljesen szabatosak –, de meglehetősen jók. A falak természetesen már nem olyan magasak; vastagságuk 2 m. Átlagosan szépen, egyenesen, egyközűen haladnak, egymástól 22 m távolságra, kerületük kb. 300 m. A falakat alkotó köveket agyaggal (?) erősítették össze. Ahogyan a felszínen látni: a vár végei nem zárnak be hegyesszöget. A végeken levő árkok alapján ítélve valószínűbbnek tartom, hogy az északi vég szögletes (éles vagy lekerekített derékszöget zárt) az itt levő toronnyal együtt, déli vége ellenben határozottan félkörívben végződött. 
Az erősség belsejében egyébként épület nyoma nem vehető ki. A környékbeliek se tudnak innen előkerült régiségekről, még a nagymérvű kincskeresések ellenére sem. Nekünk is csak alig néhány edénytöredéket sikerült összeszedegetnünk. Jellegtelenek, újabb kőkoriak is, bronzkoriak is lehetnek. Az alacsony, keskeny hegyélre tekintettel nincsenek tereppihenők. A vártól 1,5–2 km-re azonban mintha volnának emberkéz alkotta tereplépcsők? 
MARŢIAN téved a fal kötésmódját illetőleg: a Csonkatorony köveit mész tartja össze, a vár falait azonban csak agyag. A toronyból tőle említett, „rendszertelenül elhelyezett apró ablakocskák” pedig nem „ablakocskák” hanem az emeletek padlózatát, továbbá a falépcsőket tartott fagerendák elhelyezésére rendelt üregek. 
Felsőcsernáton most érintett emlékeiről egyik írója se mutat be valós értékű történelmi adatot. ORBÁN Balázs, KŐVÁRI László – a Csíki Székely Krónika alapján113 ugyan fölsorol történeti adatokat, arra való tekintettel, hogy SZÁDECZKY Lajos kutatási eredményei értelmében a Csíki Székely Krónika – szinte teljes egészében – XVIII. század végi hamisítvány114, azt hiszem felesleges tárgyalnom Ika meg Uopulet rabonbán családi viszályait, eseményeit, mindamellett, hogy ezek – főleg a krónika alapján született verses regék hatására – meglehetősen fölszívódtak a környék mai mondavilágába... 
A FERENTZI János följegyezte monda szerint „tündérkirály építette ki – nagy, szárnyas ember alakjában – Csernáton alsó (!) erődtemplomára, holdvilágos éjjeleken leleszállott, szárnyra kelve viszont elrepült”. E tündérkirály emlékezete s az alsócsernátoni váron való megjelenése a mostani (1926. évi) öregek gyermekkoráig élt! Ezek az idősek a tündérkirály váratlan megjelenhetése miatt félve mentek iskolába. – „A tündérkirályok után óriások birtokába került. Egyikük könyökének, nyújtott karjának s keze ujjainak helye máig is látszék az erősséget hordozó szikla felületén, ámbár FERENTZI szerint – maga mondja – egyáltalán nem sikerült megtalálnia a nyomokat. Az óriások elköltöztével megüresedett várban, utoljára a romok között lakni szerető nagy kígyó szállásolt. A patakba lecsúszva ivott s a nagy csörgéssel kúszott vissza az erősség falai közé”. 
A monda más, ORBÁN följegyezte változata úgy meséli el, hogy „Ika rabonbán után nagy, szárnyas ember, óriás költözött az erősség falai közé, ki egyszer, haragjában, olyat ütött a vár sziklájára, hogy öklének benyomódott helyét még akkor is mutogatták. Kedves óriás lehetett, mert gyakran repülgetett a csernátoni istenháza tornyára embereket rémítgetni.” 
További monda azt regéli, hogy hajdanán óriáskígyó lakott a várban. Akkora volt, hogy farkával körülölelte a tornyot, fejével meg a patakba nyúlt le szomját oltani. Máskor pedig azért hajolt le, hogy az arra járókat várába kapja föl. Idegen lovag, hosszas tusa után azonban megölte. Utóbbit ORBÁN a SzentGyörgy legendával véli összekapcsolandónak. Magam is úgy vélem, annak többé-kevésbé torzult, helyi változata. Az előbbit az ősi pogányság s az új keresztyén küzdelem elmosódott, halvány emlékének gondolja. Valószínűleg igaza van, bár az se lehetetlen, hogy a szárnyas óriás valójában hatalmasabb kényúr lehetett, aki tornyos fészkéből csapogatott le a falu szorgos lakóira. Sőt még az se lehetetlen, hogy az ősrégi Minotaurus-legendának szintén nagyon elkorcsult, teljesen átalakult, kései hajtása. Ilyenek, el tova Germania hideg hegyeiig, többhelyütt is föltalálhatók115. 
Eltekintve az alsócsernátoni református istenháza dombja körüli magaslaton létezett, de negyedszázaddal korábbi földmunkálatokkor megsemmisített erősdi-jellegű településtől, a Csernátoni-patak völgyébe több időszaknak több helyen fedezhetők föl emlékei. ĺgy ugyanazon a templomdombon kora vaskori (hallstatti)116, kései vaskori (La-Tčne-jellegű) és római kori emlékeket117 is leltek. A szőllőtelep aljában LÁSZLÓ Ferenc ásatta ki a Székely Nemzeti Múzeumban 3173. lt. sz. a. őrzött késő vaskori „csiszolt” edényszárnyat. Alsócsernátonból származik a 2758. lt. sz., egyfülű La-Tčne csupor is. Az említett gyűjteményben őrzött, vasból alakított késő vaskori (La-Tčne-kori) baltát ellenben Felsőcsernátonból ajándékozta be VÉGH Ignác. Ugyancsak Felsőcsernátonban, sőt éppen az Ika-várral szemben fekvő Óriáshegy-ről ásta ki LÁSZLÓ Ferenc a 3166., 3168. és 3174. lt. sz. a. őrzött öt kora vaskori, hornyolt díszű edény-töredéket. Vasile PÂRVAN éppen most közölte java részüket nagy művében118. 
12. Várhegy 
Háromszék vármegyének majdnem a kellős közepén, a Feketeügy jobb partján, a világhírű cófalvi aranylelet lelőhelyétől alig másfél km-re alacsony, lapos domb: a Várhegy emelke-dik (550 m)119. Viszonylagos magassága nagyon csekély, alig 20 m. Valójában nem is hegy, hanem a Feketeügy hajdani padja, padsziget. A Háromszéki-medence keleti két harmadának fő folyója – egyidőben – valószínűleg minden oldalról szigetként fogta közre. Talán ennek a korábbi állapotnak az emlékeként – alighanem a legújabb idő lecsapoló cstornázásáig – majdnem mindig mocsár kerítette. 
Egyáltalán nem meglepő tehát, hogy egykor ennek a fennlapját is ó-olasz rendszerű erősség ko-szorúzá. ORBÁN szerint120 – őt idézem elsősorban, mert ő írta le legrészletesebben és leghívebben – a vár négyszög alaprajzú, négy sarkán ívelt oldalú, kiugró bástyákkal. A vároldal (két-két kiugró részének egymástóli távolsága, hossza) 90 lépés (67,5 m). A várfalnak a bástyatövek közötti egyenes részlete 35 lépés (26,30 m). A falakat 30 lépés (22,5 m) széles, 3 öl (5,7 m) mély, négyszögű futású árok övezte. A védőárok egyik külső oldalának hossza 140 lépés (105 m). Bejárata a délnyugati bástya keleti oldalán nyílott. A bejárat mellett hajdani épületek nyomait figyelte meg. A várfalak ottjártakor még a keleti, déli s északi oldalon állottak; tömörek, kb. 2 m vastagok voltak. Az északi fal belső oldalához a NEMES-család építtetett kastélyt, ámde akkori tulajdonosa a kastélyt is meg az erősség még meglévő falait is leromboltatta, hogy a domb oldalába szeszgyárat építtethessen. 
ORBÁN leírása, rajza jó. Amennyire megállapíthattam, csupán annyiban hibázott, hogy a tájolást elvétve, keletet vette északra. Ma semmi rom sincsen az erősség belsejében. A bástyák helyeit kivéve mindent gabonavetés takar. A rá vonatkozó egyetlen középkori oklevélen121 kívül – ezt egyébként KARÁCSONYI János hamisnak bélyegezte122 – a magam fölkutatta, összes róla szóló adat is mind csak 1562–1599 közötti. Akkor építtette János Zsigmond fejedelem, ekkor rombolták le a Mihály vajdához csatlakozott székelyek. Azután a NEMES-család kezére kerül s marad kb. két évszázadon át. Nekik azonban már csak kastélyuk volt itt. Helyszűke miatt nem adhatván elő a vár ekkori történetére vonatkozó összes adatot, az előbbiek említése után csak egészen röviden sorolom föl az erősség történetével többé-kevésbé foglalkozókat: BENKŐ József123, KÁLLAY Ferenc124, SCHEINT125, ÁROKALLYI126, SCHULLER127, KŐVÁRI128, SZILÁGYI Sán-dor129, SZÁDECZKY Lajos130, CONNERTH János131, JANCSÓ Benedek132, KÖNYÖKI József133, GERECZE Péter134, Iulian MARŢIAN135. A helytelen adatok meg nem rostálása miatt nagyobb részük eleve hibás. Mindezeket lesz talán alkalmam máshol részletesen kifejteni. 
Nem kerítettem még sort közölni, hogy a várárok belső oldalain szétszórtan XVI–XVII. századi kályhacsempe töredékekre bukkantunk. Ott meg a külső oldalán is, a tetőszint talajában szétszórtan meglehetős mennyiségű durva, kezdetleges, bronzkori edénytöredéket sikerült összeszednünk. A faluból fölvezető úttól délre, a kis temető nyugati szélén meg késő vaskori (La-Tčne) edénytöredékek hevernek a föld felszínén. A lelőhely különben nem ismeretlen: ACKNER közlése szerint136 az 1850-es években itt számos, hamuval és földdel telt hamvvedret találtak. Ezeket hajdanán bizonyos rendszer szerint helyezték földbe. A találó földművesek azonban – sajnos – összetörték úgy, hogy a tulajdonos gróf NEMES-család csak alig néhányat ajándékozhatott a nagyszebeni BRUKENTHAL Múzeumnak. Ugyanerről emlékezik IPOLYI Arnold137, Carl GOOSS138 és TÉGLÁS Gábor is139. LÁSZLÓ Ferenc viszont erősdi-jellegű festett edénytöredékeket s egyéb tárgyakat is talált140, főleg a „római korban épített s az erdélyi fejedelmek korában megújított erősség” körül. De nemcsak ezeket, hanem újabb kőkori, Tordosi-művelődésre emlékeztető, bemélyített díszű edénytöredékeket, sőt kora La-Tčne és római művelődésre jellemző agyagművességi termékek töredékeit is. 
Jóllehet ma majdnem teljesen jelentéktelen, alig néhány házból álló falucska van a Várhegy tövében, mégis az ezen a helyen a természet kínálta védelem majdnem minden időben lakókat vonzott a Várhegyre: lakta erősdi korú közösség, sőt összeköttetést tartott fenn a Tordosi-műveltség területével. Laktak ott a bronzkorban, majd a La-Tčne idők elején is. Kiváló központi fekvésével pedig meg kellett ragadnia római települők figyelmét is... 
Várheggyel kapcsolatban említenem kell még, hogy Cófalván, a CSIA-család tagjával, a nevezett helység közepétől északkeletre, a Telek felé vezető út nyugati oldalán, közvetlenül a helység kijárata utáni első folyópadon – amint KISS nyug. igazgató-tanító szíveskedett figyelmeztetni – szántáskor gyakran leltek régészeti emlékeket. A magam összeszedte edénytöre-dékek újabb kőkoriak – bronzkoriak: apró, jellegtelen maradványok. A folytonos mezei munka következtében valószínűleg megsemmisült már. Ennek ellenére érdemesnek tartom szóba hozni márcsak azért is, mert a település helye a cófalvi aranylelet lelőhelye és a Várhegy között éppen fele úton van. 
13. Csíki Bálványos-vár 
Jóllehet közigazgatásilag már nem tartozik Háromszék vármegyéhez, hanem annak határától néhány km-rel északabbra, a Csík megyében fekvő Újtusnád helység határában emel-kedik, mégis itt tárgyalom. A régészeti tereptárgy a szorosan a Szent Anna-tó fölé magasodó Nagy-Csomád (1297 m) egyik északi (hajdani tűzhányó) mellékkúpján, a néptől Vártetőnek nevezett (1083 m-es) magaslaton van141. A Vártető a Várpávája és Benevize-patak árka között meredeken, elkülönülten emelkedik ki környezetéből. Már TIMON Sámuel tud róla142, de ORBÁN Balázs írja le részletesebben143. Utóbbi Székelyföld legterjedelmesebb, legjelentékenyebb várának mondja, mert az erősség – hozzá különben sziklaoldalban vágott út vezet – kerülete 2000 lépés (1,5 km)! A száraz fal, inkább kőtöltés, nyújtott köralakban övezi a tető peremét. Hatalmas andezit tömbökből két öl (3,8 m) vastagságban rakott fal oly szilárdan ellenállt évezredek rombolásának, hogy épebb részleteken akkor is még 4–6 láb (1,3–1,8 m) magasságban állott. 
A fal köveinek kötéséről azt mondja, hogy forró mésszel öntötték. Apróbb részleteket nem jegyzett föl, mivel szinte áthatolhatatlan sűrűségű ősfenyves borította. Belső tere közepe tájáról említ bővizű forrást; a hajdani település lakóinak rendkívül jelentős életfeltételét. Az erősség belsejében csak „Tiryns és Mykenae cyklopsi maradványaihoz fogható, megrendítőn nagyszerű romokra bukkant”. 
KŐVÁRI László ORBÁN Balázs nyomán említi144 a Vártetején látható romokat. PASTEINER Gyula éppen úgy megemlékezik róluk145, mint GYÁRFÁS Győző146 meg KÖNYÖKI József147. GERECZE Péter hiányosan állította össze az erősség irodalmát148. SZABÓ László talán Árpád-korinak tartja149. Utoljára Iulian MARŢIAN számol be róla, ORBÁN adatait kivonatolva150. 
Amennyire megfigyelhettem, ORBÁN adatai helyesek. Csak a fal kötési módja tekintetében hibázott. A falakat ui. nem forrómésszel erősítették össze, hanem bizonyára agyaggal; föltehetőleg emplekton-rendsze-rűek. A várhoz vezető út jól követhető. A „fal” a hegynyak fennsíkján kezdődik; két oldalt nagy kőhalmaz határolja. A hegy nyugati oldalára kanyarodva csak a külső, a lejtő felőli oldalon észlelhető a kőtöltés. Az erősség fala meglehetősen szembeötlőn áll most is. Belsejében, szétszórtan, mindenfelé hatalmas kőtömbök hevernek. 
14. Őskori település Újtusnádon 
A falu keleti szegélyén, a helységből a műúthoz kivezető szekérúttól délre levő fellegvári padon terjedelmes kő- és bronzkori település nyomai: pattintott kőszilánkok, szuvatrögök, edénytöredékek ötlenek szembe. A hajdani település kunyhói valószínűleg a padnak a déli, a meredek oldalú vízmosás felőli magasabb oldalán voltak. Itt ui. átlag jóval sűrűbben találhatók leletek, mint a pad enyhén lejtősödő, északi oldalán. Az egykori település keleti vége felé elkeskenyedik, keskeny hegynyakkal kapcsolódik a kis halom távoli kiágazásához. Védelmi elemet: árkot, töltést nem figyelhettem meg. Ha volt is, a rendszeres földművelés már régen eltüntette. Föltétlenül kézzel készítettnek tartom azonban a hegynyak meg az őskori település felszínéhez viszonyítva alacsonyabb voltát is. 
15. A sepsibükszádi Sólyomkő 
Az Olt folyó tusnádfürdői sziklaszorosának alsó végénél, éppen ott, ahol a Szent Anna-tó tűzhányó üstjének Tóbérc nevű oldala151 meg a Kis-Piliske magas hegykiágazásai végződnek, magas (fellegvári szintű) padnak adva helyet, emelkedik az Olt jobb partján magányos, kúp alakú, nagyon meredek oldalú sziklaszál 152. 
„A Sólyomkő csúcsához – írta ORBÁN Balázs153 – [...] északkeletre lejtősülő fennlap van csatolva. Ezen volt elhelyezve Sólyomkő vára. A fennlap nyugati élén [...] a mélység felé kihajló sziklagerinc vonult fel a sziklacsúcshoz. E gerincre volt elhelyezve a tetőn feküdt toronyerőddel látszólagos összefüggésben állott várfal nyugati oldala. Alsó része még most is 7–8 láb (2–2,3 m) magasságban áll fenn. A válogatott lapos kövekből forró mésszel épült fal ölnyi széles és oly szilárd, hogy századok vihar csapkodásai után bonthatatlanul dacol. Ezt azonban csak alsó részéről mondhatjuk, mert felsőbb része már összeomolva lezuhant a mélységbe. Csakis sziklával összenőttek tetsző alapja van meg az említett sziklagerincen. Ez mutatja annak irányát, s megengedi méretni ezen oldalfal eredeti hosszúságát: 125 lépés (92,5 m). Az ezzel egyenes szögben ütköző északi várfal 38 lépés (28,5 m) hosszú s a fennlap meredekjén leereszkedve ismét egyenes szögben ütközik a szintén meredek hegygerincre fektetett kelet oldali fallal. Utóbbi párhuzamosan fut a jóval fennebb fekvő nyugatoldali fallal és [...] a tetőcsúcs falmeredek oldaláig nyúlik. Ez a déli oldal falat [...] feleslegessé tette. E fal most [...] elporlott, annyira, hogy csak itt-ott látszik alapja. Eszerint a vár alakja (alaprajza, sz. m.) hosszúkás négyszög volt, 125 lépés hosszal és 38 lépés szélességgel. Ebből kitűnőn tekintélyes nagyságú s fekvésénél fogva megközelíthetetlen véderőd volt: büszke sasfészek, hová még a jóbarát is csak bajjal tudta magát felküzdeni, az ellenségnek pedig oda behatolni teljesen lehetetlenség volt...” 
KŐVÁRI László154 ORBÁN nyomán emlékezik meg róla. De már SCHEINT is ismeri155, ámbár Vápavárával zavarja össze. ACKNER is tud róla156, noha nevét nem közli. GYÁRFÁS Győző Alsó-Sólyomkővár néven sorolja föl157. GERECZE Péter is e néven állította össze az erősség irodalmát158. I. MARŢIAN is ORBÁN nyomán értekezik róla159, abban hibázva, hogy a Tusnádi-szoros közepére, Felső-Sólyomkőre helyezi. 
Mint már ORBÁN Balázs leszögezte, semmi adatunk a vár korával, népességi származásával kapcsolatban. Idézi ugyan NAGY Ivánt, ki a MIKÓ-család leszármaztatásában160 azt mondja, hogy ennek az őse: Sebesi Akadás – állítólag – 1182-ben Zsombor, Gerebenc és Sólyomkő ura volt. ORBÁN véleménye szerint ez a körülmény azt sejtetné, hogy a várat ez az Akadás építtette még a XII. században, ámde ORBÁN leírásából arra is következtethetünk, hogy nem bízott teljesen az adat valódiságában, annál is inkább, mert NAGY Iván is forrásmegjelölés nélkül idézte ezt az adatot. Nekem sem sikerült kinyomoznom, nem sikerült az oklevélre találnom. Annál kevésbé bízhatunk NAGY Iván adatában, mert Vince comes, nevezett Akadás sebesi székely fia csak 1252. aug. 20-án került ide, Hidvég–Erősd urává161 Maros–Székás melléki birtokairól, sőt leszármazottai az itteni gerebenci–zsombori birtok határát is csak 1349-ben járatták ki, tehát nem is kaphatták adományul sokkal hamarább. 
Okleveles adatunk is van azonban e várról. CSÁKI László erdélyi vajda Küküllővárban 1421. július 8-án nemes Balázsnak, Sándor fiának, Lökös unokájának és fiainak birtokot adományoz, mivel a csíktusnádi határban, az Olt mellett fekvő Sólyomkő erősséget és tornyot a törökök közelebbi beütésekor, vére bő omlásával bátran megtartotta. Az oklevélből162 kitűnőn ez a torony hajdanán a csíktusnádi székely őrök vagy kémlelők (speculatores) őrtornya volt. Ám 1421-ben már, amikor azt Balázs nemes védelmezte, nem volt a tusnádi székelyek birtokában, hanem akkor is, mint a MIKÓ-család kihaltáig, ennek a birtokai közé tartozott. Az említett évben már régtől fogva meglehetett; meglehetősen rongált állapotban volt, árkai pedig nem voltak. 
16. A sepsibükszádi Vápavár 
Közvetlenül Alsó-Sólyomkő kúpja alatt-mellett elég jelentékeny kiterjedésű magas (fellegvári) pad kezdődik163. Szorosan nyúlik odáig, ahol az Oltnak kis jobb parti mellékpataka, a Rakottyás-patak torkollik a folyóba. Vápavára ennek a padnak a déli, a torkolat felőli, sziklás oldalán, hegyfokán emelkedik. 
ORBÁN Balázs szerint a várfalak nagyon régi kor jellegét viselik164 s noha kövei faragatlanok, mégis laposak s oly jól illesztették össze, mintha egymáshoz faragták volna. A falakat mindenütt a nagyon meredek sziklafalak peremére rakták. A vár helye tulajdonképpen az említett folyópad folytatása, ámde az építők fáradságos munkával ezt a nehezebben védhető oldalt is megerősítették: egyszer rögtön az erősség északi fala előtt, másodszor meg az elsőtől északra, vele párhuzamosan teljes szélességében átmetszették a padot. A várfal előtti átvágás (védőárok) szélessége lenn, a fenéken 72 lépés (54 m), mélysége 8 öl (15 m). A másik árok kisebb méretű: szélessége 8 öl (15 m), mélysége 3 öl (5,5 m), hosszúsága 220 lépés (165 m). 
Közvetlenül a várfal előtti árokban kis szikladomb emelkedik. A körülötte heverő nagy kőtömbök miatt ORBÁN azt hitte erről, hogy tetején valami épület, védtorony volt, hová a vár kaputornyának felvonó-hídját eresztették le, ahonnan másik felvonóhídon lehetett átjutni a két átvágás közötti északibb padra. Ezzel a sziklaszállal majdnem szemben, a fal belsejéhez épített „bástya” lenne. Alaprajza négyszögű; oldalai 4 öl (7,5 m) hosszúak. Magassága másfél öl (2,9 m). A körötte levő nagy romhalmaz a „bástya” egykor jóval magasabb voltára enged következtetni. Nem fekszik szabatosan az északi oldal közepén, mert a fal keleti része 21 lépés (15,5 m), nyugati része csak 12 lépés (9 m) hosszú. Az északi fal végein negyed körívben megtörve, déli irányban fokozatosan egymáshoz közeledve folytatódik, mígnem az erősség 200 lépésnyi hosszúságánál ékben fut össze. A vár fala az északi oldalon a legépebb. Itt 6 láb (1,9 m) széles s még két öl (3,8 m) magasságban állott. Az oldalfalak rongáltabbak. Átlagos magasságuk 1 öl (1,9 m), néhol már csak alacsony kőrakás látszott belőlük. Az erősség belsejében határozott épületnyomot nem észlelt, csupán töménytelen kincskereső gödröt. A hagyomány egyik nagyobbjukat a vár kútjának tartja. A keleti oldalon, a déli vég felől, jóval a fal alatt kútszerű üreget figyelt meg. Szerinte ez éppenúgy lehetett kincskeresők műve is. A vár titkos kijáratának összeomlott alagúttorkolata is volt. 
Mint alább majd részletesebben látjuk: először SCHEINT említi Vápavárát, de Sólyom-kővel téveszti össze. ACKNER már tud róla165, nevét azonban nem említi. KŐVÁRI László mindkét könyvében ír róla166. Mondottait nem érdemes ismételnem. Legfennebb azt, hogy bizony „öregek még emlékeznek: fala magasan állott, mit azonban a belefoglalt vasakért és kövekért a nép rendre lebontogatott”. Ha valóban így lenne, na-gyon érdekes adat lenne a vár korát illetőleg, ámde nem hiszem, hogy igaz volna ez az adat egyrészt, mert ORBÁN nem tud ilyesmiről (ez az adat pedig csak KŐVÁRInak az ORBÁNtól ellesett adatok alapján összeállított könyvében szerepel, annyira, hogy első könyvének szövege szerint a várból csak az árkok maradtak fenn), másrészt azért, mert Sepsibükszád házai, akárcsak a székely falvak legtöbbjének épületei ma is javarészt faházak. Ami kevés kőház van, ahhoz sokkal közelebb is kaptak, sokkal könnyebben is szállítható követ. Valószínűnek tartom, hogy Bereck várának 1827. évi, alább ORBÁN följegyzése alapján említendő rombolásával tévesztette össze... 
GYÁRFÁS Győző röviden említi167, éppen úgy, mint KÖNYÖKI168; utóbbi azonban ORBÁN alaprajzát is ismétli. GERECZE Péter viszont hibásan állította össze a hozzá fűződő irodalmat169. LÁSZLÓ Ferenc közleményei jóval figyelemre méltóbbak170. Ő Vápaváron is megfigyelt erősdi műveltségre valló edénytöredékeket. Valószínűnek tartja, hogy az erősdi-jellegű település korában is kellett itt valami védőároknak lennie. Azt a később települtek tovább mélyít-hették, a jelenlegi védőárkok azonban inkább a vár falával lehetnek egyidősek. Ebben igaza lehet. Abban azonban téved, hogy az erősséget hármas árok védte. A csíki vasút építésekor a sziklafok déli részén – írja LÁSZLÓ – a rajta nyugvó várfalakkal és az őskori település egyrészével „kőfejtés” okából, a bármiféle  
ellenőrzés nélkül tevékenykedett vállalkozók levegőbe röpítették s ezzel egyik legértékesebb régészeti emlékünket csonkították meg”. Lehet, bár amenynyire magam megfigyelhettem: csak nagyon kevés hiányozhatik a vár déli, egyébként is hihetőleg jelentéktelen végéből. 
Még kevésbé igaz MARŢIAN állítása171. Azt írta, hogy a vasút építésekor teljesen megsemmisítették a romokat. Nem, (1926-ban!) szó sincs erről. Az „eltűnt” erősség falát MARŢIAN különben 320 m hosszúnak jelzi, a „bástya” kerületét pedig 32 m-re teszi. A belső várárokban levő sziklatömböt a várban vezetett híd lábának vélte. 
Megfigyeléseim javarészt már elmondottam az egyes ismertetők adataival kapcsolatban, azok helyesbítéseiként. A falat a hegy andezit sziklájából fejtett, meglehetősen nagyolt kövekből rakták, mésszel kötötték. Az erősség belsejének felületén erősdi-jellegű festett és festetlen edénytöredékeket találtam. Az erősségen kívül, a két védőárok közötti pad nyugati oldalában még több, újabb kőkori hagyományú, bronzkori, néhány késő vaskori (La-Tčne-jellegű) nagyon durva készítésű edénytöredékre bukkantunk. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeum is La-Tčne vas lándzsacsúcsot meg vas lándzsatalpat őriz innen 108–109. lt. sz. a. 
A leletekből kitetszőleg az erősség területén nagyon hosszú ideig laktak, éltek emberek. Hogy azután is laktak volna benne, arra nézve nincsen adatunk. SCHEINT Dániel ugyanazt mondja172 forrás-megjelölés nélkül, hogy a Sepsibükszád melletti Vápavár fennhatósága alá öt falu: Almás, Sombor, Gohán, Gerebenc és Rakottyás tartozott. Ezek most csak jószágok. Mint ORBÁN is megjegyzi, ezek a nevek a régi okle-velekben is meg ma is szerepelnek, hol településekként, hol az eltűnt hajdani falvak nevét mindmáig megőrző határ- vagy víznévként. (Vö. Almásmezővel, Zsomborral, Gohánnal, Gerebenccel vagy Gerebenessel és Rakottyás-patakkal.) Az igazat megvallva, magam egyetlen okleveles adatot nem találtam e várral kapcsolatban, holott ezek a területek ismételten szóba kerülnek még XIV–XV. századi oklevelekben is. Sőt, tekintetbe véve azt, hogy a gyulafehérvári káptalan ama 1349. szeptember 19-én kelt oklevelében173, amelyben Nagy Lajos királynak jelentette, hogy tíz nappal előbb kelt parancsának megfelelőleg NAGY Gergely mester, királyi ember jelenlétében kijáratta Hidvégi MIKÓ fia, Jakab mester és testvérei meg nagybátyjai Zsombor és Gerebenc helység határait, semmi nyoma Vápa-várának, holott a határjáró oklevél adatai még mai határnevekben is jól megőrződtek! Igaz viszont, hogy a szóban forgó oklevél csak Olt bal parti helyneveket említ, jobb partiakat nem. (Vápavára is jobb parton van.) Arra való tekintettel azonban, hogy az oklevél – Vápavárára való hivatkozás nélkül – possesiones Sombor et Gerebenczet említi, valószínűnek tarthatjuk, hogy akkor nem a szóban forgó erősség volt az oklevélben említett falvak központja; Vápavárát akkor már nem is használták... 
A nép ajkán semmi, a várról regélő monda nem él, ha – miként ORBÁN teszi – a SCHEINTtól följegyzetteket nem tekintjük néphagyomány fenntartotta mondának. Annyi talán mégis elfogadható, hogy az erősség virágzása idején az állítólagos hagyomány jelezte vidék a vár hatalmi körébe tartozott. 
Nem is csodálkozhatunk a népmonda hiányát illetőleg, hiszen a közeli falvak mind újabb települések. Sepsibükszád is csak 1872-ben keletkezett az üveggyár létesítésével. Az akkor más tájakról idehozott székely, német, cseh és román munkások meg természetesen nem örökíthettek tovább régi hagyományokat, mikor maguk is mind újonnan jöttek... Hagyományaik egé-szen új keletűek, egyszerű kincskeresési mondák. (A vár alatt pince van s abban – szellemektől őrzött – hatalmas mennyiségű kincset rejtettek.) Bükszádi öreg ember mesélte ORBÁNnak, hogy 15 évvel azelőtt, többedmagával ásogatván, fölfedezték a pince bejáratát. Szemöldökén olyan írás volt, amelyet semmiféle ember nem tud elolvasni. A pincéből nagy zakatolás hallatszott, emiatt visszatántorodtak a további kutatásoktól. A vénember elbeszélését mégcsak ősrégi eseménynek se tekinthetjük, hosszú időn átalakult, valóságos hagyománynak, hanem egyszerűen csak a hivatlan érdeklődők vagy inkább a csúfolkodó falubeliek lecsendesítésére kitalált mesének kell tartanunk. 
  
17. Málnási Herec- vagy MIKÓvár 
Málnás helység déli végétől kb. km-re torkollik az Oltba Herec-pataka. Herec-pataka meg az Olt között, délen emelkedik a Vártető (706 m) magaslata174. Az Olt felől meredeken szökken ég felé. A Herec-pataka felé enyhébben lejt. Keletre ellenben csöppet se szigetelődik el, mert arra felé fokozatosan, nagyon lassan emelkedik a Herec-tetőig, majd innen a Kincsásásig, illetve közös kiindulási helyükig, a Bodoki-havas tetejéig. 
ORBÁN Balázs szerint175 a vár dimbes-dombos belterét övező várfal alaprajza tojásdad. Hossza 740 lépés (555 m): „A várfal kerítette beltér legna-gyobb hossza (északkeletre) 200 lépés (150 m); a fal 6–7 láb (kb. 2 m) magas. Alól 6 láb (1,9 m) széles. Fennebb a föld színétől 4 lábra számítva keskenyedik s így ott mindössze 2 láb (0,6) széles. Előtte lépcsőszerű párkányzat alakul. Kívül, a fal előtt, tőle 12 lépésnyire (9 m-re) szintén 12 lépés (9 m) széles, 2 öl (kb. 3,8 m) mély árok vonul a vár nyugati bütüjéig, hol a vízmosásos oldal nagyon meredek lehanyatlása miatt, feleslegesként, megszűnik. E belső árkon kívül magas, széles töltést (vagy másik, külső várfal alapját) és másik, sekélyebb árkot figyelt meg. A fennebb vázoltak értelmében az erősség keleti oldala volt legkevésbé védve s emiatt ezt erősítették meg legjobban kívülről is. Az előbbi árkoktól keletre 100 lépésnyire (75 m-re) ui. még harmadik nagy földtöltés és árok metszi a hegy hátát egész szélességben. 
A vár nyugati részében a fal kettős volt. A külső falon belül, azzal egyközűen, attól 17 lépésnyire (12,8 m-re) másik (belső) fal is húzódik. ORBÁN azt következtette a két fal közötti sávon látott sok gödör alapján vélekedve, hogy ott hosszú sor épület, valószínűleg a várőrség tanyája lehetett. Az erősség bejárata utóbb a keleti oldal közepén, a téglalap alaprajzú, hatalmas kaputoronynál lehetett. Az erősség belső falával azonos irányban haladó külső oldalának hossza 17 lépés (12,8 m), a vár belsejébe nyúló oldalai meg 22–22 lépés (16,5 m) hosszúak. A torony északi oldalai kissé kinyúlnak, a vár oldalán is túl, eképpen a várfal előtt, két oldalról kis teret zárnak körül. A torony falait 8–9 láb (2,5–2,8) magasnak látta, s a körülötte észlelt nagy mennyiségű kőomladékból következtetve jelentékeny magasságú, több emeletes volt. ORBÁN még másik kijáratot is föltesz az északnyugati sarokban, de nem írja: mi alapon. SCHEINT176, M. J. ACKNER177, IPOLYI Arnold178 tud róla, bár nevét nem említi. Sőt SCHEINT szerint valószínűleg itt találták a kiolvashatatlan szövegűvé vált, későbbi szerzőktől mind-mind Oltszemből, a MIKÓ udvarház helyén föltett római castellumból említett római feliratos követ. 
KŐVÁRI László179 ORBÁN után említette; GYÁRFÁS Győző180, JANCSÓ Benedek181 és KÖNYÖKI József182 éppen csak fölsorolja. GERECZE Péter meg, ha téves beosztással is, de elég szabatosan gyűjtötte össze az erősséghez fűződő irodalmat183. I. MARŢIAN ismét csak ORBÁNt kivonatolja184. 
Saját megfigyelésem szerint ORBÁN leírása hű. Az erősség falai helyenként, különösen a déli oldalon meglehetősen épek. Építésükhöz a várhegyét alkotó réteges homokkövet használták fel. A faragatlan tömböket mésszel erősítették össze. A vár belseje nem teljesen sima, közepe enyhén „bogárhátú”. A falon kívül se láttam tereppihenőt. A falon belül pedig – a kaputoronytól eltekintve – épületnek semmi nyoma. Amit ORBÁN épületnyomnak gondolt, azok kincs-keresők gödrei. A falak eléggé gondosan rakottak. A falrakás minőségéről meglehetősen tájékoztat a kaputorony falának felülete. A falszögletet is, törését is elég ügyesen oldották meg. A fal jelenlegi állapotából ítélve, úgy hiszem: ORBÁN tévedett, mikor MIKÓ Miklóst az erősség 1827. évi teljes lebontásával vádolja, hogy a falak anyagából fölépíthesse oltszemi kastélyát. A római tábor-várból (castrumból) mégis sok követ hordhattak el, főleg az északi oldalról. Az azonban már hihetetlen, hogy azelőtt a falak több ölnyi magasságban állottak volna, mégha igaz is, amit ORBÁNnak ottjártakor mondottak, hogy a kaputorony is ép volt felső boltozatáig. Még kevésbé lehet igaz, hogy az egész MIKÓ-kastélyt, hatalmas kőkerítésével, terjedelmes gazdasági épületeivel, sőt Oltszem és Málnás kőházait mind-mind innen, az erősség köveinek falaiból építették volna, mert annyi kő soha nem is lehetett a várban, azonkívül a rómaiak nem faragatlan kőtömbökből, hanem folyami hömpölykövekből (sóderből), kiváló minőségű mészhabarccsal készült, ún. opus incertum-jellegű falakat emeltek. Ráadásul BENKŐ József fennebb idézett helye szerint 1778 előtt látta a régi kastély romjait, mégpedig számottevő romjait. Annak az anyaga valószínűleg nem maradt fölhasználatlan. ORBÁN éppenúgy tévedhetett a második, az észak–nyugati bejárat föltevésében, hol a mai gyalogösvény tapodta le a töltést, a fal maradványait... 
Egyik ismerője se rendelkezik a várról történelmi adattal, jóllehet ORBÁN följegyzett két népmondát. Egyik szerint az erősséget szerecsen óriások építették s azok laktak benne hajdanán. Ezek az ugyan-ennek a hegykiágazásnak a kiindulásánál fekvő Kincsás-várában néhány lépéssel léptek át. A monda folytatása értelmében itt lennének elrejtve ama szerecsen óriások kincsei. Azt gondolom: tovább nem érdemes foglalkoznunk sem a kincsekkel, sem a róluk szóló mondával. 
A másik hagyomány szövege szerint az erősségben hatalmas hős lakott. Uralma alá kilenc falu: Oltszem, Bodok, Zoltán, Étfalva, Martonos, Fotos, Gidófalva, Angyalos és Sepsibesenyő tartozott. 
Amíg az előbbi mondából csak annyi tűnik ki, hogy Herec- meg Kincsásás-vár egyidősek lehetnek (?), vagy Herec-vár fiatalabb (itt voltak szerecsenek!, a másikból nem említenek élőlényt), a környező néptörzsektől magukat fekete jelzővel megkülönböztető, más törzsek lehettek. Egyébként teljesen ködös az egész monda. A másikban még – esetleg – lehet némi határozottabb mag, kivált, ha tekintetbe vesszük ORBÁN adatát; aszerint a Vártető 1863-ig valóban a fölsorolt kilenc falu közös birtoka volt, csak abban az évben osztották föl egymás között. Okleveles adatunk azonban nincs az erősségről, bármennyire is gyanítja ORBÁN a vár középkori voltát. Ez annál feltűnőbb, mivel a MIKÓ-családnak több, XIV–XVI. századi, ezekhez a birtokokhoz fűződő oklevele maradt fenn185. A Bodoki-hegység déli és nyugati oldalán fekvő falvak – esetleg – mind Herec-vár urának birtokához tartozhattak, mégpedig nagyon régi időben, a székelyek megtelepedését megelőzőleg, annál inkább, mert a terület nem megyei, hanem székely terület volt. A székely letelepedés óta, a különben természetszerűleg zárt egységet alkotó helységek soha nem tartozhattak egyetlen vár uralma alá. Az 1863. évi osztozkodásnak erős érvelését meg lerontja az a tény, hogy éppen e községnek a Bodoki-havasok több olyan területét, erdejét (mint pl. azt is, ahol – egyáltalán nem messze innen – a bodoki Matild-forrás is van) a falvak a székely település kezdete óta (vagy esetleg azután, együttesen szervezve?) közösen bírtak a múlt század második feléig; csak akkor kezdtek osztozni rajta. Ha valóban így áll az ügy, hogy nem csak egyedül a Vártető, hanem a Bodoki-havas erdeinek, legelőinek legnagyobb része közös birtok volt, egészen könnyen, magától elesik az 1863. évi adatnak a székelység várépítésében való részvételét bizonyító ereje. 
18. Oltszemi Leánykavár 
Herec-várhoz fűződőn említenem kell a Leánykavárat is. A Herec-tetőnek – a nyugatra kiágazó Vártetőn kívül – dél felé irányuló – másik ága is van. Ennek a hegyorrnak a tetejét – ezt az Olt, a Sütő-patak meg az utóbbinak az első, jobb parti, száraz völgye fogja közre – a néptől Leánykavárnak hívott erősség kereshető föl. Régen ismerik. ORBÁN is fölkereste186. Föltűnt neki a hegykiágazásnak, a folytatásánál valamivel magasabb, lapos teteje. Ez nagyon alkalmasnak kínálkozott erődítés létesítésére. Bármennyire figyelmesen kutatta is végig, falnak, épületnek nem akadt nyomára. A hagyomány azonban mégsem tévedett. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumnak ajándékozott leletek alapján ui. LÁSZLÓ Ferenc megkísérelt ásatással meggyőződni a Leányvár mibenlétéről187. Nemcsak szép erősdi-jellegű településre bukkant, hanem, az ahhoz tartozó szintek fölötti rétegekből kora vaskori (Hallstatt-)188, La-Tčne189, római kori edénytöredékeket és néhány vastárgyat ásott ki190. Közülük a kora és késő vaskori leleteket Vasile PÂRVAN mutatta be és tárgyalta részletesen191. 
Ha maga a Leánykavár erősdi korú, jellegzetes földvár is, azért mégis jelentős, hiszen a nyugodtabb életre alkalmasabb, könnyebben védelmezhető helyen a korai meg a kései vaskorban is laktak emberek, sőt a római kor maradványai is közösség ott-tartózkodásáról tanúskodnak... 
  
19. Bodoki Kincsásvár 
Herec-vártól keletre, ugyanazon a hegyháton, az először csak lassan, de a végén hirtelen, meredeken emelkedő 5–6 km-es út után, az 1079 m-es Kincsás-tetőre érkezünk192. Magassága elég tekintélyes. Az oldalából eredő csermelyek medréhez képest sem éppen jelentéktelen ugyan, de az a körülmény, hogy a csíktusnádi Bálványosvártól le a Vecer-tető hajlásáig majdnem az egész Olt-völgy szemmel tartható, sőt azon túl is, a Kárpátok ormaiig ellátni, mégis különösen kiváló hadászati jelentőségűvé emeli mindamellett, hogy nem magányos bérc, hanem a Bodoki-havasnak délnyugati kiágazásán emelkedve, három hegyhátnak is a találkozója. 
ORBÁN Balázs írta le legrészletesebben193 Kincsásvárát. Sajátságos alaprajzát részint az építtető személyével, részint a hegytető alakzatával magyarázza. A fal 900 lépés (675 m). Mindenütt határozottan kiemelkedő töltés az, benne, helyenként, rakott falát is megfigyelhette. Az erősség belseje északról délre enyhén lejt. Belvilágának hossza 300 lépés (225 m), legna- gyobb szélessége 170 lépés (127,5 m). A vár belsejében nem különböztethetett meg épületet. Csupán az északkeleti szögletben, fala íves záródásánál észlelt, körülfalazott (?) üreg alapján tesz föl hatalmas kőtornyot. Éppen ott, ahová a bejáratot is tette. Az erősség külső védműveihez tartozik még a töltéssel kb. egyközűen futó széles és mély várárok is. Ennek a keleti, nagyon meredek oldalán azonban hiányzik a folytatás. A várról tud már SCHEINT is194. KŐVÁRI szintén ismeri195. De míg első könyvében csak a nevét ismeri és Sepsibükszádról említi, második könyvében – ORBÁNTÓL eltulajdonított adatok alapján – már valamivel részletesebben ír róla. TÉGLÁS Gábor innen a Székely Nemzeti Múzeumba jutott réz-csákányról számol be196. Ha név szerint nem is említi, de tud róla már ACKNER197 meg IPOLYI is198. Majd PASTEINER199 és JANCSÓ200 emlékezik meg róla. PASTEINER emeli ki, hogy nagyon jellemző kerek alaprajzú tornya. 
GYÁRFÁS a Kincsás nevet Hincsásra torzítva ír a várról201. KÖNYÖKI Kincsás vagy Hincsa néven sorolja föl202. GERECZE irodalmi összeállítása203 nem teljes. MARŢIAN könyvében ORBÁNt kivonatolta204, hozzátéve, hogy a töltést mésszel kötött kövekből rakott fal alkotja. 
A magam megfigyelése szerint ORBÁN-nak az adatai helyesek. Egyedül a várfal (töltés?) alakja nem annyira csipkézett. Egyenesebben, helyesebben töretlen ívben halad mind a keleti, mind a nyugati oldal. Azután meg magam nem láttam falat. A töltés majdnem mindenütt határozottan emelkedik ki a hegy peremén. Mindenütt föld takarja. Emiatt – ásatás hiányában – nem állapítható meg biztosan, hogy valóban kőfalról vagy pedig csak földtöltésről beszélhetni? Egyedül az északi rész töltésszakaszának tetején és az északi oldalon van csomó rendetlenül heverő kő. Ezek alapján még nem merem biztosan állítani a kőfalat, mert hiszen ezeket a – különben az építkezésnél használt kövek nagyságával egyező sziklatömböket – az erődítés helyén terjengő kaszáló tulajdonosa is összehordhatta az erdő szélére, hogy kaszája pengéjét ne csorbítsák ki, mert ORBÁN ottjártakor a vár belterülete kaszáló volt. A belterületen tereppihenő nincs. A töltésen kívül egy-két teraszszerű jelenséget észleltem csak. A várárok se föltétlenül árok. Nem lehetetlen, hogy hajdani följáró út maradványa. 
Az idézett íróknál semmi történeti adatot nem találunk a várról. Mondák is csak a Herec-várnál megbeszéltről tudnak: szerecsen óriások szállásoltak az erősségben. ORBÁN ugyan említ kincskereső mondát is (az erősség nyugati oldalán „aranycsepegés” van, a várhegy alá boltíves alagúton juthatni be, a vár titkos, felszín alatti kijáratát látták), de mindkettő jelentéktelen. Az első – esetleg – annak az elferdített hagyománya, hogy valamikor, szétszórtan, egy-egy aranyérmet lelhettek itt, bár az sem éppen hihető, mert ezekben a várakban – a most élők tudása szerint – bármennyire is kutatgatnak kincsek után, még soha senki nem bukkant pénzre, holott pl. a Hunyad megyei újvárhelyi erősség környékén a múlt század első éveiben az oda tévedők, nagyobb esők után egész vidáman gyűjtögethettek „filléreket”. 
Mint már ORBÁN is – helyesen – gondolta, az erősség nevét valószínűleg nagymérvű kincskeresés következtében nyerhette. Hogy a Kincsás név a kincsásásnak kopott, megrövidült alakja, hogy az erősségben valamikor régen nagymérvű kincskereső tevékenységre került sor, végül pedig hogy a régészeti maradványt már a XVI. században is egykor várhelyként tartották számon, szépen igazolja BÁTHORI Zsigmond erdélyi fejedelemnek 1592. december 1-én Gyulafehérváron kiállított adománylevele. Ebben MIKÓ Jánost, Pétert és Györgyöt megerősíti Málnáson, Oltszemen, Bodokon, Gidófalván stb. levő birtokaiban: „simul cum veteris arcis Kynchásás et feneto Havasmezeje in territorio dicta possessioni Bodok” 205. 
20. Szacsva vára 
A Szacsván átfolyó Szacsva-patak majdnem egyenesen csörgedezik dél felől. Délen, közel a völgy fejéhez viszont hirtelen kanyarulattal keletnek fodul. Ott, ahol ez a kanyarulat van, ott emelkedik a Szereda-tetőnek a Téglás-feje nevű hegykiágazása. Ennek az oldalában, közvetlenül a völgy talpa fölött 50–60 m viszonylagos magasságban, a völgy fordulata alkotta derékszögben találhatók Szacsva-vára omladékai206. 
ORBÁN Balázs idejében207, a megközelítőleg köralaprajzú vár fala még két ölnyi (3,8 m) szélességű, általában ölnyi (1,9 m), sőt a déli oldalon, az árokkal védett kaputoronnyal (?) biztosított bejáratnál a fal még két öl (3,8 m) ma-gasságban állott. Hossza 250 lépés (187,5 m). A romhalmaz magas volt ugyan, helyenként mégis határozottan megállapíthatta, hogy kőfala volt. A vár belsejét kincskereső gödrök lepik el. Az ezekben látott kövekből következtetve belsejében „valamely épület, valószínűleg közép-zömtorony” állhatott a maga idejében. 
KÖNYÖKI csak ORBÁN leírása alapján tud róla208. A várhoz fűződő irodalomból GERECZE is egyedül ORBÁNT ismeri209. MARŢIAN beszámolója ORBÁNéval egyezik210. Ahol eltér, ott rossz: az erősség a Szacsva-pataknak nem a bal, hanem a jobb partja fölé emelkedik. A fal magasságát 5 m-re teszi, holott már ORBÁN legfennebb 3,5–4 m-re becsülte! Körös-körül mély árokkal véteti körül a várfalat s állítása szerint a fal köveit mészhabarccsal kötötték össze. 
A tojásdad alaprajzú erősség fala mindenütt kővel, földdel borított, mohával benőtt. A keleti oldal egyik szakaszán letakaríttattam a fal felszínét. Ott a kötőanyag homokos agyagnak tűnik, nem bukkantam mészrögöcskékre, noha a szerteszét heverő kövek között megfigyelhetők mészre emlékeztető lerakódások. Valószínűleg helyszínen fejtett réteges homokkőtömbökből épült. Szélességét tekintve ORBÁN téved: a fal vastagsága nem két öl (= 3,8 m), hanem csak 2 m. 
Öregtorony létét nem tartom valószínűnek. A vár belső terének közepén levő emelkedést inkább természetesnek vélem; a Herec-várában észlelt helyzetre emlékeztet. Határozott épületnyom nincs a vár belsejében. Ha (a romok nem csalnak) a négyszög alaprajzú kaputorony a fal déli oldalának a közepén volt (?). Azon az oldalon tehát, ahol kis nyakkal kapcsolódik a közeli hegyfolytatáshoz. A hegynyakat védőárok metszi át a bejárat előtt. Oldalt a hegyen azonban nem láttam folytatódni. A nyakon különben egy-két tereplépcső figyelhető meg; edénytöredéket vagy másfajta régiséget nem sikerült találnunk. A sepsiszentgyörgyi  
Székely Nemzeti Múzeum gyűjteménye azonban XVI–XVII. századi égett agyagtál töredékét őrzi ez erősségből. 
Nincs történelmi adat a várról. Monda ellenben kettő is akad. Mindkettőt ORBÁN jegyzé fel. Egyik szerint óriások építették s csupán azok kihaltával került emberi kézre. Állítólag ezek az óriások is rejtettek ide kincseket. Ezeket – a kincskereső gödrök alapján ítélve – a nép egykoron lázasan – valószínűleg eredménytelenül kereste. 
A másik monda értelmében a vár fennállása idején lakói a völgy fölé feszített függőhídon keltek át a patak jobb partjára, az éppen szemben nyújtózkodó hegyhátra, hol a vár védelme alatt katonai település volt. Lakói békében itt szorgoskodtak; ha vész közelgett, a hídon át az erősségbe húzódtak, azt pedig maguk után fölvonták. A nép a hátát Vadalma-pusztásának nevezi. Amint már ORBÁNNAK is föltűnik, a felszínnek az itt lévő tereppihenőszerű, továbbá mezsgyére emlékeztető alakulatai bizonyos fokig igazolni látszanak a hagyományt. Vadalma-pusztáján hajdan településnek kellett lennie... 
21. Kisborosnyai Várbérc 
Szacsva-patakától keletre, annak völgyével majdnem egyközűen húzódik a Nagypatak völgye. Ennek a fejében, Kisborosnyó helység Nagypatak nevű házcsoportjának legnyugatibb háza, helyesebben esztenája mellett kis csermely torkollik a Nagypatakba. Ide fut össze a nyugatról csörgedező Macskás-, illetve Bagoly-patak meg az északnyugaton eredő Várpatak. Kettejük között, eléggé elszigetelten, meglehetős merede-ken, jelentékeny viszonylagos magasságra emelkedik a cukorsüveg alakú Várbérc211. A völgyön azonban csak kevéssé uralkodik, inkább eldugott, félreeső hely. 
ORBÁN észlelete szerint212 hajdan valóban vár koszorúzta a hegytetőt. Meglehetősen terjedelmes, majdnem ezer lépés (750 m) körletű fennlapon az övező fal (?) omladéka félkör alakban övezi; ráadásul mély árok keríti. A hegyoldalba „vésődött” út kanyarulatai is mind az erősség létét jelzik. A nép a várkút helyének tartja az egyik mélyebb gödröt. 
GYÁRFÁS213 is, KÖNYÖKI214 és GE-RECZE is említi215 röviden. MARŢIAN viszont ORBÁNt kivonatolja216, hol jól, hol rosszul. Mint látni fogjuk, KŐVÁRI – tévesen – ide helyezi a középkori oklevelekben emlegetett Bodza-várát217. 
Amint megfigyeltem: ORBÁN adatai jók. Az inkább töltés, mint falomladék megvan, de csak a kevésbé meredek északi és nyugati oldalon. Méreteit, metszetét, a tereppihenőkhöz való viszonyát is lejegyezhettem. A töltéssel övezett területen kettős tereplépcső követi egymást. Mindkettő meglehetősen meredeken emelkedik ki a töltés alatti mélyebb szintből. Területük megközelítőleg azonos: 55 x 40 m. A nyugati magasabb, a keleti alacsonyabb. Utóbbi keleti végén van az ORBÁNtól kútként említett nagy gödör. Falmaradványt sehol se láttam. Az északi meg a nyugati oldalon is esetleg lehetnek tereplépcsők, mert ezek menedékesebbek; biztosat azonban nem láttam. 
22. Kisborosnyai Pogányvár 
Kisborosnyónak nyugatra is van kisebb házcsoportja: Kispatak. Hasonnevű folyóvize két patakká ágazván, völgyükkel: a Szénégető- és Papszéna-árokkal elszigetelt, eléggé meredek oldalú, szép, hengerded magaslatot ölelnek körül218. Viszonylagos magassága csekély: 15–20 m; a völgynek csak nagyon kis részén uralkodik. 
ORBÁN Balázs szerint219 a hegytetőn régi erősség, a Pogányvár – vagy az egerpatakiak elne-vezése értelmében Bodza-vára (több helyen Bodza-várként jelöli) – büszkélkedett. Az „elrejtett kincset” keresők össze-vissza turkálták a régészeti tereptárgy felszínét. Kincsre nem akadtak ugyan, de tetemes  
mennyiségű szuvatrögöt és edénytöredéket hoztak napvilágra. A szuvatrögök nagyobbjait sütőkemencék építéséhez használták. Kiégett tapasztöredékek sűrűn borították a padtetőt, jelezve valamikori épületek létét. Állítólag kisebb-nagyobb vas- és rézholmikat is találtak, sőt lovassarkantyúkat is. Közülük ORBÁN azonban semmit se láthatott, mert fémművesek egytől-egyig földolgozták. 
Az öreg emberek mondották el ORBÁNnak, hogy gyermekkorukban, tehát a XIX. század elején a vár falai még több ölnyi magasan állottak, ám a környező falvak lakói lerombolták, a szép, lapos köveit házak meg főként kutak építésére használták. ORBÁN fenn a padtetőn – s ez nagyon föltűnt neki – semmi nyomra nem bukkant. A mindenütt kivehető, töltésből és árokból összetevődő védmű csakis a magaslat alját övezte. KÖNYÖKI220, GERECZE221 és MAR-ŢIAN222 éppen csak említi. Sokkal számottevőbb LÁSZLÓ Ferencnek a leírása223. Szerinte Borzvárának nevezik. A tető hossza 60 m, szélessége 40 m. Nyugat felé a Komlós-tetővel hegynyak köti össze; itt ember készítette, 6–8 m mély árok védelmezi. LÁSZLÓ erősdi-jellegű településmaradványt észlelt felületén. Sok, jellegzetes emléket vitt a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumba. 
Bármennyire kerestem, se kő-, se tégla-, sem épület- se várfalat nem láttam. Sőt mégcsak téglát vagy építésre alkalmas kődarabot se találtam. Ellenben töménytelen mennyiségű az erősdi-jellegű edénytöredék, szuvatrög. Azt hiszem, hogy a kispatakiak elbeszélése alapján ezeket tekintette „téglatörmeléknek” s nagyon valószínűnek tartom, hogy az „ölnyi várfalak” egyszerűen a kispatakiak rögtönzése, koholmánya volt. Legalább is semmi, ezen a – különben kis terjedelmű helyen – hajdani várfalra utaló nyom nem vehető ki. Se bronz-, se vaseszközt nem találtam. Nem lehetetlen ugyan, hogy valóban voltak, kerültek elő itt, de valószínűleg akkor se nagy számban. ORBÁNt alighanem világlátott, élelmes földműves kalauzolhatta. A tetemes jutalom reményében (vagy esetleg a nadrágos úr meg-tréfálásáért, félrevezetéséért) igyekezett kielégíteni ORBÁN középkori adatok utáni kérdezősködését... 
Bizonyára csupán egyszerű erősdi-jellegű település volt. Ehelyütt – a talált edénytöredékek alapján ítélve – a korai vas- (Hallstatt) korban is tanyáztak. Esetleg utóbbi korban keltezhető a magaslat alján húzódó töltés meg árok. Ilyet azonban magam nem figyelhettem meg. Ennek megfelelően elesnék ORBÁNnak a középkori Bodzavárral224, SZABÓ Károlynak meg a székely nép őrtonyával azonosítása225, mégha valódinak is bizonyulna a KARÁCSONYI Jánostól226 XVIII. századi hamisítványnak mondott 1353. évi oklevél. 
Történeti monda nem fűződik a várhoz. Az ORBÁNnak elmesélt kincskereső mondát nincs miért ismételnem, röpke kincskereső képzelet szülötte. 
23. Nagyborosnyai Fergettyűvár 
A Szereda-tetőnek a Szacsva- és Nagy-patak közötti, északi nyúlványán a Bibarctető (626 m) a legkiemelkedőbb rész227. ORBÁN Balázs itt 60 lépés (45 m) kerületű, közepén bemélyedő, kör alaprajzú kiemelkedés alapján őrtoronymaradványt gyanít.228 A gyepes felületű domborodás külső ismertetőjegyei segítségével azonban nem állapíthatta meg, hogy kő- vagy fatorony állott itt. A székely nép mesevilága ui. a tengelyen forgó Fergettyűvárat helyezi ide229. ORBÁN szerint ez az elnevezés már XV. századi oklevelekben is olvasható. 
GYÁRFÁS Győző230 és MARŢIAN231 éppen csak említi. 
A felszín gyűrűs domborulata alapján ítélve itt valószínűleg őrtorony volt valamikor. Sőt abból, hogy a domborulat nem széles, nem is magas, azonkívül semmi kőomladék nem látszik közelében, meglehetős valószínűséggel következtethetünk arra, hogy itt hajdanán alighanem kőalapzatra emelt (római?) őrtorony emelkedett. Hogy mikor, arra nincs adatunk. Igaz, hogy e ma-gaslat déli lejtőjéről a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban van 15. századi vassarkantyú-csillag, ámde ez még korántse perdöntő bizonyíték. Őrhelynek igazán kitűnő: szinte az egész háromszéki síkot belátni róla. A középkori lakosság is rendelhetett oda „néző” székelyeket, magam azonban sehol se találtam hozzá fűződő okleveles adatot s így nem is nyilváníthatom középkorinak, mert éppen annyi joggal, vagy még többel rómainak is lehetne mondani. Felületén semmi korhatározó nyom, maradvány nem lévén, azt csakis ásatással határozhatni meg! 
Nagyborosnyón egyébként vagy itt, vagy a község közepén levő Oltár-hegyen, vagy esetleg a Kovásznai-pataknak kettejük közötti alacsony (városi-padján) valahol La-Tčne (késő vaskori) településnek kellett lennie, mert a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban őrzött 4058. lt. sz. a., „csiszolt” díszű La-Tčne edény töredéke innen került be. Sajnos, nem si-került megállapítanom: honnan, melyik határrészből. 
Következtetések 
 
Amennyire hozzájuthattam, az eddig előadottakban összegyűjtöttem a fölsorolt várakhoz fűződő irodalmat is. Majd mindenütt kihagytam azonban az egyes szerzőknek az erősségek korára nyilvánított nézetét. Kihagytam azért, mert az egyes szerzőknek egyes várak koráról nyilvánított nézete fölsorolásával, illetve kormeghatározásuk kétségbe vonásával íveket kellett volna megtöltenem hiába olyankor, amikor egy-egy fénykép vagy lelet egészen világosan eldönti annak keletkezési idejét. 
Vegyük csak pl. Bálványos-várát. MARŢIAN dák várnak mondja. NEIGEBAUR és követői, illetve az őt megelőzők nagyobb része rómainak vagy lega-lább is római alapon épült erősségnek gondolja. FERENTZI János szerint a gótok emelték. ACKNER és követői a német lovagrend építette várnak tartják. ORBÁN Balázs ősi hun nyomokat keres benne. A mai követelmény pedig, részben az APORok családi hagyománya alapján, részben a Csíki Székely Krónika koholt meséi után indulva, ősmagyar, X–XI. századi erősségnek tartják. S majdnem ennyi nézet látott napvilágot mindenik várról... 
Feleslegesnek tartottam mindezt a sokféle véleményt mindenütt külön fölsorolni. Jobbnak gondoltam, ha nem befolyásoltatom magam, íme (legtöbbször nemzeti büszkeség szerint) ennyire szétágazó nézetekkel, s megelégszem az emlékek nyújtotta alapokkal. Keveset ígérnek ugyan, az igaz, de talán mégis elindulhatunk segítségükkel. Egyelőre már szinte biztosra ve-hetjük, hogy váraink egyike sem olyan, amelyiket  
csakis egyetlen korban használtak volna. Mindeniküket egymástól határozottan különböző korban is lakták. 
Nagyon kár, hogy – helyszűke miatt – az egyes erősségekre vonatkozó, összegyűjtött okleveles anyagomat is el kellett hagynom. Röviden ugyan, ott is mindig jeleztem, milyen időben szerepelnek régi oklevelekben. Minthogy valószínűleg ezeknek a korát határozhatni meg legkönnyebben, ajánlatos, ha ezekkel, a korban legfiatalabbakkal: a közép- és újkoriakkal kezdjük. 
a. Új- és középkori várak  

1. Háromszék megye most tárgyalt várainak legfiatalabbika a várhegyi vár. Jellegzetes XVI. századi vízivár. Ez a fajta talán a római castrumok későbbi kivirágzása. Belőle később a francia VAUBAN hadmérnök fejlesztette ki a XVII–XIX. században annyira elterjedt várépítési rendszerét. Az oklevelek bizonyító erejétől (az erősségről csak 1562–1599 között tudnak az oklevelek!) eltekintve, azt hiszem teljesen elegendő az ugyanazon időbeli ecsedi232, kanizsai, komáromi, szigetvári233 számtalan vízivár korban egyező, egykorú képeire hivatkoznom, annak bizonyításául, hogy a várhegyi erősség „mai alakjában” XVI. századi építmény. Ez az állításom természetesen nem zárja ki azt, hogy ott, ezt megelőzőleg más erődítés is lehetett. 
2. Ha Bálványos-vár alaprajzára, főként az erősségnek többé-kevésbé fennálló öregtornyára tekintünk – mégha el is nézünk attól, hogy 1360–1364-ben – hosszas keresés után – a közös törzsből származó APOR- és PESELNEKI nemzetség osztozott Bálványos felén – ezt aztán valószínűleg a túlsok tulajdonos „kezelése” következtében beállott romlás miatt kellett odahagynia APOR Ilonának a XVI. század elején – lehetetlen mást mondanom, mint azt, hogy jelenlegi alakjában, a most látható maradvány alapján ítélve valószínűleg a XIV. század kezdetén vagy a XIII. végén épült, de mindeneset-re az 1241. évi mongol hadjárat után. 
ORBÁN építési korokban is szeretné megkülönböztetni a több részes építményt. Lehet, sőt csaknem bizonyosra vehetőn nem egyszerre, hanem egymás után épült az öregtorony, a belső, majd az alsó vár. Ámde ásatás nélkül, rövid szemle alapján ehhez fűződőn biztosan nem mondhatok. 
3. A kézdialmási Almás-várról semmi okleveles följegyzésünk nincs. Közép-, sőt még újkori oklevelekben is sokszor találkozunk a castrum Almás névvel, ámde azok mind a Kolozs megyei nagyalmási Almás- (Dezső-) várra vonatkoznak, vagy legalább is egyetlen oklevél sincs, amelyik határozottan a kézdialmásit említené, s amelyet ennek az alapján szóban forgó erősségünkhöz fűzhetnénk. 
Ennek ellenére magam mégis középkorinak tartom, mégpedig Bálványos-várával teljesen egykorúnak, mert – ha a két vár alaprajzát egymás mellé terítjük – azonos építési elvről bizonyosodhatunk meg. A tető legmagasabb részén a zömtorony; mellette kisebb körülfalazott rész, utána a zömtorony falához csatlakozó felső, majd az alsó várudvar. Az alaprajzban kevés az észlelhető eltérés. Az alaprajzokban észlelhető eltéréseket elsősorban a felszín nem mindenben azonos voltának tulajdoníthatjuk, sőt, részben, esetleg az omladékhalmazok miatt nem egészen szabatos térképezése rovására írhatjuk. Nagyobb fejtörést okoz, hogy Bálványosvár köveit mészhabarccsal erősítették össze, Almás-váráéit azonban agyaggal (?). Ámde nem feledhetjük, hogy – mint elbeszélé – GYERGYAI Tamás még látott fehér meszelésű (azaz valószínűleg mész vakolatú) falakat, s így ezt az – egyébként jelentős – eltérést, azt hiszem, jogosan magyarázhatom azzal, hogy vagy a bálványosi építész, vagy annak a tervei alapján kevésbé képzett szakember emelte az APOROKnál szegényebb családnak, mégpedig valószínűleg eléggé gyorsan, rövid idő alatt. A kapu, illetve a palota fölötti felirat is – ha ugyan valódiak – mindkettőnél középkori eredetre utal... 
4. A sepsibükszádi Alsó-Sólyomkövet szintén a középkori várak közé kell sorolnunk. Sem a rómaiak, sem a Szászváros környéki dák várrendszer építkezésébe nem illenek. Sokkal inkább talál a középkori építkezésekhez. Fenn, a sziklaszál ormán az öregtorony, alatta, a valamivel menedékesebb oldalon a felső, alsó várnak a falai, illetve a felső várban ehhez épített lakosztályok. Jelenlegi maradványaiból már nem rajzolhatni meg szabatos alaprajzát. Beosztása azért, némileg, mégis Bálványos-váréra emlékeztet. Oklevél ugyan nem szól róla, legalább is a Sólyomkövet említő 1421. évi oklevél gyanús. Mégis, ennek az építési idejét is a XIII. század végére, a XIV. század első felére gondolom visszavinni. Talán a MIKÓ-család egyik ősét tartom építőjének, feltéve, hogy előbb nem volt előkelőbb, vagyonosabb birtokos is a környéken. (Ez azonban – esetleg – nyomtalanul tűnhet el innen, hiszen a hidvégi MIKÓk 1349. évi határjáró oklevele ezt a részt még nem említi birtokaik között, bár később már közéjük tartozott.) 
5. Középkori váraink ötödike a felső-csernátoni Csonkatorony234. Építési megoldása: a falrakás, a bejáratnak az első emeletre helyezése, a torony belsejének négy emeletre (földszint: börtön, raktár, I. emelet: bejárat, kapuőrség, cselédség, II. emelet: a tulajdonos boltozott lakása, III. emelet: a nyitott vártető a mell-védekkel) való beosztása minden további nélkül elveti a torony ó-, illetve újkori voltát, s amellett – mai tudásunk alapján – a XIV–XV. századba kell tennem építése idejét. KÖNYÖKI József összeállítására tekintettel235 Magyarországon közvetlenül a mongol hadjárat után, úgy 1250-től kezdve, főleg a XIV–XV században épülnek kör alaprajzú tornyok, s így – azt hiszem – nem tévedek nagyot, ha ennek az építési korát az előbb jelzett időnél valamivel még előbbre, a 13. század második felére viszem vissza, kivált, ha tekintetbe veszem, hogy a váradi regestrum szerint Békés-vár főhírnöke 1263-ban Ica falubeli Borsos volt236 (ha ugyan ez a Borsos nevű személy valóban a háromszéki Ikafalváról származott!), akinek a tatárjárás kori sanyarú tapasztalatai alapján – nem éppen közrendi voltát tekintve – egész könnyen támadhatott az a gondolata, hogy magának s családjának, messze földön látott előkelőségek mintájára, vagyoni erejéhez mérten szerény menhelyet építsen szülőföldje jól elrejtett zugában. 
b. Római kori erődítések  
A fölkereshetett erősségek sorából egyedül a berecki Veneturné-vára határozottan római eredetű. Részletes tárgyalása azonban nálam hivatottabbak feladata. Az állítólagos torjai meg oltszemi római táborvár illetve az ezekkel többé-kevésbé kapcsolni szokott háromszéki töltésvonulatok (Homárka, Papok-sánca stb.) korának és egymáshoz való viszonyának tisztázását mindenesetre mellékfeladatomnak tekintettem volna, ha lett volna időm. Igaz, a torjait kerestem, de annak semmi nyoma sincs. 
Egyedül a Lécfalva melletti Várhegyen találtam római edénytöredékeket. Szerintem LÁSZLÓ Ferencnek igaza is lehet, mikor azt tette föl, hogy a padszigetszerű, alacsony Várhegyen római táborhely is volt. A pad alacsony volta, lapos teteje és egyéb körülmények egyáltalán nem mondanak ellent e föltevésnek. Magam is úgy vélem: a magyarok-székelyek az annak akkor még látható maradványairól nevezték el a Várhegyet237, János Zsigmond erdélyi fejedelem is annak a helyén emeltette az újabb, esetleges székely lázadás megfékezésére rendelt erősséget. 
Erdély római kori kutatóinak Háromszék megye területe meglehetősen ismeretlen. Igaz, ehhez részben hozzájárul a római kori leletek nagyon kis száma, szegénysége is. Valós adatokkal – sajnos – magam se tisztázhatom most a megye római kori lakottságának kérdését, de Vasile PÂRVANnak a moldvai poianai castrumról kifejtett nézetére238 ügyelve, továbbá Emil PANAITESCUnak a berecki239 és CSUTAK Vilmosnak a komollai ásatási eredményeire240 támaszkodva, magam is azon a véleményen vagyok, hogy Provincia Dacianak bizonyos időben a Feketeügy volt az itteni, északkeleti határa, mégpedig úgy, hogy a határt védő erődítménysor nem a déli, hanem – hídfőszerűen – az ellenséges északi parton lehetett. 
A római hadiút azonban semmi esetre se húzódhatott ott, ahol a Corpus Inscriptionum Latinorum III. kötetének szerzője és követői jelzik: a Komolló–Csernáton–Kézdivásárhely–Bereck vonalon, nagyjában a mai országút nyomvonalán, hanem vagy az alább fölsorolandó erődítésvonalon, vagy pedig a Feketeügy partján, ha ugyan ezen a vonalon egyáltalán volt külön, szabvány szerint elkészített, megalapozott hadiútjuk? Katonailag ui. lehetetlen másképpen cselekedni, kivált olyan kiváló hadászoknak, mint amilyenek a rómaiak voltak... 
A szakirodalom a fennebb már említett komollai–berecki erődítésvonalnak csupán az idézett két tagját ismerte. Új tagja (?) a Várhegyen föltett római erődítés, majd – a Komolló–Várhegy közötti távolságot alapul véve, annak a távolságnak megfelelőn – Márkosfalva határában, a Sajgó-patak jobb parti padmaradványán, Hatolyka nyugati szélén, a szentkatolnai (ezzel magyarázódnék meg a római éremlelet?) vagy az oroszfalvi padon (idevágnának a Kézdivásárhelyről ismeretes római emlékek?), Nyújtódnak az istenháza körüli padján létezhettek kisebb-nagyobb erődítések. Maga az erődítés-sorozat esetleg több, egymáshoz közelebb eső tagból is állhatott. Hangsúlyozom: az imént fölsorolt erődítéshelyek mind csak föltett, nem pedig valóban bizonyított helyek. Valódiságukat vagy nemlétüket csak jövendő aprólékos terepvizsgálódások- ásatások dönthetik majd el! Éppen ezért nagyon érdemesnek tartanám, ha Háromszék római korának majdani kutatói jó néhány napot szánnának a fennebbi (és további) helyek bejárására, megvizsgálására, hátha a gyanított helyeken véletlenül mégis sikerülne a rómaiak nyomaira akadni. 
Annál is lényegesebb ez, mert ORBÁN Balázs241 meg ROEDIGER Lajos242 Háromszékből több egyközű töltést említ az imént föltett „határvonal”: a Feketeügy felé. Ezek valamennyi kivétel nélkül mind merőlegesen vonul, s az előbbiekhez fűződőn ezeknek a kiderítése is nagyon szép feladat lenne római koros régésznek. Ráadásul ott van még az a körülmény, hogy BUDAY Árpád szellemesnek ugyan vélhető, ám-de megalapozatlan föltevése szerint243 Erdélynek ez a csücske a többinél jóval hamarabb, még Dacianak Trajanustóli meghódítása előtt római uralom alá került, mégis ezzel szemben, Háromszéknek ebből a részéből a többi daciai több ezer felirattal szemben mindössze két bélyeges téglát, valamint katonai elbocsátó levelet (diploma honestae missionis-t) ismerünk. (A krásznai aranyrudak, a krásznai bronzedény gyári jegye nem vehető számba!). Itt alig van települési nyom, s ahol van is, az mind-mind kicsi, kezdetleges, szegényes. 
Az utóbbiak miatt magam BUDAY föltevésének éppen az ellenkezőjét vagyok kénytelen vallani: ha egyáltalán úgy lett volna, a Feketeügy csak nagyon rövid ideig lehetett Provincia Dacia határa, úgy hogy a római csapatok távolról se népesíthették be annyira Háromszéket, mint ahogy az Dobrudzsában244, sőt mint Erdély egyéb részében történt alig másfél évszázadnyi időtartam alatt. Szűkebb kis hazánknak a Hargitától – Persányi-hegységtől nyugatra elterülő részében egymást érik a római emlékek: tanyák, falvak, városok. Nem, eddigelé itt mindennek semmi nyoma. Hiszen még a legnagyobb táborhely, a berecki is csakis katonai településnek látszik. PANAITESCUnak kutatással se sikerült polgári település nyomaira akadnia. Még feliratokat se sikerült találnia, márpedig, ugye, föltétlenül kellett volna itt is keletkeznie polgári településnek, föltétlenül állítottak volna néhány síremléket is az alatt az idő alatt a berecki tábor mellett, ámde ezeknek semmi nyoma! E kérdést újból nagyon alaposan meg kell vizsgálnunk! 
c. Vápavár-fajtájú, késő vas-(La-Tčne-) kori várak 

Ha figyelünk a Vápavárral, Herecvárral, Ikavárral245, Csomortányi-várral, Szacsvai-várral és a kiskászoni Várélével kapcsolatban elmondottakra, lehetetlen, hogy ne tűnjék azonnal szemünkbe ezeknek az erősségeknek meglehe-tősen egyező, sőt – mondhatni – egységes telepítési rendszere. 
Valamennyiük alacsonyabb viszonylagos magasságú (30–100 m-es) hegykiágazásokon vagy folyópadokon van. Akár folyópadokra, akár hegykiágazásokra telepítetették, e terepalakulatoknak a rendesen meredek, omladékos marttal végződő részét, végét, amelyet már nem szándékoztak oltalmazni, a vár belsejébe, fáradságos munkával ásott két-három árokkal vágták el, majd az így elkülönített, védelemre előkészített térséget átlag 2 m vastag fallal övezték. Arra az oldalra, ahol az elkülönített rész a hegy többi részéhez kapcsolódik, a falhoz, a falon belül négyszög alaprajzú tornyot (?) építettek. A fal körülzárta térséget, amennyire lehetett, elegyengették. Az említett – esetleges – kaputornyon kívül a vár belsejében semmiféle építésre valló nyom se látható. 
A torony (?) előtt, a falon kívül, az ároktól be nem vágott térséget meg rendszerint ismét elegyengették, sima felületté alakították. Néha esetleg több tereppihenőnek a nyomát láthatjuk. Épületmaradványokat ezeken sem észlelhetni. A várhoz fölvezetett utak valószínűleg ezeken a külső tereppihenőkön és árkokon át vezettek az erősségbe. 
A külső védelmi elemekre nagyon jellemző, hogy csak árkok, töltésük nincs. Az utakról tudnunk kell, hogy – amennyire jelenlegi maradványaikból megítélhető – eléggé ügyesen telepítettek, fokozatosan, egyenletesen kapaszkodtak. 
A várak alaprajza – a hely természetének megfelelőn – nagyon különböző: mindig a fölhasznált terület nagysága és természetes idomai szabják meg. Legtöbbször magányos, messzébb nyúló hegykiágazásokat választottak erősségeik helyéül, és emiatt a várak alaprajza legtöbb esetben rövidebb kerülék (ellipszis) alak: Csomortány, Herecvár, Szacsva, Ikavár, Váréle). Csomortány-vára esetében majdnem kör alaprajzról beszélhetni. A sepsibükszádi Vápavára viszont egyenlőszárú háromszög alaprajzzal keletkezett. 
A falakat csakis kőből rakták. Téglaépítkezést sehol se tapasztalhattam. A falrakáshoz használt köveket minden esetben a helyszínen fejtették. Valószínűleg az erősség felszínének elegyengetésekor lefejtett terméskő-anyagot használták föl. A kisebb-nagyobb tömbök faragatlanok. Minthogy a várak javarésze (Csomortány, Herecvár, Szacsva, Ikavár, Váréle) réteges kárpáti-homokkőből épült, az anyag réteges törése faragott kövekre emlékeztető, csinosabb külsőt kölcsönöz. Egyedül Vápavár fala készült tömeges (andezit-) kőzetből. De ennek a külső felülete, színe is eléggé egyenletes. 
Mindezek alapján tehát egészen könnyen ki lehetne mondani e várak egykorúságát. Ámde amíg Ika-vára, Csomortány, Szacsva, Váréle fala építésekor csak földes anyagot használtak köveik összefogására, addig Vápavára és Herecvára falainak kötőanyaga mészhabarcs. Ez a körülmény mindenesetre némi gondolkozásra késztet, mielőtt ezeknek az erősségeknek egykorúságát kimondanám. Magam azonban – ennek ellenére is, – míg szakszerű ásatás ellenkezőjét nem bizonyítja – nagyjában mégis egykorúaknak tartom az említett erősségeket vagy legfönnebb rövid egymásután épülteknek. 
A várak korát illetőleg semmi biztos, valós adatunk nincs. Csak következtetéssel vagyok képes hozzávetőleg meghatározni. Úgy tetszik, hogy egyik részük nem középkori, legfönnebb kora középkori sziklavár, de határozottan nem is római erődítések. Az is bizonyos, hogy építési módjuk, alaprajzuk a Hunyad megyei dák várrendszer tagjaival sem azonos. 
Föltaláljuk azonban ezt az erődítési elvet több háromszéki falu erődített egyházánál246: a helység (vagy, ha két falué, a két falu közös) enyhe magaslatán emelkedik, a kb. megfelelő területet bezáró, majdnem minden esetben kör alaprajzú vagy legalább is nagyon rövid hossztengelyű, ellipszis alaprajzú várfal. Az csak egyetlen helyen szakad meg: a kaputoronynál. Utóbbi rendszerint négyszögű alaprajzú s minden esetben harangtornyul is szolgál egyúttal, mert a templomoknak nincs külön tornyuk. Az építési elv tehát – látszólag – ugyanaz. Ámde ezek mindig a faluban, vagy ha két falu közös egyházáról van szó, a két helység közötti magaslaton, de belsejében, középen az isten házával. S aztán váraik esetében nemhogy templomnak, de egyéb épületnek sincs nyoma az erősség belsejében. Herec-várát kivéve, ráadásul egyik sincs a faluban avagy legalábbis két régi székely település közös helyén. Majdnem mind távol esnek jelenlegi vagy oklevelek alapján kimutatható falvaktól. Mindezek a körülmények óvatosságra intenek, arra késztetnek, hogy a szerkesztési alapelv többé-kevésbé megfigyelhető azonossága mellett se tekintsük éppen ennyire fiataloknak, hanem jóval régibbeknek! 
Sokkal inkább tekinthetők a magyar honfoglalást közvetlenül megelőzőn itt élt szlávok várainak. KARÁCSONYI János ugyan ezeket a területeket a X–XI. században teljesen, vagy majdnem teljesen lakatlanoknak tekinti247, ámde a számos háromszéki szláv helységnév miatt ezt semmiképpen nem fogadhatom el. A székelység idetelepedésekor itt, Háromszéken okvetlenül számottevő szláv lakosságnak kellett lennie, különben honnan eredne a legrégibb oklevelekig visz- szamenőleg kimutatható sok szláv helységnév? Föltűnő az is, hogy az erősségek közül Csomortány, a kiskászoni Váréle, Csernáton, Szacsva olyan helyen épültek, ahol a jelenlegi falunév éppen hajdani szláv településre utal! Ráadásul aztán, mint PAULER Gyula írja248, a szlávoknak éppen ezekhez hasonló erősségeik voltak: „rendesen körülhatárolt, négyszögletes alaprajzú vagy kerek földvár, nyelvükön grad, amelybe csak egyetlen bejárat vezetett”, a törzsek egyébként „erdős, mocsaras helyeket kerestek lakóhelyül”. A vár belsejében nem voltak épületeik, csupán leveles faszínek. (Sajnos, nem juthattam PAULER forrásaihoz. Azok esetleg valamivel részletesebben tudósítottak volna egyről-másról). 
Ez utóbbi föltevés talán elfogadható volna, ámde mégse merem határozottan ide osztani. Sőt tekintetbe véve, hogy az itt oly nagy számban jelentkező szláv helységnév ellenére egyetlen várnak se maradt fenn a szláv elnevezése (grad, gradiste, gredistye), továbbá ezekben az erősségekben előkerült régészeti leletek legfiatalabb emlékei majdnem mindenik esetében La-Tčne-kori régiségek, annál fiatalabb – egyelőre – egyiknél sincs, addig amíg szakszerű föltárások határozottan más korúaknak nem bizonyítják, legalább is egy részüket okvetlenül a kései vaskorba kell osztanom, megengedve azt, hogy helyükön előbb is, de utóbb is létezhettek már erődített települések. 
Véleményemet nemleges bizonyíték is megerősíteni látszik: az érmek teljes hiánya. A kincskeresők az összes említett várat mind csúnyán össze-vissza turkálták, mégis sehol senki nem talált még egyetlen lyukas garast sem! Ha tehát a környékbeliek nem hallgatták el előttem a talált régi pénzeket, és így valóban nem került elő semmi, akkor csakis olyan időszakba, a vaskor ama szakaszába helyezhetem el ezeket az erősségeket, amikor Erdélynek még nem volt erős kereskedelmi összeköttetése a Fekete-tenger parti görög gyarmatvárosokkal, az i.e. IV–III. század körüli időbe. Vagy még egy lehetőség: az Árpád-kor korai századaiba... 
A fölsorolt várakon kívül Almás-várában, Várhegyen is kerültek elő edénytöredékek. Hogy akkor ott voltak-e várak, azt a jelenlegi, jóval későbbi romok miatt, ásatás hiányában nem dönthettem el. A hely természetét tekintve azonban valószínűsíthetjük. Az almás-vári, Odojka-tetői tereppihenőket is valószínűleg mind ebbe, a tereplépcsőket emberi erővel elegyengető korba tartozók közé sorolhatjuk, sőt valószínűleg a Per-kövön is volt ebben az időben település. Esetleg Torja község belterületén is. Az innen napvilágra jutott thászoszi érmek bizonyára nem véletlenül, útközben elvesztett pénzek... 
A csíki Bálványos-vár – külsejét tekintve – mintha szintén ide kívánkoznék, perdöntő leletek híján azonban nem merek határozottan állást foglalni. 
Nem hiszem, hogy e váraknak oly számottevő hadászati rendeltetést tulajdoníthatnánk, mint ahogyan MARŢIAN tette. Elhelyezésük, földrajzi helyzetük egyáltalán nem látszik ezt bizonyítani. A csíki Bálványos-, Vápa- és Herec-várának, sőt a Csomortányi-erősségnek is lehet – esetleg – mélyebb hadászati jelentősége, de a szacsvai, azután a felsőcsernátoni Ika-várnak, a kiskászoni Várélének nem. Utóbbiak annyira eldugott helyekre épültek: azt sejtetik, hogy magát az elrejtőzködést is mintegy védelemre használták föl. 
d. Kincsás-vár osztályba  tartozó erősségek 

Kincsás-vár osztályába – a nevet adó erősségen kívül – Torja-vára meg a kisborosnyai Várbérce tartozik. Mindhármuk közös jellemvonása nagy viszonylagos magasságuk: 100–150 m viszonylagos magasságú hegyekre telepítették. A magaslatok egyik, esetleg két oldala mindig annyira meredek, hogy azt külön védelmi elem nélkül hagyták. Csak a kevéssé meredek két vagy három peremet övezték rendesen árokból és töltésből álló védőművel. Az árokkal-töltéssel kerített területet többé-kevésbé elegyengették. Azon belül rendszerint két tereppihenőjük van. Torja-vára esetében még a körtöltésen kívül is látható néhány kis terjedelmű tereplépcső. 
Faluk nincs, bizonyára csak egyszerű földtöltésük volt. Belsejükben sem észlelni épületnyomot. Ha voltak is lakások, valószínűleg csak ganés agyaggal tapasztott, vesszőfonásos kunyhók voltak. Az ott talált leletekből következtetve, hasonló vár lehetett a csíki Bálványos, esetleg a Perkövön is. A jelenlegi felszín alatt azonban ezt csakis ásatással lehetne megállapítani. Talán a csernátoni Hegyes-tetőn is lehetett ilyen település. 
Az utóbbi helyeken előkerült emlékek mind kora vaskori (Hallstatt-korú) leletek249. Ha addigi meghatározásaim helyesek, akkor a Kincsásvár-jellegű erősségeket a bronzkor végére – a korai vaskorba osztom. Ennek felelne meg vi-szonyított kis beosztásom: a kései vas- (La-Tčne) korba tartozók fejlettebbek. A Kincsás-csoport viszont talán, ismét az erősdi-jellegű, újabb kőkori és átmeneti kő-bronzkori erődített településekhez hasonlítva jelent valamivel magasabb fejlődési fokot. 
e. Régibb bronz- és újabb kőkori erődített települések 

Az Újtusnádról, Vápavárról, Várhegyről elő-került bronzkori emlékek lelőhelyeinek külső körülményei megengedik annak a föltevését, hogy azokat a maguk idejében szintén megerősítették. Ha nem is voltak a mai, a szó legszorosabb értelmébe vehető erősségek, annyit mégis megengedhetünk, hogy legalább árokkal-töltéssel kerített települések voltak. Erődítési rendszerük azonosnak látszik az erősdi-jellegű településekével. Ilyen Vápavár első települési szakasza, Altorja, Várhegy, a Herecvár melletti Leányvára, kisborosnyai Borzvár stb. Rendszerint alacsony (30–50 m magasságú) folyópadokon, a hegyek lealacsonyodó, végső nyúlványain létesültek. A padok legkönnyebben támadható, hegyfelőli, keskenyedő részét árokkal vágják át, de – kezdetleges eszközeiknek megfelelőn – csak kevéssé mélyítik. Az ekként kissé elkülönített felületet árokkal-töltéssel övezték. E védelmi elemeknek a mélysége, illetve magassága csekély. Annyira, hogy utóbbiak ma nem is igen észlelhetők. A védőárkok is nagyon elmosódottak. Az ősfalu ezeken belül épült, többé-kevésbé rendezett lakásaival. Az e korbeli emlékek ismertetése már ismét kívül esik feladatom körén. Csak ennyit tartottam szükségesnek leírnom, hogy a fejlődés egymásutáni, csendes fokozatait köny-nyen megérthesse az utóbbiakkal nem foglalkozó is. 
* 
Amennyire lehetett, az utóbb leírtakban összegezni igyekeztem a várak jellemző vonásait; iparkodtam korok szerint is szétválasztani. Osztályozásom csalhatatlan voltára nem esküszöm. Nem is esküdtem, hiszen ásatások hiányában nem is ítélhettem a hajdani valóságot jobban megközelítőn... 
Az összefoglalásomat figyelmesen végigolvasó, azt esetleg az először leírtakkal még egyszer összevető mindenesetre azt is megfigyelheti, hogy a kezdetleges védelmi létesítmények itt is hovatovább egyre jobban fejlődtek, mint mindenütt, nagy átlagosságban. Egy-egy védelmi elem ideig-óráig eltűnik, később azonban változott, fejlettebb alakban újra előtűnik. 
Az újabb kőkornak az erősdi-jellegű erődítései bizonyos ideig ugyanolyan alakban élnek tovább a bronzkorban is. A bronzkor későbbi szakaszában vagy a korai vaskor első felében már nem találjuk ott, mert egy időtől kezdve csak nehezen megközelíthető, meredek lejtőjű hegyormokra húzódtak föl. Védelmi elemei ugyan – általában – teljesen hasonlók az előbbiekéhez, de településeik felületén alig gyűjthetni edénytöredékeket, más régiségeket. Emiatt kénytelen vagyok azt hinni, hogy az oly virágzó erősdi-műveltségnek később veszedelembe, nyomorúságba kellett jutnia. Azt hiszem nem csalódom, ha azt mondom: míg őslakóink a kő-rézkorban aránylag békés, csendes viszonyok között éldegéltek, akiknek bőven jutott idejük, vagyonuk és tehetségük művészi ösztönük kielégítésére, addig a bronzkoriaknak, noha kezdetben talán ők is csöndesen éltek, éppen gyarapodott anyagi javaik miatt mégse volt annyi békességük, hogy még jelentősebb vagyonra tehettek volna szert, majd – ennek segítségével – az emberi lélekben mindig meglevő, de a körülmények sanyarúsága miatt nem mindig megvalósítható művészi képességüket az erősdiektől megszokott irányba tovább vihették volna. Sőt, a törzsek egyre gyakoribb villongásai következtében annyira változott helyzetük, hogy a völgyek alacsony padja mellett, immár nehezebben megközelíthető sziklaormokra is fölhúzódtak. E változásokkal szoros kapcsolatban talán a népesség sűrűsége is csökkenhetett, mert amíg a kő-réz- (az erősdi-) korban a megye településeinek a száma tekintélyes, jelentős, addig a bronzkorban számuk meglehe-tősen csökken. 
A szorosabb értelemben vett fényes fekete felületű, „grafit bevonatú” edények jelezte korai vaskorban a népességnek újra nagyobb létszámúnak s vagyonosabbnak kellett lennie. Edényeik alakkincse, csinossága, készítése, továbbá a szám szerint szaporodott lelőhely mind erre enged következtetni. Lelőhelyeik nagyobb része inkább a völgyekbe esik. A Vápavár osztályú váraknak némelyikében is előfordulnak e korabeli egyes leletek. Semmi bizonyítékunk sincs azonban arra, hogy az erősségekből mennyit tulajdoníthatunk e kornak. 
Eddigi észleleteim fényében Háromszék területéről hiányzanak a nagy befogadó képességű törzsi menedékvárak (Volskburg-ok). A szkítákkal kapcsolatban nem beszélhetünk várakról. Uralmuk vége körüli időkben a leigázott őslakók azonban ismét lemerészkedtek a völgyek síkjára. A helybéli lakosság a völgyekben, a síkon élte további szorgos mindennapjait. A völgyek oldalán emelkedő, viszonylag nem magas folyópadokon építették menhelyeiket. Erődítési elvük a régi. Az erősdi erődítési elvet, szokásokat újítják föl ismét. Ráadásul nem egyszer réges-régi települések helyén „ütik föl sátorfájukat”. Nem egy ízben mélyítik régi erődített települések árkait, esetleg többet is készítenek. A földtöltés helyére olykor már kezdetleges kőfalat is húznak. Kőfal építésén kívül másik, figyelemre méltó, új jelenségről vehetünk tudomást: amíg a régi erősségek voltaképpen kezdetlegesen erődített falvak voltak, addig ebben a korban, sőt már a bronzkorban, még inkább a korai vaskorban a falvak meg a várak elkülönültek. Az előbbiekben marad a nép, utóbbiakban pedig a vagyonosok, urak, vagyis a hatalomra vergődött nemzetség- vagy törzsfők és szűkebb-tágabb kíséretük uralkodik. Legalább is ezt erősíti meg az a körülmény, hogy – bár e korból elég sok erősséget ismerünk – mégis sokkal több, nem várszerű falusias településünk van. E kor közösségeinek békessége elég sokáig tarthatott, úgy hogy a lakosság jelentékeny megszaporodása mellett a várépítésben bizonyos fejlődési fokozatot is meg lehet különböztetni. Nem tartom lehetetlennek, hogy idő múltával valamelyik erősebbnek bizonyuló, kiváló törzsfő – esetleg ennek létesítménye lenne a csíki Bálványos-vár? –, alighanem uralma alá hajtotta a kisebb-nagyobb közösségvezetőket. Művelt-ségük nem volt különösebben fejlett. Igaz ugyan, hogy átveszik e kor nyugatabbra divatos ízlését, azt utánozzák is, szegénységük azonban mégis nagy marad, mert finomabb, művészibb holmit, még behozottat is, alig találunk. 
A római uralom nem sokáig tartott. Mondák nem őrzik emléküket! A határ mentén emelt, részben föltehető erődítések mellett – már az idő rövidsége miatt sem keletkezhettek állandóbb, nagyobb polgári települések, városok, ahol a határon túliak is beszerezhették volna szükségleteiket, megbámulhatták, elsajátíthatták volna a római ízlést, szokásokat, életmódot, nyelvet, s így mélyrehatón átalakíthatták volna a határon kívüli népesség életét is. A háromszéki részeken mindössze a dák településeken előforduló egy-két behozott edénynek a töredéke idézi emlékezetbe a római uralmat. 
Azt, hogy a római sasok elszállása után e területet a Moldvát, Havaselvét, Erdélyt ideig-óráig birtokolt népek mindegyike megszállotta, mindenesetre bizonyosnak kell tartanunk. E népek javarésze legelőváltó nép volt. Állandó, gondosabban épített lakásainak aligha voltak s ezért sincs miért csodálkoznunk, hogy e korból – egyelőre – nem ismerünk településmaradvá-nyokat vagy éppen várakat, hiszen még temetőik se nagyon ismeretesek, sőt elszórt emlékeik is csak itt-ott kerülnek napvilágra. Csak a szláv jövevényeknek őrződött meg nyomuk a háromszéki helynevekben. 
Igaz, hogy határozottan nekik tulajdonítható leletünk, várunk – egyelőre – nincs, mégis itteni településeiket is bizonyára éppúgy megerősíthették, mint amilyenek az Ibráhim ibn Jákub- (Jakab-fia Ábrahámtól) említettek. Mocsaras hely és erősség is éppen elég volt itt. Valószínűnek tartom, hogy ők bizonyára a csa-ládközösségen, a zádrugán nyugvó megerősített falu-rendszerhez tértek vissza. Fennebb említett erődítési szokásaik legalább is erre látszanak utalni, eltekintve attól, hogy hegyormok helyett a mocsaras helyekre telepített, megerősített falvaikkal éppen olyan szép átmenetet, fejlődési fokozatot alkotnak a későbbi vízivárakhoz, mint az erdősebb, emelkedettebb helyeken létesült, bekerített falvaikkal. Azok valószínűleg csak védőárokkal, földből fölhányt, esetleg faszerkezetű töltésekkel voltak megerősítve... 
Magukat a középkori várainkban, erődtemplomainkban megfigyelhető építési szokásokat, építési műveleteket illetőleg egyelőre – részben – elfogadhatjuk a szász történészek nézetét, hogy azok nyugati, német-szász eljárással épültek. De legfönnebb csak a falrakást illetőleg, ha ugyan egyáltalán jogunk van német-szász falrakásról beszélni. Erősségeink telepítési rendszerét, elvét azonban már nincs miért okvetlenül tőlük származtatnunk, hiszen – mint láttuk – ezen az aránylag kis területen is jócskán van előképük a fejlettebb alakokhoz. Itt is mindig földrészünk többi vidékeinek megfelelőleg, kb. azokkal azonos időben fejlődtek, alakultak. Az egyes kiviteli tervek az életkörülmények, békés-háborús viszonyok változtatásra késztető, átalakításra kényszerítő hatására fogantak. Annál inkább van okom ezt hinni, mert a várainkhoz fűződő mondák tanúsága szerint250 – sajnos, most nincs alkalmam rész-letesebben taglalni ezt a kérdést – ezen a vidéken úgyszólván mindig laktak közösségek, s azok, egyszerű vonásokban, némileg átvették, megőrizték egymás múltjához fűződő ismereteik egy részét. Ha egyes mondák részre bontásával, elemzésükkel az tűnik ki, hogy – noha egyes mondaelemek különböző helyeken ismétlődnek is – mégis csak olyan helyeken ismétlődnek, ahol a velük párhuzamban állítható korok leletei is előfordulnak251. Az évszázadok folyamán többé-kevésbé összefonódott mondafoszlányok kellő figyelemmel talán szétfejthetők, annak megfelelőn, ahogy az idő múlásával rendre egymásra rakódtak? 
Magam – éppen ezért – még Szent Anna-tavának később keresztyén fölfogásának megfelelőleg átalakult legendáját se merném teljesen a mesevilágba száműzni. „Bizonyos, hogy Szent Anna-tava bércén meg a Büdös-hegyen hajdan fényes várak emelkedtek. A Szent Anna-tavi várúrnak a kegyetlenkedései miatt az Isten iszonyú dörgés meg az elemek tombolása idején vad urával egyetemben elsülyeszté a várat s helyére a Szent Anna-tó keletkezett.” Bizonyos tekintetben nagyon figyelemre méltónak tartom a torjai Bálványos-várhoz tartozó azt a mondai elemet, hogy az erősség falát lágyan rakták s csak idővel keményedett meg, föltéve, hogy ezek a mondák tisztán helyi mondák, nem pedig ősi mondakörök közös kincse! Sokkal inkább vagyok hajlandó azt hinni, hogy e környék időben nagyon távoli őslakosai valamiképpen, csakis közvetve (!) ama annyira félelmetes, szörnyű természeti tüne-ményeket örökítették meg ezekben a mondákban. Azokat, amidőn a Bálványoson – úgymond – „szemök láttára” folyt a fortyogó láva, midőn a Büdös-hegy, a Szent Anna-tavának meg a Mohosnak az üstje, a Nagy-Murgó, Alsósólyomkő kúpja, a Nagy-Csomádtól északra levő 11 kisebb-nagyobb tűzhányókúppal okádta a „kénköves lángot”... 
Földtankutatók vizsgálódásai is igazolják a hagyományt251. Itt, Háromszék északnyugati szegélyén, éppen a mondában említett hegyek tűzhányó hegyek voltak. Igaz, hogy a földtörténeti harmadkor végén törtek ki először, működésük főideje a harmad- és negyedkor határára esik, sőt jócskán belenyúlik a negyedkorba is, de az ősember – mint FERENCZI István252 írja, a tusnádi Szent Anna-tavának, a Mohosnak s a többi kisebb-nagyobb kúpnak – köztük a torjai Bálványos vár hegyének tűzhányóit még valószínűleg látta működni. 
Ha tehát Erdély eme kicsi zugában fennmaradt ősrégi, pleisztocén-kori természeti tünemények mesés elemként megőrzött mondáját ily figyelmet érdemlőn hitelesítik természettudósok kutatásai, a többi régi mondákat pedig a különböző várak, települések leletei, semmi okunk annak föltevésére, hogy a megállapított váralakok mind idegen kölcsönzések. A hegyen lakóknak a megszokotthoz való, szokásos ragaszkodása alapjában őrizte meg az ősi jellegzetességeket, nem zárkózva – természetesen – el a közelebbi vagy távolabbi, környező tájak hatásától, nem vonhatva ki magukat sohasem a körülmények, a viszonyok alakulása, hatása, azaz fejlődése, megtorpanása vagy éppen csökevényesedése kényszerítő hatása alól. Jövendő alapos, részletes kutatások rendre-rendre napfényre hozzák majd a nyomon követhető fejlődés eddig hiányzó láncszemeit is... 
Jegyzet 

* Sajtó alá rendezte F.I. – Az eredeti szövegen nem sokat változtattam. Ahol értelmét láttam, rövidítettem, a túlságosan hosszú mondatok szer-kezetét egyszerűsítettem. A tanulmány ui. románra fordítva látott volna napvilágot. A szerző e művelet megkönnyítéséért, szokásától eltérőn fogalmazott. A szemléltető anyag (fényképek, rajzok, metszetek stb.) hiánya, amelynek segítségével sokkal szemléletesebbé tette a dolgozatot, talán nem okoz nehézséget a könnyebb érthetőség tekintetében. A szovjet katonák 1944 októberi–novemberi lakásunkbeli garázdálkodása megsemmisítette a – különben rendben lévő, kiadásra kész – mellékletanyagot. Anyagiak miatt nem vállalható a szemléltető-anyag újrakészíttetése, hisz ahhoz a szóban forgó erősségek és környékük újrabejárására, a térkép-vázlatok újra rajzoltatására stb. lenne szükség. Azonfelül azonban az immár több tekintetben helyrehozhatatlan akkori állapotot rögzített fény-képanyag sajnálatos megsemmisülése okozza a legfájdalmasabb vesz-teséget, hiszen a hét évtizedet meghaladó időszak leforgása alatt a tanulmányban szereplő régészeti-történeti emlékek legnagyobb része nagy kárunkra, helyrehozhatatlanul megváltozott! Az értekezés nagyon rövid, előzetes jelentés-szerű változata „Raport asupra unei excursii arheologice în judeţul Trei-Scaune” címmel megjelent az Anuarul Comisiunii Monu-mentelor Istorice, secţiunea pentru Transilvania időszakos kiadvány I 1926–1928 (1929) 242–246 oldalain... FERENCZI Sándor íróasztalfiókban maradt számos tanulmány közül ez az írás Vasile PÂRVAN korai halála miatt nem látta meg a nyomdafestéket. A harmincas évek elejétől az erdélyi, közelebbről az „enyhe” túlzással ekként dicsőített „kolozsvári régészeti iskola” egyre számottevőbb szerepre magát föltornászó, sőt utóbb vezéregyéniségévé emelkedett Constantin DAICOVICIU – itt nem részletezhető, bizonyos okok miatt – egyáltalán nem lelkesedett PÂRVANért. A neves román régész elhunyta – számára – az érdemtelenül gyors fölemelkedés kapuját tárta ki. Romániában PÂRVAN nem az egész román régészet, hanem csupán a bukaresti régészeti iskola tagjainak, főként Radu VULPE-nak és Gheorghe ŞTEFAN-nak s követőinek maradt a mintaképe, szinte mind a mai napig. 
1. Az első világháború előtti, 1:75 000 méretarányú, ún. „fekete-fehér” katonai térkép (Special Karte Zone 21. Kolonne XXXIV) Kézdivásárhely lapja határozottan tünteti föl töltéseit! 
2. BENEDEK Elek: Magyar mese és mondavilág. Bp. é.n. I. k. 414.; MIKSZÁTH Kálmán: Magyarország lovagvárai. 92–97. 
3. Háromszék vármegye monográfiájában (253.) Érdekes, hogy GYÁRFÁS Győző Almás-várához egészen hasonlónak, tehát más korúnak mondta! 
4. Sajtó alatt a Dacia III 1926. kötetében. 
5. Ld. ORBÁN Balázs: A Székelyföld leirása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból. III. k. Pest 1869. 120–121. Be-recktől északra, Lemhény határából, a Feketeügy bal partján emelkedő, Hosszú-havas egyik téres tetejéről „Hajdú-vára” nevű jelentéktelenebb romot említ. Erről azt hiszi, hogy a XVI–XVII. században határőr-, hajdú-szállás lehetett. Okleveles nyoma nincs. Almás-várához való utunk közben érdeklődtem utána, de mivel akkor nem akadt olyan helybéli, aki elvezethetett volna, nehogy sok időt veszítsek, későbbre hagytam, akkor-ra pedig – sajnos – kifogytam időmből... Így annak tisztázása későbbre maradt. 
6. A helybeliek most Fenyőpataknak mondották. A régi fekete-fehér térkép 1. sz. jegyzetben idézett lapjának 1910. évi kiadása ellenben Tisza-patak névvel jelöli. Esetleges tévedések elkerüléséért a két nevet egyesítve használom. 
7. Erdély építészeti emlékei. Kolozsvár 1866. (A továbbiakban: Erdép-eml.) 48. 
8. I.m. III. k. 117., 119., 120. 
9. Iulian MARŢIAN, alább idézendő könyvecskéjében ORBÁN alapraj-zának megváltoztatott méretű hasonmását közli. Nem tudni: milyen alapon, eltér azonban az eredetitől: a. a külső várárkot folytonosnak rajzolta, holott az – miként a helyszínen megállapítható – két helyütt is átjárás-szerűen hiányzik; b. az alsó és felső válaszfalat a hegyoldali terep-lépcső szélén vezeti végig, noha ORBÁNnál igazában csak a zömtorony sarka vonaláig van meg; c. ORBÁNnál a zömtorony fala meg a szóban forgó alsó és felső vár választófala közötti keskeny, folyosószerű rész északi végénél az erősség fala hiányzik; ORBÁN rajzán nemcsak a külső, hanem a belső ajtónyílás helyét is föltüntette. 
10. Magyarország műemlékei. Szerk.: b. FORSTER Gyula. (A továbbiakban: Mamű.) II. k. 360. h. 
11. Urme din războaiele Romanilor cu Dacii. Studiu arheologic. Pub-licaţiile Comisiunii Monumentelor Istorice, secţiunea pentru Transilvania. I. Cluj 1921. (Az alábbiakban: Urme.) 47 31. á. Uő.: Repertoriul arheologic pentru Ardeal. Bistriţa 1920. (A továbbiakban: Rep.) 
12. Háromszék vármegye. Emlékkönyv Magyarország ezeréves fennállása ünnepére. Háromszék vármegye törvényhatóságainak megbízásából szerkesztette PÓTSA József szerk. bizottsági elnök stb. Kiadta Háromszék vármegye közönsége. Sepsiszentgyörgy 1899. 253. 
13. A középkori várak különös tekintettel Magyarországra. Sajtó alá rendezte NAGY Géza. Bp. 1905. (A továbbiakban: Középkori várak.) 284. 
14. Vö. TÉGLÁS Gábor: Hol gyártották Dácia őslakói a kézi malomkövet? Archaeologiai Értesítő. (A következőkben AÉ) VIII 1888. 91. 
15. A helybeliek elbeszélése szerint közvetlenül a háborút követett években egyik kézdivásárhelyi lakos emeletes házát veszítette el az eredménytelen kincskeresés következtében. 
16. ORBÁNnak az Almás névnek Álmossá alakítása nagyon hazafias fölbuzdulású kezdeményezése, de sem ez, sem pedig erre alapozott megha-tározása – ti., hogy Álmos magyar nagyfejedelem építette –, azt hiszem, minden különösebb indokot hiányol: mesébe illő magyarázatnak kell nyilvánítanom. 
17. I.m. III. k. 129. 
18. I.m. III. k. 120. 
19. Mamű. II. k. 359. h. 
20. I.m. 284. 
21. Erdélyi Magyar Közművelődési Egylet utikalauza. Bp. 1899. (A továbbiakban: EMKE utikalauz.) 280. 
22. Urme. 47. 
23. 1:75 000 léptékű osztrák–magyar fekete-fehér térképlap Zone 21 Kolonne XXXIV. Kézdivásárhely lapjának az 1910. évi kiadásán. 
24. Erdély régiségei. Pest 1852. (Erdrég.) 182.; Erdépeml. 133. 
25. I.m. III. k. 111–112. 
26. Háromszék vármegye. 253. 
27. Mamű. II. k. 359. 
28. Urme. 47.; Rep. 34. 
29. Erdélyi Történelmi Adatok. Szerk.: gr. MIKÓ Imre. I. k. Kolozsvár 1855. 265–268. lapján NAGYAJTAI KOVÁCS István közölte. Újra megjelent a Székely Oklevéltár (a következőkben SzO) (szerk. SZABÓ Károly és SZÁDECZKY Lajos) IV. k. Kvár 1895. 90–93 lapján. ORBÁN Balázs is hivatkozik különben az oklevélre. I.m. III. k. 112. – Az okle-vélközlők meg az adataikra alapozó KŐVÁRI valamennyien a Perkő tetején, illetve oldalában meg lábánál hajdanán létezett erődítések valamelyikére vonatkoztatják, jóllehet, ha a levél helyrajzi adatait összevetjük a térképnek ma is találó adataival, azonnal szembeötlik ORBÁN helyes egyeztetése. Az oklevél szövege szerint ui.: „Polyán határán felül papok rétje felől vagyon egy praedium, Szent János nevű”. (Ma Szent János-pataka őrzi emlékét.) „Immár e Szent János nevű praediumon felől va-gyon az Kászon rétje vagy mezeje, kinek az hegyek közé völgyei vagynak, patakok jőnek ki azokból, kiknek neve vagyon” stb. Még a birtokvi-szonyok is kb. ugyanazok: a kézdiszentléleki határ fölött Kászonszék határáig terjedő rész ma is a kézdivásárhelyieké. 
30. A Várélétől kb. éppen olyan távolra, kelet felé, mint amilyen távolra, de nyugat felé fekszik Odojka. A fekete-fehér térkép az 1100-as magaslatot „Zsidó-domb”-ként említi. Egyrészt azt tekintve, hogy a Váréle éppen ennek a kiágazása, aztán meg tekintve, hogy tapasztalataim szerint a románok lakta területeken (igaz viszont: ez csak székelyek lakta vidék!) az egyenértékű „Jidovul”, „Dealul Jidovului” névvel rendszerint rossz vagy természettől különös helyet jelölnek, közelebbről ezt is szerettem volna fölkeresni, rövidre szabott időm azonban – sajnos – nem engedte. 
31. I.m. III. k. 108–111. 
32. Vö. PÁLMAY József: Háromszék vármegye nemes családai. Sepsi-szentgyörgy 1902. 246. 
33. Erdrég. 182–183.; Erdépeml. 132–134. 
34. EMKE utikalauz. 284. 
35. Háromszék vármegye monográfiája. 19–21. 
36. Az osztrák–magyar monarchia írásban és képben. (Az alábbiakban: OMMIK.) Magyarország. Bp. VIII. k. 358. 
37. Mamű. II. k. 360, 363. 
38. Rep. 34. 
39. Arpadia I. 1883. 70–71.; II 1885. 237–253. 
40. Századok. IV 1870. 211–225. 
41. Századok. IX 1875. 435–437. 
42. A székelyek intézményei a legrégibb időktől az 1568-iki átalaku-lásig, Kolozsvár 1901. 65. 
43. Özvegy és leánya. 
44. PÁLMAY József: Háromszék vármegye nemes családai. 307. (KÁLNOKY Zsuzsa, MIKES Kelemenné dédunokája?) 
45. Getica. O încercare de protoistorie a Daciei în mileniul I. a. Chr. Săpăturile din Cîmpia Munteană şi Geţii din Masivul Carpatic. Getica. Essai d’une protohistoire de la Dacie pendant le premier millénaire av. J.-Chr. Les fouilles dans la Plaine Valaque et les Gčtes du Massif des Carpathes. Academia Română. Memoriile secţiunii istorice. Ser. III, tomul III, mem. 2. Cvltvra Naţională. Buc. 1926. 582, 583. 
46. Korai vaskorból: Kézdiszentlélek vasúti bevágás 673. h. sz.; Kézdivásárhely 525–82. sz. Kései vaskori: Kézdivásárhely–Bereck vasútvonal 353, 459, Oroszfalvi út 51–82, Kézdipolyán 75–91. sz. 
47. Hamis és hibás keltezésű oklevelek jegyzéke 1400-ig. MTA kiad. Bp. 1902. 18–19, 26–27.; uő.: A székelyek eredete és Erdélybe való betelepülése. A MTA Évkönyvei. Bp. 1905. 57–66. 
48. SzO. I. k. 8–9, 17.; Eudoxiu HURMUZAKI: Documente... 248–249. 
49. KARÁCSONYI János: A magyar nemzetségek a XIV. század közepéig. III. k.; uő.: Hamis, hibás keltű és keltezetlen oklevelek... 18–19. 106. sz., 26–27. 132. sz., 34–35. 177. sz. 
50. Az 1:75 000-es léptékű Zone 21 Kolonne XXXIV Kézdivásárhely tér-képlap. Minthogy majdnem minden forgalomban levő térkép közli, azt hiszem felesleges mindet fölsorolnom. 
51. SzO. III. k. 14., 19. Megjegyzem, hogy sok XIII–XVI. századi oklevél ír Bálványos várról, ámde java részük a Szolnok-Doboka megyei Bál-ványos-várra vonatkozik. Utóbbi viszont majdnem mindig az erdélyi vaj-dák birtokaihoz tartozott. Ezzel szemben csak kevés, határozottan a torjai Bálványosvárhoz tartozó ismeretes. 
52. SzO. VI. k. 345. 
53. Lusus mundi. Genealógiai Füzetek. VIII 1910. 21., 44., 93. 
54. Siculia. Ld. BOGA Alajos: Székelyföld történetírója a XVII. században. Kolozsvári Értekezések a magyar művelődéstörténelem köré-ből. 5. sz. Kolozsvár 1914. 11–15., 21–34., 68–81. 
55. Imago antique Hungariae. Vienna 1759. Ep. I., 3., 5., 14., 15. 
56. Dacia Siculica. 44. (BENKŐ József, FERENTZI és ORBÁN nyo-mán, magam nem juthattam hozzá.) 
57. Decreta et vitae regum Hungariae, qui Transilvaniam possede-runt. Ed. Claudiopoli 1744. 129. (FERENTZI és ORBÁN nyomán, magam nem ismerem.) 
58. Synopsis vitae Belae IV. 1799. 20. (FERENTZI és ORBÁN nyomán, magam nem ismerem.) 
59. Milkovia. I. 79–84.; II. 105. Bécs 1781. 80–82. 1-on. (TIMON fennebb idézett részletét közölte újra.) 
60. A Csíki Székely Krónika. Kiadta SZÁDECZKY Lajos. Bp. 1905. 
61. III. k. 79. (ORBÁN nyomán, magam nem ismerem.) 
62. Historiai Értekezés a székely nemzet eredetéről. Nagyenyed 1829. 221. 
63. Das Land und Volk der Szeckler. Pest 1833. 116–117. 
64. Mulattató. I 1838. 58–59., 61–63., 66–67. 
65. Blätter für Geist, Gemuth und Vaterlandskunde. Kronstadt 1838. 228. 
66. Nemzeti Társalkodó. 1839 II. félév 210. 
67. Dacien aus den Ueberresten des klassischen Alterthums. Kronstadt 1851. 279. 
68. Erdrég. 188.; Erdépeml. 49.; Erdély ország története. I. k. Kolozsvár 1859. 157. 
69. Magyar régészeti krónika. Archaeologiai Közlemények. II 1861. 263–264. 
70. Die deutschen Ritter in Burtz. (ORBÁN nyomán, magam nem ismerem.) 
71. Die römischen Alterthümer und deutschen Burgen in Siebenbür-gen. Jahrbuch der k. u. k. Central-Comission zur Erforschung und Erhalt-ung der Baudenkmale. 1856 Wien. (kny. 1857) 65. 
72. Vasárnapi Újság. 1863. 26. sz. 
73. Magyarország és Erdély képekben. Pest 1864. III. k. 108. 
74. I.m. III. k. 84–90. 
75. Magyarország és Erdély képekben. II. k. 103. 
76. 1875. évf. 35. sz. 
77. Magyarország lovagvárai regékben. 98. 
78. Erdélyi Múzeum. VIII 1891. 433–481. 
79. EMKE utikalauz. 278. 
80. Háromszék vármegye monográfiája. 18–22. 
81. Háromszék vármegye monográfiája. 62–64. 
82. OMMIK. Magyarország. VIII. k. 55–56, 354–355. 
83. Mamű. 
84. PÁLMAY József: i.m. 18–19. 
85. Rep. 40.; Urme. 47–48. 
86. Bálványosvár. 
87. MARŢIAN füzetének 32. ábrája ORBÁN alaprajzának (más méretű) utánzása. Az eredetitől eltér abban, hogy a zömtorony közvetlen nyugati közelségében levő, kútnak vélt mélyedést, továbbá a fal teljesen megsemmisült részleteit meg azokat a helyeit, ahol természetes sziklatömbök miatt hiányzik a fal, nem tüntette ki külön. 
88. ORBÁN (i.m. 87.) a tőle Bálványosvár kulcsának hitt régi kulcsról is megemlékezik. Értesülésem szerint az azonban nem a várkapu, hanem az altorjai istenháza kulcsa volt; az akkori plébános csak tréfából hangoztatta, hogy az a váré. 
89. Régi fekete-fehér, 1:75 000 léptékű Kézdivásárhely térképlapon. 
90. I.m. 90. 
91. Erdrég. 193.; Erdépeml. 49. 
92. I.m. 65. 
93. Archaeologiai Közlemények. II 1861. 251. 
94. Háromszék vármegye monográfiája. 253. 
95. Középkori várak. 285. 
96. Mamű. II. k. 364. h. 
97. Rep. 40.; Urme 48. 
98. Ehhez kapcsolódón kell említenem, hogy ROEDIGER Lajos (Sánc-vonulatokról Háromszék- és Brassómegyében. AÉ. XXVIII 1908. 85–86.) Altorjáról, a BENKŐ-örökösök kertje végéből bővebb leírás nél-kül, „castrumot” jelez. Tekintve, hogy FARKAS kántor földje határos a BENKŐ-birtokkal, nem tartom lehetetlennek, hogy éppen ezt a helyet vélte annak. Ámde ehelyütt se római castrum, sem egyéb maradvány nincs. 
99. Königliche Museen zu Berlin. Beschreibung der antiken Münzen. I. 291 59. sz. és VIII. t. 67. á. 
100. Vö. V. PÂRVAN: Getica. XI. t. 1. sz. kép. 
101. A CSOBOTH János telkéről napvilágra került leleteket – részben – LÁSZLÓ Ferenc is említette. Vö. Négyezer éves kultúra emlékei Há-romszék vármegyében. Sepsiszentgyörgy 1911. 9.; valamint uő.: Háromszék vármegyei praemykenaei jellegű telepek. Dolgozatok az Erdélyi Nemzeti Múzeum Érem- és Régiségtárából. II 1911. 181., 232. 
102. Chronik der archäologischen Funde Siebenbürgens. Archiv des Vereins für siebenbürgische Landeskunde. XIII 1876. (Kny.) 59. Ugyanezt említi TÉGLÁS Gábor: Az erdélyi-medence (!) őstörténeté-hez. Orvos–Természettudományi Értesítő az Erdélyi Múzeum-Egylet Or-vos–Természettudományi Szakosztályának üléseiről. XII 1887., valamint MARŢIAN: Rep. 40. 
103. Az osztrák–magyar fekete-fehér (Zone 22 Kolonne XXXIV.), 1896. évi kiadású Kovászna lap Csonkavár néven jelzi, magasságát 643 m-nek írja. 
104. I.m. 119. 
105. Mulattató. (Az Erdélyi Hírlap melléklapja.) 1838. évf. I. félév 99–101., 103–105. 
106. I.m. 94–98. Utóbb a Vasárnapi Újság is átvette leírását és képét. (Ld. XVIII 1871. 181–182.) 
107. Erdrég. 162–163.; Erdépeml. 53. 
108. OMMIK. Magyarország. VII. k. 362., 366. 
109. Háromszék vármegye monográfiája. 253–255. 
110. Mamű. II. k. 360. h. 
111. Középkori várak. 224., 260., 284., 615. 
112. Urme. 48. MARŢIAN alaprajzában hibás: a. a világtáj jelölése; a tőle jelzett észak kelettel azonos; b. az egyenes falak mentén, a falak körül nem lapos a felszín, a magaslat oldala mindjárt a fal tövétől meredeken lejt; a nyugati oldalon csörgedező Nagy patak a Várbérc éle déli sziklájába vágott mederbe folyik kb. a Csonkatorony szélességében levő malo-mig. Onnan kanyarodik délkeletnek! A Rep. 23. l.-án is ír róla, tévesen: Ikafalváról. 
113. 14–15. SZÁDECZKY Lajos: A Csíki Székely Krónika. 101, illetve 146. 
114. A Csíki Székely Krónika és Még egyszer a Csíki Székely Króni-káról című alapos, részletes kútfő-tanulmányaiban. 
115. Ld. pl. G. BERSU: Zwei Viereckschanze. Fundberichte aus Schwa-ben. XIX 1919. 13–14. 
116. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban 2763. sz. a. őrzött, hornyolt díszű edénytöredék. 
117. LÁSZLÓ Ferenc: Négyezer éves kultúra... 9.; Háromszék várme-gyei praemykenaei jellegű telepek. Dolgozatok az Erdélyi Nemzeti Múzeum Érem- és Régiségtárából. II 1911. 182., illetve 232. 
118. Getica. 579., 582., 583., 591., illetve 791., 792. 
119. Osztrák–magyar fekete-fehér térképlap Zone 22 Kolonne XXXIV, Kovászna 1896. évi kiadásán, Várhegy falu határában. 
120. I.m. 161–163. 
121. SzO. I. k. 62. 
122. Hamis, hibáskeltű oklevelek... 38–39.; Székelyek eredete... 21. 
123. Transsilvaniae... I. k. 248–249.; Milkovia. II. k. 106–109. 
124. Historiai értekezés... 108. 
125. I.m. 118. 
126. Nemzeti Társalkodó. 1839. évf. II. félév 188. 
127. Umrisse und kritische Studien zur Geschichte Siebenbürgens. 
128. Erdrég. 199.; Erdély története. III. k. 174., IV. 94.; Erdépeml. 
129. Századok. IX 1875. 436. 
130. Erdély és Mihály vajda. 67. 
131. A székelyek intézményei. 67–69. 
132. OMMIK. Magyarország. VIII. k. 632. 
133. Középkori várak. 248., 265., 615. 
134. Mamű. II. k. 
135. Rep. 41. 
135. Die römischen Alterthümer... JCC I 1856. 33. 
137. Archaeologiai Közlemények. II 1861. 250. 
138. Chronik... 61. 
139. Orvos–Természettudományi Értesítő. XII 1887. 185. 
140. Dolgozatok. II 1911. 183., illetve 223.; Négyezer éves kultúra. 11.  
141. Oszták–magyar fekete-fehér, 1:75 000 léptékű Zone 21 Kolonne XXXIV. lapon Tusnád-fürdőtől északkeletre, légvonalban 2 km-re. Az erősség mellett lefolyó egyik csermely neve Benevize-pataka, a kézdialmási Almás-vára fölötti tetőt viszont BENE Pálné néven ismerik. 
142. Imago antique Hungariae. Additamentum. 3., 14. 
143. I.m. II. k. 69–71. 
144. Erdépeml. 55. 
145. OMMIK. Magyarország. VII. k. 55. 
146. Háromszék vm. monográfiája. 253. 
147. A középkori várak. 282. 
148. Mamű. II. k. 269. 
149. Az Árpád-kori magyar építőművészet. 374. 
150. Urme. 51.; Rep. 40. 
151. Legalább ezt, a ma már elfelejtett, eredeti magyar nevet őrizte meg ez az 1349. szeptember 19-én kelt oklevél. Ebben a gyulafehérvári káptalan jelentette Nagy Lajos királynak, hogy hidvégi MIKÓ fia Jakab mester és testvérei részére kijáratta Zsombor és Gerebenc helység határát. Ma – a bükszádi románok hatására – csak Faţa-ként (=Homlok) ismerik, illetve Nagy Pálca néven, ahogy ORBÁN Balázs magyarította az előbbit. 
152. A régi osztrák–magyar 1:75 000 méretű, fekete-fehér Kézdivásár-hely térképlap 1910. évi kiadása Alsó-Sólyomkő néven jelzi. 
153. I.m. III. k. 64. 
154. Erdépeml. 54. 
155. Das Land und Volk der Szeckler... 119. 
156. Die römischen Alterthümer... 65. 
157. Háromszék vm. monográfiája. 253. 
158. Mamű. 357. 
159. Rep. 40.; Urme. 51., tévesen Tusnádnál. 
160. Magyarország családai. VII. k. 480. Valószínűleg tőle veszi át PÁLMAY József: Háromszék vármegye nemes családai. 313. 
161. SzO. I. k. 9–11., 53–57. 
162. SzO. I. k. 116–119. SZABÓ Károly ORBÁN Balázs leírása alapján egész határozottan ezzel azonosítja. 
163. Kézdivásárhely (Zone 21 Kolonne XXXIV.) lapjának 1910. évi kiadása nem jelöli a hely nevét. 
164. I.m. 60–61. MARŢIAN szebben kivitelezve, de kevésbé szabatosan vette át ORBÁN alaprajzát. E másolat azért is hibás, mert a torony nem ugrik ki a várfal északi szakasza síkjából. 
165. Die römischen Alterthümer... 65. 
166. Erdrég. 147.; Erdépeml. 55. 
167. EMKE utikalauz. 277.; Háromszék vármegye. 253. 
168. A középkori várak. 260., 284., 615. 
169. Mamű. 359. h. 
170. Négyezeréves kultúra. 4.; Dolgozatok II 1911. 177. 
171. Rep. 9.; Urme. 51. 
172. Das Land und Volk der Szeckler. 119. 
173. SzO. I. k. 54–57. 
174. Az 1:75 000 méretarányú osztrák–magyar, fekete-fehér Zone 22 Kolonne jelzetű Kovászna lapjának 1896. évi kiadásán. 
175. I. m. III. k. 56–57. A MARŢIAN közölte átrajzolás egyezik az eredetivel. A kaputornyot a várfalból kiugrónak rajzolta, holott ORBÁNnál a torony csupán a várfalig terjed, s csak a torony északi és déli oldalfalának a meghosszabbítása nyúlik ki a várfal síkjából. 
176. Das Land und Volk der Szeckler. 119. SCHEINT BENKŐ Józsefet idézi forrásként. A Transsilvania II. k. 548. l.-on azonban BENKŐ csupán a következőt írja: „Curia nobilitaris et domicilium, in pago Olt-szeme, Sedeque Sepsi, ill. dom. Nicolai comitis MIKÓ de Bodoc, multorum judicio, in ruderibus (quae et nos vidium), romani, castri, jacet”. Ld. még J. F. NEIGEBAUR: Dacien... 279.; C. GOOSS: Chronik... 97. 
177. Die römischen Alterthümer... 65. 
178. Archaeologiai Közlemények. II 1861. 250. 
179. Erdépeml. 54.; EMKE utikalauz. 276. 
180. Háromszék vármegye. 253. 
181. OMMIK. Magyarország. VII. k. 362. 
182. Középkori várak. 284. 
183. Mamű. II. k. 362. 
184. Rep. 29.; Urme. 50. Megjegyzem, hogy a források figyelmetlen fölhasználása következtében Herec- és Kincsásvárát Oltszemnél is adta. (Vö. a 29. 1-al.) 
185. SzO. I. k. 53., 54–57.; IV, k. 120–121. 
156. I.m. III. k. 58. 
187. Négyezeréves kultúra... 6.; Dolgozatok II 1911. 178, illetve 229. 
188. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban 2806 lt. sz. a. három, ujjbenyomásos edénytöredék. 
189. A Sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban: 673c., 2806., 2810., 5471–5476. lt. sz. a. csiszolt díszű edénytöredékek, továbbá uo., ugyanonnan, SIMON Ferenc ajándékából 5468. lt. sz. a. talpas edény alja, 5470. lt. sz. a. talpas edény csöves talpa, 5477. sz. a. talpas edény talprésze. 
190. A sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeumban 2808. lt. sz.a. edényfedő LÁSZLÓ Ferenc ásatásából; 5477.sz.a. edénytöredék SIMON Ferenc ajándéka. 
191. Getica. 582., 583., 586., 590., 591., illetve 792. 
192. Kovászna fekete-fehér térképlapon. 
193. I.m. III. k. 55. ORBÁN nagy művének másik részében (I. k. 32.) foglaltak értelmében „Hincza” várát is székelyek építették volna s a mongolok dúlták föl. 
194. Das Land und Volk der Szeckler. 116. 
195. Erdrég. 147.; Erdépeml. 54. 
196. Orvos–Természettudományi Értesítő. XII 1887. 180.; Századok. XVII 1893. 596. 
197. Die römischen Alterthümern... 65. 
198. Archaeologiai Közlemények. II 1861. 250. 
199. OMMIK. Magyarország. VIII. k. 56., 352. 
200. I.m. 352. 
201. Háromszék vármegye. 253.; EMKE utikalauz. 276. 
202. Középkori várak. 224., 284. 
203. Mamű. III. k. 359. h. 
204. Rep. 9.; Urme. 50. Tévesen északkelet helyett Bodoktól délre teszi. 
205. Kiadatlan oklevél a magva szakadt MIKÓ-családnak az Erdélyi Múzeum-Egyesület levéltárába helyezett irattárában. Ugyanott, ugyanazzal a kelttel és szöveggel a beiktatást elrendelő levél. A beiktatásról szóló jelentés 1593. július 25-én kelt Sepsiszentgyörgyön. Kiadta SZÁ-DECZKY Lajos: SzO. IV. k. 120. Tekintve, hogy a Havasmezején levő kaszálóval együtt említi, nem tartom lehetetlennek, hogy akkor is, akár-csak ma is, a vár területe kaszáló lehetett... 
206. Osztrák–magyar fekete-fehér térkép 1:75 000 méretarányú, Zone 23 Kolonne XXXIV., 1903. évi kiadású Bodzaforduló-i lapja. 
207. I.m. III. k. 173–174. 
208. Középkori várak. 285. 
209. Mamű. II. k. 363. h. 
210. Urme. 48.; Rep. 33. 
211. Fekete-fehér Kovászna-i lap 1896. évi kiadás. 
212. I.m. III. k. 165. 
213. Háromszék vármegye. 253.; EMKE utikalauz. 288. 
214. Középkori várak. 284. 
215. Mamű. II. k. 361. 
216. Urme. 49.; Rep. 10. Utóbbi helyen azonban – tévesen – Nagyborosnyóhoz csatolja. 
217. Erdépeml. 134. 
218. Kovászna fekete-fehér térképlapja. 
219. I.m. III. k. 164. 
220. Középkori várak. 284. 
221. Mamű. II. k. 361. h. 
222. Rep. 10. 
223. Négyezeréves kultúra... 10.; Dolgozatok. II 1911. 182, 232. 
224. Bodza-vára egyébként azonosnak vehető az ORBÁNtól részletesen bemutatott, a Bodza-völgy fölé magasodó Királykő-várával. (Ld. A Szé-kelyföld leirása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból. VI. k. Barcaság. Budapest 1873. 77–81.) 
225. SzO. I. k. 62–63. 
226. Hamisított, hibás keltezésű és keltezetlen oklevelek... 38–39. 
227. Fekete-fehér kovásznai térképlap. 
228. I.m. III. k. 166–167. 
229. Még élénkebb költői képzelettel JÓKAI Mór is közzé tette Bálvá-nyosvár című írásában. 
230. Háromszék vármegye. 253. 
231. Rep. 12. 
232. EBLE Gábor: Az ecsedi uradalom és Nyíregyháza. 7. és még számos helyen. 
233. BUBICS Zsigmond: Magyarországi várak és városok [...] fa- és rézmetszetei. 35., 39., 63. 
234. Csak maga a Csonkatorony, Ikavára többi emléke nélkül! 
235. Középkori várak. 184. 
236. WERTNER Mór: Történelmi Tár. 1905. 174. 
237. A Várhegy név ti. még 1562, a János Zsigmond fejedelem emeltette vár építtetése előtti időben is előfordul. Esetleg már a szlávoknak is le-hetett erőssége itten? 
238. Castrul roman de la Poiana şi drumul roman prin Moldova de Jos. Academia Română. Memoriile secţiunii istorice. Buc. 1913–1914. 2–11. 
239. Sajtó alatt a Dacia III 1926. kötetében. 
240. Jelentés a Székely Nemzeti Múzeum 1909–1910. évi állapotáról. 
241. I.m. III. k. 170–171. 
242. AÉ. XXVIII 1908. 85–86. 
243. Néhány szó római provincialis problémákról. Dolgozatok az Er-délyi Nemzeti Múzeum Érem- és Régiségtárából. VII 1916. 9–18., 22–27. 
244. V. PÂRVAN: Începuturile vieţii romane la gurile Dunării. Buc. 1923. 
245. Ikaváránál tekintetbe kell venni, hogy a Csonkatorony középkori építmény, s emiatt az alábbiakban csak a többi részéről lesz szó. 
246. Gidófalva, Al- és Feltorja (1823. évi átalakítása előtti alaprajza), Bé-lafalva, Lemhény, Kézdialmás közös istenháza, valamint Sepsiszent-györgy esetében. 
247. A székelyek eredete és Erdélybe betelepülése... 34., 71. 
248. Az Árpádok története. I. 4. és 48. 
249. Pl. Torjavárában késő bronz-, kora vaskori, a torjai Bálványosvárban kora vaskori gyöngyöket találtak. A néphagyomány Begyenkő-pataka mellett fölvivő utat Bálványos és Torjavárát összekötött régi útnak mondja. 
250. E mondák szép összefogását ld. KOZMA Ferenc: Mythologiai elemek a székely népköltészetben és népéletben. Bp. 1882. 
251. PAPP Károly. Földtani Közlöny. XLII 1912. 696–723. 
252. A természet. XXI 1925. 90. 
FERENCZI Sándor 
A sepsibükszádi Alsósólyomkő vára (1936)* 

Az Olt tusnádfürdői sziklaszorosának alsó végénél, a Szent-Anna tó tűzhányó üstjének Tóbérce nevű oldala meg a Kis-Piliske nevű hegykiágazásnak végződésével és magas, fellegvári padba való elsimulásával éppen szemben, a folyócska jobb partján emelkedik az Alsósólyomkőnek hívott magányos, meredek sziklaszál, hajdani tűzhányó kúpocska1. „...A Sólyomkő déli orma – írja ORBÁN Balázs2 – vagy 50 lábnyira (15 m-re) csaknem hegyesen, díszgúlaként tornyosul fel. [...] Alig 90 négyszögláb (= 90m2) kiterjedésű kőfal porladéka látszik, mutatva, hogy itt hajdan toronyerőd vagy magas zömtorony állott...” „...A Sólyomkő tetőcsúcsához – folytatja ORBÁN – [...] északkeletre lejtősülő fennlap van csatolva. Ezen volt [...] Sólyomkő vára. A fennlap nyugati élén [...] a mélység felé kihajló sziklagerinc vonul fel a tetőcsúcshoz. E gerincre volt elhelyezve a tetőn feküdt toronyerőddel látszólagos összefüggésben állott várfal nyugati oldala, melynek alsó része még most is 7–8 láb (= 2–2,5 m) magasságban áll fenn. A válogatott lapos kövekből forró mésszel épült fal ölnyi (= 1,9 m) széles és oly szilárd, hogy annyi század viharcsapkodásai után is bonthatatlanul dacol. Ezt azonban csak alsó részéről mondhatjuk, mert felsőbb része már összeomolva lezuhant a mélységbe. Csakis sziklával összenőttnek tetsző alapja van meg az említém sziklagerincnek. Ez mutatja annak az irányát, s meg engedi méretni ezen oldalfal eredeti hosszúságát, ami 125 lépés (= 92,5 m). Az ezzel egyenes szögletben össze-ütköző északi várfal 38 lépés (= 28,5 m) hosszú, s a fennlap meredek oldalán leereszkedve ismét egyenes szögben ütközik össze a szintén meredek hegygerincre fektetett keletoldali fallal, mely párhuzamosan fut a jóval fennebb levő nyugatoldali fallal és egészen a tetőcsúcs falmeredek oldaláig nyúlik, mely a déli oldalfalat teljesen feleslegessé tette. E fal most egészen elporlott, annyira, hogy csak itt-ott látszik alapja. Eszerint a vár alakja (alaprajza, sz.m.) hosszúkás négyszög volt, 125 lépés hosszal és 38 lépés szélességgel, miből kitűnik, hogy tekintélyes nagyságú s fekvésénél fogva csaknem megközelíthetetlen véderőd volt, büszke sasfészek, hová még a jóbarát is csak bajjal tudta magát felküzdeni; az ellennek pedig oda behatolni teljes lehetetlenség volt...” 
K. G. WINDISCH3, L. J. MARIENBURG4, KÁLLAY Ferenc5, sőt Daniel SCHEINT6 is tud már a várról, noha utóbbi az ugyancsak a helység területén fekvő Vápavárral zavarta össze. M. J. ACKNER7 szintén ismeri, bár nevét nem említi. KŐVÁRI László8 ORBÁNnak a kéziratát kivonatolta. KOZMA Ferenc9 a várhoz fűződő monda hitregei (mythologiai) vonatkozásait taglalta. GYÁRFÁS Győző10 már Alsósólyomkő néven emlegeti. GERECZE Péter11 ugyancsak e néven állította össze irodalmát. I. MARŢIAN részben ORBÁN nyomán írja le12. Előbb – nagyon tágan – őskorinak, utóbb azonban teljes határozottsággal dák erősségnek nyílvánította. Szerepét illetőleg úgy véli, hogy a dákok Traianus utolsó, 107. évi. (!) nyári hadjáratakor folyamodtak védelméhez. Jóllehet személyes megfigyelés alapján is fogalmazta mondanivalóit, mégis – tévesen – a tusnádi-szoros közepére, az Olt bal partjára (!) helyezi az erősséget. Falát pedig 1/2 m-rel magasabbnak és többnek, száz m-nél hosszabbnak jelöli. SÁNDOR Imre a székelyek történetével való kapcsolatát taglalja s ORBÁN nyomán írja le13. Az erősség esetleges székely történeti kapcsolatára még visszatérek. Itt most csak annyit, hogy SÁNDOR Imre a BENKŐ Károlytól a tusnádi Vártetőről ismert várromot tévesen az alsósólyomkövivel azonosította, s még ő rótta meg BENKŐ Károlyt azért, mert fennebbről említette az erősség helyét. Utoljára FERENCZI Sándor utalt rá egészen röviden14. Feltételesen középkorinak tartja a várat. 
Miként már ORBÁN Balázs megállapította, semmi írott adatunk sincs arról, hogy e vár melyik kor, melyik nép építménye. Idézte ugyan NAGY Ivánt, aki a MIKÓ-család leszármaztatásában azt mondja15, hogy a család őse: Sebusi Akadás állítólag 1182-ben Zsombor, Gerebenc és Sólyomkő ura volt. ORBÁN véleménye szerint ez azt sejtetné, hogy nevezett Akadás építtette volna az erősséget még a 12. században, ámde ORBÁN leírásából arra is következtethetünk, hogy nem bízott teljesen ennek az adatnak a hitelében, talán azért, mert NAGY Iván nem jelölte meg forrását. Nekem se sikerült megtalálnom ezt az oklevelet. Sőt, most még kevésbé bízhatunk NAGY Iván adatában, mert ma tudjuk, hogy Vince comes, a nevezett Akadás sebusi székely fia csak 1252. aug. 20-án került ide Maros- és Székás-parti birtokairól, illetve akkor lett Székfölde, a későbbi Hidvég, Árapatak, Liget, Nyárospatak, Előpatak és Erősd helység urává16. Noha leszármazottai 1349-ben kijáratták a szóbanforgó erősséggel közvetlenül szomszédos gerebenci és zsombori birtokuk határát17, mégis sem az erről szóló, se pedig az elég hoszszan tartott pereskedésből fennmaradt többi oklevelük nem említi Sólyomkő várát és birtokát... Nem is említhette MIKÓ-birtokként, mert ennek a MIKÓ-birtoknak a nyugati határa – az imént említett határjáró oklevél leghatározottabb, félreérthetetlen állítása értelmében – az Olt volt, azaz a MIKÓ-birtok az Olt keleti, bal partján terült el, (Alsó-)Sólyomkő viszont ezzel ellenkezőleg: a folyócska jobb partján, tehát az Olttól nyugatra magaslik!18 
Lenne azonban másik – SÁNDOR Imre fölhasználta – „okleveles” adatunk is az erősségről19. Ebben CSÁKI László erdélyi vajda Küküllővárban 1421. július 8-án nemes Balázsnak, Sándor fiának, Lökös unokájának és fiainak birtokot adományozott, mert a csíktusnádi határban, az Olt mellett Sólyomkő erősséget és tornyot a törökök közelebbi beütésekor a vidék oltalmára, vére bő omlásával, bátran megtartotta. Az oklevélből kitűnőn ez a torony hajdan a csíktusnádi székely őrök vagy kémlelők (speculatores) őrtornya volt, de 1421-ben már, amikor Balázs nemes védelmezte, nem volt a tusnádi székelyek birtokában, hanem akkor is, mint a MIKÓ-család kihaltáig mindig, nevezett család birtokai közé tartozott. Az említett évben már régtől fogva meglehetősen rongált állapotban volt, védőárkai pedig nem voltak. Nagyon szép volna ez az adat, ha igaz volna. Sajnos azonban nem az, mert ez az „oklevél” – itt most helyszűke miatt nem részletezhető okok miatt – szemenszedett hamisítvány, mégpedig, mint megboldogult KARÁCSONYI János írta egyik válaszlevelében: okvetlenül eldobandó BENKŐ József-féle koholmány!20 
Alsósólyomkő várának telepítése, építése fenn a kúpidomú sziklaszál csúcsán az egyébként szembetűnőn csekély terjedelmű öregtorony alatt, ebből indult ki s ehhez tért vissza. Az erősségnek az öregtorony alatti, nagyon meredek hegylejtőn húzódó belső területét övező, mészhabarccsal kötött várfalegyüttes nem egyezik se római, sem a Szászváros-vidéki dák vagy a csíki-medencebeli, első építési szakaszukban dák (kárp) várak telepítésével és építészeti jellegével. Ez a fajta telepítési és építési eljárás együtt csupán a középkorból ismeretes, akkor volt szokásos. S valóban – amennyire ORBÁN leírásából megállapíthatjuk – az erősség beosztása nagyon emlékeztet a torjai Bálványosváréra: annak egyszerűsített másolata, utánzása. Jóllehet tehát az erről a várról közölt egyetlen középkori oklevél koholmány, magam az utóbb részletezett okok miatt – feltéve természetesen, hogy ORBÁN nem tévedett leírásában, magam ui. ottjártamkor a bozót sűrűsége miatt semmi érdemlegeset se figyelhettem meg – mégis középkorinak tartom. Esetleg a MIKÓ-család valamelyik tagja építtethette mentsvárul. Minthogy azonban a közvetlen közeli Gerebenc és Zsombor birtok 1349. évi határjáró levele nem említi, sőt mi több, Alsósólyomkő nem is a MIKÓk akkori birtokán emelkedett, nem valószínű, ha csak a sziklaszál valamiképpen nem került – legalább átmenetileg, még a XVI. század utolsó harmadát jóval megelőzőleg – kezükbe. Hihetőbbnek vélem azt, hogy előttük itt élt más tulajdonos, más birtokos család építette. Ennek azonban semmi emléke nem hagyományozódott ránk, nyomtalanul tűnt el innen... 
Jegyzet 

*1944 tavaszán Csíkszereda székhellyel megindult a m. kir. X. honvédhadtest szervezési s a kelet-erdélyi erődvonal kiépítési tevékenysége. Alsósólyomkő kiváló harcászati fölhasználásáért – többek között – ide is erődítmény létesítését tervezték. Az építkezések megkezdése előtt, tarta-lékos főhadnagyként a behívott FERENCZI Sándort kérték föl előzetes régészeti ásatás levezetésére. Édesapám közel kerek hónapot töltött ásatáson a rendelkezésére bocsátott megerősített raj hathatós közreműködésével. Sajnos, sem ásatási naplója, jegyzetei, se filmtekercsei, sem rajzai nem maradtak ránk. Megsemmisültek a szovjet katonák lakásukban való garázdálkodásakor... (F.I.) 
1. Régi fekete-fehér, 1:75 000-es léptékű, osztrák–magyar, részletes térkép [Zone 21. Kolonne XXXIV. Kézdivásárhely (1910) jelzésű] lapja „Alsó Sólyomkő R” névvel jelöli. 
2. A Székelyföld leirása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból. III. k. Pest 1869. 62., 64. 
3. Geographie des Grossfürstenthums Siebenbürgen. Pressburg 1790. 312.  
4. Geographie Siebenbürgens. II. k. Hermannstadt 1813. 172. 
5. Historiai értekezés a’ nemes székely nemzet eredetéről. Nagyenyed. 1829. 200. 
6. Das Land und Volk der Szeckler. Pest 1833. 119. 
7. Die römischen Alterthümer und deutsche Burgen in Siebenbürgen. Wien 1856. 65. 
8. Erdély építészeti emlékei. Kolozsvár 1866. 54. 
9. Mythologiai elemek a székely népköltészet- és népéletben. Budapest 1882. 12., 24. 
10. Háromszék vármegye. Emlékkönyv Magyarország ezer éves fenn-állása ünnepére. Háromszék vármegye Törvényhatósági Bizottságának megbízásából szerkesztették: PÓTSA József szerkesztőbizottsági elnök, dr. ANTAL Mihály, BOGDÁN Arthur, CSIFÓ Salamon, ifj. GÖDRI Ferenc, GYÁRFÁS Győző, MÁLIK József, dr. SZÉKELY György, SZENTIVÁNYI Miklós; kiadta Háromszék vármegye közönsége. Sepsiszentgyörgy 1899. 253. 
11. Magyarország Műemlékei. II. k. Bp. 1906. 359. h. 
12. Repertoriu arheologic pentru Ardeal. Bistriţa 1920. 40.; Urme din războaiele Romanilor cu Dacii. Publicaţiile Comisiunii Monumentelor Istorice, secţiunea pentru Transilvania. nr. I. Cluj 1921. 51. 
13. A székelyek letelepülése. Bp. 1930. 60–61., 84. 
14. Raport asupra unei excursii arheologice în judeţul Trei Scaune. Anuarul Comisiunii Monumentelor Istorice, secţiunea pentru Transilva-nia. I. 1926–1928. (1929) 243. 
15. Magyarország családai. VIII. k. Bp. 1860. 480. PÁLMAY József: Háromszék vármegye nemes családai. Sepsiszentgyörgy 1901. 313. – forrás – megjelölés nélkül valószínűleg tőle vette át. 
16. Székely Oklevéltár. I. k. Kiadta a Magyar Történelmi Társulat Kolozsvári Bizottsága. SZABÓ Károly. (1211–1519) 9-11.; SÁNDOR Imre: i.m. 27–29. KÖBLÖS Zoltán, a MIKÓ-család őseiről szólva [A hidvégi MIKÓ-család. Az Erdélyi Múzeum-Egyesület ötvenéves fennállásának emlékkönyve Kolozsvár 1909. 225–226.] egyáltalán nem említi a NAGY Iván-féle adatot. Bizonyára azért, mert ő se látta annyira megbízhatónak ezt a forrás nélküli adatot, hogy építeni mert volna rá. 
17. SzO. I. k. 53–57. E két birtok már a határjárást megelőzőleg is MIKÓ-tulajdon volt. Nagy Lajos 1342. augusztus 8-án Visegrádon kelt rendelete (SzO. VIII. k. Bp. 1934., szerk. BARABÁS Samu 18–19.) szerint a sepsi székelyek Zsombort és Gerebencet leszármazottainak birtokaként dúlták föl még ugyanazon év május 8-án. Az itt tulajdonos Bencenc-leszármazottak pedig ugyanennek az oklevélnek a szövegéből kitetszőleg Oltszemen laktak [...eltörlődött szövegrész]; a sepsi székelyek ui. egy héttel később (május 15-én) ottani otthonukat dúlták föl. S jóllehet a MIKÓk a fenn említett 1349. évben kijáratták a nevezett két birtok határát, mégse vehették mindjárt tulajdonukba. Az erdélyi káptalan ti. 1359. szeptember 17-én jelentette a királynak (SzO. VIII. k. 21-23.), hogy megbízottai átadták ugyan a sepsi székelyeknek a hozzájuk ugyanazon év július 27-én kiadott rendeletét, ám azok semmit, még egy hold földet sem akarnak  
visszaadni a MIKÓknak. Ámde mivel az erdélyi káptalan 1366. május  
24-én azt jelentette az uralkodónak (SzO. VIII. k. 32-34.), hogy ellentmondás nélkül visszaiktatták a MIKÓkat Árapatak s Hidvég tulajdonába, melyeket pedig az 1359. évi oklevélben foglaltak értelmében a sepsi székelyek szintén földúltak, mivel ez a jelentés árva szóval sem említi se Gerebencet, se Zsombort, noha az előző jelentés még együtt számol be róluk, bizonyára jogosan következtethetünk arra, hogy a MIKÓk 1359–1366. között, végre, valóban Gerebenc és Zsombor tulajdonosaivá váltak. 
18. A MIKÓk később azonban átterjeszkedtek az Olt jobb partjára is. Így BÁTHORI Zsigmond 1592. december 1-én oltszemi MIKÓ Jánosnak és testvéreinek adományozta – másokkal együtt – a sepsiszéki Gohany pusztát és Felgohany mezejét (vö. SzO. IV. k. Szerk.: SZABÓ Károly, sajtó alá rendezte SZÁDECZKY Lajos (1264–1707). Kolozsvár 1895. 120–121.; KÖBLÖS Zoltán: i.m. 228. (Az utóbbiaknak pedig Mikóújfalu alsó végében, az Olt túlsó: nyugati, jobb partján kellett elterülniük. Az 1:75 000-es léptékű fekete-fehér Zone 21. Kolonne XXXIII. Barót lapja ma itt jelzi Gohány bükkjét és ennek északi oldalán Gohán-p(atakát). Vö. ORBÁN: i.m. III. k. 59. Utóbbi mentén kel át az országút az Olt völgyéből az Uzonka völgyén le Nagybaconba, Barótra. (De alighanem MIKÓ birtok volt már akkor az Olt ezen felüli egész jobb partja), így a Rakottyás- és Bányász-, illetve Farkaslaki-patak völgye, tehát maga Sólyomkő is) északra, föl Csík határáig, mert ez legutóbb szintén a hajdani Felsőfehér megyéhez tartozott (ld. General-Karte des Grossfürstenthums Siebenbürgen. Wien k.u.k. Geographisches Institut 1863; ERŐSS József: Háromszék telepedési története. Emlékkönyv a Székely Nemzeti Múzeum 50 éves jubilemumára. Sepsiszentgyörgy 1929. 130.) és mert a tusnádiak az Olt jobb partján, az Alsó- és Felsősólyomkő közötti egyik sziklaszálat ORBÁN szerint (i.m. III. k. 69.) éppen azért nevezik MIKÓ székének, mert a sepsibükszádi MIKÓ-birtok határa addig nyúlt fel, északra. Nem tudom megállapítani, hogy ez az – egyébként nem terjedelmes és, mondhatni tiszta – őserdő-rész mikor került MIKÓ kézre. KÖBLÖSnek a MIKÓ-család történetéről készült tanulmánya semmit nem tud erről a részről. Ámde minden bizonnyal 1592-őt megelőzőleg juthatott tulajdonukba, mivel az akkori adomány inkább csupán birtok-kikerekítésnek tűnik. Talán közvetlenül az 1562. évi székely fölkelés leverése után adományozhatta nekik János Zsigmond. Oltszemi MIKÓ Ferenc pl. 1567-ben Oltszemen 4, Málnáson 13 ház jobbágyot nyert adományként. (Ld. SzO. II. 1520–1571). Szerk. SZABÓ Károly, Kolozsvár 1876. 214. (Ha azonban ez a kis rész 1562 előtt nem Sepsiszékhez tartozott, hanem Fehér megye eme foltocskájához, azaz nem székely, hanem megyei, királyi terület volt, akkor 1562-t megelőzőleg, 1349, illetve 1359 után bármikor a MIKÓ-család tulajdonába kerülhetett. Jóllehet földrajzi tekintetben talán természetesebbnek látszik, hogy ez a földdarabka már kezdettől fogva Fehér megyéhez tartozzék, mégis egyáltalán nem valószínű, mert sepsi székelyek Bencenc utódainak Nagy Lajos említett 1342. évi rendeletéből idézett jelentése szerint – a telegdi, csíki és kézdi székelyekkel, egyetértőleg, hatalmaskodtak, azaz északkeleti határát, a szintén Fehér megyei foltocskán elterülő torjai APOR-birtokkal közös határát kivéve – minden bizonnyal tisztán székelyek vették körül a két birtokot, mégpedig a vitás oldal felől – a sepsieken kívül – a telegdiek vagy a csíkiak. (ORBÁN III. k. 69.; utána SZABÓ Károly: SzO. I. k. 117. említi is a csíki szóhagyományt: „régen az egész szoros, le Alsó-Sólyomkőig Csíkhoz tartozott!”) 
19. SzO. I. k. 116–119. ORBÁN Balázs leírása alapján SZABÓ Károly egész határozottan ezzel azonosította. 
20. Ehhez fűződőn ld. még TAGÁNYI Károly tanulmányát is: Századok. 27 1893. 55. 1. 
FERENCZI Sándor 
Bálványosvár és a  bálványosvári ásatás. 

(*A bálványosvári kutatások anyagának és eredményeinek föltétlenül szükséges, alapos földolgozásáig csupán az 1942. év őszén Sepsiszentgyörgyön elhangzott népszerű előadás szövegét közölhetem. Ezt azonban természetesen egészítik ki FERENCZI Sándornak fölöttes hatóságához készített jelentései. Helyénvalónak, sőt okvetlenül szükségesnek látszott ezeket is közölni, hiszen különösen az 1943. évi beszámoló új, ismeretlen adatokat kínál az erősség régészetével és történetével kapcsolatban. Indokoltnak látszott a további függelékek (a kutatásokkal kapcsolatos levelezés) időrend szerinti közlése is. Illetéktelen lévén, a SZÉKELY Zoltán-féle újabb kutatás eredményeit és szemléletét nem illesztettem a szövegbe. F.I.) 

FERENCZI Sándor 
Előzetes jelentés Bálványosvár  1942. évi ásatásáról 

A Háromszék vármegyei Torja község határában emelkedő Bálványosvár egyesek szerint német vár volt. Mások dák erősségnek mondották. A háromszéki hagyomány szerint viszont ősmagyar vár: a Szent István keresztyénségébe olvadni nem akaró, továbbra is ősi hiten maradt APORok építették. 
Erdély elfoglalásának és Székelyföld magyaroktól való megszállásának bizonyosabb megállapítását illetőleg tehát elsőrendű jelentőségű Bálványosvár föltárása. 
Az erősség sokkal nagyobb, hogysem rendelkezésemre álló eszközökkel s idő alatt szabatosan tisztázhattam volna a várhoz fűződő minden kérdést. Természetszerűleg több egymásután követő évre kell beosztanunk föltárását. 
Az idei, első munkaszakaszban – minthogy a vár legrégibb része valószínűleg abban van – a belső udvar lehető legalaposabb megismerését tűztem feladatomul. Falait majdnem mindenütt, végig fölásattam úgy, hogy ezt – két, még kérdéses kis részlet kivételével – immár világosan ismerjük. Ennek az ásatása közben derült ki, hogy az erősség nem egyszerre épült, hanem előbb az öregtorony, azután a belső-, utoljára a külső vár. 
Két m-es omladék alól, a belső vár ásatásakor került napvilágra a belső vár eddig ismeretlen kapuja is. Sikerült továbbá a várfalaknak több, az erősség kormeghatározása tekintetében elsőrendű jelentőségűnek bizonyuló részletét szintén letakarítanom. Kívül körülástuk az öregtornyot, belül azonban csak megkezdtük mélységben való kitakarítását. Teljesen kiástuk az öregtorony északnyugati, külső oldalához csatlakozó, ún. „kincstár” helyiségét. Majdnem egészen sikerült kiásatnom a „várkút” kőkerítését; megkezdettem a „kút” mélységében való kitakaríttatást is. 
Nem kevésbé jelentős az említésben utoljára hagyott, valójában először húzott kutatóárkom. Az, a belső várnak épületekkel be nem épített, legmagasabb, szabad felületén vágott szelvény, illetve az abból előkerült leletek ui. leghatározottabban igazolják, hogy az erősség helyén a magyarok megtelepedését megelőzőleg nem volt élet. Az erről a helyről előkerült korábbi emlékek – ha még valóban éppen Bálványosvár legszorosabban értelmezett tulajdonképpeni területéről is származnának, akkor – sem lehetnek állandó tartózkodási hely maradványai, hanem legfeljebb egy-egy átvonulás, futólagos itt-tartózkodás nyomai. 
Az egész várban eddigelé sehol semmiféle csúcsíves részletecske nem került elő. Sem eredeti, az erősség építésével egykorú, sem pedig későbbi, utólag betoldott elem! A vár védelmi berendezésében nem találtam a legcsekélyebb nyomot sem arra vonatkozólag, hogy a tűzfegyverek: ágyú, szakállas-puska és puska használatba kerülte után megkövetelt korszerű védelmi berendezésből, átalakításokból a legkevesebbet is megvalósítottak volna. Három boltozat nyomát találtam, mindhárom félköríves. Ha a most leírtakhoz még csatolom azt, hogy egyetlen figyelőtorony nem épült a várfalakban, jóllehet ezek már a XIII. század elején föllépnek és gyorsan elterjednek, azután azt, hogy a mellvéd rovátkos nyílásai XII., az öregtorony inkább XII. századi jellegű, végül pedig, noha a kaputornyok már a XII. században elterjednek, Bálványosvár kapujánál mégsincs egyetlen ilyen részlet sem, mindössze a falakat vastagították meg, illetve a csatlakozó falakat oldalozó hatásúaknak emelték, nyilvánvalón nem mondhatok egyebet, minthogy a mai ismereteim szerint Bálványosvár valószínűleg még a XII. században épült. 
Amidőn jelentésem tudomásulvételét ajánlom, kérem az Igazgatóságot, hogy LÁSZLÓ Endre bankigazgatónak, SZOPOS Sándor festőművésznek (Kolozsvár), CZIMBALA Zoltán közjegyzőnek, FARKAS Mihálynénak, FARKAS Ilonkának, FARKAS Mihály r. kat. kántornak, FARKAS Pálnak, dr. SÓLYOM Miklós ügyvédnek, özv. KOVÁCS Bélánénak, valamint SÁNDOR István tanító és CSULAK Kálmán kereskedő úrnak (Torja) az Igazgatóság nevében is megköszönni szíveskedjék az ásatás folyamán tanúsított önzetlen támogatását. 
HEREPEI János 
Bevezető szavak 
dr. FERENCZI Sándor: Bálványosvár és  a bálványosvári ásatás című előadásához(1942. nov. 21.) 
Múlt hónap egyik napján levelet kaptam a Bálványosvár területe tulajdonosának, a kolozsvári Transsylvánia Bank Rt.-nak vezérigazgatójától, LÁSZLÓ Endrétől. Arról tudósított, hogy ALBRECHT főherceg egy bizonyos megjelölt napon meg akarja tekinteni a Székely Nemzeti Múzeum bálványosvári ásatásait. Az előkelő vendég fogadására a kijelölt vasárnapon főképpen Kolozsvárról nagyon érdemes társaság gyűlt össze. Közben azonban az idő hideggé és zivatarossá válván, s a mint a kapott táviratból is értesültünk, útközben a gépkocsi tengelye is eltö-rött, ezért azután a főhercegi látogatás erről az évről elmaradt. Azonban mégis, ez a meg nem történt látogatás is nagy örömöt okozott számunkra. Örömöt, nem a látogatás elmaradásáért, hanem azért, mivel azt láttuk, hogy munkánk s törekvéseink mindenfelé, az egész országban általános érdeklődést váltanak ki. Látják, hogy van, hogy dolgozik, sőt hogy örökérdemű alapítónője szellemében él és működik ma is a Székely Nemzeti Múzeum. 
Isten jóvoltából visszatérve édes hazánkhoz, Bálványos várának felásatásával kezdettünk ahhoz a munkához, amelyet legfőbb feladatképpen tűztünk magunk elé. E földhöz való jussunkat nemcsak a vér, nemcsak az érdem, nemcsak a birtokolás és nemcsak a műveltség jogán kell hirdetnünk, de a tárgyi bizonyítékokat is fel akarjuk sorakoztatni, mert ezek is mind-mind csak mi mellettünk tanúskodnak! 
Néhai gróf TELEKI Pál miniszterelnök személyes megbízása folytán már a visszatérés első napjaiban nagyszabású emlékiratot dolgoztam ki a Székely Nemzeti Múzeum kifejlesztése és átszervezése érdekében. Ebben az emlékiratban már benne van az altorjai APOR-család ősi várának, Bálványosnak, felásatása. Természetesen 1940-nek és 1941-nek is el kellett múlnia, mígnem hozzákezdhettünk tervünk megvalósításához. Most már azonban, hogy a magyar tudományos és közgyűjtemények közé való besorolásunk is megtörtént, sőt valamelyes anyagi lehetőségünk is módot nyújtott rája, – e nagyszabású munka megindítására, az ásatás elvállalására felkérhettük jóban-rosszban egyaránt hűséges barátunkat, dr. FERENCZI Sándor kolozsvári régészt. 
Bizonnyal lehetnek a mélyen tisztelt Hölgyek és Urak között olyanok, akik még nem ismerik kiváló barátunkat. Éppen ezért engedjék meg, hogy egynehány szóval elmondjam, miért kértem fel éppen őt e nagyjelentőségű feladat megoldására. – Tehát mindenek előtt azért, mert jeles tudós; másodszor azért, mert székely, sőt az édesapja éppen Sepsiszentgyörgy városának szülötte. Kérdem, kell-e ennél több, hogy szívvel-lélekkel szeresse e nagyszerű feladatot! És mégis van valami más is! 
Több, mint másfél évtizede annak, hogy ott kellett hagynom azt a tudományos intézetet, amelynek mind a ketten szívvel-lélekkel voltunk tudományos munkásai. Ő ott maradt, mert jobban beszélte a megszállás alatti államnyelvet s így nélkülözhetetlenebb is lehetett az intézet új vezetősége számára. A mindennapi kenyérért folytatott reggeltől késő estig tartó robotolásomban én azóta csupán annyi közt tarthattam fenn a tudománnyal, hogy ha az én jóbarátommal – hivatalos dolgokat végzendő – régi intézetünkből ki-ki kellett jönnie a városba, ilyenkor mindég felkeresett hivatali szobámban, s egy-egy negyed, vagy pedig félóráig tartott beszélgetéssel ámítgatott engem, hogy még mindég van közöm a régésztudományhoz. Egyszer azután egyik évben nyári vakációjáról azzal a hírrel jött haza, hogy feleségével s fiacskáival együtt titokban székelyföldi várakat járt be gyalogszerrel. Ada-tokat gyűjtött, jegyzett, méréseket eszközölt, sőt, ahol lehetett, kutatgatott is. Megcselekedte ezt azután más évben is. – Ezóta az idő óta pedig, ha hivatali osztályom valamelyik tisztiviselője megfigyelte volna, beszélgetésünkből mindegyre csak Firtost, Kincsást, Fergettyűt, Perkőt, Vápa-várát és rendre csaknem valamennyi székelyföldi vár nevét meghallotta volna. De talán legtöbb szó esett Bálványosról, arról a Bálványosról, amelyet addig soha nem láttam, de ahová gondolatban olyan gyakran ellátogattam. 
Nagyszabású munkatervemet tehát ezért kezdettem Bálványosvár felásatásával s annak elvégzésére ezért kértem fel FERENCZI Sándor barátomat. Hogy jól cselekedtem-e, kérem, ítéljenek a most következő előadásból! 
FERENCZI Sándor 
Bálványosvár és a  bálványosvári ásatás (1942) 
Kedves hallgatóim! Engedjék meg kérem, hogy mielőtt megkezdenők bálványosvári sétánkat, a megemlékezés és a hála szavait mondjam el. 
CSUTAK Vilmosra, a Székely Nemzeti Múzeum korán elhunyt igazgatójára emlékezem először. Vele együtt sokszor meghánytuk-vetettük, miként foghatnánk a Székely Nemzeti Múzeum legégetőbb kérdéseinek: a székely eredet, a székely letelepedés, a székely ősiség kérdésének tisztázásához. Terveztük. Némi anyagi segítséget is összekoldulhattunk. Ámde hiába. A földi nagyságok félve attól, hogy munkánk károsan befolyásolhatja egyoldalú tanításaikat, nem en-gedtek dolgozni. Csak titokban, lopva járhattam végig ősi földünk emlékeit. Ásatni azonban nem ásathattam. Ámde most, amikor végre már egyszer nemcsak felszíni vizsgálódással, hanem a régész igazi fegyverével: ásatással foghattam régi munkatervem megvalósításához, illesse őt első szavam azért, mert megérezte népe múltjának parancsát és igyekezett teljesíteni is azt. Nem rajta múlott, hogy nem sikerült. Nyugodjék csendesen. 
Nem kevesebb hála illeti meg azonban a Székely Nemzeti Múzeum jelenlegi igazgatóját, HEREPEI Jánost, valamint az Erdélyi Tudományos Intézet vezetőit, dr. TAMÁS Lajos és dr. LÁSZLÓ Gyula egyetemi tanárt, hogy az első pillanatban átérezték ennek a kérdésnek rendkívül súlyosságát és megtalálták annak a lehetőségét, hogy, ha nem is megszokott méretben, hanem sokkal szerényebb keretek között ugyan, de megindulhassanak az ásatások. Köszönet és hála illeti végül mindazokat, akik igaz székely és magyar érzéssel részben erkölcsileg, részben pedig anyagilag, de megértő s nagyon hasznos támogatásukkal lehetővé tették az első ásatási év igen lényeges eredményeit. 
Bálványosnak a tengerszíne felett 1040 m-es tűzhányó kúpja Háromszék lapályától messze fönn a Bálványospatak feje mellett, egy a középkorban lakatlannak mondható, eldugott helyen magaslik. Jóllehet ma már a tövében vezet el a kézdivásárhely–bükszádi megyei út, annakidején mégis úttalan, helyesebben forgalom nélküli területen épült. Lényeges ennek a megállapítása, mert ebből már eleve nyilvánvaló, hogy Bálvá-nyosvár nem rabló lovagok erőssége volt. Telepítését, építését tehát mással kell megindokolnunk. Úgynevezett mentsvárnak kell tekintenünk, ahol a tulajdonos család lakott és ahová a hozzátartozói háborús veszély idején menekültek. 
A hegy 263 m magasra emelkedik ki a Bálványos-patak völgyéből (1. kép – A képutalások az elpusztult képmelléklet-anyagra utalnak. A közlés végi ábrák nagyobbrészt azonosíthatóan megfeleltethetőek, de egy ugyanazon fényképanyagból összeállított támogatáskereső folyamodvány mellékletét képezik. A szerk.) Jóllehet a hegy oldala kezdetben enyhén menedékes, ezután mégis hirtelen, nagyon meredeken emelkedik. Csak észak felől közelíthető meg könnyebben, mert ezen az oldalon keskeny hegynyak kapcsolja a „Kokojszás” egyik kiágazásához. 
Menjünk mi is ezen a könnyebbik úton. Hatalmas bükkösön és annak nehány tisztásán át vezet ösvényünk. Az utolsó előttin újra szemünkbe tűnik a vár öreg tornya (2. kép), mégpedig a legépebb, északi oldaláról. Jellegzetes, határozott vonalai rendkívül lekötik figyelmünket. Különösen az, hogy az öregtorony felső része kiugrik az alatta lévő rész felett és, hogy ez a rész úgy tűnik fel, mintha a kiugró perem alsó széle félkörívek sorozatával végződnék. Boldogult emlékű br. ORBÁN Balázs így rajzolta meg örökbecsű mű-vében és az öregtornyot az irodalomban azóta mindig ezzel a félköríves díszű párkányzattal emlegetik. Erről most nem beszélek részletesebben, később úgyis vissza kell még térnünk rá. 
A hegynyergen a Bálványos keleti oldalára megyünk át. Az öregtorony és a keleti várfal alatt vezető ösvényen nehány perc alatt elhaladva a vár külső kapujához érünk. Az egykori út ma nem látszik. Vagy leomlott a meredek hegyoldalon, vagy pedig a felülről lehulló kőfal-törmelék temette be. De kellett lennie útjának, mégpedig gondos telepítésű útjának. Alább erre is vis sza térünk majd. Most csak annyit jegyezzünk meg: a vár útjának telepítése szabatosan megfelel a régi várépítési szabályoknak. Azaz az ellenség – a várúton – nem a pajzzsal oltalmazott baloldalával, hanem csakis a szabad, tehát a megsebesítésnek kitett jobb oldalával közelíthette meg a vár kapuját. 
Közvetlenül a várkapu előtt sziklába vésett, néhány méter széles gödör mélyül be. Ma még nem ismerjük mélységét. Még nem takaríthattam ki ugyanis. Az ilyen ún. „farkasvermek” szélessége, magassága egyaránt 3–4 méter szokott lenni. A bálványosvári farkasverem szélessége (3,20 m) szabatosan a várba vezető út szélességéhez igazodott. Minthogy szélessége megfelel a szabályos méreteknek, valószínűleg mélysége se tér el attól. Hosszúsága azonban eltérő. A „farkasvermek” ti. rendszerint nem köralakúak, hanem 8–10 m hosszúak. A mienk rövidsége azonban indokolt: csupán az út szélességében kellett meglennie. Az út peremén túl ugyanis mind felfelé, mind pedig lefelé mindjárt a Suvadás-patakának legmeredekebb oldala kezdődik. Ezek a farkasvermek rendszerint a kapu előtt, a felvonó híd alatt vannak. Feladatuk az, hogy ellenséges támadáskor, azaz ha felhúzták a felvonó hídat, az ellenség ne közelíthesse könnyen meg a várnak, ha keményfából is, de mégis csak fából készült kapuját, illetve kapuhídját. Ennek megközelítését egyébként azzal is igye-keztek megakadályozni, hogy keményfából ké-szült, 8–10 cm átmérőjű s 50–60 cm-re magasan kiálló cölöpöket vertek be a verem aljára s a cölöpök végét kihegyesítették. 
Közvetlenül a farkasverem nyugati oldalán volt a várkapu, szélessége 3,20 m. Magasságát ma még nem mondhatjuk meg. Boltozata félköríves volt. Amint a vár belsejéből felvett 3. képünk mutatja, nem védte torony ezt a kaput, a vár külső kapuját. Csupán egyszerűen megvastagították a falat egy szakaszon. Ez rendkívül sajátságos jelenség. 
Mielőtt azonban végigsétálnánk a várban, könnyebb tájékozódás kedvéért vessünk pillantást a vár alaprajzára. A szakirodalomban két alaprajz jelent meg a várról. Az első, az ORBÁN Balázsé, 1869-ben látta meg a napvilágot. Jóllehet igen kicsi alaprajz, lényegileg mégis jó, meglepően helyes és szabatos. Egyes apróbb részleteltérések vannak ugyan, de nem ORBÁN Balázs hibájából. A csupán omladékok, tehát a felszínen látható bizonytalan nyomok alapján készült térkép sohasem lehet olyan szabatos, mint az ásatás alapján felmért. Legnagyobb elismeréssel kell tehát megemlékeznem ORBÁN Balázsról itt is, aki itt is, és – amint én, aki a Székelyföld várait éppen ORBÁN Balázs könyvével a kezemben jártam be, nyugodtan elmondhatom – másutt is mindenütt mintaszerűen dolgozott. Nem mondhatjuk ezt ellenben a MARŢIAN Iulian-féle alaprajzról. Ez nem egyéb, mint az előbbinek más méretben és inkább a mai idők térképrajzolási követelményeinek megfelelő rajztudású embertől való átrajzolása, azzal a lényeges különbséggel, hogy figyelmetlenül, lelkiismeretlenül több részletet megváltoztatott. Aki az én alaprajzomra pillant, azonnal észreveszi, hogy a vár három főrészre tagolódik, mégpedig: Öregtoronyra, a hegycsúcsot alkotó sziklákon emelkedőn. Ezt három oldalról (az öregtorony északkeleti oldalát szabadon hagyva) a belső vár fala övezi. A külső vár fala viszont az előbbinek déli és nyugati oldalához csatlakozik. A külső várban idén még nem ástunk. Teljesen elegendő tehát tájékozásul csak ennyit mondanom. 
Harmadik képünk a belső vár kapunyílását ábrázolja. Ez már az idei ásatás eredménye, hiszen jó két méter magas omladék alól szabadítottuk ki. A kép felső részén (a nyírfaseprű mellett) látható a kapu keleti oldala, a másikat, a nyugati oldalának az alépítményét képünk bal alsó sarkában láthatjuk. A kapu méretei közül csak egyre figyelmeztetek: a kapunyílás szélessége szabatosan egyezik a külsőjével: 3,20 m. Ennél a kapunál is nagyon szembetűnik, hogy semmi olyan nyom sincs, ami azt mutatná, hogy a kaput egy vagy két torony védte volna. Amint az alaprajz világosan mutatja, a kapunyílás nem derékszögben, hanem hegyesszögben töri meg a várfalat, sőt mi több, nem is egy, hanem ismételt töréssel. Részben a helynek meglehetős lejtője okozta ezt, részben azonban nem tartom lehe-tetlennek, hogy a kaputornyok hiánya is hozzájárul: a töréseknél ismételten elzárhatták a kaput belül is és ezzel is fokozták védhetőségét. 
A fényképen jól látszik, hogy a középen lévő nagy falsík megtörik és az eredeti iránytól kissé keletre térve folytatódik. De nem hosszan. Egyszerű támfalként, alig ..... m-re ugrik ki ugyanis a várfal síkjából, amint a 4. kép mutatja. Kapunk sokkal rongáltabb, hogysem egykori magasságát megmondhatnók. A falirány kis helyen úgy látszik, hogy onnan félköríves boltozat indul ki. A kapu nagy falsíkja a belső várudvar belseje felé kb. félméterrel nyúlik ki a várfal síkjából. Minthogy még e kis részen is csupán az alapozás maradt fenn, egyelőre addig, amíg az esetleges folytatását meg nem találjuk, nem jelölhetjük meg határozottan rendeltetését. 
Természetesnek találja mindenki, ha nem hangsúlyozom, hogy a várkapu két fő falsíkja párhuzamos. Ámde a nyugati falon a falsík nem egyszer, hanem kétszer törik meg. A második már nem védelmi feladatú. Az a feladata ui., hogy az út a vár belsejében könnyebben kapaszkodhassék. A kapunak ez az oldala, fájdalom, még rongáltabb a másiknál. Alig 2–3 sor kő maradt egymáson (5. kép). 
A várkapu belső kiképzéséről nem sokat mondhatunk. A falak közvetlenül a sziklára telepítődtek, mégpedig egyenesen arra rakva, a legcsekélyebb bemélyített alapfal nélkül. Az egykori padló minéműségét már nem állapíthattam meg. Csak annyit mondhatok valószínűként, hogy a kapu köze a hegyoldalnak megfelelően lejtett, illetve valószínűleg elegyengették a sziklát, a könnyű közlekedésért. Arra azonban, hogy ez kopott és mennyire kopott volt, azaz mennyi ideig járhatták, vagy pedig esetleg deszkapadlója volt-e, arra már nem felelhetünk. A lezuhanó roppant kőtömeg minden erre vonatkoztatható útbaigazítást adható nyomot megsemmisített. 
Amint a 6. képen látjuk, a belső várkapu nyugati fala néhány méteren át „földig lerombolva folytatódik”. Azután egész hirtelen teljes épségben áll előttünk. A természet alkotta keresztmetszet a legtökéletesebben mutatja a fal szerkezetét. Mielőtt azonban megbeszélnők ezt, álljunk meg egy pillanatra s mondjunk még el valamit a belső várkapu sorsáról. 
Aki megfigyeli azt, hogy milyen épen és egyenesen – mintha borotvával vágták volna le – mered égnek ez a falfolytatódás és aki megfigyelte a 4. képen, hogy a kaputól keletre húzódó várfalrész bizonyos távolságban szintén majdnem ezzel teljesen egyezően magaslik, a kettő között pedig mondhatni csaknem teljesen eltűnt a várfal – érdekes ORBÁN alaprajza: ezen a részen nem rajzolja be a falat, csak felteszi, hogy volt és erre kellett haladnia – az feltétlenül nagyon sajnálatosnak találja ezt a körülményt. Az ásatás azonban nagyszerűen megfelelt rá. Az első útmutatást az adta, hogy a kapu omladékának alsó részén három darab olyan faragott követ találtam, amelynek megelőzőleg feltétlenül az öreg torony sarkába kellett beépítve lenniök. Megmagyarázásához másodszor azt kell említenem, hogy az a rengeteg kőomladék, amely helyenként 2 méter magasságig befedte a kaput, olyan helyzetben feküdt, amelyből csakis arra következtethettem, hogy az egész omladék, nem magának a kapuépítménynek az összeroppant omladéka, hanem valahonnan felülről hullott alá. Minthogy pedig végül – amint nemsokára látni fogjuk – az öregtoronynak az errefelé néző, vagy mondjam találóbban, a kapu felé eső oldala, majdnem teljesen lezuhant, nyilvánvaló, hogy valamelyik földrengés egyszerre, egy tömbben szakította le az öreg torony délnyugati sarkát, annak a roppant tömege valósággal leborotválta ezt a falrészletet és – mondhatni – csupán az alapfalból hagyott meg keveset. A következtetésem helyességét még egy másik, később megbeszélendő eset is igazolja. 
Visszatérve a 6. képünkhöz, középen rögtön szembetűnik az alulról felfelé fokozatosan elkeskenyedő várfal, amely bizonyos magasságban hirtelen elvékonyodik, illetve lépcsőfokszerűen beugrik, majd jó embernyi magasságban, alig fele oly vastagon folytatódva, szép hegyesszöggel fejeződik be. E falmetszettől balra előbb bokrokkal benőtt hatalmas szikla, majd mögötte a várfalnak a sziklánál megtörő s onnan balra kanyarodó folytatása, a kép jobb oldalán pedig, az északi várfal egyik részletecskéje látszik. A szikláról megjegyzem, hogy nem nehéz felkapaszkodni arra, s akiben van kis bátorság, az a kőfal kipattogzott vako-latrészeinek segítségével aránylag könnyen felkapaszkodhatik a várfal tetejére. 
Következő 7. képünk ugyancsak ezt, a most megbeszélt várfalat mutatja be, mégpedig belső oldalán, a vár kútjától nézve. A várfalnak ezen a képén is rögtön szembetűnik az említett kettős tagozódás. A kőfal alsó részéről nincs mit sokat beszélnem. Legfennebb a falrakást illetőleg kell elmondanom annyit, hogy gondosan rakták. Nem a hegyoldal lejtőjével párhuzamosan rakták egymásra a köveket, mint a várfal nem egy további helyén, ami aztán az illető részek gyors pusztulását is előidézte, hanem lehetőleg vízszintesen. Ez feltétlenül nagyobb szilárdságot nyújtott a falnak, amelynek teteje egyébként természetesen nem vízszintes volt, hanem a hegy lejtőjével párhuzamosan haladt. A képen élesen láthatjuk azt is, hogy a mészhabarccsal összeerősített falhoz nagyjából egyenlő szélességű lapos köveket használtak. A köveket helyben, illetve a hegy nyugati oldalának alján fejtették és onnan hozták fel. Jól látható az is, hogy helyenként bizony még a rendesnél jóval nagyobb kőtömböket is beépítettek. Akár nagyok, akár kicsinyek a kövek, a fal felszínére kerülő oldalukat mindig úgy választották meg, hogy azok lehetőleg egyenes felületet adjanak. Olyant, amelyik bevakolva szép, sima falsíkot nyújt. 
Már az alsó falon lévő nyomokból is határozottan megállapítható, hogy ennek a falnak a kövei is, mint bizonyára az összes többi falakéi sem állottak szabadon, hanem vakolat védte az időjárás viszontagságaitól. Még világosabban szembetűnik ez a fal felső részén, ahol egész nagy falmezők vakolata épen, majdnem teljesen sértetlenül maradt meg máig. A már említett 30–40 cm-es falkiugrásra, továbbá a közvetlenül efölött, a vékony falba sötétlő gerendanyílásokba, a várfal síkjára merőlegesen lefektetett, illetve beillesztett gerendák meg az ezekre a várfallal párhuzamosan végigfektetett deszkák alkották a várfal kb. 1-1 m széles védőtornácát. Békében ezen járta körül az őrség a várfalat és őrizte a vidéket. Támadás esetén pedig – minthogy a falkiugrás lépcsőfoka nem nyújtott volna elegendő szilárdságú támasztékot, ez a szélesebb védőtornác könnyítette meg a védők munkáját: többen fértek el, nagyobb mennyiségű hadiszert halmozhattak fel maguk mellett, szilárdabban támaszkodhattak,  
könnyebben közlekedhettek mindenfelé, végig a várfalon. A felső, kb. embermagasságú falrész, a tulajdon-képpeni mellvéd védte a védőtornácon lévőket az ellenség nyílzáporától. A védők védekezését meg, a mellvédben látható rovátka nyílások (lövőrések) könnyítették meg. Ezekről feltétlenül tudnunk kell azt, hogy aránylag nagyon szélesek. Sokkal szélesebbek, mint azok, amelyeket a puskapor feltalálása, illetve a puskák (1364 előtt), szakállas puskák (1348) és ágyúk (1324 előtt) alkalmazása után használtak. Nyilvánvalóan csakis nyilazáshoz, legfeljebb ennek egyik biztosabb válfajához, a számszeríjhoz használták. Ezekről a ro-vátkanyílásokról még azt kell megmondanom, hogy nem a falra merőlegesen helyeződnek el, hanem kissé balra, oldalt dűlnek, mégpedig azért, mert így jobban oldalozhatják a belső várkapura támadó ellenséget. A rovátkanyílások közötti mellvéd-részletek (a szélfo-gók), mint már említettem, szép hegyesszögben vég-ződnek. Ez már nem közvetlenül a vár védelmével függ össze, hanem a falnak az eső, hó elleni megvédését, tehát a megromlásának megakadályozását célozza. 
Nem tartozik a vár építészeti történetéhez az a nagy lyuk, amelyik a fal alsó részének közepe táján, a kőrakás felett tátong. Az ásatás megkezdése előtt még jobban tátongott, a lyuk akkor ugyanis teljesen áttörte a falat. Kényelmesen átmászhatott minden karcsú termetű ember ezen a lyukon a külső várba. Ma már nem, mert azóta egészen betömték. Mégis tanulságos említenem azért, mivel eddig minden ilyen rongálásért a kincskeresőket szidtam. Erről a lyukról viszont egyik munkásom mondotta, hogy ő maga bontotta ki. Egyik télen ugyanis egy vagyonos és úgynevezett „értelmiségi osztályhoz” tartozó vadász „úr” kíséretében volt, egy borz itt tűnt el és az ún. „értelmiségi osztályhoz” tartozó vadász „úr” pedig a lehető legnagyobb vandálsággal kibontatta vele a falat egészen, csakhogy hozzájusson az eltűnt borzhoz. A borz nem került elő, ellenben a falat sikerült átlyukasztania, s ezzel előkészíteni ahhoz, hogy az időjárás viszontagságai előbb vagy utóbb leomlasszák még ezt, a legépebb falrészletet is. Kérem kedves hallgatóimat, ne sajnálják a fáradságot, figyelmeztessék vadász ismerőseiket, hogy száz borz sem ér annyit, mint amenynyit ártunk magunknak, ha múltunk emlékeit, beszélő köveinket ily oktalanul pusztítjuk. 
Nyolcadik képünk éppen csak tájékozódásul szolgál. Az öregtorony délnyugati sarkáról mutatja be ugyanezt a várfalat. A kép alján éppen a sarok felülete látszik, közvetlen emellett a kép jobb szélén a várkút kerítésének kőfala. 
Az erősség folytatása itt a nyugati oldal egy részén ismét hiányzik. Iránya azonban megállapítható, mivel alapfalát majdnem mindenütt sikerült felásnom. Jóllehet a falcsatlakozás legnagyobb része már leomlott, mégis nagy jelentőségű rész, mivel tanulságosan mutatja, hogy a két fal összeépült, azaz a két fal egykorú. 
Tizedik képünk ennek a folytatása: az északi fal belső oldalának nyugati fele. Kb. csupán a mellvéd aljáig van meg. A falrészlet azért rendkívül érdekes, mert ennél valami nagyon sajátságos falrakási eljárást figyelhetünk meg. Mégpedig – amint a fal alján látható – előbb a fal egész hosszában, vízszintesen rakták le az alapot. Tovább azonban nem így rakták, hanem kb. 1–1,5 m széles oszlopokat húztak föl egymás mellett majdnem az egész fal magasságában. Felül pedig végül ismét néhány vízszintes sorral zárták le. 
11. képünk ugyanennek a falnak a keleti folytatását ábrázolja. Ez valamivel épebb. Végig megvan a mellvéd lépcső foka, helyenként a mellvéd is és nehány rovátkanyílás nyoma is. 
Közvetlenül ennek a folytatásában (12. kép) van az a helyiség, amelyet ORBÁN Balázs „kincstárnak” gondolt. Amint az alaprajz szabatosan mutatja: egy részét nagyon gondosan félköralakúra faragták ki a sziklából. A vésés nyoma jól látszik, kétségtelenül megállapítható. Egyrészt egyik részén félkörívű volta miatt, másrészt a várnak az öregtorony utáni legmagasabb, legvédettebb helyén való fekvése miatt arra gondoltam, hátha ez volt a vár egyháza. Bevallom azonban őszintén: gondolatom nem állja meg a helyét, mivel ehhez a félkörívű szentélyhez hiányzik az egyház hajója. Igaz ugyan, hogy nyugat felől kis keresztfal határolja, de ez, valamint az éppen itt éles szögletben megtörő várfal, oly kicsi s annyira szabálytalan teret zár be: erről semmi esetre sem állíthatom azt, hogy istentiszteletek tartására készült. Amint a kép jobb felső sarkában látjuk, a várfal jóval magasabbra emelkedik ki e helyiség fölé, és közvetlenül emellett a rész mellett csatlakozik az öregtorony falához. A csatlakozásról feltétlenül kell tudnunk, hogy a két fal nem épült szervesen össze. A vár falát csupán az öregtorony fala mellé építették, azaz a várfal nem egykorú az öregtoronnyal, hanem fiatalabb annál. Az említett keresztbe elzáró falról szintén van egy-két mondanivalóm. Sajnos, ma már nincs meg egészen. Minthogy azonban a várfal azon a részen ahol az a keresztfal a várfalhoz csatlakozhatott, vakolt, nyilvánvaló, hogy ez a keresztfal későbbi a várfalnál. Ma már annyira összetört, hogy nem állapíthattam meg: végighúzódott-e, vagy pedig közvetlenül a várfal mellett volt ajtónyílás is. Helyiségünk rendeltetését ennek következtében nehéz meghatároznunk. Ha azonban eszünkbe jut, hogy a víztartók többnyire köralakúak, átmérőjük és mélységük átlagosan 3–5 m között váltakozik, továbbá, hogy a víztartókat lehetőleg mindig a várúr lakása közelébe, a vár legjobban védhető helyére telepítették, azután, hogy ahol csak lehetett élősziklába vájták és a várépület tetőzetéről lefolyó vizet csöveken át ebbe vezették, végül pedig, ha az alaprajzra pillantva észreve-szem, hogy a szóbanforgó keresztfal nem megy egyenesen neki az öregtorony falának, mint ahogy várnók, hanem ahelyett attól néhány méterre megtörik és a fallal nagyjában párhuzamosan halad, egyelőre inkább azt vagyok hajlandó hinni, hogy e helyiség először a vár víztartója volt és a vár kútjának elkészítése után változott meg a rendeltetése, bár „kincstárnak” még akkor sem mondanám. 
A 13. képünk ugyancsak az öregtorony DNy-i sarkán készült. A kép alján tehát ismét az öregtorony sarkának felszíne látszik. Jobbra fenn az északi várfal ívelése, valamint ettől balra a várfal nyugati, javarészt teljesen megsemmisült folytatása tűnik szemünkbe. A két fal alkotta derékszögben, az északi fallal nagyjában párhuzamosan, az első kutatóárkot pillantjuk meg, nagyobb részében beárnyékoltan. Tanúsága szerint a vár építői ezen a részen homokkal, illetve a falak építéséhez használt kövek faragásakor nyert kőporral töltötték ki a kisebb sziklák közét, egyenetlenségeit. E felett van vékony, legfennebb arasznyi vastag művelődési réteg, felette kevés falomladék, földdel keverten. Kutatóárkunk nagymennyiségű edénytöredéket szolgáltatott, továbbá nehány apróbb vastárgyat, kést, karikát, nyílhegyet. Utóbbiak közül az egyik XIV. századi, a másik talán Árpádok korabeli. Az árok kiszélesítésekor bőrövre vagy valami másra, négy szegecscsel felerősíthető, négyzetek csoportosításával megtervezett, egyébként igen egyszerű mértani díszű sajtolt bronzlemezecske is napvilágra került. 
Kutatóárkunk folytatásában előbb a „várkút” külső falát, majd magának a kút-üregnek kővel kirakott felületét láthatjuk. Ugyanolyan lapos kövekkel rakták ki az utóbbit is, mint a várfalakat. A „kút” külső falában, közvetlenül a kutatóárok képzeletbeli folytatásától balra figyelhetjük meg azt, hogy a kutatóároktól balra levő, a képen a kutatóárokból kihányt földdel eltakart sziklát szorosan befoglalták a falba, illetve a fal belső felületéből kiálló szikladarabot gondosan lefaragták. A sziklákat mindenütt felhasználták, beépítették a falba. Azzal azonban nem igen törődtek, hogy lefaragják kiálló részeiket is. Éppen ezért, tekintettel arra, hogy ezen kívül egyedül az előbb megbeszélt régi víztartónál és esetleg a keleti várfal egy része mellett figyelhettem meg eddig, hogy szükségleteiknek megfelelően lefaragtak a sziklából, ezt a faragást semmi esetre se tarthatom csupán szépérzék szülte faragásnak. Csakis arra gondolhatok, hogy komoly okuk volt erre. Alighanem azért faragták le, hogy a „kút-üreg” és a kerítés között ne akadályozza a szabad közlekedést. 
Ugyancsak a „várkút” szemlélhető a 14. képünk előterében is. Hátul az északi várfal mellvédes része, a régi víztartó s az öregtorony alja látszik. Ez a kép a Ny-i fal mellől készült. A kút kőfalának belsejéből meg külsejéből ábrázol egy-egy részletet. Sajnos, anyagi eszközeim elégtelensége következtében idén nem tudtam az utóbbi elől eltakaríttatni a jó három méter magas falomladékot. Fényképünk ezért csak éppen a felső részét mutathatja be. Azt ellenben igenis már nagyon jól szemlélteti, hogy a „várkút” közvetlenül az öregtorony tövében, tehát a vár legmagasabb, legvédettebb helyén van. Alaprajzunk szépen mutatja fekvését. Az alaprajzról azonban még más is szemünkbe tűnik. Az, hogy a „várkút” nem szabályos köralakú, mint várnók, hanem lekerekített csúcsokkal jellemezhető egyenlőszárú háromszög. Ma még nem tudom megmondani mi okozta ezt a rendkívül szokatlan alakot. Jövőre, ha sikerül kitakarítanunk a „kutat”, talán megtaláljuk ennek a magyarázatát is. Addig is figyelmeztetnem kell arra, hogy a „kút” falának a belső várkapu felől való felében szabályosan rakott ajtónyílás van, továbbá arra, hogy ez a falrész sokkal vastagabb, erősebb a „kútfal” másik felénél. A fal magassága is okozhatja ezt. Én azonban nagyon valószínűnek tartom, hogy e fal egyúttal védelmi feladattal is rendelkezett: éppen szemben lévén a belső várkapuval, a „kút” építője bizonyára arra gondolt, hogy a vár védői innen, a magasabb helyen telepített kőfal mellől, még mindig jól védekezhetnek a belső várkaput már elfoglalt ellenségtől, és akadályozhatják annak az öregtoronyhoz való feljutását. Hangsúlyozom: ez csak következtetés, de nem feltétlenül bizonyos. A fal egykori magasságát idén ugyanis még nem sikerült megállapítanom. Esetleg jövőre, ha köröskörül feltárjuk a „kút” kőfalát.  
Két dologról azonban még most emlékezem meg. Az egyik az, hogy a „kút” kőfalának külső felülete javarészben megsemmisült. Minthogy ezen a falon és az e fal mellől kitakarított omladékban is találtam olyan követ, amelyik csakis az öregtorony sarkából kerülhetett oda, nézetem szerint az öregtorony délnyugati sarkának a lezuhant része rongálta ennyire össze ezt is, mint a belső várkaput is, és a kút körül levő még el nem takarított falomladék főleg az öregtorony falából való. 
A másik az, hogy az ORBÁN Balázs feljegyezte hagyomány szerint, a vár kútja 300 öl, azaz 568 méter mély. Őszintén bevallom, cseppet sem tartom valószínűnek. Először azért, mivel a csúcsnak a Bálványospataktól számított viszonylagos magassága 263 m, azaz ebben a mélységben feltétlenül kellett volna vizet találniok. Sőt még fennebb is, hiszen a Várpataknak, meg a Suvadáspatakának medre, minthogy mindkettő a Bálványospatakába folyik, még ennél is fennebb van és mindkettő bővizű. De nem szabad elfeledkeznünk arról sem, hogy Bálványosfürdő kb. 820 m magasan van s itt a főleg a fürdő útja feletti oldalon egymást érik a források és a talaj rendkívül vizenyős. Vagyis már 200–220 m mélyen várható víz. Ha azonban végül megfigyeljük azt, hogy a hegynyak alatti második tisztáson, azaz a várkút alatt kb. 40–50 méterrel már bővízű forrás fa-kad, ugyanennek a tisztásnak az aljában és mellette, benn a vár felőli erdőben több, ugyancsak bővízű forrás vize csörgedezik alá a hegyoldalon, szinte magától értetődőnek tarthatja mindenki, hogy e kút aligha mélyebb 40–50 m-nél. Valószínű, de nem feltétlenül biztos, mert az egykori tűzhányó rétegei (? tömege) esetleg más-képp helyeződtek el és valóban lennebb kellett hatolniok, amíg elérték a vizet. 
15. képünk délnyugat felől mutatja az öregtornyot. Jól látszik az öregtorony hatalmas tömege. Mindhárom sarkon jól szembetűnnek a faragott kövek. Sarkait ugyanis gondosan faragott kövekből rakták föl. A középső az a sarok, amelynek a leomlott tömegei megrongálták a kút körfalát és leborotválták a belső vár falának egy részét, a belső várkapuval együtt. Képünkről jól szembetűnik továbbá az is, hogy a majdnem teljesen ép ÉNy-i fal nem egyenes, hanem alul kissé kidomborodik, felfelé behajlik s amellett még kissé csavarodik is. Lehetséges, hogy építőinek kezdetleges tudása okozta ezt. Nem lehetetlen azonban az sem, hogy valamelyik földrengés ereje csavarta meg kissé, vízszintes irányba az öregtornyot. Az öregtorony Ny-i falában szembetűnő hosszú repedés is talán ezt erősíti meg. Ez mindenesetre hatalmas föld-rengés „csavaró” emléke. Valamivel a teteje alatt kis bemélyedést, illetve ebből kiálló kis éket látunk. Ez nem egyéb, mint még ma is meglévő gerenda. Ettől jobbra, de már az É-i fal belső oldalán, valamivel alább másik két gerendának az elhelyezésére alkalmas két üreg sötétlik. E két képpel kapcsolatban csak egyet mondok még el. Azt, hogy az öregtorony nem végig hasábalakú. Alul ti. csonkagúla alakú; nem külön, hanem az öregtoronnyal szervesen egybeépített köpenye is van. 
Az öregtorony DK-i sarka a 16. képünkön szemlélhető. Ezen még határozottabban látjuk a gondosan faragott sarokköveket és alattuk a köpenynek kifelé lejtését. Felettük, a Ny-i és É-i fal belső oldalán, legalul a várúr vakolt lakószobája boltozatának indulását, majd felette a bolthajtás felső végét, közvetlenül efelett a következő helyiség padlógerendáinak az üregét, még fennebb a mennyezet gerendáinak az üregét pillantjuk meg. Utóbbiak közül igen érdekes az a gerendaüreg, amely az 1940. évi földrengéskor kettéhasadván most szép keresztbe mutat be nekünk ilyen gerendalyukat. Az említett lakószobavakolattól eltekintve, az összes többi fényes fehér folt mind a legutolsó földrengés emléke: azokról a helyekről szakadtak le a falrészletek és még ma is fehérek, mivel az idő még nem ért rá patinával bevonni. 
Az öregtorony az előbb megbeszélt, még magasan álló É-i részének a belseje látható a 17. képen is, csak kissé más helyről nézve. 
A 18. és 19. képünk ugyanennek egyik, már említett részletét ábrázolja. A baloldali falfelület egészen függőleges, a jobboldali azonban felül ívelődik. Mégpedig félkörívesen. Ez a kis maradvány tehát rendkívüli jelentőségű. Ebből állapítható meg ugyanis, hogy nem csúcsíves keresztboltozat, hanem félköríves ízlésű dongaboltozat fedte itt egykor az alatta levő helyiséget. Mindkét képen jól megfigyelhetjük még az egykori vakolat maradványait. Falfestmény-nek nincs nyoma ezen, sőt még annak se, hogy hányszor, gyakrabban meszelték-e. 
A 20. képünk ugyanezen helyiség négy padlógerendájának az üregét mutatja, a helyiség sarkában ismét nagyobb felületen vakolatmaradványokkal. A 21. képünk, a fal szinte 3 méternyi tetemes vastagságáról nyújt „ízelítőt”. 
22. képünk viszont az É-i várfal külső oldalának közepe táján, a sziklára épített támfalat ábrázolja. A támfalon innen, a szóbanforgó fal Ny-i felén túl, a  
K-i, mellvédes felének a külső oldalát, e mögött pedig az öregtorony Ny-i falát láthatjuk. A támfal képe világosan mutatja: milyen gondosan igyekeztek rakni a falfelületet, különösen a sarkokat. Mindössze egy hiba van a falrakásban. A sarkon alul ti. igen kis köveket raktak, a nagyobbakat pedig csak e felett. Hibájuk megmagyarázható. Az alatta levő szikla miatt rakták így. Megmagyarázza s egyben az építők tapasztalatlanságát árulja el, de nem menti a számunkra nem egyszer oly végzetes következményeket. Utóbbi, az, hogy sok helyen alapásás nélkül, egyszerűen a kifelé lejtő sziklára rakták a falat, okozta, hogy egyes falrészek később nyomtalanul lecsúsztak, eltűntek. E miatt tűnhetett el oly köny-nyen a belső várkapu s e miatt tűnt el a belső vár K-i falának a legnagyobb része is. Amikor ugyanis az öreg torony DK-i sarka leomlott, ez magával vitte a K-i várfal javarészét is. 
Amint az alaprajzból látható, a belső vár K-i hányadának legnagyobb részéből semmi sincs berajzolva. ORBÁN ellenben berajzolta alaprajzába, mégpedig úgy, hogy közvetlen az É-i sarok mellől indulva, kis, K-nek tartó rész után élesen DNy-nak fordult és az alaprajzon látható falrészletnek megy neki. Lehet, hogy ORBÁN idejében még állott itt a fal. Ma azonban ezen a részen már nincs fennálló falrészlet. Csupán töltésszerűen kiemelkedő falomladék húzódott végig ebben az irányban. Előbb három helyen átvágattam, de egyetlen, eredeti helyén álló falrészletet sem találtam átvágásban, hanem csakis omladékot. Ezután az öregtorony mellett lehordattam majdnem az egész törmeléket. Ennek metszetén jól látszott két nagyszabású omlásnak a törmeléke. A falból azonban egy helyen maradt meg egymáson, eredeti helyén néhány kő. Való-színűleg az első omlás vitte le itt is az egész falat, mivel nem alapozták sziklába vésett árokba ezt sem, hanem csupán a kifelé lejtő sziklafelületre rakták. ORBÁN Balázs alaprajzának azonban minden rongáltság ellenére is igazat kell adnunk. Az É-i sarok melletti sérült falfelület ugyanis meglehetős biztossággal mutatja, hogy a K-i várfal onnan indult ki, sőt mi több a K-i várfal itt szervesen egybeépült az öregtoronnyal, azaz egykorúak. Az eredeti helyén álló, említett ne-hány kőnyi falrészlet, továbbá a szikla ennek az iránynak megfelelő egy lépcsőfokos végződése alapján – megjegyzem ez a lépcsőfok esetleg szándékos, azaz a sziklát itt a fal lerakása végett helyenként lefaragták, ámde határozott nyom hiányában nem állíthatom ezt. – Viszont valószínűnek tarthatjuk ORBÁN alaprajzának helyes voltát. 
Ez pedig rendkívül nagy jelentőségű. Mégpedig azért, mert így megoldhatjuk az öregtoronyba való bejárás kérdését. Sem az É-i, se a Ny-i fal megmaradt részén, sem ajtónak, sem ablaknak semmi nyoma. Azokon semmi nyílás nem volt. Egyedül tehát a  
D-i meg a K-i oldalon lehetett. Ezek talán azért is omlottak le először. A D-i oldalon inkább az öregtorony ablakait gondolom. Ez az oldal ugyanis egész felületével a várkapu felé fordul, onnan egyenesen közelíthető meg. Ha pedig ehhez hozzáveszem még azt, hogy az öregtorony és a leomlott, de nagyon is komolyan feltehető K-i fal között kis, alig 2–2,5 m széles föld van, nagyon valószínűnek tarthatjuk, hogy innen, ebből a némi kis védelmet is nyújtó közből járhattak be az öregtoronyba, mégpedig felvonóhágcsó segítségével az első emeletre. A földszinten ugyanis még ezen az oldalon sincs semmi nyílás. Az kívülről teljesen zárt, ablak, ajtó nélküli helyiség volt. 
Visszatérünk ismét az öregtoronyhoz. Az arról készített felvételeket már láttuk. Ámde vizsgáljuk meg kicsit alaprajzát, metszetét is, hadd legyen teljes az öregtoronyról alkotott képünk. 
Öregtornyunk alakja az alaprajz szerint, már pedig ez egész szabatosan mutatja, nagyon szabálytalan négyszög. Szabálytalansága könynyen s érthetően magyarázható a tereppel. Azzal, hogy azoknak a szikláknak az együttes alakja szabta meg az öregtorony alaprajzát s alakját, amelyeken felépült. Mellesleg legyen mondva, azoktól épülhetett volna valamivel szabályosabban is. Ámde, a helyiségnek a szabálytalan alakja még ezzel sem magyarázható meg. Ma még nem tudom megfejteni, hogy ha már a helyiség oldalai nem párhuzamosak a fal megfelelő, külső oldalával, építtetője miért nem választott szabályos négyszöget. Ma még egyedül a nem kellő szaktudással magyarázhatom. Mint már említettem, vannak még más olyan nyomok is, amelyek amellett vallanak, hogy építészünk nem volt túlságosan szakképzett. 
NAGY Ferenc Endre úrnak szíves felajánlása, hogy Kézdivásárhelyről kiszállíttatott olyan hosszú hágcsót, amellyel felmászhattunk a még épen álló fal tetejére, lehetővé tette, hogy minden olyan részletet megmérjünk rajta, melyek a torony képzeletbeli helyreállítása szemszögéből jelentősek. Ennek a munkának az eredménye az alaprajz mellett látható metszet. 
Említettem már, hogy az öregtorony földszinti helyisége teljesen zárt. Falában sem ajtó, sem ablaknyílás nincs sehol. Ez a helyiség ma még majdnem teljesen színültig tele van faltörmelékkel. A helyiség teteje határozottan megállapítható. Mind az É-i, mind pedig a D-i oldalon majdnem hiánytalanul megvannak ama hatalmas gerendák üregei, melyek a földszint mennyezetét, illetve az első emelet padlóját tartották. Az öregtorony alsó helyiségét rendszerint börtönül használták és azt rendszerint sziklából vájták ki. Ha tehát ez alatt valóban van még sziklába vájt helyiség, akkor az volt a börtön, a földszinti pedig raktárul szolgált. Ha alább nincs még egy sziklából kivájt helyiség, akkor börtönnek kell tekintenünk. Magától értetődik természetesen, hogy segítségképpen raktárul is szolgálhatott, kivált, ha nem volt kit őrizniök odalent. 
Az első emeleti szoba dongaboltozatos volt. Minthogy rendesen a várúré a legjobb, legerősebb szoba, ezt kell tekintenünk a várúr lakásának. Boltozata roppant vastag. Nagyon feltűnő a fal szokatlan vastagságával együtt. E felett alacsonyabb helyiség jön. Ez részben raktár, részben a női cselédség szobája lehetett. A legfelső a várőrségé volt, illetve egyúttal fegyverraktárul is használhatták. Utóbbiból feltétlenül ajtónak kellett nyílnia az öregtorony teteje körül futó védőerkélyre. Az egyes emeletek közti közlekedés meg csakis csapóajtókon át és csapóajtók segítségével történhetett. 
Az öregtorony helyiségei meglehetősen szűkek és amellett a szokottnál kevesebb is van. Építtetője úgy látszik valamivel kisebb igényű várúr volt, s jellemző az is, hogy noha az öregtorony az első pillantásra magas, karcsú alkotásnak tetszik, tulajdonképpen mégis alacsony, zömök építmény: magassága az alapnak még csak kétszeresét teszi ki. 
A vár történetét illetőleg először azt kell megjegyeznem, hogy az egész ásatás alatt egyetlen olyan emlék nem került elő, amely a magyar uralom előttről származnék. Így hát azok a feltevések, amelyek szerint a magyar várat megelőzőleg dák vár vagy római erődítés lett volna itt, legalábbis egyelőre, teljesen alaptalanoknak tekinthetők. Az állítólag innen napvilágra jutott, 26 drb-ból álló késő vaskori gyöngysor dák használatban volt ugyan, ámde nem bizonyos, hogy a vár területén került elő. Még ha ott is került volna elő, más, határozottabb nyom: épületmaradvány nélkül nem használható fel a dák ittélés bizonyítására. Tulajdonosa elveszíthette azt vadászat, vagy málnászás közben is. Éppen úgy az újabbkőkori csiszolt kőbalta, melyet FEHÉR Samu még fiatal legényke korában szedett el a Bálványosvár melletti tisztásukon legeltető juhászuktól, aki állítólag valahol a hegyoldalban találta, sem bizonyíthatja, hogy a várat, illetve helyét, már az újabb kőkori ember is megszállotta volna. 
Az altorjai br. Apor család hagyománya őrizte meg a várra vonatkozó legrégibb adatokat. E szerint a hagyomány szerint – amelyet APOR Péter 1727-ben jegyzett fel a Lusus mundi című kéziratában és amely-nek leírásakor Zsigmond királynak egy 1402-i, de még a fogalmazást megelőzőleg a galaci udvarháza égé-sekor megsemmisült megerősítő levelére hivatkozik, illetve könyvekből, levéltárakból és régi levelekből jónak látott bemutatni – a család egyik legrégibb őse, Opoúr alapította Bálványosvárát. Opoúr ugyanis annyira kitartott ősi hite mellett, hogy még akkor sem akart keresztyén vallásra térni, mikor Szent István legyőzte nagybátyját, Gyulát s Erdély népét keresztvíz alá hajtotta. Hanem inkább ide, az őserdők mélyébe vonult el a vele tartó székelyekkel együtt, s itt imádkoztak tovább az ősi hiten. Ettől a pogány bálványok imádásától nyerte a vár Bálványos nevét. Később, IV. Béla alatt, 1236 körül, majd IV. László (1270–1290) alatt külső fallal látták el. APOR László erdélyi vajda 1305-ben elfogta Bajor Ottó királyt a szent koronával együtt. E várban őrizte mindkettőt. A királyt hamarább kiengedte, de a koronát csak 1309-ben adta át Károly Róbertnek. Erről a László vajdáról jegyzi fel APOR Péter azt is, „hogy az öregektől gyakran hallotta, amit ők őseiktől hallottak, hogy ti. azok látták az említett László vajdának a címerét a bálványosvári palota homlokzatán”. Ezzel kapcsolatban érdekesnek vélem felemlíteni, hogy az ásatás alatt két olyan látogatónk is volt, aki határozottan állította, hogy még látta a vár falában a vár alapításáról szóló feliratot. Csak az a kár, hogy mindkettő más helyen mutatta a felirat hűlt helyét. Még csak egyet említek APOR Péter művéből. Ő jegyezte fel a MIKE leány elrablásának történetét is, amit aztán JÓKAI oly szívesen rajzolt meg a várról írt re-gényében és amelyet utóbb LÉVAY Lajos dolgozott fel hazafias színdarabbá. 
Csak röviden foglaltam össze a családi hagyományokat, mégpedig azért, mert noha 200 évnél több ideje foglalták írásba, ma már mégis semmi, de semmi nem bizonyítható mindebből. 
A vár először 1360. nov. 25-én kelt oklevélben említődik. Dénes erdélyi vajda ebben a rendeletében meghagyja az erdélyi káptalannak, hogy a Peselnek-i patak és Kászonpatak közti földet fele Bálványosvárával együtt ossza öt egyenlő részre s ennek háromötöd részébe Sándor fiait, továbbá János fia Miklóst, Opour fia Istvánt és másokat, akiknek Opour fia Olle, Balázs és János részei jogán jár, kétötöd részében pedig Pallos és Amenos részének jogán PESELNEKI István fia Lászlót iktassa be (SzO. VIII. 25–29. lap). Ebben a pörben nem ez az első levél és nem is az utolsó. Sajnos azonban a megelőzők mind elvesztek. A következőkből ellenben maradt fenn. Ugyancsak 1360. dec. 31-én ugyanis a gyulafehérvári káptalan jelenti a vajdának, hogy ítéletlevele értelmében PESELNEKI István fia Lászlót úgy osztoztatta meg János fia Miklóssal, Apor fia Istvánnal, Sándor fiaival és azok említett rokonaival Bálványosvár felén, hogy háromötöd rész az APORoké, kétötöd rész pedig a PESELNEKI Lászlóé lett (SzO. III. 13–15.1.). 
1360 végén tehát éppen elég gazdája volt a várnak: legkevesebb 10 tulajdonos. Az oklevelek nem nevezik meg a vár felének gazdáját. Talán az 1324-ben szereplő (SzO. VIII. 6–9.1.) István fia Egyedé, Apor unokájáé, illetve ennek leszármazottjaié, az 1364-ben szereplő István fia Jakabé és Péteré, Egyed unokáié volt. A fennmaradó másik feléből kétötöd, illetve az egész vár kéttizede a PESELNEKI István fia Lászlóé volt, a fennmaradó háromötöd, illetve az egész vár háromtizedét együttvéve János fia Miklós, Apor fia István, Sándor fiai (Gergely, Miklós és Jakab) és egyéb rokonai birtokolták. 
Ne higyjük azonban, hogy eleink ily hamar bevégezték ezt az „alig” egy emberöltő óta folyó pert. Ha egy részük bele is nyugodott az ítéletbe, akadtak olyanok is, akik tovább folytatták. Péter erdélyi alvajdának 1364. március 21-én kelt ítéletleveléből, illetve a gyulafehérvári káptalanhoz intézett rendeletéből tudjuk, hogy a pereskedők „Báluánusvár” egy hatodát Apor fia Istvánnak és Lászlónak meg István fia László-nak, Pálos unokájának ekkor engedték át (SzO. III. 15–25.1.). 
Nem egykorú oklevél, hanem 1674-ben összeírt családi leszármazás szerint APOR Ilona hagyta ott a várat még leánykorában. A családi leszármazás összeszerkesztője azt állítja, hogy hites eredetiek alapján dolgozott. Ámde azért mégse bízhatunk meg benne, mivel az erről az Ilonáról szóló feljegyzések ellentmondanak egymásnak. A családi hagyomány szerint a MIKE leányt elrabló Sándrinus fia István leánya lett volna s a 15. sz.-ban élt volna. Az oklevelek azonban nem említik Sándrinusnak ilyen nevű fiát, más István pedig három-négy szerepel ebben a családban ebben az időben. Mint mondottam, semmi olyan okleveles adatom nincs, ami ezt a feljegyzést megerősítené. Az eddigi ásatások eredménye alapján azonban nem tartom lehetetlennek, hogy Ilona valóban élt a 15. sz.-ban, és ő hagyta magára a várat. 
APOR Péter Lusus mundija nagyjában ugyanazt írja APOR Ilonáról, mint az említett leszármazás. Azt azonban nem említi, hogy APOR Ilona elhagyta volna a várat. Szerinte a vár azután is az APORok, mint pl. az író szépapja: APOR Mihály kezén maradt. Mihály fia András, kegyetlenségei miatt, elveszítette ugyan a Bálványosvárhoz tartozó nagyobb birtokokat, de ma-gát a várat, nagynehezen, mégis sikerült megtartania. SZÉKELY Mózessel Brassó mellett 1603-ban történt elestétől számítja Bálványosvárának pusztulását,  
amelyről 1727-ben még azt írja, hogy „romjai nagy részben még ma is fennállnak”. APOR Péter – úgy látszik – nagy becsben tartotta ősei várát. Feleségéhez 1725. május 6-án Kolozsvárról írt levelének egyik részletéből („Ellenben az malommester most jött ki megint az Bálványosvára építésiért”) ugyanis egyenesen arra következtethetünk, hogy komolyan foglalkozott a vár helyreállításának gondolatával. 
Bálványosvár ezután többé már nem említődik erősség gyanánt. Ha említődik is, már puszta helynév csupán. Így emlegetik pl. 1753–1759-ig a BENKŐ Annának és APOR Péternek szerelmeskedése ügyében Mária Terézia parancsára felvett jegyzőkönyvekben, amikor a szerelmes pár felkereste a Bálványosvára alatti erdőt, illetve Borkútat is. Így emlegetik állandóan azoknak a pereknek az iratai is, amelyeket az APORok folytattak a múlt században is egykori büszke várukért és a hozzátartozókért. 
Végigsétáltunk a váron, alaposan megnéztünk benne mindent, amihez az eddigi ásatások eredménye gyanánt hozzáférhettünk. Megemlékeztünk a várhoz fűződő családi hagyományokról és végül átvettük történelmét, már amennyire a kevésszámú hiteles adat alapján átvehettük. Egyet nem tettünk még meg, nem vizsgáltuk meg még ugyanis azt, hogy az ásatások eddigi eredményei nyújtanak-e útbaigazítást erre vonatkozólag? 
Leleteink – eltekintve néhány egészen újkori kirándulók, vadászok elveszítette, vagy elhagyta tárgytól (üvegpohár, puskagolyó-hüvelyek stb.) – XIV–XV. sz.-beliek. Minthogy ezutáni lelet nem került elő annak ellenére se, hogy amint mondottam, ama bizonyos fiú-leány APOR Ilona történelmi adatok szemszögéből kissé homályos létezésű, addig amíg az ásatások további eredményei nem igazolják az ellenkezőjét, valóban elhiszem, hogy APOR Ilona a XV. sz. derekán vagy második felében odahagyta a várat. Odahagyta, de utódai, ha már nem is fejlesztették, bizonyos fokig mégis gondozták, karbantartották 1603-ig. Ettől, APOR Mihály fia András elestétől kezdve azonban maradékai már nem voltak képesek erre. Egyrészt azért, mert Andrásunk – APOR Péter feljegyzése szerint – ami kevés birtokát megmenthette az elkobozás elől, azt utóbb majdnem mind eldorbézolta. Utódainak tehát nem volt amiből javítania a várat. Annál kevésbé, hiszen jól tudjuk, hogy Mihály vajda meg BÁSTA rettenetes pusztításai milyen szörnyű ínséget, nyomorúságot okoztak Erdélynek jó hosszú időre. 
A kormeghatározások legbiztosabb adatai, az éremleletek teljesen hiányoznak. Ebben az ásatásban egyetlen pénzdarabot sem találtunk. Ez, hangsúlyozom, nagyon feltűnő körülmény. 
További kormegállapításhoz következésképpen egyedül az építkezés sajátosságait használhatom fel. Ezzel kapcsolatban már eleve hangsúlyozom: hogy ma, amikor a Kárpátok-medencéje több ezernyi vára közül tudományosan még majdnem semmit sem tártak fel és amikor éppen Bálványosvár az első erdélyi magyar vár, amelynek a feltárását megkezdtük, végtelenül nehéz szabatosan, feltétlenül biztosan megállapítanunk a vár építésének idejét. Megmondom a kort, amelyben legvalószínűbben épült, felsorolom erre vonatkozó indokaimat is. Még egyszer hangsúlyozom azonban, hogy megfelelő okleveles anyag és megfelelő hasonló várkutatások hiányában csak valószínű ez. Az ezutáni kutatások még lényegesen befolyásolhatják. 
Először is néhány általános megfigyelést kell elmondanom. A várban eddig három boltozat nyomát találtuk. A három közül egyetlen sem csúcsíves, hanem mindhárom félköríves ízlésű, félköríves dongaboltozat maradványa. Ezzel szorosan összefügg az, hogy eddigelé az egész várban nem került még elé egyetlen csúcsíves részletecske sem. Nemhogy eredeti, a vár, illetve az illető rész építésével egykorú, hanem még későbbi sem, olyan amit a vár emelése után utólag építettek volna be. Ezek egyöntetűen mind azt mutatják, hogy a vár nem épülhetett sem a XV. sem a XIV. sz.-ban, sőt esetleg még csak a mongol dúlás után sem (?). Az említettek teljes hiánya, hozzátéve még azt, hogy a vár védelmi berendezésében, a legcsekélyebb nyomot sem találjuk arra vonatkozólag, hogy a lőporos fegyverek: a puska, szakállas puska és ágyú használatba kerülte után megkövetelt korszerű védelmi berendezésekből, átalakításokból a legkisebbet is megvalósították volna, inkább arra mutat, hogy Bálványosvár ekkor már túlélte virágkorát: gazdái nem áldoztak már sem a korszerű harc követelményeihez való átalakítására, sem pedig annak csinosabb berendezésére, szép csúcsíves ízlésű faragásokkal való díszítésére. Nem is csoda, ha eszükbe jut, hogy 1360-ban legkevesebb 10 birtokost uralt. Sok bába között elveszett a gyermek. Legnagyobb valószínűsége szerint már a XIV. sz.-ban is csak éppen annyira tartották, hogy téli vadászat, meg ellenséges támadás idején meghúzódhassanak benne. 
Gondoljunk még egyszer arra, hogy a várból eddig ismert mindhárom boltozat félköríves dongaboltozat maradványa. Gondoljunk ezután arra is, hogy az öregtorony nem magas, karcsú, hanem ellenkezőleg, sokkal inkább alacsony és széles, tehát zömök építmény, továbbá mind az öregtoronynak a falai, mind pedig a várfalak a kelleténél vaskosabbak. Bizonyos fokig kezdetlegesebbek, noha maga a falrakás egyébként gondos és lelkiismeretes munka. Mindezek együttvéve inkább amellett tanúskodnak, hogy a vár nem csúcsíves ízlésű, hanem esetleg még a mongol dúlást megelőző időkből származó félköríves ízlésű alkotás. 
A várfalakon a XII. században kezdik alkalmazni a lövőréseket, rovátkanyílásokat. Szélességük kezdetben akkora, hogy a harcos jól kilőhesse a nyílát azon át, illetve a harcosok jól kihajolhassanak azon át követ dobni a vár ellen nyomuló támadókra. 
Öregtornyot a IX. sz. óta építenek. Nagy általánosságban véve a négyszögalaprajzúak régebbiek, a kerek alaprajzúak fiatalabbak. Az előbbieket inkább XI–XII. századiak, az utóbbiakat inkább a XIII. sz. végénél fiatalabbaknak tartják. 
A X. és XI. sz.-ban a kaput vagy két torony közé, vagy valamelyik torony közvetlen közelében helyezték el, ámde kaputorony nélkül. A kaputornyok csak a XII. sz.-ban terjednek el. Eleinte négyszögű alaprajzúak és nem ugranak ki a falvonalból, később már többé-kevésbé kiszöknek. 
Összegezzük most kicsit az utóbb elmondottakat. Ha tudjuk az előbbiekhez még azt, hogy várunk előbb hangsúlyozott és összes számbavehető építészeti részletei inkább félköríves jellegűek, továbbá hogy egyetlen faltorony, egyetlen figyelő torony nincs a várfalakon, jóllehet ezek már a XIII. sz. elején fellépnek és gyorsan elterjednek, azután meg azt, hogy a mellvéd rovátkanyílásai XII. sz.-i jellegűek, az öregtorony inkább XII. sz. jellegű, végül pedig, noha a kaputornyok már a XII. sz.-ban elterjednek, Bálványosvár kapuinál még nincs egyetlen kaputorony sem, mindössze a falakat vastagítják meg, illetve a csatlakozó várfalakat oldalozó hatásúaknak emelik, nyilvánvaló, hogy nem mondhatunk egyebet, mint hogy Bálványosvár a mai ismereteink szerint a XII. százag elején, esetleg már a XII. sz.-ban épült. 
A múlt erőt ad, ámde egyben kötelez is. Régi s igaz mondás. Erőt ad, hiszen noha, mégha a kutatások elején is vagyunk, máris bizonyos, hogy őseink nem a mongol dúlás után, a XIII–XIV. sz.-ban telepedtek ide, mint sokan még nem régiben is hirdették, hanem itt voltak már a XII. sőt még előbb, bizonyára a X. században is. És jóllehet a vár pogánykori eredete nem igazolható semmivel sem, mégis nagyon meggondolkoztató az a körülmény, hogy noha a belső várnak ebből a tekintetből számbajöhető minden helyét felástuk, egyházépületnek semmi nyomát nem találtam és semmi olyan nyom nem került még napvilágra, amely itteni keresztyén vallási élet mellett tanúskodnék, azaz a „Bálványos” név valóban eredhet a bálványozástól. Erőt ad azután az is, hogy a Bálványosvár mindig magyar volt. Hangsúlyozom ezt, mert a ’bálvány’ szó MELICH szerint legvalószínűbben szláv jövevényszó, olyan, amely 1055-ből ismeretes már a magyar nyelvből, sőt 1093-ban már tulajdonnévként is előfordult. Erőt ad végül aztán az öregtorony tövéből említett falköpenyeg. Előfordul nem egyszer külföldi tornyoknál is, hogy lefelé fokozatosan szélesednek. Ez természetes, mert ezzel növelték a fal szilárdságát. Ámde nem túlságosan gyakori. Ebben az alakban pedig mondhatni ismeretlen. Ismeretlen a váraknál, ismeretlen a kőépítészetben. Megvan ellenben a magyar faépítészetben, régi-régi harangtornyainkon, toronyfedeleinken. Bálványosvár öregtornya köpenyével nem csak egyszerre messze visszavisszük korban faépítészetünk eme jellegzetes sajátosságait is, hanem ez, egyúttal, sokkal régibb mintaként, nagyon támogatja azon néhányunk gondolatát is, akik azt hisszük, hogy ez az építkezési sajátosság messzi ázsiai hazánkból hozott ősi örökségünk egyik nagyértékű alkotó eleme. 
HEREPEI János 
Zárószó 
dr. FERENCZI Sándor: Bálványosvár és  
a bálványosvári ásatás című előadásához (1942. nov. 21.) 

Mélyen tisztelt Hölgyeim és Uraim! 
Engedjék meg, hogy megköszönjem FERENCZI Sándor tudós barátomnak az ásatás kiválóan szakszerű elvégzését, továbbá a nyert eredmények és megfigyelések tudományos értékű összegezését. Mielőtt azonban előadó estélyünket bezárnám, kötelességemnek érzem megemlékeznem arról a körülményről, hogy a Székely Nemzeti Múzeumnak egymagában nem volt módjában erre az ásatásra annyi pénzt áldoznia, mint amennyit e nem kis mennyiségű és milyenségű munka eleddig felemésztett. Éppen ezért hálámat kell kifejeznem dr. TAMÁS Lajos és dr. LÁSZLÓ Gyula egyetemi tanár uraknak, az Erdélyi Tudományos Intézet kiválóan tudós irányítóinak, mint akik készséges megértéssel jöttek múzeumunk segítségére. De meg kell kö-szönnöm egyes jóakaró barátaimnak, mint CZÁKA István csíkszeredai, LÁSZLÓ Endre kolozsvári, NAGY Endre Ferenc kézdivásárhelyi, dr. SÓLYOM Miklós torjai, SZOPOS Sándor kolozsvári lakos uraknak, valamint másoknak, hogy részben anyagi segítséggel, részben természetbeni támogatással, sőt egyik-másik úr mindkét módon is elősegítette bálványosvári munkálataink folytatását. Ennek előre bocsátása után még bejelentem, hogy a FERENCZI Sándor által elért nagyszerű eredményektől fellelkesedve, a jövő év tavaszán folytatandó munkálatok lehetővé tételére kézdivásárhelyi jóakaró barátaink máris mintegy 2500 pengő összeg adományozását helyezték kilátásba. 
A továbbiakban bejelentem, hogy a jövő szombaton ugyanezen a helyen s a szokott időben SZÉKELY Zoltán múzeumőrünk fog vetítettképekkel kísért előadást tartani „A háromszéki római telepedések kialakulása” címmel. Előadásának magját fogja képezni a Székely Nemzeti Múzeum komollai ásatása, amelyet megbízásunk folytán a nyár folyamán kifogástalan szakszerűséggel saját maga vezetett. 
Befejezésül most már megköszönöm megjelenésüket és kérem, hogy odaadó munkánkat mindenkor szívesen figyelmükre méltatni ne terheltessenek. 
FERENCZI Sándor 
Előzetes jelentés Bálványosvár  
1943. évi ásatásának eredményeiről 

A Székely Nemzeti Múzeum múlt október–november hónapban ásatott másodszor az ősi székely mondákban annyit emlegetett Bálványos várban. Mielőtt részletesen ismertetném az ásatás eredményeit, először föltétlenül azokat kell hálával említeni, akik kisebb-nagyobb anyagi támogatással lehetővé tették az ásatást. Közülük elsősorban Albert királyi herceg Őfenségéről meg dr. PETRY Pál Őméltóságáról, az Országos Gyermekvédő Liga elnökéről kell megemlékeznem, mert egyrészt a hatalmas, 3000 pengőnyi adományukkal segítettek, másrészt a most már a Gyermekvédő Liga tulajdonában levő Bálványosvárat oly készségesen engedték át az ásatás lebonyolítására, sőt másfajta támogatással is rendkívül segítették a kutatásokat. Utánuk dr. vitéz SÓLYOM Miklós kézdivásárhelyi ügyvéd áldozott legtöbbet, mert ő, a vári kutatások érdekében kifejtett hírverésen kívül 500 pengő készpénzzel járult a kiadásokhoz. Bálványosvár régi tulajdonosa: a Transsylvaniai rt., illetve vezérigazgatója: LÁSZLÓ Endre se feledkezett meg korábbi tulajdonáról. 400 pengőt küldött erre a célra. Az említett nagyobb adományozókon kívül KANABÉ Sándor kézdivásárhelyi gyárigazgató s CZÁKA István csíkszeredai hentes 100–100 pengővel, a szentivánlaborfalvi gőzmalomtulajdonos pedig 30–30 pengővel gyarapította az ásatások pénzalapját!  
Ezek a készpénz-támogatások. Ámde POZSONYI Attila ezredes, egykori leventeparancsnok lelkes kezdeményezésére megmozdultak a torjai leventék is. Közöttük ui. SÁNDOR István tanító és CSULAK Kálmán kereskedő, levente parancsnok vezetésével önkéntes, áldozatos tevékenységükkel segítették föltárását. NAGY Ferenc Endre kézdivásárhelyi szeszgyáros, özv. KOVÁTS Béláné torjai nagyasszony, VARGA Béla torjai vezető-jegyző, FARKAS Mihály torjai r. kat. kántor viszont különféle anyagi s erkölcsi támogatással mozdította elő a munkálatok sikerét. 
A vár föltárását illetőleg elsősorban a „kút” kiásásáról kell megemlékeznem. Hagyomány szerint a „kút” 300 öl, azaz 568 m mély és összeköttetésben állott Bálványos-patakával, mert a kút pereméről követ dobtak mélyébe, annak esése sokáig hangzott, tehát nagyon mély lehet... Ezek a mesék eleve nem voltak hihetők. Egyrészt azért, mivel Bálványos-patak medre nem 568 m-el van a csúcs alatt, hanem csak 263 m-el. Másrészt pedig azért, mivel az összekötő hegynyereg nyugati oldalában, Bálványos csúcsánál 40–60–80 m-rel lennebb már több bővizű forrás fakad; ezek vígan elláthatták ivóvízzel az erősség lakóit. 
A „kút” még az utóbbi, szerényebb lehetőség ellenére is váratlan meglepetést okozott: nem kút, mélysége mindössze 4,7 m! Látszólag tetemes szélességéből (átmérője 2,9 m) mindenki jogosan következtethetett arra, hogy valóban mély. Erre vallott különben a várfalhoz hasonló, ügyesen, gondosan rakott fala is. A „kút” kitakarítása előtt csupán egy valami volt föltűnőn furcsa: nyílása (szája) nem kör alakú, hanem – nagyjában – egyenlőoldalú háromszög idomú, csak éppen csúcsai jócskán lekerekítettek. Majdnem színültig megtelt a környező falrészek leomlásakor beléhullott omladékkal. A törmelék java része bizonyosan az öregtorony délnyugati sarkának ismételt leomlásakor jutott oda, mert munkásaink csákánya különböző magasságban több onnan való faragott sarokkőre talált. A kövek közét porhanyó fekete föld töltötte ki. Nem a hegyen lépten-nyomon megfigyelhető sárgás agyag, hanem a legkiválóbb, bizonyára a „kútban” századok során át behullott falevelekből képződött, kiváló fekete föld. 
TÖRÖK György torjai munkás szorgos keze 4,7 m mélyen egyszerre csak azt érezte, hogy az egyik – vízszintesen fekvő – kő nem hever lazán, mint az addigiak, hanem szilárdabban: szándékosan rögzítettnek látszik. Óvatosan fejtve a kőtömböket kisült, hogy a jelzett mélységben kőpadló fedi a „kút” egész fenekét. A nagyon gondosan, egyenletesen rakott kőpadlón az egyik oldalon több agyagedény töredékei, további táplálkozásra valló különféle állat: juh-, disznó-, őz-, marha- és szárnyas csontok hevertek. Nagyon kedves meglepetés volt, amikor három alázuhant kő keretezte üregben majdnem teljesen ép agyagfazék is napvilágra bukkant. 
A „kút” feneke egyik oldalán kis részen hiányzott a kőpadló. Ehelyütt kék agyagot találunk a padló szintjében. A kék agyagban lapos kővel fedett, 40-50 cm átmérőjű gödör mélyedt. További kutatás közben kiderült, hogy a kőpadló alatt is – függőleges értelemben – folytatódik a nagyon erős, 50–60 cm vastag, kék agyagréteg. Alatta pedig közvetlenül a szálában álló szikla következik. Az utóbb említett gödör még ebbe is bemélyedt 35 cm-re. 
A kőpadló, az alatta fekvő, szándékosan oda hordott agyagtömeg meg a szikla egyaránt azt bizonyítja, hogy az a hely nem lehetett kút. Sőt még azt is valószínűsítik, hogy víztartó, illetve vízgyűjtő-me- 
dence se lehetett. A munkások között legkézenfekvőbb magyarázatként fölmerült az a gondolat, hogy pince volt. De ez se valószínű, mert, ha valóban pincét akartak volna létesíteni, akkor ugyanezen a helyen, a két szikla közötti mélyedésben sokkal kevesebb fáradsággal (mindössze kevés kiszélesítéssel, egyengetéssel, továbbá fele akkora boltozat kiépítésével) sokkal terjedelmesebb pincéhez juthattak volna. Egyetlen lehetőségként csak arra gondolhatni, hogy a szóban forgó helyiség kútbörtön volt. Erre vall a szabályos kőpadló, az azon – mondhatni – rendben tartott különféle alakú s rendeltetésű edények és az emberi táplálkozásra valló, különböző állatfajok egyedeinek csontjai. Sőt, mi több, a padolatlan részből említett, kőlappal fedett gödör is. Az ezen a „kies nyaraló helyen” tartózkodott fogoly bőséges táplálkozása természetes következményeinek kiüríthetésére szolgált... 
Igen, a fogoly egyáltalán nem élelmiszerjegyes alapon táplálkozott, sőt, raboskodása ellenére is nagyon jól. Ha már nem is sokat törődünk a marha-, juh-, disznó- vagy éppen őz-csontokkal, a szárnyas combcsontok mégis csak arról tanúskodnak, hogy a várkonyha „tündérei” nem egyszer megsajnálták a kútbörtönben raboskodott szegény foglyot és jobb, sőt egészen jó falatokat is juttattak neki. Hogy hányan raboskodtak itt s ki volt az utolsó fogoly, nem mondható meg. Sajnos, egyik se véste, karcolta a nevét, se raboskodása idejét, a kútbörtön fala köveire. Csupán a fazekak jellegzetességei alapján állapítható meg annyi, hogy az utolsó fogoly, hihetőleg, a XIV. században, Károly Róbert vagy Nagy Lajos uralkodása idejében sanyaroghatott itt. 
Az idei ásatás következő, nagyobb feladata az öregtorony belsejének teljes kitakarítása volt. Míg tavalyi munkásaim annyira félénkek voltak, hogy se a „kútba” nem mertek lemenni, sem az öregtorony belsejéből nem merték kicipelni a beomlott köveket, az ideieket annyira elragadta a régészkedés kutatószenvedélye, hogy egyáltalán nem féltek, sőt a legnagyobb buzgalommal, érdeklődéssel serénykedtek. Kettejük válott ki az öregtorony föltárásakor: LÁZÁR Miklós és LÁZÁR Dénes. Szorgos igyekezetük eredményt is hozott, csak – sajnos – nem a nagyvilág várakozásának megfelelőt. Fáradságos igyekezettel, de sikerült mind kívül, mind belül kitakarítaniuk az öregtornyot. Kiderült, hogy az omladéktól eltakart rész mindössze egyetlen, teljesen zárt, természetes világítás nélküli – bizonyára raktár – helyiség volt. Innen várakozás ellenére se vezetett ki alagút. Nagy kár, hiszen ezt, a középkoriasan vadregényes érdekességet a közember föltétlenül elvárta volna Bálványosvártól. Elvárta volna az alagutat, véget nem érő lépcsőkkel, ide-oda kanyargó folyosóival, oldalrekeszekbe rejtett kincseivel... vagy az elhunyt ősök bámulatos temetkezéseivel. Ámde – sajnos – mindebből semmi sincs. Sőt a legnagyobb fájdalommal kellett azt tapasztalnunk, hogy az utolsó várúr is rendkívül fösvény lehetett: a Székely Nemzeti Múzeum kárára, a szó legszorosabb értelmében kiüríttette az öregtornyot. A beomlott falak kövein és mészhabarcs-rögein kívül semmiféle használati- vagy szerkezeti tárgy, még árva vasszeg sem került elő. Így hát ez a rész voltaképpen csak az öregtorony telepítését, építési módját illetőleg egészíti ki ismereteinket. 
A múzeum egyidejűleg a váron kívül is kutatott. Az erősséghez vezető hegynyakról kiemelkedő s esetleg mesterségesnek vélhető kúpocskát is ellenőrizni kellett: nincs-e esetleg valami előerőd ott? Az ottani ásatás e tekintetben nemleges eredménnyel zárult ugyan, ámde magát a vár telepítését illetőleg mégis, ennek ellenére is kínált bizonyos érdekes föltevésre lehetőséget. Elfogadhatósága természetesen a további, ennek a lehetőségnek a megvizsgálására is kiterjedő kutatásoktól függ. 
A Székely Nemzeti Múzeum idei bálványosvári kutatásainak tudományos eredményei ennyiben foglalhatók össze. Emellett természetesen nem feledkeztünk meg arról sem, hogy Bálványosvárát, a természet- és történelembarátoktól különösen és gyakran fölkeresett helyet előkészítse a várható idegenforgalomnak is. Ezért megkezdtem kitakarni a még ki nem ásott várfalrészleteket is a bokrok tömkelegéből, sőt az északi várfalszakasz külső oldalán körüljáró ösvényt is készíttettem. Innen most még a gyengébb idegzetűek, a félénkebbek is élvezhetik ennek a remek várrészletnek eddig szinte hozzáférhetetlen, megtekinthetetlen, bokroktól és fáktól zavart, rejtett szépségét, magasztosságát... 
A Székely Nemzeti Múzeum ezidei bálványosvári ásatásáról szóló beszámolómat ezzel zárom is. Csupán annyi hozzáfűzni valóm volna, hogy Háromszék megértő közönsége ezután se feledkezzék meg erről az egyedülálló kincséről: Bálványosvárról. Támogassa föltárását, helyreállítási munkálatait, hogy az idők végtelenségéig messzeföldön hirdethesse a székelység ősi erejét, itt létét! Így pl. most égetőn szükséges volna 10–12 vastag deszka, a „kút” befödésére, mert, ha nyílása szabadon marad, az erősség egyik legértékesebb (ne feledjük: az APOR-család hagyománya szerint APOR László vajda ebbe a várba záratta a tőle magyar királyul el nem ismert Ottó bajor herceget!) a téli–tavaszi hóolvadások, újra ismétlődő fagyok következtében bizonyára beomlik. Ez a kérés – remélhetőleg – nem marad pusztába kiáltott szó! 
Torja, 1942. okt. 23-án 
*
FERENCZI Sándor dr. SÓLYOM Miklós kézdivásárhelyi ügyvédnek írott levele
1943. évi november hó 29-én 
Kedves Miklós! 
Szerettem volna addig ásni Bálványosvárban, míg befejeződik szovátai nagygyakorlatotok. Ámde nem sikerült. Részben, mert behavazott, részben pedig mert már nagyon vártak idehaza. Ha nem is sokáig lehettem ott, mégis meg vagyok elégedve az eredménynyel. Először azért, mert sikerült kiásatnom a „kutat”. Másodszor pedig azért, mert sikerült egészen kitakaríttatnom az öregtornyot. 
[Kihagytam a levélnek az ásatási jelentésbe foglaltakkal többé-kevésbé azonos tartalmú részletét. F.I.] 
Ezt végeztem Bálványoson. De Torján is hozzájutottam rendkívül érdekes és érdemes fölfedezéshez. Karatnai munkásaim egyike említette, hogy CSULAK Kálmán közelében levő egyik ház (354. sz., tulajdonképpen altorjai, FÁBIÁN Mihályné tulajdona) vakolata leomlott és ezen a részen, a gerendán, betűk, írás van! Kisült, hogy Székelyföld egyik legrégibb faházmaradványa: 1675-ben épült házból van meg még négy faragott gerenda. A ház a múlt század elejéig állott. Akkor újjá, kisebbre építették, de – részben sajnos, részben örvendetes – a régi ház mester-gerendáinak egy részét rövidebbre vágva az oldalfalba rakták be. 
Ezek az eredményeim. Tevékenységemmel párhuzamosan HEREPEI igazgató úr követte tanácsomat és levélben kereste meg a Tőled ajánlott urakat az ásatás anyagi támogatására. Levelezésének eredménye azonban végtelenül lesújtó. KANABÉ Sándor igazgató úr küldött 100 pengőt és ígéretet, hogy a gyárnál majd beszél az ásatása ügyében. A milliomos szentiván-laborfalvi molnár pedig küldött – írd és olvasd – 30, azaz harminc pengőt, vagyis két idei napszámot! De ne hidd: a többiek még csak nem is válaszoltak... 
Te, Miklós, tavaly ígértél 500 pengőt és ezt az ajánlatot – Bálványosra utaztamkor, le-g-alább is így nyilatkozták – fenntartottad idénre is. Szíves engedelmeddel tehát előlegeztem az összeget és el is költöttem. Ezért azonban ne szidj engem, mert ha meg is írtam Neked ezt, távol legyen tőlem, hogy követeljem Rajtad az 500 pengőt. Te ui. terményekben ígérted nekem, majd, ha feljönnek a leventék ásni, míg én ezt ily alakban idén nem vehettem igénybe, hiszen a mezei munkások hiánya, illetve ennek következtében a mezei munkák eltolódása folyományaképpen nem lehetett szó arról, hogy a torjai leventéket hosszabb időn át foglalkoztassam és így élelmeznem kelljen az ásatásokkor. 
Egyáltalán nem sürgetem, nem kérem ezt az összeget. Ehelyett azonban inkább arra kérlek, hogy a Tőled ajánlott urakkal beszélj újból: ne feledkezzenek meg ígéretükről, támogassák az ásatásokat, még pedig oly összegekkel, amit esetleg szemrebbenés nélkül is feltesznek egy kártyalapra, vagy amit könnyedén kidobnak egy-egy flekkenezéskor és azt követő iszogatáskor. Méginkább megkérlek a következőkre: 
1. FÁBIÁN Mihályné említett házában eddig 4 db kb. 5 m hosszú, 24,5 cm vastag és széles, faragott gerenda került napvilágra. Az öreg FÁBIÁN – jellemző ez közszékelyeink úri gondolkodására s az előbbivel kapcsolatban a székely urak paraszti fölfogására – ahogy kértem, azonnal belement abba, hogy, ha a múzeum az említett négy ócska gerenda helyett négy újat ad, átengedi a múzeumnak a négy gerendát minden régiségi árkülönbözet nélkül, noha elsőrendű műemlékek, és jól megkérhette volna az árukat! Arra kérlek tehát, fogd meg torjai és kézdivásárhelyi ismerőseidet, különösen a fakereskedőket, nyúzd meg őket négy olyan gerenda erejéig. Lehetetlen ui., hogy amikor a földhöz ragadt szegény székely lemond minden nyereségről, noha jól fölcsigázhatta volna árukat, mert – amint mondottam – igazán elsőrendű műemlékekről esik szó, ne akadjon Kézdiben egyetlen ember se, ne akadnának többen, akik föl ne ajánlanák ezeket a szükséges gerendákat, sőt esetleg még néhány tartalék gerendát is. Ti. nem ártana szerezni ilyet is, mert tavasszal lebontják a házat és esetleg még előkerülhetnek a többiek is. Az a mestergerenda is, amelybe az 1675-i építtető neve vésődött be. 
2. A második kérésem szintén fakereskedőt illető kérdés. Föltétlenül meg kell védenünk Bálványos kútját a beomlástól. Ezért, tekintetbe véve a kút legnagyobb hosszát (2,90 m) és szélességét (2,70 m), 25–30 cm-es deszkaszélesség mellett szükséges volna befedéséhez 10–11 szál vastag (focni) deszka. Egyáltalán nem nagy összeg, nem hallatlan nagy összeg ennek az ára. Olyan famennyiség, amelyet fakereskedő bármelyik pillanatban kihajíthat a kocsma asztalnál. Úgy gondolom tehát, megteszik, ha szépen kéred. (Bizonyára azonnal megtennék, sőt kétszer annyit is adnának, ha az oláh szolgabíró „kérné”!) Beszélj a lelkükre. Megteszik bizonyára. Meg kell tennetek, hiszen ha most minél gyorsabban meg nem szerzed, be nem fedjük a „kutat”, az a téli–tavaszi olvadásokkor teljesen beomlik. Így Bálványosnak egyik legérdekesebb része éppen átkozott szegénységünk okán, éppen a mi hibánkból, szemünk láttára megy tönkre. 
Nagyon kérlek, kedves Miklós, beszélj lelkükre. Áldozzák azt a keveset. Inkább egekig földicsérem hazafiságukat, áldozatkészségüket, csak tegyék meg. A gerendák, illetve a deszkák fölszállítását és az utóbbiak elhelyezését, azt hiszem, legkönnyebben POZSONYI ezredes úr révén oldhatjuk meg. Bizonyára megteszi, kivált ha vitéz KOZMA vezérőrnagy úr rövidesen megdicséri leventéinek tevékenységét. Esetleg egy-két napra magam is elszaladok a munka irányí-tására. Beszélj a fejükkel. Lehetetlen, hogy ezt és többet is ne tudnánk összehozni, mikor legkiválóbb két székely vagy székelyföldi emlékünk megmentéséről van szó! Ne sajnáld a fáradságot, tégy meg mindent a most kértek gyors elintézésére. Erre kér ismételten legőszintébb híved. 
Özv. HANN Frigyesné levele  
FERENCZI Sándorhoz a  
bálványosvári kutatásokkal  
kapcsolatban 

Nagyságos 
Dr. FERENCZI Sándor 
múzeumőr úrnak 
Tudva, hogy a bálványosi ásatásokat a Tanár úr vezeti, ezért tudomására hozom, hogy itt a kertem végében, a mezei út oldalában a bálványosi építkezéshez hasonló épület nyomaira bukkantam. Gondolom, jó volna, ha a Tanár úr alkalom adtán valakivel megnézhetné, hogy érdemes volna azt kiásni? Magam kolozsvári lakos vagyok, itt nyaraltam, de jövő héten haza megyek és ezért írom le pontosan, hogy meg lehessen találni a helyet. A [Kézdi] Vásárhely–bálványosi országúton a 10-es km-rel majdnem szemben, kis hídon tér be az út Volálba; a patakon átmenve szembe megy ki a Ráczgödre (mezei út, nagyapám volt RÁCZ Ferenc), amint jobbra fordul a temető felé, a fordulótól nem messze van az épületmaradvány. 
Köszönettel venném, ha az eredményt szíves lenne közölni velem. 
Teljes tisztelettel 
özv. HANN Frigyesné 
sz. BABÓS Erzsébet 
Kolozsvár, Magyar u. 23. sz. 
(A családnevek majuszkulás kiemelését, beleért-ve a közölt szövegeket, kötetszerkesztési szempontok indokolják. A szerk.)	

ACTA-1998 
A Csíki Székely Múzeum és a Szekély Nemzeti Múzeum Évkönyve