SAVARIA
A VAS MEGYEI MÚZEUMOK ÉRTESÍTŐJE
SZOMBATHELY

22/3 ( 1992-1995)         PARS ARCHEOLOGICA 1996

A BESENYŐ MEGTELEPEDÉS RÉGÉSZETI
NYOMAI FEJÉR MEGYÉBEN

HATHÁZI GÁBOR
Szent István Király Múzeum
Székesfehérvár

A 10-11. század folyamán hazánkba sodródott bese-
nyő tőredékek - a Közép-Tisza vidéki Kemejt leszá-
mítva (GYÖRFFY 1990 158-160; NAGY 1969
PÁLÓCZI HORVÁTH 1988 127-29; HATHÁZI 1990
28-30.) - talán legnagyobb települési csoportja a mező-
földi Sárvíz völgyében alakult ki. Idővel önálló ispán-
ságot alkotó közösségük - többnyire vegyes lakosságú
- falvainak és részbirtokainak száma a 13-14. századra
meghaladta a harmincat. Ezek a lápvidék szigetszerűen
kiemelkedő szárazulatait kihasználva, a Fejér megyei
Abától kiindulva, többek. között Sárszentágota,
Tőbörzsök, Hatvan, Zedreg, Szered (Szentmárton), Eg-
res, Cece, Tinód, Szentmiklós, Gerény, Ság, Tölgye,
Őrs, Alap, Káld, Hard, Rekesztő, Hodos, Pél, Taba,
Varsád, Belcs, Kajdacs, Tőkösszeg, Végfalu, Kőzép-
Jalu, Kaptáros, Patras-Dorog településeket magukba
foglalva egészen Tolna megye közepéig húzódtak le, a
folyó mindkét partján (GYŐRFFY 1990 136-152;
PÁLÓCZI HORVÁTH 1988 128-130; 1989 31-32;
HATHÁZI 1990 35-41, 44-49.). Jelen munka e bese-
nyő népesség északi, Fejér megyei telepúléseit vizs-
gálja kőzelebbről (1. térkép). A déli, Tolna megyei
szakasz - régészeti szempontokat is figyelembe vevő-
feldolgozását Csorba Csaba kezdte meg (CSORBA
1972), újabb eredmények Ódor János Gábor jelenleg
is folyó kutatásaitól várhatók. 1
  A besenyők itteni megtelepedésének ideje, körül-
ményei nehezen tisztázhatók. A hagyományosan, csak
írott adatokkal dolgozó, főként korábbi történész-gene-
rációk számára eleve lehetetlenné tették a megoldást a
– besenyőség egészére jellemző – rossz forrásadottsá-
gok. A besenyők hazánkba szivárgása ugyanis részben
már írásbeliségünk 1étrejötte előtt megindult, s még
legnagyobb hullámai is ezen írásbeliség kezdeti, fejlet-

    1 Ódor János Gábor szíves szóbeli közlése alapján tudom, hogy
Kölésd Róka domb esetében – ahonnan feldúlt lovassírokra utaló ada-
tok ismertek – nem zárható ki a besenyő eredet. Az innen származó,
közöletlen kengyelek kizárni látszanak a honfoglaláskori meghatáro-
zást, s indokolttá tennék egy nagyobb szabású leletmentő-hitelesítő
feltárás lefolytatását.

                                223/1

lenebb és rendszertelenebb időszakában lezárultak. Az
írott források fennmaradásának esetlegessége mellett
külön problémát jelent, hogy a besenyők – a széke-
lyekhez és kunokhoz hasonlóan – Árpád-kori társadal-
munk lassabban integrálódó csoportjai közé tartoztak.
Nomád gyökerű jogszokásaik – autonómiájuk révén–
sokáig uralhatták belügyeiket, s ez nem is csak az első-
második nemzedék számára tette szükségtelenné az
írásbeliséget. Feudalizálódásuk előrehaladta a 13.
századra hozta meg számukra az okleveles gyakorlat
igényét. Ebből adódóan – a besenyő beköltözésekre
amúgy is csak áttételesen vonatkoztatható – írott
forrásokat a sokszor bizonytalan hitelű (szóbeli ha-
gyományok nyomán, utólag lejegyzett) legenda- és
krónika részletek elszórt adatfoszlányai jelentik
(HATHÁZI 1990 23-26; KORDÉ 1990 3-20.).
 A Sárvíz-völgyi besenyő jelenlét első írott bizonyí-
téka is igen késői: 1192-ben, Bögöd határleírásában
emtlítik a besényők szomszédos faluját, a mai Abát
(GYŐRFFY 1990 136. XLVII. okl.). A forrásadatok
gyakorisága csak a 13-14. századra nő meg, s akkor is
csak a birtokadományozási oklevelek, periratok bese-
nyő hely- vagy személynévi említései révén jutunk el-
szórt utalásokhoz (GYŐRFFY 1990 136-152.). Ennek
megfelelően a korai kutatások jobbára a 13-14. század-
ra kialakult állapotok rögzítésére szorítkoztak. A
betelepülés idejének, körülményéinek tisztázása
többnyire elmaradt, legfeljebb kezdetleges etimológi-
záláson alapuló, spekulatív föltételezések születtek
(JERNEY 1842; 1851; CSÁNKI 1897 III. 300, 315-
396; KÁROLY 1885 26-37; 1896 I. 168-184; NAGY
l893a 217-21; TAGÁNYI 1916. 306; SZOKOLAY
l929 71-76; MAROSI 1931 6; GLÁSER 1937 77-100;
JYÖRFFY 199094-95.).
 A 60-as évektől felélénkülő, új módszereket-
helynévtudomány, környezeti hatásokat figyelembe
vevő településföldrajz (KNIEZSA 1937 527-28; 1938
436-438; BÁTKY 1918.120-24; 1922 189-191;
GYŐRFFY 1940 16-23.) eredményeit is felhasználó
kutatások már abból indultak ki, hogy az írott források
hiánya nem lehet cáfolata a korai besenyő beköltö-

223/2 hasáb

 SAVARIA 22/3 (1992-1995) PARS ARCHEOLOGICA

zésnek. E kísérletek – túlzott jelentőséget tulajdonítva
a Taksony korára (955-70) tehető első besenyő
jövevényeknek, vagyis a Thonuzóba-féle kcmeji tőmb
(Kőzóp-Tisza-vidék, Bükkalja), valamint a nyugat-
magyarországi (Bécsi-medence, Fertő-vidék) és erdélyi
gyepűk szórványosabb töredékeinek (PÁLÓCZI
HORVÁTH 1988 126-127; HATHÁZI 1990 26-30;
KORDÉ 1990 3-8.) - a Sárvíz-völgyi megtelepedés
idejét is a 10. századra, de legkésó'bb az államalapítás
korára helyezték.
  Kralovánszky Alán és Éry Kinga kezdetben az itteni
besenyők egyenesen a honfoglaló magyarokkal való
együtt érkezését tételezte fel. A felvetés alapját a 60-as
évek elején feltárt Sárbogárd-Tringer tanya és Alap-
Tavaszmajori Homokbánya temetők adták: sajátos, tö-
rökösnek tartható antropológiai képükkel (európai
nagyrassz, mongoloid beütéssel) és az akkoriban ha-
zánkban szinte párhuzam nélkülinek tartott rituális
tinó- és kutyatemetkezéseikkel, valamint a területre
vonatkozó kései okleveles adatok nyomán (KRALO-
VÁNSZKY 1964 171-184; 1966 89-96; ÉRY 1968 93
147; RFúz Ser I. 15 /1962/ 5?-58; AÉ 89 /196 266.
(1. térkép 35-38, 41.). Az elgondolás támadható
ságára már maguk is felhívták a figyelmet: a tárgyi
anyag (bronz veretes öv, tarsoly töredék, nyílhegyek,
hajfonatkorongok, gyöngyők, lunula, kauri kagylók,
karperecek, S-végű hajkarikák stb.) semmiben nem
különbözik a „klasszikus” honfoglaló, ill. 10-Il.
századi magyar temetők léleteitől (KRALOVÁNSZKY
1964 180.). Később éppen Kralovánszky Alán újabb
kutatásai bizonyították be, hogy a szűkebb környéket a
10. századi magyarok kifejezetten sűrűn szállták meg.
1961-ben újabb honfoglaláskori sírok kerülték elő a
szintén sárbogárdi Forrás-dűlőből (ARegia 4-5 /1963-
64/ 201.), valamint a Templom-dűlőből (KRALO-
VÁNSZKY A. 1961. évi jelentésé: IKM At. ltsz. 479,
4367/87.) is. Utóbbi temető kiemelelkedő leletegyüttese
egy részleges lótemetkezéssel (kengyelpár, zabla),
teljes fegyverzetben elföldelt harcos (íj csontlemezei,
díszesen faragott csont tegezdíszek, nyílhegy, szablya).
E kép további adatokkal egészíthető ki. Alig néhány
km-re, keletre került elő a 20-as években a Nagylók-
erdőmajori sírlelet: részleges lótemetkezés (zabla,
kengyelpár), aranyozott ezüst palmettás öv, nyitott
bronzkarporec lándzsá alakú végekkél stb. (FEHÉR-
ÉRY-KRALOVÁNSZKY.1962 56, 719. sz.) Az írott
forrásokban besenyőként jelzett települések egész
sorához köthető még 10-11. századi magyar emlék-
anyag. Felső-Töbörzsökről (1. térkép I5.) honfoglalás-
kori szablya kérült szórványként múzeumba,1962-ben
(HATHÁZI 1994 21.). A ma Sárbogárdhoz tartozó
Őrspusztán (l. térkép 5.) feldúlt köznépi temétő sírjai
isrmertek: pl. sodrott karperecpár (FŰL P-JUNGBERT
1983 233-34.). Sárszentágotán (l. térkép 23.) 1973-
74-ben, a kőzségi óvoda építésekor hasonló temető 32
sírja került napvilágra (HATHÁZ1 1994 25-26, 108-
110.) A feltáró Csukás Györgyi ősszegző régészeti
jelentésen kívül az anyagot máig nem publikálta
(Csukás Gy.19?3-74. évi jelontései IKM At. ltsz. 940,

                                224/1hasáb

 975, 4351/87; RFüz Ser. I. 27 /1974/ 76; 28 /1975/
 100; ARegia 14 /1975/ 367; IS /1976/ 274.) Szíves
 hozzájárulása – melyet ezúton is köszönök – most
 valamivel bővebb (bár továbbra sem teljes és tételes)
 ismertetést tesz lehetővé a lelőhely jellemzése érde-
 kében: nyitott varkocskarikák, S-végű hajkarika, bor-
 dázott és szemes pasztagyöngyök közé felfűzött,
 erősen stilizált állatfejekben végződő lunula, két
 szálból sodrott, hurkos-kampós záródású nyakperec,
 öntött állatfejes karperecek – nyitott és zárt (utóbbi
 töredékes) típusa egyaránt, elhegyesedő végű huzalkar-
 perecek, öntött dudorsoros gyűrű stb. (1-2. tábla) . Az
 ismertetett anyag ugyan elsődlegesén 11. századi hasz-
 nálatra utal, azonban a nyitott varkocskarikák, elhe-
gyesedő végű karperecek jelenléte megengedni látszik
 a temető 10. század közepi indulását. A szakirodalom
 szintén 10-11. századi magyar temetőkként tartja
 számon a Tolna megyei szakasz besenyő települései
 körzetében Kajdacs-Éri malom és Róka domb, Kölesd-
 Révvölgy, Nagydorog-Pusztabereg, Sárszentlőrinc-Uzd
 lelőhelyeket (FEHÉR-ÉRY-KRALOVÁNSZKY 19ó2
 45, 521-22. sz., 50, 598-99. sz., 55, 699. sz., 65, 878-
 79. sz., GYÖRFFY 1990 136-152.)
   Minden bizonnyal ennek ismeretében került sor
 Kralovánszky Alán részéről 1985-ben a Sárbogárd
 tringertanyai és Alap-tavaszmajori temetők átértékelé-
 sére. Ezen munkájában a szerző – feltárva az állatte-
 metkezések kultikus hátterét, s főként a honfoglaló
 magyar műveltséghez kötődő kapcsolatait - már elve-
 tette a besenyő eredetet (KRALOVÁNSZKY 1985
 360-374.).
   E szemléletváltásban nagy szerepe volt Győrffy
 Győrgy – a honfoglaló magyarok települési rendjét
 elemző – új elméletének és módszertanának is. A fen-
 tiekben vázolt régészeti kép ugyanis nem látszott el-
 lentmondani a helynévi adatokra alapozott történészi
 vélekedésnek: a Sárvíz völgye a 970-es évekig nem
 lehetett a besenyőké, miután a fejedelmni család szállás-
 rendjének fontos egysége volt, Jutas, Tarhos, Tevel
 majd Tormás partvonala (GYŐRFFY 1970 203-204, 3.
 kép).
  Tehát Györffy Győrgy és Kralovánszky Alán 70-es
 Evekre kialakult – részben Kniezsa István és Gláser
 Lajos nézeetivel is rokon - megállapítása szerint a be-
 senyők Sárvíz-menti megjelenése Géza katonai telepí-
 téseinek eredményé (GLÁSER 1937 77; KNIEZSA
 1938 438; GYÖRFFY 1977 113; 1984 707-708; 1987
 II. 325-26.), szorosan kapcsolódva a Székesfehérvár
 körül régészetileg is kimutatható védelmi gyűrűhöz
 (KRALOVÁNSZKY 1967 10-16, 3-5. ábra).  Györffy e
 besenyőket végeredményben Thonuzóba Kemej-vidéki
 népéből, pontosabban annak Taksony által a Bécsi-
 medencébe telepített csoportjából eredezteti (Tolmács
 helynevek). A Sárvíz mellékére való átköltözésük 970
 táján, a nyugati gyepűk feladásával, ill. hátrább
 vonásával – osztrák és karantán határgrófságok   
 megalakulása, darufalvai kincs (BÓNA 1964 151-169.)
 – történt volna meg: a lázadó Koppány „Somogy-
 országát” övező, egybén az ország szívét védő belső

224/2 hasáb

HATHÁZI GÁBOR: A BESENYŐ MEGTELEPED
ÉS RÉGÉSZETI NYOMI FEJÉR MEGYÉBEN

határ megerősítésére. E „gyepű” ellenőrzési pontjait –
Úrhida várától (első említése 1009) Tolnáig – őrizték a
besenyők néhány magyar (Kér, Keszi, Jenő) és kabar
(Ladány, Káloz, Őrs, Vajta) falu beiktatásával
(GYÖRFFY 1977 113; 1984 707-708; 1987 II. 325-
26.).
  Azonban ez az elmélet is több ponton támadható. A
Kemej-vidéki és a nyugati gyepűkre telepített csoport
egykorúsága (10. század közepe) ugyan többé-kevésbé
bizonyítottnak tűnik, ez azonban még nem jelenti
egyúttal összetartozásukat is. Nem feltétlenül kell
mindén 10. századi besenyő betelepülést Thonuzóba
személyéhez kötnünk (HATHÁZI 1990 39, 38. j.). Ha
e felvetést kutatásunk mégis elfogadná, a nyugati vé-
geken felszámolt határőr-csoport mezőföldi áthelyezé-
sére akkor sem tekinthető elégséges bizonyítéknak
egyetlen 1324. évi szórvány adat: egy szentmiklósi be-
senyő névazonossága Thonuzóba fia Urkunddal
(GYÖRFFY 1989 II. 326, 406;1990 138, LVII. okl.)
  A Géza-kori megtelepedéssel kapesolatban kételye-
két ébrészthet a Szent István (997-1038) által kiépített
megyei és egyházmegyéi határok viszonya a besenyő
szállásterülethez. A Fejér megyét Tolnától, s a veszp-
rémi püspökséget a pécsitől elválasztó határ ugyanis
valósággal kettészeli a besenyő falvak láncolatát
(HATHAZI 1990 39-40). Ebbő1 következik, hogy en-
nek – a Duna parttól induló, Tolvaj falun át a Sárvíz-
parti Vajtáig, majd azon túl Egresig, Igarig, Dádig hú-
zódó – határnak (GYŐRFFY 1987 II. 322; CSANKI
1897 III. 195-97; KÁROLY 1896 I. 204, 240.) a be-
senyők ideérkezésekor már állnia kellett, hiszen ellen-
kező esetben a határ megszabásakor döntő szempont
lett volna a besenyő szervezeti terüléti egység megőr-
zése. Ez a jelénség figyelhető meg egyébként a tatárjá-
rás után megtelepedő Csertán – nemzetségbeli kunok-
nál is. Az általuk birtokolt terület (a majdani Halas-
szék) szintén új, az eredeti rendszertől idegen testként
bontotta még a Duna-Tisza közi Fejér-Csongrád-
Bodrog megyei határt (GYÖRFFY 1987 I. 702, 888, II.
344.). Miután az istváni megye- és egyházmegye-
rendszer az 1046.évi pogánylázadás hatására összeom-
lott, s csak I. András (1046-60) újjáépítő tevékenysége
révén szilárdult meg véglegesen, 1055-57 táján
(MAKK 1990 28.), indokoltnak látszik felvetni: a Sár-
víz-völgyi besenyőség megtelepülése legkorábban az
1050-és évek végén következhetett be. 2  Éppen erre az
időszakra esett (1055-59) a déloroszországi törzsszö-
vetség összeomlása, de toljes felőrlődésükig (1120 tája)
az őket ért csapások mindegyike kiváltó oka lehetett
egy töredék nyugati irányú kirajzásának.3

   2 Hasonló véleményen: PÁLÓCZI HORVÁTH 1989 129.
Ugyanezen meggondolásból nem tartom azonosíthatónak a III. Henrik
1051. évi hadjáratakor, Fehérvártól északra harcoló besenyőket a Sár-
víz-völgyi csoporttal (GYŐRFFY 1990 113.). Kifejezetten nyugati
határőröket lát bennük Kordé Zoltán, akik a „gerilla-taktikának” meg-
felelően a betőrés  kezdetétől, lépésről-lépésre visszavonulva zavarták
a német had mozgását Fehérvárig KORDÉ 199012.).
   3 A besenyők magyarországi megjelenése előtti időszakáról, így
a törzsszövetség összeomlásának idejéről és körülményeiről, gazdag
bibliográfiával: D. A. Rassovszky: Petchenegues, Torks et Berendes

en Russie et on Hongrie. Seminarium Kondakovianum VI. (Praha
1933), J. Macquart:. Über das Volkstum der Komanen Abh. d. Kgl.
Gesellsch. d. Wiss. zu Göttingen Phil-hist. Klaase, NF XIII. (Göttin-
gen, 1914), J. Ferenc: A kunok és püspökségük (Budapest, 1981),
Moravcsik Gy.: Byzantinoturcica I. Die byzantinischen Quellen der
Türkvölker (Berlin, 1958), H. Göckenjan: Hilfsvölker und Grenz-
wächter im mittelalterliechen Ungarn (Wiesbaden, 1972.), LIGETI
1986 362-64 382-85, 506-511; RÁSONYI 1970 1-26; 1981 81-90;
NÉMETH 1922 2-7; 1932 53-54; KOSSÁNYI 1924 134-145;
GYÖRFFY 1940 3-6, 40-73; 1975 30-31; 1990 98-104, 192-99;
PLETNEVA 1958 153-161; FEDOROV-DAVYDOV 1966 134-145;
GYÓNI 1942 11-13, 71-75, 84-91.

                                 225/1 hasáb

  E szempontból nem érdektelen az idetelepített be-
senyők katonai funkciójának vizsgálata sem. Ezt már
az eddigiek alapján sem kell feltétlenül a Koppány
elleni védővonallal magyaráznunk, ráadásul a belső
határvédelem elméletével (TAGÁNYI 1916 306.) kap-
csolatban – Kniezsa István nyomán – korábban éppen
Györffy György szögezte le, hogy téves sztereotípia a
besenyők kizárólagos határvédő szerepe: a hazai bese-
nyő településeknek alig 15%-a található csak valamely
gyepű vonalán (KNIEZSA 1937 325; GYÖRFFY 1940
102.) A besenyő jelenlétet elsősorban a királyi köz-
pont, Székesfehérvár közelsége indokolhatja (gyorsan
mozgósítható könnyűlovasság), emellett az Árpád-kori
ország egyik legfontosabb nemzetkőzi útvonala – a
nyugatról Bizáncon át vezető jeruzsálemi zarándokút-
Fehérvár és Tolna közti 3 napi útszakasza (mely azo-
nos az 1055. évi alapítólevél „hadútjával”) épp a
Sárvíz keleti partján, besenyő területen haladt át
(GLÁSER 1929 150; GYÖRFFY 1987 141.). Valószí-
nűleg ennék ellenőrzése is a besenyőkre hárult
(HATHÁZI 1990 40.), s hozzátehetjük: ez az útvonal
csak a 11. században nyeri el tényleges jelentőségét,
amikor István törekvéseinek eredményeként Magyar-
ország bekapcsolódik Európa vérkeringésébe, s mind-
ezt I. András politikai választása végérvényessé teszi
(MAKK 1990 28.).
  A Géza-kori „határvidék” kiépítése egy központilag
irányított, nagy tömegeket mozgató népességcserét té-
telez fel (Tormás-féle „hátországi” csoportok kitelepí-
tése, hélyükre megbízhatóbb magyar és kabar katonai
közösségek, besenyő szállások ültetése), ennek azon-
ban az eddig ismert régészeti adatok túlnyomórészt el-
lentmondanak. A 900 táján nyitott tringertanyai temető
ugyan 970-90 körül lezárul, a lelőhelyek többsége
viszont a honfoglalókkal érkezett közösségek helyben
maradását jelzi. Az 1959-66 között, több ízben
folytatott Alap–tavaszmajori leletmentések közel 200
sírt hoztak napvilágra. Kiderült, hogy az elsőként fel-
tárt késő-avar és honfoglaló magyar temetkezések a
temetőnek csupán déli, korai sírcsoportjait alkotják: a
később előkerült, északi temetőrész folyamatos haszná-
lata – a keltező érmek (III. Béla CNH. I. 128. és IV.
István CNH. I. 103. veretei), továbbá a tárgyi anyag (S-
végű hajkarikák, gyöngyök, gyűrűk) alapján – a 12.
század végéig kimutatható (RFüz 13 /1960/ 83; 15
/1962/ 55; 17 /1964/ 66-67; 19 /1966/ 35; ARégis 2-3
/1961-62/ 104; 4-5 /1963-65/ 175-176; 8-9 /1967-68/
179-180.). A Sárbogárd-Templom-dűlőben feltárt, 8

225/2 hasáb

síros temetőrészlet - a már hivatkozott honfoglaló har-
cos melletti - egyik sírjában Szent István pénze került
elő, halotti obulusként. Az innen alig 200 m-re, nyu-
gatra emélkedő dombon templomra, s hozzá tartozó
temető maradványaira bukkant Kralovánszky Alán.
Megállapítása szerint ugyanazon népesség két temető-
jéről van szó, s az áttelepülés a templom 11. század vé-
gére –12. század elejére tehető megépülésével magya-
rázható (Kralovánszky A. 1961. évi jelentése IKM At.
ltsz. 479, 4367/87.). Hasonló kapcsolat tételezhető fel
Sárszentágota-Óvoda esetében is. A 10-11. századi
köznépi temetőtől néhány száz méterre, az ugyancsak
belterületen álló r. kat. templom újjáépítésekor közép-
kori alapfalak és 15-20 melléklet nélküli sír került elő,
1959-ben. Az innen korábbról ismert leletek (S-végű
hajkarika, gyűrűk ) és a most begyűjtött, egyéb leletek-
főként kerámia – alapján a leletmentők a templom és
temető korát a 12-16. századra határozták még
(HATHÁZI 1994 27-28.). Miután hitelesítő ásatások
hiányában csak feltételesen vonhatók e körbe a terep-
bejárási adatok, csupán rövid felsorolásukra szorítko-
zom: A 10. századi temetője kapcsán már említett
Sárbogárd-Pusztatemplomnál és a Virágrészen 10-16.
századra keltezett települések ismertek ( FÜLÖP 1989
17.). Az őrspusztai 10-11. századi temetőtől kb. 1 km-
re nyugatra, a Pusztaegres felé eső határrészen hasonló
település található (FÜLÖP 1989 17.). Utóbbiak
településtörténeti kapcsolata azonban nem igazolható.
  A most számbavett régészeti információk nem csu-
pán egy Géza-kori nagyszabású népességcserét látsza-
nak cáfolni (a temetők és települések folyamatos hasz-
nálata a 11. században is bizonyítható, sőt egyes estek-
ben – a népesség templomos helyekre való költözése
mellett – a tatárjárásig követhető), hanem arra is rámu-
tatnak, hogy a besenyők – a megtelepedés idéjétől füg-
gétlenül - magyarok által a sűrűn lakott vidékre érkez-
tek. 
  A Sárvíz-vőlgyi besenyő megtelepedés vizsgálata
eddig a befogadó közeg szempontjából történt. Most
következzenek a besenyőkre vonatkozó adatokból le-
vonható következtetések.
  A 13-14. századi írott forrásokat számbavéve nyil-
vánvaló, hogy az itteni besenyők – népük más, ha-
zánkba települt csoportjához képest – nagyobb, ha
szórt településeik miatt területileg nem is, de jogi és
közigazgatási szempontból mindenképpen zártabb és
szabályozottabb egységet alkottak. Ispánságuk szerve-
ződésének szintje, jellege a később kialakuló kun szé-
kekkel vethető csak összé (KRING 1932 35-63, 169-
188; GYÖRFFY 1990 274-304.). A betelepülési hul-
lámok kronológiai szétválasztásánál alig merült fel
ezidáig a besenyő kiváltságok szempontjából való
megközelítés, jóllehet ez – úgy tűnik – nem vonatko-
zott egységesen minden magyarországi besenyő közös-
ségre, s ennek bizonyos időrendi vonatkozásai is van-
nak (GYÖRFFY 1940 38-40; HÁTHÁZI Ě990 33-41.).
  Az államalapítás előtti, nomád hagyományokon
nyugvó szokásjog időszakában betelepült besenyőknél
magától értetődően nem merült még fel az írott jogi

 226/1 hasáb

szabályozás igénye. Ennek bevett gyakorlata (pl.
hospes jog, a királyi várszervezet besenyőkhőz hasonló
katonai szolgálatot ellátó jobbágy-elemeinek jogállása)
a 11. század közepétől, a már kialakult feudális jog-
rendszer keretei közt jöhetett létre. 4 A besenyő szabad-
ság kiváltságaiban az újonnan érkezettek részesülhettek
elsősorban, s ezeknek a régebben itt élő közösségekre
való kiterjesztése nem lehetett túl gyakori. Ezt jelez-
heti az a Képes Krónika adat is, mely szerint 1074-ben
Zoltán vezér Fertő-vidéki besenyői (akiket Anonymus
10. századi betelepülőivel, ill. a Bécsi-medencéből
visszavont csoporttal azonosíthatunk talán) szabadság-
jogok megszerzése fejében vállalták csak a harcot Sa-
lamon ellen (KNIEZSA 1937 332; GYÖRFFY 1940 8;
1990 114; KORDÉ 1990 5.). A 10. századi csoportok
beolvadását még nem lassították a jogi elkülönülés
kötöttségei, feudalizálódásuk együtt következett be a
magyarságéval, az államalapítás korában. Ezt sejteti a
korai szállásterületek gyors felszívódása, ezek a 11-12.
századi forrásokban nem, vagy alig mutathatók ki
(GYÖRFFY 1940 39.). A besenyő kiváltságszerzések
kora előtt elmagyarosodók – belső társadalmi pirami-
suk szintjének megfelelő – betagolódására a kemeji
besenyők adnak példát (HATHÁZI 1990 34.). A ma-
gukat Thonuzóbától származtató Tomajokat - az itt élő
besenyők legelőkelőbb, az új rendet és keresztséget
elfogadó Urkund családját – Anonymus korára már az
„úri nemzetségek” közt találjuk (GYÖRFFY 1987 III.
47, 100-102.). Heves megye köznemesei sorában a
kemeji besenyőség vagyonos középrétegéből eredez-
tethető családokat mutat ki Győrffy György
(GYÖRFFY 1940 99; 1987 IIl. 53, 72-74, 108-109,
129; HATHÁZI 1990 96. j.). A köznép sorsának 11.
századi alakulására Nagy Árpád szolgált adatokkal.
Véleménye szerint a százdi apátság alapítólevelében
(1067 tája) szereplő, Szihalom melletti birtok besenyő
lovasszolgái - kiknek utódait a 13. században feltűnő

   4 GYÖRFFY 1977 515. A beaenyőkmek – a királyi udvari népek
egyik meghatározott fegyveres csoportjaként (GYŐRFFY 1990 169.)
– minden bizonnyal hasonulnia kellett – legalábbis közjogi és
össztársadalmi értelemben – e kör más közösségeihez. Pontosabban: a
befogadó környezetnek, ill. királyainknak összhangban kellet hoznia a
jövevények elvárt feladatait, nomád társadalmi-vagyoni belső pirami-
sát az ország normáival. Az autonómiát, ill. kiváItságokat nyert bese-
nyő csoportok okleveles anyagát vizsgálva minden képpen felvethe-
tőnek vélem: a  „besenyő szabadság” lényegében nem más, mint a
várnépi ill. előkelőik számára megadott, a királyi curtis- ill. vár-
szervezeten belül „relativ nemességet” biztosító várjobbágyi jogállás
adaptációja egy sajátos, nomád gyökerű kultúrával rendelkező kö-
zegre. Hasonló konstrukció tételezhető fel egyébként a kunok eseté-
ben is, miután 1279. évi privilégiumuk - IV. (Kun) László halálával –
elvesztette realitását. A kunok kapcsán általánosan elterjedt kollektív
etnikai nemesség elve, valamint a szállás- és székkapitányok magán-
földesúri állapotának védelme (KRING 1932 35-63, 169-188;
GYŐRFFY 1990 274-304.) – úgy tűnik - revízióra szorul. Ennek
pontos jog- és társadalomtörténeti feltérképezése azonban még meg-
valósításra váró, s főként történészi feladat. Annyi azonban bizonyos,
hogy a királyi curtis- és várnépek jogállását jellemző társadalmi réteg-
zettség, adózási, birtoklási, örökösödési stb. viszonyok (BOLLA 1983
206-255; ZSOLDOS 1990 5-34;1992 1-15;1994 254-271;1995 491-
504.) rengeteg eleme tűnik fel besenyő, majd kun környezetben, a
helyi realitásokhoz igazítva A székelység kapcsán hasonló vélemé-
nyen: KORDÉ 1995 221-232.

226/2 hasáb

Bögörbesenyő lakóival vélt azonosnak (HATHÁZI
1990 97. j.) –, már Aba nembéli Péter comes hatalma
alatt éltek, s kőtelezettségeik megegyeztek a magyar
szolganépekével (NAGY 1969 133-34.).
  A kikristályosodott feudális jogrend időszakában,
vagyis a 11. század közepétől, jelenhettek meg hazánk-
ban a kiváltságokkal rendelkező csoportok, melyek-
részben ennek köszönhetően – még a 13-14. században
is őrizték besenyő tudatukat (HATHAZI 1990 35-41.).
E kései töredékek minden bizonnyal nem rögtön jutot-
tak kiváltságaikhoz. Ennek igénye a már feudális kö-
zegben felnőtt, s a közjogi viszonyokat lassan kiismerő
második generáció életében fogalmazódhatott meg
leghamarabb. Lehetőségeiket nagymértékben növelte,
hogy a 10. században megtelepedett besenyők beolva-
dása már befejeződött ekkorra, s mindez - a hagyomá-
nyos kultúra eltűnése mellett – a nomád harcmodor
feladásával is együtt járt. Ráadásul a 11. század végé-
től a steppei utánpótlás alaposan megcsappant, s 1120
után lényegében több mint egy évszázadra meg is
szűnt. Ennél fogva a kései, még nomád vonásait őrző
besenyő csoportok hadereje jelentősen felértékelődött,
egészen a kunok 13. századi megjelenéséig (PÁLÓCZI
HORVÁTH 1993 9-10.). Uralkodóinknak tehát érde-
kében állt, hogy ezt a kései besenyőkben megtestesülő
fegyvernemet - az eredeti állapotokat némileg konzer-
váló autonómia és kiváltságok révén is - fenntartsák,
megőrizzék.
  Ilyen kiváltságos, kései csoport lehet az Alsó-Rába-
vidéki. Itt Györffy György négy, oklevelekkel adatolt
besenyő helységet ( Árpás, Kajár, Tét, Telükbarát) tu-
dott kimutatni, melyek a 13. század végére magyaro-
sodhattak el. E települések kiváltságainak dokumen-
tuma Kán nembéli Gyula nádor 1224. évi oklevele,
mely a szabadságukban megsértett árpási besenyők jo-
gait és kötelezettségeit – kérésükre – írásba foglalta
(GYŐRFFY 1940 12-14, 96;1990 126-28.).
  A Harangod vidéken (volt Torontál m.), az Aranka-
víz partján több falut (Nagybesnyő, Valkány, Kocsa,
Véresdob, Solymos, Kengyelős, Királyfája, Sáp) laktak
vagy birtokoltak kiváltságos besenyők a 13-14.
században. Ők őrizték különállásukat legtovább az
országban; kiváltságlevelükét utoljára 1495-ben újítot-
ták meg (GYŐRFFY 1940 32-35, 100; 1990 163-65.).
  A Sárvíz-vőlgyi besenyők kiváltságlevele ugyan
nem őrződött meg, de egykorú jelenlétét a nagy szám-
ban fennmaradt oklevelek egyértelművé teszik. A
„besenyő” vagy „nemes besenyő” (bissenus nobilis
de..., nobilium bissenorum) megnevezés földjeik
„besenyő szabadság” (in libertate bissenorum) alapján
való bírása nem egyszerűen etnikai, hanem - a kunok-
hoz hasonlóan – a várnépi, ill. várjobbágyi léthez kö-
zelítő,5  jogi különállást kifejező terminológia az okle-
velekben. Ezzel pedig – beleértve az ország összes be-
senyő közösségét – legtöbbet a Sárvíz-völgyi ispánság-
ban találkozunk (GYŐRFFY 1940 16-25, 1990 136-
152; HATHÁZI 1990 35-36.).

  5 I. 4. jegyz.

227/1 hasáb

   A kései megtelepedés mellett szólhatnak a Sárvíz-
völgy besenyő nyelvemlékei is. Maga Györffy György
szögezte le, hogy a korai szállásterületek egyik legfőbb
ismérve a besenyő eredetű földrajzi nevek bősége egy
adott területen, ami hosszan tartó ottlakást feltételez
(GYÖRFFY 1940 40.). Ezzel szemben a Sárvíz völ-
gyében besenyő eredetű dűlő-, határ-, domb- és vízne-
veket nem, vagy legalábbis alig lehet kimutatni.6 An-
nál nagyobb viszont az oklevelekben fellelhető pogány
személynevek (pl. Tudbegh, Ilbegh, Zul, Chutur, Beke,
Bichele, Bodon, Kaydan, Inabur, Kochobur Ipoch,
Omp, Theber, Tege, Urkund stb.) vagy a – nomád, tö-
rök helynévadási szokásnak megfelelően - belőlűk
képzett településnevek (pl. Aba, Töbörzsők, Alap,
Cece) száma (GYÖRFFY 1990 184-87.). Ez a jelenség
inkább egy magyar környezetben viszonylag „rővid”
ideje élő, steppei kultúráját, besenyő tudatát, s részben
talán még nyelvét is őrző népességet jelez (HATHÁZI
1990 36.) E megállapítás még akkor is megkockáztat-
ható, ha eme „hagyományőrzés” mozgatórugója a 14.
századra már nem elsősorban a népi öntudat, hanem a
besenyő kiváltságok ily módon is való hangsúlyozása,
fenntartása lehetett (GYÖRFFY 1990 169; PÁLÓCZI
HORVÁTH 1993 10.). Ekkorra már ugyanis minden
egyéb tekintetben hasonultak a környező magyarság-
hoz.
  Úgy tűnik, hogy a megtelepedés kérdéséhez lassan-
ként besenyő vonatkozásban is hozzá tud szólni a régé-
szet. A besenyőkkel sok tekintetben rokonítható kunok
régészeti kutatásának tapasztalatai is megerősítik, hogy
a legkönnyebben körülhatárolható emlékcsoportot az
előkelő réteg köznéptől elkülönülő, pogány rítusú
lovastemetkezései alkotják (PÁLÓCZI HORVÁTH
1973 241-44; 1985 98-99; 1993 97-124; SELMECÍ
1985 79-80; 1992 5-12, 21-49.). Elsősorban e sírokban
találjuk meg azokat a – nem ritkán bizánci vagy orosz
emlékekkel együtt előforduló – steppei tárgyakat
(főként fegyvereket és lószerszámokat), melyek – ösz-

  6 Ilyennek legfeljebb a Szedreg Alsószentiván ( 1. térkép 44,
45.) kapcsán, 14. századi oklevelekben feltűnő „Chypatege, Chutur
hegy és Chatoülése”- helynevek tekinthetők, mint arra Nagy Géza
már a múlt század végén felhívta a figyelmet (NAGY 1893 220.).
Problémát jelenthet, hogy e helynevek gyaníthatóan éppen azon
Lőszhátság tereppontjaira értendők, mely a besenyő ispánságot
ekkoriban a szomszédos kun széktől (HATHÁZ1 1987 29-65.)
elválasztotta. Még ha török eredetük bizonyítható lesz is,
meglehetősen nehéz feladat elé állítja a turkológust a névadók
meghatározása, hiszen a törökség ugyanazon, kipcsak ágához tartozó
csoportokról van szó (RÁSONYI 1970 1-26;1981 81-90; NÉMETH
1922 2-7; 1932 53-54; LIGETI 1986 362-64, 382-85, 506-511.). A
kérdéskörrel Mándoky Kongur István már foglalkozott turkológiai
szempontból: „A Fejér megyei besenyők és kunok” c., (Székesfehérvár
1968) konferencia előadásában. Sajnálatos módon írásban csak a kun
nyelvemlékeket taglaló rész jelent meg (MÁNDOKY KONGUR 1972
72-82.). Tóth Péter új, a Sárvíz-völgyi besenyőket is érintő, Hatvan-
helynevekre (1. térkép 6.) alapozott etnikumjelző-elméletét, úgy
tűnik, nem tartják elfogadhatónak a turkológusok (TÓTH 1993 247-
259.). A tanulmányban a nyelvi egyeztethetőség szóbeli forrásaként
hivatkozott Dobrovits Mihály – szóban és szakmai körlevélben
egyaránt – elzárkózott attól, hogy nevét e felvetéssel összekapcsolják.
Újabban a Sárvíz-menti „besenyő-gyanús” nyelvi szórványok elem-
zésével, török eredetének vizsgálatával és idézett forráshelyeinek
ellenőrzésével Keszi Tamás foglalkozik.

227/2 hasáb

szevetve a viszonylag bőséges déloroszországi, havas-
alföldi és moldvai leletekkel – kiindulási pontot te-
remthetnének a magyarországi besenyő emlékanyag
kiszűréséhez. Az e sírokban előforduló steppei tárgyak
– miután tulajdonosaik közvetlen kapcsolatai megszűn-
tek az anyaterülettel – egy ideig azt a konzerválódott
kultúrális állapotot tükrözik, melynek szintjén az adott
besenyő közösség kiszakadt nomád közegéből.
(Különösen fontos ezt kiemelni akkor, amikor a ponto-
sabb keltezést biztosító pénzek, import ékszerek stb.
hiányoznak egy leletegyüttesből.) A kun analógiák
nyomán e pogány temetkezésekkel az 1-2. generáció
tagjainál számolhatunk: az asszimilációs folyamatok
során kb. 60-70 esztendőre van szükség végső eltüné-
sükhöz. Szerencsés esetben tehát e sírok viszonylag
pontos választ adhatnak arra, hogy tulajdonosaik mikor
hagyták el a steppét.
  A hazai besenyő lovastemetkezésekre utaló leletek-
ben a Sárvíz völgye a leggazdagabb (HATHÁZI 1990
44-48.). Vizsgálatukat nehezíti, hogy elenyésző szám-
ban, s véletlenszerűen kerültek napvilágra, kivétel nél-
kül nem hiteles féltárásból. A leletegyüttesek még csak
hiányosnak sem nevezhetők, gyakorlatilag szórványos
régészeti jelzések. Lelőhelyükre vonatkozó pontosabb
adatokkal, ásatási részmegfigyelésekkel nem rendelke-
zünk.
  A mai Sárbogárd „Pintér-Varga család temetője”
vagy „Tinódi szőlőhegy” néven ismert határrészéből
valószínűleg előkelő besenyő kiscsaládi temető szór-
ványleletei jutottak a Magyar Nemzeti Múzeumba, a
múlt század utolsó harmadában. A leleteket több ízben
közölték: 1. Oldalpálcás zabla, szegecseket utánzó
ezüst berakással (3. tábla 4.). 2. Vállába kovácsolt
fülű, kerek kengyelpár (3. tábla 3.) 3-4. Két keleti tí-
pusú szablya, enyhén ívélt pengével, a penge síkját kő-
vető markolattal, viszonylag hosszú, egyenes kereszt-
vassal. A 2. számú példány keresztvasán vörösréz borí-
tás nyomai (3. tábla 1-2.) ( NAGY I893/b 272-73;
1896 349, 351, 365, I. t. 2-3; NAGY-NEMES 1900 82-
83, XXIII. t. 17-18, 31-32; CSALLÁNY 1959 56,
VIII. t. 1; DIENES 1966 209-210, 108. j., 5. kép 1;
PÁLÓCZI HORVÁTH 1989 30-31,113,118,18/a, 20-
21. rajz, 1-2. kép; HATHÁZI 1990 46, 2. t.). Tinódot
1269-ben említi először oklevél besényő telepúlésként
( GYÖRFFY 1990 136-37, L. okl.). (l. térkép 36. sz.)
  Nagy Géza Jósa Andráshoz írott leveléből ismert a
Kölesd itatóhegyi, vállába kovácsolt fülű kengyel. Le-
mezes szára és talpalója kiszélesedő, találkozási pont-
jukat gömbös kiképzés tagolja  (4. tábla 2.)
(CSALLÁNY 1959 56, VIII. t. 2; P LÓCZI HOR-
VÁTH 1989 30, 113, 18lb. rajz; HATHÁZI 1990 45-
46, I. t. 3.). A lelőhely a besényő ispánság Tolna me-
gyei szakaszán található, s besenyő telépülések egész
sorával hozható összefüggésbe. Pél, Hodos, Varsád,
Belcs, Tökösszeg, Végfalu, Középfalu mind Kajdacs
környékén csoportosultak.(GYÖRFFY 1990 136-152.).
  1966-ban, Kralovánszky Alán gyűjtéseként, isme-
retlen korú lószerszámkészlot néhány darabja kérült a
székesfehérvári Szent István Király Múzeumba, Alap

228/1 hasáb

község általános iskolájának helytörténeti gyűjtemé-
nyéből: 1. Vállába kovácsolt fülű, kerek kengyelpár. A
szár lemezes, hangsúlyos tagolással válik el a keskény
talpalótól. (4. tábla 1.) 2. Félköríves keretű heveder-
csat. A leletek Alapról való származása valószínű, de
közelebbi helymeghatározása kétséges. Ugyanis az is-
kolai gyűjteményben késő-avar leletek közé keverték
azokat, s így összetartozó együttesként kerültek
múzeumi nyilvántartásba. A leltárkönyvi bejegyzés
szerint lelőhelyük a belterülettől kb. 1- 1,5 km-re ke-
letre fekvő Tavaszmajori Homokbánya, ahol tényleg
kerültek elő avar sírok is. A temető régészeti jellemző-
iről volt szó: már ez is kétségessé teszi a szármáztatás
helyességét. Ráadásul az okleveles anyag vizsgálata a
tavaszmajori temetőnek a magyar népességű Pederhez
kötését tészi valószínűbbé (l. térkép 42. sz.). Az igazi
lelőhely szempontjából érdekes lehet, hogy Kralo-
vánszky Alán a mai községi temető helyén elpusztult–
közelebbről meg nem határozható korú – gazdag
temetkezésekre utaló nyomokra bukkant. Jelentésében
írja, hogy a sírásó munkája során gyakran talál itt síro-
kat, bennűk fegyveréket, „díszeket”, nyakláncot, kar-
dot stb. Kralovánszky e temetőt a község belterületén, a
Kossuth L. utca táján húzódó kora Árpád-kori telepü-
lésmaradvánnyal hozta összefüggésbe. Ez – véleménye
szerint – nem állhatott kapcsolatban a tavaszmajori te-
metővel (HATHÁZI 1990 44-45, I. t. 1-2.). A kérdés
tisztázásához hitelesítő ásatásra lenne szükség. A nyel-
vészék által török személynévi eredetűnek tartott
(KISS 1980 44.) Alapot 1328-ban említik először bese-
nyők lakhelyekén (1. térkép 41. sz.) (GYÖRFFY 1940
21;1987 ß. 345.).
  Kralovánszky Alán 1961-ben – Sárszentágota-
felsőtőbörzsöki kiszállása alkalmából – egy általa 10.
századra keltezett, feldúlt sirról, s annak begyűjtött
leletéiről számolt be adattári jelentésében (IKM At.
Itsz. 5040/88.). 1. Kard (talán a tinódihoz hasonló,
hosszú kerésztvasú szablya ?). Sajnos elkallódott. A
két évvel később nyomtatásban is megjelent, rövid is-
mértető már nem említi (ARegia 4-5 /1963-64/ 178.).
2. Vállába kovácsolt fülű, ovális kengyelpár. (átm.:
13,7 cm) Enyhén ívelt talpalója középen kiszélesedő
(sz.: 4,2 cm), a szárak és a talpaló csatlakozását két-két
csökevényes dudor tagolja (IKM ltsz. 61. 117. 1.). Az
egyik példány töredékes (4. tábla 3.) (HATHÁZI 1994
24-25, 107.). A szintén török személynévből származ-
tatható (KISS 1980 52.)Töbörzsököt 1269-ben említik
először besenyő településként (l. térkép 25. sz.)
(GYÖRFFY 1990 136, XLIX. okl.).
  A fénti „besenyő-gyanús” szórványok csupán első
jelei egy, a jővőben (szerencsésebb és gyakoribb élőke-
rülés esetén) remélhetően pontosabban körvonalazható
emlékkörnek (PLETNEVA 1958 153-161; FEDOROV-   ..
DAVYDOV 1966 134-145.). Azonban már most,
minden hiányosságuk ellenére is alkalmat adnak
bizonyos – a Sárvíz-völgyi besenyő megtelepedés ide-
jére vonatkozó – következtetések levonására.
  A tinódi szablyák alapvetően különböznek hon-
foglaláskori megfelelőiktől. Legközelebbi hazai rokon

228/2 hasáb

példányaik a MNM-ban őrzött, ismeretlen lelőhelyű
szablyák, melyek egyikét tévesen keverte Nagy Árpád
– az általa besenyőnek vélt - erdőtelki lelethez (NAGY
1969 154, I. t. 1; FODOR 1976 259.). A másik
példányt Pálóczi Horváth András közölte (PÁLÓCZI
HORVÁTH 1989 112, 7. rajz). Némileg távolabbról,
de ugyanezen körbe vonhatók még az igazi erdőtelki
(FODOR 1976 259, 4. ábra; PÁLÓCZI HORVÁTH
1993 110, 33. kép 2.) és Felsőszentkirályi (PÁLÓCZI
HORVÁTH 1972 184, 3. kép 1; 1993 121, 33. kép 1.)
kun darabok is. Lényegében egy jellegzetes keleti
szablyatípusról van szó, melyhez elsősorban a 11-12.
századi déloroszországi emlékanyagban találni pár-
huzamokat (PLETNEVA 1958 166, 173, 9. kép 5,10.
kép 3, 6,14. kép 1, 5.). Ennek a honfoglaló szablyáktól
jelentősen eltérő (hosszabb, kevésbé ívelt, súlyosabb
penge, egyenes markolat kiképzés) típusnak a
használata mind a besenyő-úz-csornüje klobuki, mind a
kun emlékek körében kimutatható, s szervesen össze-
függött azzal a steppei fegyverzet-váltással – főleg a
kun időszakban –, mely az orosz, perzsa és kaukázusi
páncélok, sisakok nomád átvétele jelentett. Használa-
tuk felső időhatárát a mongol-kori (13-14. századi)
újabb típusok feltűnése adja meg (PLETNEVA 1958
166; FEDOROV-DAVYDOV 1966 22-23; PÁLÓCZI
HORVÁTH 1972 187-88;1993 144-45.). Ezek alapján
a tinódi szablyák 10. századi keltezése kizárható, a
„klasszikus” kun példányoktól való eltérések, s a törté-
neti adatok a 11. század közepére, esetleg második fe-
lére valószínűsítik korukat.
  Jóval kevésbé egyértelmű a tinódi zabla megítélhe-
tősége, miután eltér a déloroszországi besenyőkre el-
sődlegesén jellemző, csukló nélküli egyenes, esetleg
ívelt, merev szájvasú típustól (FEDOROV-DAVYDOV
1966 17-18, 2. kép; KIRPICMKOV 1973 11-19;
KOVÁCS 1986 279; PÁLÓCZI HORVÁTH 1989 17.
rajz). Nagy Géza hosszú bizonytalanság után, a kísérő
kengyelek és szablyák alapján vélté csak a zablát is
besenyőnek, s igen tág időhatárok - 10-12. század-
közé keltezte magát az egész leletegyüttest (CSAL-
LÁNY 1959 56.). Dienes István szerint a zabla
valószinűleg honfoglaláskori, bár a tringertanyai teme-
tő akkori értélnnézéséhoz igazodva elfogadta besenyő
voltát (DIENES 1966 209-10.). Lényegében hasonló
véleményt képvisel Kovács László, azon különbséggel,
hogy korát inkább a 10-11. század fordulójára helyezi
(KOVÁCS 1986 279.). Pálóczi Horváth András is
állást foglalt a kérdésben: ugyan kétségkívűl pofarudas
zabláról van szó, de az oldalpálcák formája és az
alkotórészek összekapcsolási módja inkább a 11. szá-
zadra helyezi a példányt, ezüst berakásai pedig éppen-
séggel a csólyosi kun kengyelek díszítésmódjával roko-
níthatók (PÁLÓCZI HORVÁTH 1969 115 ;1989 31.).
  A vállába kovácsolt fülű kengyeltípus eredete Kö-
zép-Ázsiában kereshető. Lemezes szárú, körte alakú
korai változata ugyan feltűnik a honfoglalók emlék-
anyagában is (pl. Beregszász) ( HAMPEL 1905 ß. 241,
625-626, Fig. 569; BÁLINT 1971 97.). A besenyő

229/1 hasáb

szempontból érdekes, kerek változat csak a 11.
századtól honosodik meg a kelet-európai nomádok
kőrében. Kifejlett 1l-12. századi változata  az ún.
„besenyő-úz-csornüje klobuki” típus, jellegzetesen kun
variációja a 12-13.században már jóval szélesebb,
gyakran bordázott talpalóval tűnik fel (PLETNEVA
1958 157-59, 166, 3. kép 2, 4, 6, 4. kép 9, 8. kép 3, 4,
8, 9. kép 1, 10. kép 3, 4, 6; FEDOROV-DAVYDOV
1966 12, 35, 1. kép; HATHÁZI 1990 46 ; PÁLÓCZI
HORVÁTH 1993 143 , 31. kép 1-3.). Eszerint a korábbi
alapformához közelítő változatnak látszik megfelelni a
lemezes szárú, keskeny talpalójú alapi példány.
Valamivel későbbbi formának tűnik a kölesdi, s klasszi-
kus besenyő példányoknak tekinthetők a tinódiak:
legközelebbi, párhuzamaik a  romániai Vitanesti-ből
ismertek (PALÓCZI HORVÁTH 198919, 112, 11.
rajz). Sajátos, köztes típust képvisel a felsőtöbörzsöki
kengyelpár. Tojásdad alapformája, talpalójának enyhe
íve már sokkal inkább arra a 12.századra általánossá
váló steppei kengyeltípusra emlékeztet, melyet
hazánkban az erdőtelki példány képvisel (NAGY 1969
135-136,I.t.2-3; PÁLÓCZI HORVÁTH 1993 143,
31.kép 5.). Ezt Fodor István csak történeti meggon-
dolások alapján kötőtte a kunokhoz, miután a kengyel
12. századi típusokkal rokon formája kizárta a Nagy
Árpád féle 10.század végi –11.század eleji besenyő
meghatározást (FODOR 1976 259-60.). Amiben vi-
szont a töbörzsöki példány különbözik a 12. századi
változatoktól: talpalója fele olyan széles, a tínódi pél-
dányhoz hasonló kerek átmetszettű szárkiképzése is
kevésbé vaskos. A szárak találkozása – ahova a füg-
gesztő fület ütötték – nem csúcsba fut össze, hanem
lekerekített. Ez az átmeneti forma a déloroszországi
anyagban is kimutatható, 11. századi előképeként a
kun változatnak (KIRPICNIKOV 1973 50-51; FODOR
1976 260.). A szárak és talpaló találkozásának csöke-
vényes dudorai – bár megtalálhatók már a beregszászi
kengyelen is – szintén a 12. századi steppei anyagra
tarthatók jellemzőbbnek. Az Ásotthalom-Bilisics erdei,
Ópusztaszer-monostori és Kecskemét-árvaházi  12-13.
századra keltezhető, lényegében hasonló alapformájú,
bár vaskosabb kengyelekét Horváth Ferenc és Pálóczi
Horváth András a kun emlékanyaghoz sorolja. Anél-
kül, hogy e példányok meghatározását vitatnánk fel-
hívjuk a figyelmet: a kecskeméti példány alapján a
szerzők annak lehetőségét sem zárják ki, hogy e típus
már a kunok bejövetele előtt is megjelenhetett
Magyarországon (HORVÁTH 1987 67-68; PÁLÓCZI
HORVÁTH 1993 132-37.). Ebben az esetben – a
korábbi előképnek tekinthető töbörzsöki   kengyelek
figyelembe vételével – felvetődhet a lehetőség: hazai
meghonosodásukban a besenyő közvetítés is szerepet
játszott.
A fenti leletek etnikai hordozóiként – véleményem
szerint – a steppét legkorábban a 11. század közepén
elhagyó besenyők jöhetnek szóba elsősorban. Nem
mondanak ellent ennek a történeti adatok sem, melyek
szerint – úz , majd kun nyomásra –  a besenyők kelet-

229/2hasáb 

európai steppékről való kiszorulása éppen az elkövet-
kező fél évszázadra tehető.7 Jóval nagyobb arányú
Kárpát-medencei beköltözéssel kell ekkor számolnunk,
mint a hatalmuk csúcsán álló, 10. századi besenyők
esetében (HATHÁZI 1990 30-32, 41.).
  Hartvik pűspök 1100 körül írt István-legendájában
60 gazdag bulgáriai besenyő beköltözésének emléke
maradt fenn (GYÖRFFY 1977 129 ;1990 113 ; KORDÉ
1990 8.). Györffy Győrgy nyomán mind többen vélik
úgy, hogy a szent királynak tulajdonított esemény
valójában a 11. század második felében következett be
(PÁLÓCZI HORVÁTH 1988 122; HATHIÁZI 1990
39.). Ezt támasztja alá az a tény is, hogy a besenyők
tömeges nyugatra özönlése az 1050-es évektől
számítható (KOSSÁNYI 1924 526; GYÓNI 1942 84-
91.). I. András személye e tekintetben - a már emlí-
tetteken túl is - különösen fontos: a megvakított Vazul
száműzőtt fiaként egy ideig (1039 tája) a besenyők
nyújtottak számára menedéket (GYŐRFFY 1990 112.).
Egyes vélekedések szerint a besenyők 1059. évi
balkáni benyomulását is e jó kapcsolatok tették lehe-
tővé. I. András csapatai – a besenyő támadással össze-
hangolva – szintén betörtek a birodalomba (Morava
völgye), így osztva meg sikeresen a bizánci erőket.
Ennék során nem zárbató ki besenyő néprészek csatla-
kozása (GYŐRFFY 1984 860-61; HATHÁZI 1990 31;
MAKK 1990 26, 38.).
  Bár bizonyos történészi kételyek megfogalmazód-
tak vele szemben (KORDÉ 1990 11-12.), nem hagyha-
tók figyelmen kívűl a betörési kísérletek sem, hiszen a
támadók legyőzése esetenként a fogságba esettek,
meghódolók letelepítését is jelenthette. 1068-ban a
Mészés-kapun át benyomuló, kunoktól szorongatott
besenyő-úz csoport széthullásáról értesülünk a kerlési
vagy cserhalmi ütközet kapcsán. 1071-ben bizánci
szolgálatban álló besenyőket vernek le a soproni Ján
ispán csapatai Nándorfehérvárnál (utóbbi esetleg vala-
mely nyugat-magyarországi telepítéssel hozható össze-
függésbe). Az 1080-as években - új haza reményében
az elűzött Salamont szolgáló - Cselgü (Kutesk) vezér
úzokkal kevert besenyőit verik ki, több ízben is az or-
szágból  (PÁLÓCZI HORVÁTH 1988 121-25 ;
HATHÁZl 1990 31-32; GYŐRFFY 1990 115-119.).
Egy kevert besenyő-úz töredék Sárvíz-menti megtele-
pedés szempontjából, de legalábbis Győrffy Győrgy
helynevekre alapozott Géza-kori elméletévél minden-
képpen szembeszegezhető, érdekes adat: a Tolna me-
gyei Kajdacs, Partasdorog, Hodos, Varsád, Kőzépfalu
és Kaptáros besenyő telepűlésektől ővezve található
(GYÖRFFY 1990 141, LXIß. okl. a-b.) Uzd falu (ma
Sárszentlőrinc-Uzd), melyet tőbb középkori oklevél is
említ (CSÁNKI 1897 III. 456, 479.). Óvatosságra int
azonban ezzel kapcsolatban Kristó Gyula kritikája
(KRISTÓ 1976 58-63.), vagy éppenséggel az Ártánd-
Zomlin pusztai lelot téves helynévi kővetkeztetésen
alapuló, úz meghatározása (revíziója: PÁLÓCZI
HORVÁTH 1993 127.).

  7 l. 3 jegyz.

230/1 hasáb

  A balkáni besenyők 1074-94 közti, bizánc elleni
felkelése során ugyancsak kerülhettek kisebb-nagyobb
csoportok hazánkba. Kunokkal szövetkezve Drinápoly-
nál (1078) és Szilisztránál (1087-88) is ott találjuk
őket. 1091-ben már magát Konstantinápolyt fenyegető
besenyő sereget zúznak szét a bizánci-kun hadak
Lebunionnál (PÁLÓCZI HORVÁTHI 1988 121-25;
HATHÁZI 1990 31-32; GYÖRFFY 1990 115-119.). A
bizánci fennhatóság alatt é1ő besenyők utolsó nagy
vállalkozása a berrhoé-i csatában omlott össze (1122).
Valószínűleg az itt alulmaradt egyik töredékkel
azonosíthatjuk azt a csoportot, melyet II. István (1 I 16-
31) fogadott az országba (MAKK 1974 253-59.), s
akikkel a besenyő népmozgások végleg lezárultak
(HATHÁZl 1990 32, 83. j.).
  A most számbavett események bármelyike szóba
jőhet a besenyők Sárvíz-völgyi megtelepedése kap-
csán: ezen az 50-70 esztendős korszakon belüli, ponto-
sabb időmeghatározást azonban ma még nem teszik
lehetővé a források.
  Az ideérkező besenyők – a terület 10-11. századi
régészet anyagából is kitűnt már – nem lakatlan te-
rületen rendezkedtek be. Ugyanezt támasztja alá a már
taglalt földrajzi- ill. helynévi anyag is: a jövevények
ezeket szinte kizárólag a többségben lévő, helyi ma-
gyar lakosságtól vették át. Ugyanezt a magyar többsé-
get jelzik a birtoktörténeti adatok. A besenyő szállások
sorát még a 13-14. században is sűrűn szakítják meg
magyar falvak, birtokok: Csatár, Káld, Hörcsök, Káloz,
Láng, Soponya, Csősz, Mikófőlde, Menyeske, Ke-
resztúr, Szécs, Telemér, Tarcsa. Erdőhalom, Kenese,
Lók, Szilas, Peder Menyőd, Vajta stb. (l. térkép 2, 7,
8, 10-15, 2Z, 27-28, 31-34, 39, 42, 47, 49.) Ez az
állapot nem lehetett a tatárjárás eredménye, a Fehérvár
ostromával és a ménekülő király üldözésével elfoglalt
mongolok aligha fordítottak túl nagy figyelmét az it-
teni mocsarak átkutatására. Az útba eső telapüléséket
minden bizonnyal felégették, de a népirtás nem lehetett
olyan módszeres, mint az Alföldön, vagy a Mezőföld
nyíltabb térségeiben (KRISTÓ 1986 130-31
GYÖRFFY 1987 II. 324; HATHÁZI 1987 37.). Vagyis
nem a tatárok által elpusztított besenyő szállások
magyar újra telepítése történt meg. Ellenkezőleg, a 11-
12. századi arányok inkább a túlélő besenyők javára
tolódtak el. A 13-14. század folyamán – adomány, há-
zasság, vásárlás nyomán – eredetileg magyar települé-
sek egész sora vált a köznemesi lét és jogállás felé
köztelitő besenyő elit birtokává ( pl. Egres, Fáncs,
Bacs, Hatvan, And, Szentmárton, Szentmiklós, Tőlgye,
Hard).8 Bogárd más néven Ampodfölde esetében (1.

   8 Egres 1276-ban még magyar birtok (1. térkép 1.). Fáncs 1269
előtt krirályi csőszök, serviensek és a veszprémi püspök birtoka (1. 
térkép 3 ). Bacs 1276-ban még nemesi birtok,1348-ban már előkelő
besenyő lakhelye (1. térkép 4.). Hatvan 1324-ben birtokvita tárgy
miszerint részben vagy egészben a simontornyai uradalomé, avagy a
besenyőké (l. térkép 6.).  And 1337-ben még királyi ember lakóhelye,
1412-ben már besenyő nemesi tulajdon Udvarnokföldével együtt (I.
térkép 20.). Szentmárton 1337-ben még „besenyők közt fekvő” ma-
gyar birtokrész (l. térkép 29.). Szentmiklós 1324-ben még a veszp-
rémi püspök ill. káptalan birtoka, melyet 1343-ban adnak el a bese-
nyőknek (l. térkép 37.). Tölgye 1212-ben, majd 1334-ben magyar
birtok, 1345-ben már besenyő lakói vannak (1. térkép 38). Hard
1280-1334 közötti urai még magyar nemesek,1399-től besenyők (1.
térkép 48.).

230/2 hasáb

térkép 35.) legfeljebb kései besenyő alapításról, de
méginkább egy eredetileg magyar birtok névváltásáról
lehet szó: a névadó birtokosok az 1320-as években lé-
tező besenyő személyek (FARKAS 1989 17.). A ve-
gyes lakosságú falvak mellett azért léteztek tisztán be-
senyő alapítású szállások is. Neveik alapján ilyenek
lehettek Töbörzsökön (l. térkép 25.) kívül Aba, Alap,
Cece (1. térkép 21, 41, 46.) Taba, Kajdacs stb.
(GYÖRFFY 1940 16-20;1990 185-87; KISS 1980 35,
44, 52, 624.), a kirajzás korai bázisai. Számuk minden-
esetre jelzés értékű: a Sárvíz-völgyi besenyőként
ismert telepek jelentős hányada eredetileg magyar
lehetett, s ezek hálózata kialakult falurendszer formá-
jában érte meg a 11. század közepi besenyő „honfog-
lalást”. Vagyis a jövevények tényleges etnikai súlya,
tőmege messze elmaradhatott attól, mint amit a 13-14.
századi birtokviszonyok alapján az eddigi kutatás
feltételezett róluk.
  A helynévi anyag alapján már Győrffy Győrgy és
Gláser Lajos is úgy vélte, hogy a beköltöző besenyők
először a Sárvíz keleti partján kaptak csak települési
helyet (GLÁSER 1937 89-90; GYÖRFFY 1987 II. 326,
362; HATHÁZI 1990 40.). A tatárjárás utántól feltéte-
lezhető „terjeszkedés” első írott bizonyítéka egy 1269.
évi adománylevél, melyben IV. Béla (1235-70) Máté
és Csutur töbörzsöki besenyőknek adományozza – saját
kérésükre – a korábban királyi csőszök által bírt Fáncs
földet (GYÖRFFY 1990 136, XLIX. okl.).
  A fentieket figyelembe véve az is bizonyos, hogy a
besenyők idetelepítése nem csupán katonai célt szo1-
gálhatott. A száraz homokhátakkal határolt Sárvíz-
völgy – kiterjedt mocsarai folytán – viszonylag kevés
területet biztosított a középkori belterjes földművelésre
(BÁTKY 1918 120-24; 1922 189-191.). Így a 10.
századi magyar lakosság – feudalizálódása jegyében–
a termékenyebb részekre húzódott, legkésőbb a 11.
század második felében (a jelenség kun analógiájáról:
PÁLÓCZI HORVÁTH 1974 246.). Az elsődlegesen
nagyállattartó besenyőség viszont éppen azokon a ré-
tes-zsombékos helyeken találta meg hagyományos
életmódjához a legmegfelelőbb környezetet, amelyekre
a magyarság már nem tartott igényt: a besenyők érke-
zésével a megritkult lakosságú vagy néptelen helyek
újrahasznosítása is megoldódott (GYÖRFFY 1940 101-
102; HATHIÁZI 1990 38, 41; PÁLÓCZI HORVÁTH
1993 9.) Így válik igazán érthetővé a Sárvíz-völgy ma-
gyar és besenyő telepeinek látszólag esetléges, tarka
keveredése. Ebben természetesen közrejátszhatott az
is, hogy a jövevényeket a király nyilván csak saját
földjeire telepítette.
  Az itteni besenyők asszimilációja, s a többségi ma-
gyarságba való integrálódása sokkal hamarabb mehe-
tett végbe, mint a később megjelenő kunok esetében.
Kisebb létszámuk, jóval szórtabb szállásterületük, és

231/1hasáb

így a feléjük irányuló kulturális hatásokra is nyitottabb
voltuk, végül a mind több vegyes település bizonyára
már a 12. században éreztette hatását. A két népesség
összemosódását gyorsíthatták Szent László (1077-95)
és Könyves Kálmán (1095-1116) – újabb település-
hálózati átrendeződéssel együttjáró – törvényei is
(ZÁVODSZKY 1904 162, 193; GYÖRFFY 1984 970;
MÉRI 1964 7-8.). A kor templomépítési hulláma
ugyanis közvetett előidézője lehetett az addig elkülö-
nülve élő-temetkező besenyő és magyar közösségek új,
gyakran már közös településeinek (GYÖRFFY 1990
167-168; PÁLÓCZI HORVÁTH 1993 11-12.). A
templom körüli temetőkben minden bizonnyal ott ta-
láljuk már a besenyőket is (Sárszentágota?), akiknél a
kereszténység felvétele szinte a magyarokkal párhuza-
mosan (alig 60-70 éves késéssel) s békésen történt: ha-
gyományos sámán-hitűk nem jelentett a tételes vallá-
sokhoz (p1. iszlám) mérhető, ideológiai-kulturális aka-
dályt (PALÓCZI HORVÁTH 1993 11.). Szállásaik te-
hát a környező magyar telepűlésektől semmiben nem
különböző agrártelepülésekké fejlődtek. E szállások –
már a steppei időkben is feltételezhető – jogilag-va-
gyonilag alávetett köznépének társadalmi kényszerpá-
lyája a 13-14. századra egységesülő jobbágyságig ve-
zetett, a besenyők felső rétegének képviselői pedig
mind többször szerepelnek tárnokként, poroszlóként,
pap-orvosként és királyi emberként az oklevelekben
(KORDÉ 1990 20.). A hatvani Kocsoburt 1222-ben
említi pristaldusként, 1329-ben egy Veszprémbe köl-
tözött, sárvidéki besenyőről tudjuk meg, hogy a Sár
vizén malomtulajdonos. 1355-ben a töbörzsöki bese-
nyők gyümölcsöskertjéről írnak. 1334-ben a kajdacsi
nemes besenyők nemzetségéből származó Bertalan pap
tűnik fel a forrásokban. 1412-ben Hardi Miklós bese-
nyő egyik fia, István pécsi kanonok, a fehérvári Szt.
Miklós egyház prépostja.1367-ben Szentágotai Miklós
fia Demeter besenyő írástudó deákként (litteratus)
jelenik meg (GYÖRFFY 1990 136, XLVIII: okl.,139,
LXI. okl., 140, LXIIl. okl., 151, CVI. okl., 149-150,
CII. okl.). Királyi emberként való működésüket jobb
mellőzni, oldalakat töltene meg.
  Úgy tűnik, hogy e folyamátok hatására – a társa-
dalmi-művelődési hátteret adó életforma spontán el-
sorvadásával – a Sárvíz-völgyi besenyő ispánság hadi
jelentősége megszűnt, területi és szervezeti egysége is
megbomlott, létének utolsó évtizedeire. Ez nagyjából
egybe esett a katonai funkcióikat átvevő kunok mező-
földi berendezkedésével (HATHÁZI 1987 40-41;1990
36.). A „nemes besenyők” – azon törekvésük érdeké-
ben, hogy kollektív, várjobbágyi jogállásra emlékez-
tető etnikai kiváltságaikat egyéni nemesi statusra vált-
sák (erre adományba kapott, vásárolt vagy házasság
útján nyert, örökölhető birtokaik lehetőséget adtak)
(HATHAZI 1990 36, 110. j.) - mindinkább a föld-
rajzilag közelebb eső megye felé orientálódtak. Az is-
pánság „önfelszámolódása” során az északi, Fejér me-
gyei besenyőket – saját kérésűkre – Nagy Lajos emelte
országos nemesi rangra, 1352-ben. Ugyanez a déli,

231/2 hasáb

Tolna megyei szakaszon csak 1399-ben, Zsigmond
(1387-1437) alatt kővetkezett be (GYÖRFFY 1990
149, XCIC. okl., 151, CV. okl.). Ezzel az aktussal

232/1 hasáb

voltaképpen lezárult a Sárvíz-völgy „besenyő kor-
szaka”, további sorsuk eggyé vált a környező magyar-
ságéval.9

  9 A rajzokat Branceiz Zsuzsa készítette.
MELLÉKLET

Az 1. térképen feltüntetett települések helynévtára.

Az adattár csak - a térkép értelmezhetősége végett
leglényegesebb - írott ill. térkégi adatok felgyűjtésére
szorítkozott. Egyes egységei - szándékom szerint-
csupán rövid, vázlatos indoklásai egy-egy térképészeti
pont felvételének: nem teljességre tőrekvő, telepúlés-
történeti ősszefoglalás szándékával születtek. Ennek
megfelelően - friként "helytakarékosságból"- a hivat-
kozási rendszer nem felel meg teljességgel a már be-
vett tőrténeti fóldrajzi kőzlési normáknak. Az infor-
máeiókat viszont lehetőség szerinti teljességgel tartal-
mazza, az idézétt munkákban pontosan visszakeres-
hetően. Nincsenek feltííntetve az esetleges régészeti
adatok (12-16. századi télépűlésnyomokra vonatkozó
ásatási jelentések, terepbejárási naplÓk, egyéb adattári
dokumentunmok, leltárkönyvi bejegyzések stb.) sem,
bár ahol arra mÓd nyílt, felhasználtam azok informá-
cióit is. Felvételre csak a Sárvíz-völgye Fejér megyei
szakasza, s azon belúl az frott forrásokban a 15. század
előtt feltGnő telepűlések kerűltek.

Jelkulcs:
1. xxx - A térképen szereplő azonositási szám, a te-
lepúlés nevével (Győrffy, Csánki, esetleg Károly átírá-
sának megfelelően ).
A: - A télepúlésnév előfordulási változatai a kü-
lönböz8 forrásokban (a lehet8ség szerinti tőmőrités ér-
dekében nem szerepél kűlőn is az adott emlités éve,
Győrffy 1987. rőviditéseinek átvételével ( pl. v = villa)

l. Egres (B/M)
A: Egnüs, p. Beseneu-Egrus, Egres, Egrys, Bessenew
  Egres, Fel-Egrős
B: 1276, 1324, 1332-37, 1334, 1341, 1355, 1397,
  1401, 1409, 1424, 1528, 1546, 1552, 1559, 1563,
  1564, 1565, 1566, 1570, 1571, 1573, 1576, 1578,
  1580,1581,1582,1584,1588,1590,
C: Sáregres néven ma is létező kőzség (történeti jold-
  rajzában Győrffy még Pusztaegressel tévesztette
  őssze, újabb művében hélyesbitette). Lázár deák
  térképén már szerepel.
D: Győrffy 1987. ß. 360., 1990. 143., Csánki lß.
  360., Dávid 1982. 38-39., 42-43., 88-89., 122.,
  146-148., 262., 268., 274., 276., 319., 322., Nagy
  1960. 78., 1972. 287. Kárely 1896 IV. 50., Pesty
  201-202., MKL 158., Nemes 1972.1. sz.,

2. Csatár (később Nádazsd?) (M)
A: t. Chitar, Chatar, v. Chatar, Nádazsd puszta
B: 1264,1276,1285,1565,15'70,1580,1590
C: Elpusztult tetepülés, nagyjából a mai Igar

233/1 hasáb

B: - A telepűlés előfordulásának dátuma a forrá-
sokban (év), az esetleges oklevélátirások, avagy a
szintén másodlagos értékü nemesi személynévi előfor-
dulások kúlőn kiemelése nélkúl (a hivatkozott forráshe-
lyeken természetesen ez is ellenőrizhetó'). A helynévtár
az egyes telepúléseknél csak a tatárjárást kővető évek-
től a 15 éves hábonú kezdetéíg terjedő időszakot őleli
fel.

C: - Helymeghatározás, a térképi elhelyezés né-
hány szavas indoklása. B ővebb tárgyalásra csak olyan
esetben került sor, ahol véleményem, vagy adataim lé-
nyegesen eltértek a korábbiaktól. Az egyes telepúlések
lokalizásánál - az irott források, térképek; helynévi
gyűjtések eredményein túl - igyekeztem maxümálisan
bevonni a régészeti és műemléki adatokat is. Ez ·az in-
formációs tőbblet - terjedelmi okokból - azonban csak
a térképi elhelyezésben jelentkezik. Ahol a helymeg-
határozás során kűlőn ném hivatkozott, mái adatokkal
dolgoztam, ott a " Magyarország fóldrajzinév-tára II.,
Féjér megye (Budapést,1979.)" c. munkát használtam.

D: - Hivatkozás.

B) - Besenyő telepúlés
(M) - Magyar település
(B/M) - Vegyes lakosságú telepűlés,
      ill. másodlagos besenyő birtok

  Sáregres, Fáncspuszta háromszőgében fekhetett,
  Bacs tájékán. A !3. századi források Csatárt
  emlitenek, a törőkkorban ugyanezen helyen
  Nádazsdpuszta tiinik fel, kőzépkori forráse"zmény
  nélkül. A két település Irontinuitása nem bizo-
  nyitható, valószinűleg csak területi azonosságáról
  van szó.
D: Győrffy 1987.11. 356.,1990.137., Csánki ßI. 322.,
  Dávid 1982.127., 276., 292.

3. Fáncs (B/M)
A:  Fanch, p. Fancb, v. Fanch, Fáncsa
B: 1269, 1276, 1285, 1323, 1326, 1335, 1342, 1358,
  1367, 1391, 1396, 1401, 1409, 1416, 1421, 1552,
  1565,1570,1580;1590
C: Ma is létező puszta Sáregrestől É-ra.
D:  Győrńy 1987. ß. 362., 1990. 136. 139., 142. 150.
  Csánki ßl. 327., Károly 1896 III.139., Nagy 1966.
  175., 1972. 287., Érszegr 1971. 18., 69., 93. sz.,
  Dávid 1982. 122., 268., 276., 285., 292., 302.,
  Pésty 202., Farkas 1989. 386.,

233/2 hasáb

4. Bacs (B/M)
A: Boehy,Boch,v.Boch,Bachy,Bács
B: 1276,1285,1348,1487,1552,1565,1570
C: Ma puszta Sáregrestől NY ra.
D: Györffy 1987.347.,1990.137.,148.,Csánki III.
317., Károly 1896 V. 305., Nagy 1972. 287. Dávid
1982.118.,268.,274.,276.,286.,292.,Bél 114.,
Pesty 202.,Farkas 1989.383.,

5. Őrs (B/M)
A: Vrs,p.Wrs,Ewrs,p.Gyula Vrs,Örs
B: 1344,1346,1347,1374,1487,1489,1565,1570,
1580,1574-95
C: Ma Őrspuszta Pusztaegres határában,Sárbogárdtól
DNYra. Havassy Péter          újabban vitatja a l4.
századi okleveles adatok ezen Őrsre vonatkozta-
tását, valószinűbbnek tartja a Tolna megyei e  éb-
ként ugyancsak besenyő közegből ismert  ssel
való azonositást:
D: Gýőrffy 1987.II.398-99.,1990.145.,146.,147-
48.,Csánki ßl. 341., Károly 1896 V. 52., Nagy
1972.287.,Dávíd 1982.         128., 134.,Vass 1989.
100.,103.,158.,162.,Bél         114.,MKL 157.,Pesty
202.,Havassy 1994.18.

6. Hatvan (B/M)
A: Hotowon, p. Hotwan,         Hotican, p. Hothwan;
Hatwan,Hathwan,Hatuan,Hatvan
B: 1324, 1334, 1332-37, 1341,     1367, 1383, 1401,
1409,1412,1414,1546,1552,1559,1563,1564,
1565,1566,1570,1571,15?2,15?3,1574,1577,
1578,1580,1581-82,1585,1590
C: Ma Hatvanpuszta (Sárhatvan) Káloztól D-re.
D: Győnrffy 1987.ß.387.,1990.136.,142.,143.,149-
150.,151-52.,Csánki ßI.331:; Károly 1896225.,
Nagy 1960.78.,1972.265.,Dávid 1982.38.,40.,
133.,224.,262.,268.,274.,280.,296.,312.,Bél
114.,MKL 157.,Pesty 227.,Pákay 1942.          160.,
Farkas 1989.391-392.

7. Káld (M)
A: Kaald, p.Kald
B: 1383,1414
C: Elpusztult, mai helye ismeretlen, Sárszentágota,
Hatvan,Hőrcsők táján keresendő,valószinűleg a
Sárviz egykori mocsárszigeteinek egyikén.
D: Csánki III.333.,Győrffy 1990.150.,Károly 1896
IV.269.Hatházi 1994.36.,

8.Hörcsök (M)
A:Herchuk, p. Hercheuk,         Harchék, Hwurchuth,
Hwechuk,Hvurchuk,Hevrchek,Herchek,Hőrcsek
B: 1324, 1326-27, 1383, 1397,     1401, 1424, 1543,
1546,1552,1565,1566,1570,1571,1573,1576,
1578,1580,1581,1582,1385,1588,1590
C: Ma puszta Káloztól D-re.
D: Győrńy 1987.ß.388.,1990.150.,CsánkrIß.331.,
Nagy 1960.77-78.,1972.265.,Károly 1896IV.
227.,Pesty 227.,Maksay            1990.I.320.,Pákay
234/1 hasáb

1942. 160., Dávid 1982. 38., 88-89., 124., 162.,
262., 268., 274., 276., 286., 292., 316., 322.,

9. Ság, más néven Besenyő-Ság (B/M)
A: Saag, Besenew-Saag
B: 1345,1348,1389,1552,1563-65,1568,1570,1590
C: Eddig eltüntnek hitt település, mellyel kapcsolatban
   a kutatúsigen bizonytalanul nyilatkozott. Györffy
   csak tágan "Fejér megye D-i részét" adja meg he-
   lyéül, Csánki szerint Káloz, Tőbörzsők, Sárbogárd
   vidékén feküdhetett. Fontos, Új adalékokkal szol-
   gálnak a tőrők adóősszeirások, melyek Hőrcsők
   szomszédjaként emlűtik. Érdekes, hogy ezzel lEapcso-
   latban egyikük sem tanulmányozta Pesty Frigyes
   helynévtárát, amely egyértelmű megoldást ad:
   "Kishörcsők puszta (hajdan Ság nevezettel)"- irja
   1864-ben Sáska Károly l896 kálozl jegyző Bél
   Mátyás is émliti már a "Káloz aÍatt"fekvő, "Ság
   nevű major"-t.
D: Győrffy 1987. II. 401-402., 1990. 145-46., 148.,
   Csánki 11I. 344., Dávid 1982. 81., 128., 268., 276.,
   292., Pésty 22?., Bél 114. MKL 15ó., Nagy 1972.
   265., Matuz 1986. 245.,

10. Káloz (M)
A: Kaluz, v. Kalaz, p. Kaloz, Kalaz,
B: 1340 k., 1344, 1348, 1401, 1543, 1546, 1563-65,
   1570, 1573, 1574, 1576, 1578, 1581, 1587, 1588,
   1574-95
C: Ma is létező község.
D: Győrtfy 1987. II. 390.,1990.145., Csánki IU. 334.,
   Károly 1896 IV. 269., 277., Nagy 1972. 265., Vass
   1989. 102., 127., 154-155., 162., 173., BéI 114.,
   Pésty 227., Maksay 1990. 320., Matuz 1986. 245-
   246., Kállay 1989. 47-50.

11. Láng (M)
A: p. Langh
B: 1372,1399,1401,1570,1573,1578,1581,1574-95
C: Ma is létező kőzség, Soponyával egybeípúlve
  (annak D-i része) Nagyláng nsven. Tőrőkkori rom-
  jait Bél Mátyás még látta, tévesen "Leándi falu"
  névenjegyezte le.
D: Győrffy 198?. ß. 385., Csánki Iß. 337., Károly
  1896 V. 6., Matuz 1986. 246., Vass 1989. 110.,
  129., 146., 162., Nagy 1960. 78., 1972. 278., Bél
  114., MKL 149., Pesty 194. 245-46., 271.,

12. Soponya (M) 
A: v. Sapona, v. Suppuna, v. Supuna, t. Supuna, p.
  Supuna, Supunya, Sopponya
B: 1263, 1270, I276, 1277, 129I, I294, 1324, 1336,
  1374,1401,1425,1563-65,1570,1574-95
C: Ma is létező kőzség.
D: Gyórtiy 1987. ß. 403.,1990. I43., Csánki III. 345.,
  Károly 1896 V. 287., Vass 1989. 100., 110., 132.,
  144., 162., Bél 114., MKL 150., Pésty 271-272.,
  Nagy 1972. 292., Matuz 1986. 246-247.,

234/2 hasáb

13. Csősz (M)
A: t. Guusci, t. Chuuz, v. Chuuz, v. Chuz, Cheuz,
  Chewz, Cheyuz
B: 1252, 1276, 1277, 1279, 1291, 1328, 1374, 1376-
  77, 1405, 1425, 1436, 1464, 14?6, 1486, 1543,
  1551,1559,1574-95
C: Ma is létező község.
D: Györffy 198?. ß. 358., Csánki III. 323-324., Károly
  1896 III. 370., Vass 1989.144.,161., Érszegi 1971.
  1., 77. sz., Bél 114., KLM 149., Pesty 194., Nagy
  1972. 246., Degré 1983. 252-254.,

14. Mikófölde (más néven Mikola?) (M)
A: Mykofeulde, Mykola
B: 12?7,1471
C: Eltünt btrtok, egykor Csősz határosa K-ről (a Sárviz
  parján, esetleg a mocsár egyik szigetén). A két te-
  lepülés azonossága mellett szólhat - a név hasonló-
  ságán kivűl -, hogy utóbbit Csánki hozzávetőlegesen
  Scxrkeresztúr vidékére, vagyis nagyjából ezen ma-
  gasságban, csak afolyó túlparjához viszonyitva lo-
  kalizálta.
D: Györffy 1987. II. 395., Csánki III. 338., Degré
   1981. 252-253.,

15. Menyeske (M)
A: Menéke, Menuske
B: 1269,1276
C: Eltünt birtok, egykor Fánccsal É-ÉNY ról határos,
  összeolvadásuk a I4. századra tehető.
D: Győrffy 1987. II. 395.,1990.137.

16. Föveny (és Tác) (M)
A: Fuen, v. Fuen, Frowen, Fwen, Főven, Taz.
B: 1274, 1275, 1279, 1289, 1290, 1291, 1351, 1374,
   1399, 1400, 1401, 1425; 1436, 1484, 1499, 1546,
   1559, 1562, 1570, 1580, 1590, 1435, 1570, 1574-
   90,
C: Györffy szerint a Szt. István korára visszavezethető
   alapitású révhely mindkét oldalán kialakult egy-egy
   tslepülésmag, amely égyüttesen jelentette Fövenyt.
   Ennek 'mégfelelően azonositható a bal parti
   Fővennyél ü mai Táctól ÉK re eső Fövenypuszta, s
   a jobb pixrti Fńvennyel a mai Tác. Utóbbira
   vonatkozhat valószinűleg egy I435. évi adat, s ezért
   mondhatták az I274. évi bökénysomlyai csatát (ma
   Szabadbattyán határrésze) fővenyi csatának is. Tác
   őnálló telepúlésként csak a törőklrorban jelenik
   meg.
D: Győrffy 1987. II. 385., Csánki III: 328., Károly
   1896 IV.145., Nagy 1972. 299., Káldy Nagy 1985.
   257.,:Vass 1989.100.,109.,126.,139.,

17. Pőtölle (M)
A: p. Petelle, p. Petolye, Petelye, Péthellye,
B: 1434,1435,1489,1573
C: Ma is létező puszta Táctól K-re.

235/1 hasáb

D:  Györffy 1987. II. 401., Csánki III. 343., Károly
  1896 V. 87., Érszegi 1971. 140. sz., Nagy 1960.
  78.,1972. 299., MKL 149., Draskóczy.1987. 319.,

18. Szentiván l. (M)
A: p. Zenth luan,
B: 1326-2?, 1374, 1383, 1563-65, 1570, 1573, 1578,
  1581,1588,1574-95,
C: Ma Felsőszentiván néven puszta Aba határában,
  ÉNY ra.
D: Györffy 1987. II. 405-406., Kĺroly 1896 V. 319.,
  Kállay 1979. 9., 37., Matuz 1986. 248., Pákay
  1942.160., Nagy 1960. 78., 1972. 229., Vass 1989.
  132.,145.,163., Bél 114., MKL 149., Pesty 166.,

19. Bögöd (M)
A: v. Bugud, p. Bugud, t. Bugud, p. Bukud, Beged
B: 1247, 1270, 1276-79, 1294, 1374, 1425, 1564,
   1570,1572,1573,1578,1581,1588,1574-95
C: Ma puszta Aba határában, ÉNY ra.
D: Győrffy 1987. II. 352-353., Csánki III. 321., Nagy
   1960. 78., 1972. 229., Kállay 1979. 5., 36=3?.,
   Pákay 1942. 159., Vass 1989. 104., 152., Bél 114.,
   MKL 149., Pesty 167.,

20. And és Udvarnokfölde (B/M)
A: Ond, And, t. Und, Oduarnakfelde
B: 1337,1344,1412,1412
C: And első kétforrásemlitésének szövegkörnyezetéből
  csupán annyI derül ki, hogy valahol a Sárviz men-
  tén fekhetett, ezért Győrjjý és Csánki alább idézett
  munkáikban nem kisérelték meg helyét lokalizálni.
  Miután azonban 1412-ben And és Udvarnokfölde
  birtokrészek eladó-tulajdonosaiként abai nemesek
  szerepelnek, véleményem szerint nem zárható ki,
  hogy a mai Aba határrészét képező, Pesty Frigyes-
  nél "Ángyi-hegy", ma Ángyi-halom néven ismert te-
  rület őrzi - ugyan csak And - nevét, Bőgőd és
  Felsőszentiván puszták kőzőtt.
D: Győrffy 1987. ß. 346.,1990.145., 151-52., Csánki
  III. 316., Pesty 168.,

21. Aba (B)
A: Aba, Abba
B: 1334, 1361, 1370, 1374, 1375, 1376, 1377, 1381,
  1400, 1406, 1407, 1411, 1412, 1425, 1429, 1430,
  1431, 1433, 1435, 1437, 1438, 1439, 1440, 1443,
  1446, 1453, 1454, 1462, 1482, 1487, 1498, 1499,
  1525, 1543, 1551, 1559, 1563-65, 1567, 1574,
  1585,
C: Ma is létező kőzség.
D: Győrffy 198?. II. 350-51., 1990. 136., 151-52.,
  Csánki I11.315., Kállay 1979. 8., 10-11., Matuz
  1986. 246., Pákay 1942.159., Nagy 1972. 229., Ká-
  roly 1896 Iß.39., 399., Érszegi 1971. 21., 41., 42.,
  53., 55., 58., 62., 63., 72., 84.; 86., 94., 119., 120.,
235/2 hasáb

  122., 128., 129., 132., 134., 143., 144., 151., 156.,
  162., 169., 180., 183., 194., 196., 197., 205., 225.,
  269., 270., 273., 274., 294., 295. sz., Bél 114.,
  MKL 155., Pesty 166.,

22. Keresztúr (korábban Asszonyvására, majd
  Vásárd?) (M)
A: Asonuasara, Wasard, p.Kerezthur, Kereszthwr,
  p.Karom Kerezthwr, Kerezthwr
B: 1272-90, 1346, 1374, 1405, 1425, 1454, 1471,
  1487,1537,1580,1590
C: Ma is létező község, Sárkeresztúr néven.
D: Győrffy 1987. II. 346-347., Csánki III. 335., Károly
  1896 I. 199., V. 254., Káldy Nagy 1985. 296. sz.,
  Nagy 1972. 288-89., Bél 114., MKL 156., Pesty
  264-65., Farkas 1990. 341-343.

23. Szentágota (B/M)
A: sancta-Agatha, Scenthagata, Zentagota, v.Zenthn
  agatha, Zenthagata, ZéntbAgotha,
B: 1334, 1342, 1344, 1345, 1389, 1395, 1405, 1411,
  1421, 1438, 1458, 1462, 1463, 1464, 1480, 1491,
  1498, 1502, 1537, 1546, 1552, 1561, 1563, 1565,
  1570,1571,1578,1580,1582,1590,
C: Ma is létező kőzség, Sárszentágota néven.
D: Győrffy 1987. II. 405.,1990.139.,142.,144.,146.,
  149.,150., Csánki III. 346., Károly 1896 I.199., V.
  299-301., Érszegi 1971. 77., 78., 158., 212., 225-
  228., 232., 294. sz., ZSO. Iß. 805. sz., Maksay
  1959.169., Dávid 1982.88., 130., 157., 262., 266.,
  268., 274., 276., 292., 316., 319., 337., Nagy
  1972.296., MKL 155., Bél 114., Pesty 278., Hat-
  házi 1994. 31-32.

24. Alsó-, Kőzépső-, Fetső- Gerény (később Cseh-
  falva?) (B/M)
A: Geren, Kwzepsewgerén, Felséw Geren, Kezep
  Géren, Also Geren Csehfalva
B: 1330, 1343, 1407, 1409, 1411, 1445, 1446, 1476,
  1477,1487,1498,1502,1537,1574-95,
C: Eltűnt birtok, amelyrő! - az irottforrások alapján-
  a kutatók számára eddig csak annyi derűlt ki, hogy
  nagyjából Szentágota vidékére lokalizálható. Miu-
  tán az I440-es évektő! Gerény birtokosaként a-
  szentágotai és keresztúri érdekeltségekkel egyaránt
  rendelkező - Cseh család tlínikfel (ugyanitt gyak-
  ran peres ügyekben ejáró királyi emberek is), e
  helymeghatározás a két ma is létező telepűlés kőzti
  területre pontositható. Felvethető annak lehetősége
  is, hogy a falu 1502 és 1S37 közőtt névváltáson
  esett át. Ekkor ugyanis a Sulyokfvéreknek a Han-
  tos-szék tulajdonába való beiktatásakor megjelenő
  a kunfóldekkel határos birtokok urai sorában talál-
  juk csehfalvai Cseh Mátét (most is szentágotai és
  keresztúri nemesekkel egyűtt emlitve). Csehfalva a
  tőtők adóősszeirásokban Keresztúr pusztájaként
  szerepel, az 1730-as években "Csehfa"- pusztaként
  (tájékozódási pontként Aba és Kajtor is megemlitve)
  tűnikfel, nagyjábó7 e helyen jelzi - Keresztúr és
  Szentágotá kőzött - Mikoviny Sámuel megyetérképe
  is.

236/1 hasáb

D:   Györffy 1987. II. 386., 1990.139., 142., Csánki ül.
  329., 365., Károly 1896 1.199., III. 13., V. 303-4.,
  ZSO III. 238., 586. sz., Érszegi 1971. 89., 97.,196.,
  198., 260., 262., 291., Vass 1989. 154., 161., Hat-
  házi 1994. 36.,

25. Töbörzsök (B)
A: v. Tuburchuk, p.Thebuerchek, Theuburchuk,
  Tebwrcheek, Theberchek, Theberczek, Tőmőrcsek,
  Tőbőrcsek, Debercsek
B: 1269, 1298, 1335, 1326, 1344, 1345, 1355, 1361,
  1367, 1370, 1389, 1394, 1411, 1394, 1449, 1487,
  1502, 1552, 1563-66, 1565, 1570, 1571, 1580,
  1590,
C: Ma is létező puszta Sárszentágota határában,
  Felső-Töbőrzsök néven.
D: Győrffy 1987. II. 411.,1990.136.,139.,142.,145.,
   146:; 149., I50., C:sánki III. 354., Károly 1896 V.
   406-407., Érszegi 19'11. 43., 203. sz., ZSO. III. 805.
   sz., Dávid 1982. 131., 196., 219., 268., 274., 296.,
   312., Farkas 1989. 472-477., Bél 114., MKL 156.,
   Pesty 264-265., Hatházi 1994. 33-35.,

26. Rekesztő, vagy Veres-rekesztő (B/M)
A: Rekézteu, Rekéztow, Weresrekezthew, Rekezthew,
B: 1341, 1352, 1353, 1365, 1394, 1422, 1439, 1429,
   1476,1480,1487,1565
C: Eltünt valószinüleg Szentágota mellett terült el,
  feltehetően a Sárviz túlsó partján fekvő Soponya
   irányában.
D: Csánki Iß. 374-75., Györffy 1990. 143., 149.,
   Károly 1896 V. 227-28., Erszegi 1971.14., 28., 29.,
   261. sz., Dávid 1982. 285., ZSO I11. 322., Hatházi
   1994. 37.,

27. Szécs vagy Szét(puszta) (M)
A: pr. séu p. Zeech, pr. Zeech, p.Zeth, Zethy
B: 1389,1394,1411,1487,
C: Csánki a két névalakot külön birtokként értelmezte,
  jóllehet lokalizálá-suk gyakorlatilag azonos:
  Szentágota és Töbńrcsők kőzőtti terület. Továbói
  sorsa bizonytalan; a tőrők hódoltság korát már nem
  érte meg. Dávid Rod vagy Ződpusztával (Mindszent
  vidéke) való azonositási kisérlete a túl ríagy távol-
  ság miatt nem tűnik el Jogadhatónak.
D: CsánkillI. 346., 351.,Đávid 1982:128.,

28. Telemér(puszta) (M)
A: pr. seu p. Telemer, pr. Thelemér
B: 1389,1394,
C: Széccsel együtt említett birtok, Szentágota és Tő-
   bőrcsők túján, további sorsa tisztázatlan.
 D: Csánki III. 353.,

 29. Szentmárton (B/M)
 A: p. Scemmartuntz, Scanmartuz, Zéntmtarthon, Zenth-
  marthon

236/2 hasáb

B: 1337, 1346, 1347, 1367, 1449, 1487, 1498, 1517,
   153'1, 1546, 1552, 1563, 1565, 1566, 1570, 157t,
   1578,1580,1581,1582,1585,1590,
C: Előbb Szereddel egyesülve külön puszta Sárbogárd
  kűlterületének É-i részén. A 18. sz.-i térképeken
  még világosan kiderül, hogy a székesJehérvári út
  Sárviz felőli oldalán terült el Szered, a másikon
  Szentmárton (pl. Mikoviny). A mai Alsó-Töbőrzsök
  puszta K ifelével azonositható.
D: Györffy 1990. 142., 147., 148., 150., Csánki III.
   348., Károly 1896 I. 199., V. 348-49., Érszegi
   1971. 203., 311-312. sz., Bél 114., Farkas 1989.
   4'12., Dávid 1982. 38., 130., 156-57., 262., 268.,
   276., 292., 316., 319.; 322., MKL 157.,

30. Szered (BIM)
A: Zereth, Zered, Sereth, Szeret
B: 1399, 1435, 1447, 1487, 1546, 1552, 1559, 1563,
   1565, 1566, 1570, 1571, 1578, 1580, 1581, 1582,
   1585,1590,
C: A mai Alsó-Tőbörzsökpuszta Ny-i felével
  azonositható (l. Szered).
D: Győrffy 1990. 151., Csánki III. 350., Károly 1896
  V. 348-49., Dávid 1982. 88., 131., 157-58., 262.,
  268., 276., 292., 319., 322., Bél 114., MKL 157.,
  Farkss 1989. 472.,

31. Tarcsa (M)
A: v.Torcha; Tharcha, Taracs
B: 1399,1435,1487,1552,1565,1570,1580,1590,
C: A kőzépkori források alapján annyi volt meg
  állapithatß hogy Szent-ágota és Tinód táján
  fekhetett, É-on Erdőhalom birtok, NYon a Fehér-
  várról Alapra vezető út határolta. Helyének
  pontositásában nagy jelentőségűek a tőrök
  adóősszeirások : Szereddel, Lókkal és Pázmával is
  szomszédos volt. Az 1399.évi határjárás "Asson"-
  hegy adatát is figyelembe véve - amely a mai
  Aranyhegy- Csőszhegy- Bolondvúr-Külsőszőlőhegy-
  Belátßhegy halamvonulatával lehet azonos-
  Tarcsa birtok részben az általuk kőzrefogott, mai
  Kislók-károlymajori vőlggyel, részben a mai Alsó-
  Kőrtvélyessel látszik egyeztethetőnek.
D: Győrtfy 1987. II. 409., Csánki III. 409., Károly
   1896 V. 304., Dávid 1982. 81., 126., 131., 268.,
   276., 292., 302.,

32. Erdőhalom (M)
A:
B: 1399,
C: A középkori határjárás szerint D-DNy-on
   Tarcsával, É-on Kenesével, K-en a kunokfóldjével
   volt szonrszédos, mellette az "Asson "-hegy., Feltehe-
   tően már a 15. századfolyamán Lók birtok része
   lett. A Tarcsa kapcsán már elmondottak alapján
   gyanitható, hogy a K ről szoszédos Nagylókpusztai
   vőlgybe lokalizálható, s talán az itteni puszta Er-
   dőmajor neve sem véletlen egybeesés.
D: Győrffy 1987. ß. 391., 409., Károly 1896 V. 304.,

237/1 hasáb

33. Kenese (M)
A: pr. Kénezna, Kenese
B: 1212,1399
C: Tarcsától és Erdőhalomtól É-ra Jeküdt, lokalizálá-
  sukatfigyelembe véve a mai Nagylók tájára tehető,
  mellyel való összeolvadására már a l5. századfo-
  lyamán sor kerülhetett.
D: Győrffy 1987. II. 391., Károly 1896 V. 304.

34. Lók (M)
A: Lok, Lóg, Harda-Lók,
B: 1344,1552,1565,1580,1590,
C: Középkori forrásemlitéseinek szegényessége elle-
  nére nagy kiterjedésű, jelentős birtok lehetett,
  amely a l6. századra több szoms'zédosfňldet is ma-
  gába olvasztott (Kenese, Erdőhalom). A tőrök hó-
  doltság idején szétszabdalódott részeit - a csak ek-
  koriban felhďnő - Garda, valamint Tarcsa és
  Széntágota területéhez csatolva emlitik. E tagoltsá-
  gát részben ma is őrzi: Nágy- és Kislók, Nagy- és
  Kislókpuszta néven ismert, szórt telepűlési egysége-
  ivel.
D: Győrffy 1987. I1. 393., Csánki lß. 337., Károly
  1896 IV. 312., Dávid 1982.123., 126., 131., Bél
  114., MKL 156-57., Pesty 167., 244-45., Farkas
  1989.179-180.,

35. Bogárd, más néven Ampodfölde (B/M ?)
A: Bogard, p.Bogard al.nom. Ampodfelde
B: 1323, 1326, 1487, 1498, 1513, 1527, 1552, 1565,
  1570,1571,1572,1578,1580,1581,1590,
C: Ma Sárbogárd város (a középkori településmag a
  mai belterület É-ě részén kershető).
D: Csánki ßI. 321., Károly 1896 V. 234., Dávid 1982.
  67., 119., 131., 219., 268., 276., 292., Nagy 1972.
  287., Farkas 1989.7., 17-18., MKL 157., B61 114.,
  Pesty 262-63.,

36. Tinód (B)
A: Tynoud, Tynod, Thynod, Tinord
B: 1269, 1335, 1383, 1397, 1401, 1416, 1449, 1487,
  1498,1513,1517,
C: Ma Sárbogárd része, nagýjából a mai belterűlet
  kőzépső harmadára és a kiilterület ÉNy-i részére lo-
  kalizálható.
D: Győrffy 1987. II. 410., 1990. 137., 146, 149.,
  Csánki III. 354., Károly 1896 V. 234., Érszegi
  1971. 203.; 292., 311-312., 316-318. sz., Farkas
  1989. 7-8., 17-18., Nagy 1972. 287., Bél 114.,
  MKL 157., Pésty 262-63.,

37. Szentmiklós, BesenyőszentmiklÓs (B/M)
A: Zentnyclos, p.Scentnyclous, p.Senthmicclos,
  S.Nicolao, p.Béssenev-zénthmiklos, Zenthmyclos,
  p.Zenth Miklos, Zenthmiclos, Szen-Miklos,
B: 1324, 1327, 1332-37, , 1343, 1366, 1372, 1378,
  1380, 1496, 1504, 1546, 1552, 1563, 1565, 1566,
  1570,1571,1580,1581,1582,1590,
C: Ma Sárbogárd D-i része.

237/2 hasáb
                  
D: Györffy 1987. II. 406., 1990. 138-39., Csánki IIIl.
  349., Károly 1896 V. 266., Dávid 1982.130., 163.,
  262., 268., 274., 276., 286., 292., MKL 158., Pesty
  270., Nagy 1966.176., 1972. 291., Farkas 1989.
  253-254.,

38. Tölgye, más néven Hosszúfalu (B/M)
A: Huzwfolu, Tulge, Thelge, Thewigye, Tőgye más
  néven Hosszúfalva, Tőgye más néven Hosszúfaluja,
  Tőgye más néven Monostófalva
B: 1334, 1345, 1397, 1449, 1498, 1546, 1552, 1565,
  1570,1580,1590,
C: A középkori források alapján Csánki és Györffy
  csupán nagyjából tudta Tölgyét Bogárd és Tinód
  vidékére helyezni. A tőrők források további
  pontositásra adnak lehetőséget: Hosszúfalu - az
  eredetileg kettős névadású Tölgye pusztává válása
  után /1590/ - önállóan is szerepel, mégpedig
  "Tőgye és Szentmiklós kőzőtt". Miután a helynév bi-
  zonyos nővényf"oldrajzi következtetéseket is megen-
  ged, úgy vélem, hogy a birtok Tinódtól és Bogárdtól
  D-re, Szentmiklóstól Ny-ra fekhetett. Itt - a Sárví
  ártere mentén - a tőrténeti térképek, és a
  Kogutowitz-reknnstrukció egyaránt erdőt (kőzép-
  kori eredetü mocsári tölgyest ?) jeleznek. Tőlgye
  "Hosszúfalu" névalakjafelveti annak lehetőségét is,
  hogy az I334-benfáncsi, szentágotai és kajdacsi-
  tehát k4rnyékbeli - besenyők űgyében ejáró nádori
  küldőtt, Hosszúfalusi Simon fia János helybeli sze-
  mély volt. Győrffy eddig a Somogy megyei
  Nagyatád és Rinyabesenyő kőzött fekvő Hosszúfalut
  vélte lakhelyéül.
D: Györffy 1981. II. 411., 1990. 141, 145-46., Csánki
  III. 355., Károly 1896 III. 234., Érszegi 1982. 203.
  sz., Dávid 1982. 124., 131-32., 157., 262., 269.,
  276., 292., 303., Farkas 1989.17.,

39. Szilas (M)
A: Zilas, Zylas, Rekh Zylas, Sár Mellék Szilas,
B: 1384, 1464, 1481, 1528, 1543, 1546, 1552, 1559,
  1563, 1565, 1566, 1570, 1571, 1513, 1574, 1578,
  1580,1581,1582,1585,1590,
C: Ma is létező kőzség, Rétszilas néven,(Lá'zár deák
  térképén már szerepel).
D: Csánki III. 351., Károly 1896 V. 228-30., Érszegi
  1971. 232. sz., Dávid 1982. 38., 88-89., 129., 158-
  59., 262., 268., 274., 276., 286., 292., Nagy 1960.
  78., 1966. 176., 1972. 291., Farkas 1989. 450-51.,
  Bél 114., MKL 157., Pésty 261-62., Nemes 1972.1.
  sz.,

40. Aján (B/M)
A: Ayan
B: 1335,1367
C: Eltünt birtok, rem Csánkinál, sem a tőrökforrások-
  ban nem szerepel. Neve és helye olyannyira bizony-
  talannak tűnt, hogy Győrffy - az általa ismert-
  1367. évt oklevélben végrendelkező nemes előnevé-
  ben való előfordulást ismeretlen, elirt névalakként

238/1 hasáb

   értékelte, jóllehet szőveg-kőrnyezetének összes
   tőbbi adata kétségkivül hiteles (Szentágota, Igar
   Tinód, Töbörcsők Peder, Hatvan, Szedreg
   Szentmárton, Fáncs nemes besenyő családjai). A
   birtok tényleges létezését az I335-ős határjárás
   bizonyija, mely szerint Peder szomszédságában, a
   Sárvíz partján terült el. Farkas aznosnak vélte
   Szilassal, s a néwáltást a Szilas család birtokba
   iktatásával hozta összefúggésbe. I,éleményem sze-
   rint ez az azonosság csak részben fogadható el, va-
   gyis Aján a I4. században még önálló birtok, amel).,
   később olvadt csak be a külön is létező Szilasba.
   Érdekes módon Aján a helyi történeti hagyomány-
   nak még a 19. században is élő eleme' Pesty hely-
   névtárában szereplő,1820 táján keltfelljégyzés sze-
   rint Sárbogárd környéki, egykor rácok által lakott
   falu. Miután Peder a törők adatok.szerint Alap ha-
   tárosa volt, s onnan művelték, Aján nagyjábÓl
   Bogárdtól D-re, Szentmiklós - Szilas - Peder há-
   ronrszőgébenfekheten.
D: Győrffy 1990. 149-150., Károly 1896 V. 228-230.,
  Farkas 1989.17., 450., Pesty 262.,

41. Alap (B)
A: v.Olup, Olupb, Alaph, Olup, Olop, Alap
B: 1280, 1293, 1328, 1332-37, 1352, 1358, 1376,
   1377, 1391, 1392, 1395, 1397, 1410, 1432, 1457,
   1460, 1464, 1469, 1483, 1487, 1498, 1516, 1546,
   1552, 1559, 1563, 1565, 1566, 1567, 1570, 1571,
   1573,1578,1580,1581,1582,1585,1586,1590
C: Ma is létező község.
D: Györffy 1987. ß. 345., 1990.149., Csánki III. 316.,
   Károly 1896 IIIl. 70., Érszegi 1971.19., 55., 57., 66-
   67., 70., 218-220., 232., 235., 245., 275., 291., 308-
   309., Dávid 1982. 38-39., 88-89., 117., 149-151.,
   262., 268., 276., 292., Káldy-Nagy 1985. 70-71.,
   Nagy 1960. 78., 1972. 231., Farkas 1979. 77-78.,
   Bél 114., MKL 157., Pesty 171-72.,

42. Peder (M)
A: Pedur; Pedeer, Peder, p.Peder, Pedőr, Pozőr
B: 1335, 1367, 1487, 1498, 1502, 1552, 1565, 1570,
  1580,1590
C: Eltűnt birtolik Csánki és Győrffy a kőzépkori forrá-
  sok alapjón bizonytalan volt lokalizálásában: a
  Sárviz vőlgyébenfekűdt valahol Alap és Szentágota
  kőzőtt. A törökforrások - melyek szerint Alaphoz
  csatoltpuszta, valamint az Aján kapcsán már ismsr-
  tetett l335. évi határjárás alapjcin a mai
  Sárszentmiklós - Rétszilas - Alap háromszőgében
  tartom elhelyezhetőnek.
D: Csánki III. 342., Károly 1896 V. 228-30., Györffy
  1990. 150., Érszegi 1971. 291. sz., Dávid i982.
  117., I18.,124.,128., 268., 276., 292., Káldy-Nagy
  1985. 71., 485., Farkas 1989.17., 450.;

43. Gálfölde és Csetfölde (M ?)
A: Galfewlde és Cbethfewldé
B: 1359

238/2 hasáb

C: Lényegében Alaphoz tartozó, de tulajdonilag elkü-
  lönülő birtokok, melyek a majdani Alsóalapot alkot-
  ták, a mai Alap D-i részét. Összeolvadásuk már a
  törökkorban bizonyosra vehető, bár emlékük a helyi
  történeti hagyományban – Pesty adata bizonyítja–
  a 19. századig fennmaradt.
D: Károly 1896 III. 74., Pesty 171-72., Farkas 1979.
  77.,

44. Szentván 2. (B/M)
A: S.Johanné, p.Scenthyuan, Zenthywan,
B: 1323, 1352, 1497, 1504, 1546, 1552, 1559, 1563,
  1565, 1566, 1570, l571, 1572, 1578, 1580, 1581,
  1582,1585,1590
C: A mai Alsószentiván kőzség pusztája, Felső-
  szentiván néven.
D: Györffy 1987. I1. 405.,1990. 138., Csánki III. 347.,
  Károly 1896 III. 126., Dávid 1982. 42., 88-89.,
  130., 153., 262., 268., 276., 292., Nagy 1972. 233.,
  Bél 114., Pesty 279-80., Farkas 1979. 145-46.,
  1989.18.,

45. Zedreg (B/M)
A: Zedregh, Zedreg, Scedreg, Zederegh, Kyszedregh,
  Nagzedregh,
B: 1322, 1323, 1326, 1330, 133?, 1338, 1346, 1347,
  1367, 1392, 1397, 1410, l417, 1420, 1445, 1465,
  l566,1570,1571,1580,1581, l582,1590,
C: Mapuszta Alsószentiván határában.
D: Győrffy 1987. II. 417.,1990.138.,139.,143.,146.,
  147-48., 149-150, Csánki Iß. 358., Károly 1885.
  26-32., ßl.126.; Érszegi 1971.192. sz., Nagy 1966.
  178., 1972. 233., Dávid 1982. 129., 163., 292.,
  312., Farkas 1979.176-77., Pesty 279-80.,

46. Cece (B)
A: v.Czecze, Cece, Ceche, Chethee, Chethe, Cethe,
  Chécz,
B: 1276, 1326, 1339, 1353, 1367, 1369, 1373, 1395,
  1410, 1428, 1448, 1543, 1546, 1552, 1563, 1565,
  1566, 1568, 1570, 1572, 1573, 1574, 1578, 1580,
  1581, l582,1590,

239/1 hasáb

C: Ma is létező község. Megjegyzendő, hogy Csánki az
  eltérő irásmódú névalakok miatt egy külön „Csete-
  Csetej ” -települést is feltételezett, jóllehet a szöveg-
  kőrnyezet alapján nyilvánvaló, hogy egyazon bir-
  tokról van szó.
D: Győrffy 1987.I1. 354., 1990.139., 143., 149., 150.,
  Csánki III. 323., 324., Károly 1896 III. 385., Degré
  1983. 8-9., Dávid 1982. 38., 67., 88.,120., 154-56.,
  262., 268., 276., 286., 292., Nagy 1960. 78., 196ö.
  174., Bél 114., MKL 158., Pesty 196.,

47. Menyőd (M)
A: Mened, Menewd, Menyewd, Meneud,
B: 1394, 1403, 1404, 1410, 1464, 1483, 1486, 1517;
  1537,1563,1566,1573,1578,1581,
C: Ma puszta Cece határában.
D: Csánki III. 338., Károly 1896 IV. 218., Érszegi
  1971. 229., 230., 233., 236., 277., 278., 283., 311.,
  312., 342. sz., Degré I983. 63-64., Nagy 1960. 78.,
  1966. 176., 19?2. 240-41., Dávid 1982. 126., Bél
  114., Pesty 196.,

48. Hard (B/M)
A: Hord, p.Hord, Hard, p.Hard, p.Herd,
B: 1280, 1324, 1325, 1334, 1343, 1350, 1356, 1358,
  1367,1399,1410,1412,1466,
C: Mapuszta Cece határában.
D: Győrffy 19ő7. II. 387.,1990. 150. 151-52., Csánki
  III. 331., Károly 1896 IV. 207., Erszegi 1971. 18.
  sz., Nagy 1972. 240-41., Bél 114., Pesty 196.,
  Degré 1983.60-61.,

49. Vajta (M)
A: p.Vayta, Woytha, p.Voytha, Vaita, p.Woyata,
  Wayota,
B: 1324, 1325, 1343, 1344, 1388, 1389, 1397, 1401,
  1424, I425,1564,1572,
C: Ma is létező kőzség.
D: Györffy 198?. ü. 413., Csánki III. 355., Károly
  1896 V. 411., Pákay 1942. 162., Nagy 1960. 80.,
  1966.178.,1972. 301-2., Bél 114., Pesty 196., 289-
  90.,

Irodalom

BÁLINT 1971     BÁLINT Csanád: A honfoglaláskori lovastemetkezések. MFMÉ 19?1/2. 85-107.
BÁTKY 1918      BÁTKY Zsigmond: Néhány vonás Fejér vármegye népességének tömörüléséhez.
                             Földr. Közl. 46 (1918) 119-128.
BÁTKY 1922     BÁTKY Zsigmond: Néhány adat Fejér megye településföldrajzához.
             Föld és Ember II.(1922) 185-191.
BÉL                     BÉL Mátyás: Fejér vármegye leírása. (Fordította és bevezette Prokopp Gyula)
                            FMTÉ 11 (1977) 83-117
BOLLA 1983      BOLLA Ilona: A jogilag egységes jobbágyosztály kialakulása Magyarországon.
                            Budapest,1983.
CSALLÁNY 1959   CSALLÁNY Géza: Nagy Géza régészeti levelei Jósa Andráshoz.
            NyJMÉ 2(1959) 51-63.
239 oldal
CSÁNKI 1897             CsÁNKI Dezső: Magyarország történelmi földrajza a Hunyadiak korában III.
                         	      Budapest,1897.
CSORBA 1972            CsoRsA Csaba: A Sárvíz-mente településtörténete a X-XVII. században.
                         	      In: Tanulmányok Tolna megye történetéből. III. Szekszárd, 1972.49-91.
DÁVID 1982               DÁVID Géza: A simontornyai szandzsák a 16. században. Budapest, 1982.
DEGRÉ 1983               DEGRÉ Alajos: Cece, Csősz. Községtörténeti tanulmányok.
                         	      FMTÉ 15(1983)
DIENES 1966              DIENES István: A honfoglaló magyarok lószerszámának néhány tanulsága.
                         	      ArchÉrt 93(1966) 208-234.
ÉRSZEGI 1971            ÉRSZEGI Géza: Fejér megyére vonatkozó oklevelek a székesfehérvári
                         	      kereszteskonvent magánlevéltárában(1193-1542).FMTÉ 5.(1971) 117-263.
ÉRY 1968                     ÉRY Kinga: Reconstruction on the Tenth Century Population of Sárbogárd on
                         	      the Basis of Archeological and Anthropological Data.
                         	      Alba Regia 8-9.(1967-68) 93-147.
FARKAS 1979           FARKAS Gábor: Alap, Alsószentiván. Községtörténeti tanulmányok.
                                     FMTÉ 13(1979)
FARKAS 1989           FARKAS Gábor: Bogárd-Tinód története 1323-1849.
                         	      In: Sárbogárd város története.(szerk. Farkas G.) Sárbogárd,1989.17-82.
FARKAS 1990           FARKAS Gábor: Sárkeresztúr. Községtörténeti tanulmányok.
                                     FMTÉ 21(1990)
FARKAS 1991           FARKAS Gábor: Nagykarácsony, Nagylók, Perkáta, Pusztaszabolcs.
                                     Községtörténeti tanulmányok. FMTE 22(1991)
FEDOROV-DAVYDOV 1966     FEDOROV-DAVYDOV G.A.: Kocevniki Vostocnoj Evropy pod vlastju
                                    zolotoordynskih hanov. Arheologiceskie parmjatniki. Moskva,1966.
FEHÉR - ÉRY - KRALOVÁNSZKY 1962
                         	    FEHÉR Géza - ERY Kinga - KRALOVÁNSZKY Alán:
                         	   A Közép-Duna-medence magyar honfoglalás- és kora-Árpád-kori sírleletei.
                         	   Régészeti Tanulmányok II. Budapest, 1962.
FODOR 1976           FODOR István: Az osztrogozsszki lelet. Cumania 4(1976) 255-263.
FÜLÖP 1989            Fülöp Gyula: Régészeti emlékek Sárbogárdon és kőrnyékén.
                                  In: Sárbogárd város története.(szerk Farkas G.) Sárbogárd,1989.9-17.
FÜLÖP - JUNGBERT 1983   FŰLŐP Gyula - JUNGBERT Béla: Őrspuszta honfoglalás és kora-Árpád-kori
                                 temetője. Alba Regia 20(1983) 233-34.
GLÁSER 1929         GLÁSER Lajos: A Dunántúl középkori úthálózata.
                                  Századok 63(1929) 139-167.
GLÁSER 1937         GLÁSER Lajos: Fejér megye kialakulása.
                                  Magyar városok és vármegyék XXII. Fejér vármegye.
                                  (szerk. Schneider M.-Juhász V.) Budapest,1937.75-102.
GYÓNI 1942             Gyóni Mátyás: A parisztrioni államalakulatok etnikai jellege.
                                   Budapest,1942.
GYÖRFFY 1940       GYÖRFFY György: Besenyők és magyarok.
                                  Különnyomat a Kőrősi-Csoma Archívum I. kiegészítő kötetéből.
                                  Karcag, 1940.
GYŐRFFY 1970       GYÖRFFY György: A honfoglaló magyarok települési rendjéről.
                                   ArchÉrt 97(1970) 191-242.
GYŐRFFY 1977        GYÖRFFY György: István király és műve. Budapest, 1977. ;
GYŐRFFY 1984        GYŐRFFY György: Magyarország története I/1-2.
                                    Előzmények és a magyar történet 1242-ig. 575-1007.
                                    (főszerk. Székely Gy., szerk. Bartha A.) Budapest, 1984.
GYŐRFFY 1987        GYÖRFFY György: Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza I-III.
                                    Budapest,1987.
GYÖRFFY 1990        GYŐRFFY György: A magyarság keleti elemei. Budapest, 1990.
HAMPEL 1905          HAMPEL József·. Alterthűmer des frűhen Mittelalters in Ungarn I-III.
                                    Braunschweig, 1905.
HATHÁZI 1987        HATHÁZI Gábor: Adatok a Hantosi-széki kunok településtörténetéhez.
                                    A jászkunság kutatása 1985.29-65.
                                    (szerk. Fazekas I.- Szabó L.- Sztrinkó I.) Kecskemét-Szolnok,1987.
HATHÁZI 1990        HATHÁZI Gábor: Az Árpád-kori magyar hadszervezet nomád eleméinek
                                    kérdéséhez. Besenyők. Hadt.Kőzl.103(1990I2.) 22-60.
                                 240
HATHÁZI 1994         HATHÁZI Gábor: Sárszentágota és térsége története a kezdetektől a törőkkor
                     	      végéig. Sárszentágota múltjából. Sárszentágota, 1994.12-49.
HAVASSY 1994         HAVASSY Péter: Bölcske története és családjai.
                                      Bölcskei tanulmányok 2. Bölcske, 1994.
HORVÁTH 198?         HORVÁTH Ferenc: Régészeti adatok a kunok dél-alföldi történetéhez.
                     	       In: A jászkunság kutatása 1985.(szerk. Fazekas I.- Szabó L.- Sztrinkó I.)
                    	       Kecskemét-Szolnok,1987.66-75.
JERNEY 1842              JERNEY János: A magyarországi besenyőkről.
                     	      A Magyar Tudós Társaság Évkönyvei V. Budapest,1842.144-184.
JERNEY 1851             JERNEY János: Keleti utazása a magyarok őshelyeinek kinyomozása végett. I.
                                     Budapest,1851.227-2?0.
KÁLDY-NAGY 1985      KÁLDY-NAGY Gyula: A budai szandzsák 1546-1590.évi összeírásai.
                                     Budapest,1985.
KÁLLAY 1989          KÁLLAY István: Káloz, Kisapostag. Községtörténeti tanulmányok.
                     	     FMTÉ 20(1989)
KÁLLAY 1991          KÁLLAY István: Nagykarácsony, Nagylók, Perkáta, Pusztaszabolcs.
                     	     Községtörténeti tanulmányok. FMTE 22.(1991)
KÁROLY 1885          KÁROLY János: Fejér megye elpusztult helységei. A Fejér Megyei és
                     	     Székesfejérvár Városi Történelmi és Régészeti Egylet Évkönyve
                     	     Székesfehérvár,1885.5-32.
KÁROLY 1896          KÁROLY János: Fejér vármegye története I-V. Székesfehérvár, 1896-1905.
KIRPIČNIKOV 1973     KIRPIČNlKOV A.N.: Snarjazenie vsadnika i verhovogo konja
                                    na Rusi IX-XIII.w. Arheologija SSSR. Leningrad, 1973.
KISS 1980            	    KISS Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára. Budapest, 1980.
KNIEZSA 1937        KNIEZSA István: A nyugat-magyarországi besenyők kérdéséhez.
                     	    Emlékkőnyv Domanovszky Sándor születése 60. évfordulójának ünnepére.
                     	    Budapest,1937.323-338.
KNIEZSA 1938        KNIEZSA István: Magyarország népei a XI. században.
                     	    Emlékkőnyv Szent István halálának 900.évfordulÓján III.
                     	   (szerk. Serédi J.) Budapest, 1938 365-472.
KORDÉ 1990           KORDÉ Zoltán: A magyarországi besenyők az Árpád-korban.
                     	   Acta Hist 90(1990) 3-21.
KORI7É 1995           KORDÉ Zoltán: Székelyek, őrők, lővők. In: Kelet és nyugat között.
                     	   Történelmi tanulmányok Kristó Gyula tiszteletére. (szerk. Koszta L.)
                     	   Szeged, 1995. 221-232.
KOSSÁNYI 1924     KOSSÁNYl Béla: Az úzok és kománok történetéhez a XI-XII. században.
                     	    Századok 57-58(1923-24) 519-537.
KOVÁCS 1986          KOVÁCS László: Viselet,fegyverek.
                     	    In: Kristó Gy.: Az Árpád-kor háborúi. Budapest,1986.216-251.
KRALOVÁNSZKY 1964    KRALOVÁNSZKY Alán: Szarvasmarha temetkezés a honfoglalás korából.
                     	   MezőMK (1964) 171-184.
KRALOVÁNSZKY 1966    KRALOVÁNSZKY Alán: Die Landnahmezeitliché Rinderbostattung
                     	  von Sárbogárd. Alba Regia 6-7 (1965-66) 89-96. 
KRALOVÁNSZKY 1967   KRALOVÁNSZKY Alán: Székesfehérvár kialakulása a régészeti adatok alapján.
                     	  Székesfehérvár Évszázadai I.(1967) 7-16.
KRALOVÁNSZKY 1985    KRALOVÁNSZKY Alán: Honfoglaló őseink szarvasmarhakultusza.
                     	  In: Az őshazától a Kárpátokig 360-374. (szerk. Szombathy V.) Budapest, 1985.
KRING 1932           KRING Miklós: Kun és jász társadalomelemek a középkorban.
                     	  Századok 66 (1932) 35-63,169-188.
KRISTÓ 1976         KRISTÓ Gyula: Szempontok korai helyneveink történeti tipológiájához.
                     	  Acta Hist.55(1976)
KRISTÓ 1986          KRISTÓ Gyula: Az Árpád-kor háborúi. Budapest, 1986.
LIGETI 1986           LIGETI Lajos: A magyar nyelv török kapcsolatai a honfoglalás előtt
                                  és az Árpád-korban. Budapest, 1986:
MAKK 1974           MAKK Ferenc: Megjegyzések II. István történetéhez.
                                 In: Középkori kútf'őink kritikus kérdései.
                                 (szerk.Horváth J.- Székely Gy.) Budapest,1974.253-259.
MAKK 1990            MAKK Ferenc: Megjegyzések I. András történetéhez.
                     	 Acta Hist 90(1990) 23-41.
                                 241
MAKSAY 1990    MAKSAY Ferenc: Magyarország birtokviszonyai a 16. század közepén. I-II.
                                Budapest,1990.
MAROSI 1931      MAROSI Arnold: Fejérmegyei besenyő telepesek.
                                 Székesfehérvári Szemle I/6(1931) 6.
MATUZ 1986        MATUZ József: Die Steuerkoskription des Sandschaks Stulhl-weissenburg
                                 aus den Jahren 1563 bis 1565. Islamwissenschaftliche Qellen und Texte
                                 aus deutschen Bibliotheken.Band 3.(Bamberg 1986.)
MÁNDOKY KONGUR 1972    MÁNDOKY KONGUR István: A Hantos-széki kunok
                               Székésfehérvár Évszázadai II.(1972) 72-82.
MÉRI 1964            MÉRI István: Árpád-kori népi építészetünk feltárt emlékei Orosháza határában.
                               RégFüz Ser. II.12.(1964)
M K L                   Fejér megye II. József kori katonai leírása. (Bevezetőt írta és közreadta
                       	Eperjessy Kálmán) FMTÉ 11 (1977) 119-160.
NAGY 1969          NAGY Árpád: Eger környéki és tiszavidéki besenyő települések
                      	a X-XI. században. (Kísérlet a magyarországi besenyők régészeti hagyatékának
                               meghatározására). EgriMÉ 7(1969) 129-157.
NAGY 1893a        NAGY Géza: A fejérmegyei magyarság eredete.
                               A Fejér Megyei és Székesfejérvár Városi Történelmi és Régészeti Egylet
                               Évkőnyve. Székesfehérvár, 1893. 202-221.
NAGY 1893b        NAGY Géza: A székes-fehérvári magyar pogánykori lelet.
                              A Fejér Megyei és Székesfejérvár Városi Történelmi és Régészeti Egylet
                              Évkönyve. Székesfehérvár, 1893. 270-282.
NAGY 1896         NAGY Géza: Hadtörténelmi emlékek az ezredéves kiállításon.
                              ArchÉrt 16 (1896) 344-365.
NAGY 1960         NAGY Lajos: Adalékok a Fejér megyei jobbágyság történetéhez (1543-1768).
                             Alba Regia l. (1960) 77-98.
NAGY 1966         NAGY Lajos: Pusztatemplomok Fejér megyében.
                              Alba Regia  6-7 (1965-1966) 173-180.
NAGY 1972          NAGY Lajos: Adatok Fejér megye történeti-földrajzi helynévanyagához.
                               FMT'É 6 (1972) 227-311.
NAGY - NEMES 1900      NAGY Géza - NEMES Mihály: A magyar viselet története. Budapest, 1900.
NEMES 1972        NEMES Klára: Cartographia Hungarica I. Magyarország térképei
                               a XVI-XVII. századból fakszimilé kiadásban. Budapest, 1972.
NÉMETH 1922     NÉMETH Gyula: A besenyők ismeretéhez. MNY 18(1922) 2-7.
NÉMETH 1932     NÉMETH Gyula: Die Inschriften dés Schatzes von Nagy-Szent-Miklós.
                               Bibliotecha. Oriéntalis Hungarica II. Budapest, 1932.
PÁKAY 1942        PÁKAY Zsolt: Veszprém vármegye története a török hódoltság korában
                                a rovásadó összeírás alapján. Veszprém, 1942.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1969   PÁLÓCZI HORVÁTH András: A csólyosi kun sírlelet. FA 20 (1969) 107-134.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1972   PÁLÓCZI HORVÁTH András: A felsőszentkirályi kun sírlelet.
                               Cumania 1(1972) 177-204.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1973   PÁLÓCZI HORVÁTH András: A magyarországi kunok régészeti
                                kutatásának hélyzete.FA 24(1973) 241-48.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1985   PÁLÓCZI HORVÁTH András: A kunok feudalizálódása és a régészet.
                                In: Középkori régészetünk újabb eredményei és időszerű feladatai.
                                 (szerk. Fodor I.-Selmeczi L.) Budapest, 1985. 93-104.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1988   PÁLÓCZI HORVÁTH András: Besenyők, úzok, kunok.
                       	 In: Magyarrá lett keleti népék.(szerk: Szombathy V.- László Gy.)
                       	 Budapest,1988.106-163.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1989   PÁLÓCZI HORVÁTH András: Besenyők, kunok, jászok. Budapest, 1989.
PÁLÓCZI HORVÁTH 1993   PÁLÓCZI HORVÁTH András: Hagyományok, kapcsolatok és hatások
                       	a kunok régészeti kultúrájában. Karcag, 1993.
PESTY                  PESTY Frigyes: Fejér megye helységnévtára.
                       	(Bevezette, jegyzetékkel ellátta Párniczky Józsefné) FMTÉ 11(1977) l6l-305.
PLETNEVA 1958   PLETNEVA, S.A.: Pecenegi, torki i polovcy v  juznorusskih stepjah.
                       	Trudy Volgo-Donskoj Arheologičeskoj Ekspedicii I.
                       	MIA 62. Moskva-Leningrad, 1958.151-226.

                                242
RÁSONYI 1970     RÁSONYI László: Les turcs non-islamisés en occident.
                 	(Pétchénégues, Ouses et Qiptchaqs avec les Hongrois).
                 	Phil. Turc. Fundamenta III. Wiésbaden,1970.1-26.
RÁSONYI 1981     RÁSONYI László: Hidak a Dunán. Budapest,1981.
SELMECZI 1985    SELMECZI László: A kunok és jászok emlékanyagának kutatása.
                 	In: Kőzépkori régészetünk újabb eredményei és időszerű feladatai.
                 	(szerk. Fodor I. - Selmeczi L.) Budapest,1985. 79-92.
SELMECZI 1992    SELMECZI László: Régészeti-néprajzi tanulmányok a jászokról és kunokról.
                 	Folklór és Etnográfia 64.Debrecen,1992.
SZOKOLAY 1929    SZOKOLAY Margit: A magyarországi besenyő telepekről.
                 	Föld és Ember IX.(1929) 65-90.
TAGÁNYI 1916     TAGÁNYI Károly: Felelet dr. Erdélyi Lászlónak Árpád-kori
                             társadalomtörténeténk legkritikusabb kérdéseire. TSz (1916) 296-320.
TÓTH 1993        TÓTH Péter: A besenyő betelepülés helynévi emléke.
                            (Kísérlet a Hatvan név magyarázatára.)
                            Archivum Supplementum ad honorem Béla Kovács dedicatum.
                            Heves M. Levéltár Közl. Különszám. Eger, 1993.247-259.
VASS 1989       VASS Előd: Források a székesfehérvári szandzsák történetéhez 1543-1688.
                           FMTÉ 19(1989) 69-200.
ZÁVODSZKY 1904   ZÁVODSZKY Levente: A Szent István, Szent László és Kálmán korabeli
                          törvények és zsinati határozatok forrásai.
                          Művelődéstörténeti Értekezések 10. Budapest, 1904.
ZSOLDOS 1990     ZSOLDOS Attila: A várjobbágyi birtoklás megítélésének változásai a tatárjárást
                         követő másfél évszázadban. Aetas 1990/3.5-34.
ZSOLDOS 1992     ZSOLDOS Attila: Jobbágyok a királyi várszervezetben.
                        TSZ 34(1992/I-2) 1-15.
ZSOLDOS 1994    ZSOLDOS Attila:  Iobagio Castri Possessionem Habens.
                        (A várjobbágyi jogállás anyagi hátterének kérdései.)
                        Századok 128(1994) 254-271.
ZSOLDOS 1995     ZSOLDOS Attila: A rokonsági jogok érvényesülése a várjobbágyi birtoklásban.
                       In: Kelet és nyugat között. Történelmi tanulmányok Kristó Gyula tiszteletére.
                        (szerk. Koszta L.) Szeged,1995.491-504.

ARCHÄOLOGISCHE SPUREN DER ANSIEDLUNG
DER PETSCHENEGEN IM KOMITAT FEJÉR

     Die grőßte Gruppe der Petschenegen, die es bis ins arpadenzeitliche Ungarn getriebén hatte, ließ sich - die
Kemej-Gegend ausgénommen–- im sumpftgen Sárvíz-Tal des Mezőföld nieder. Ihr sich bis zum 13.-14.
Jahrhundert zu einer selbstăndigen Gespanschaft entwickelnder, etwa 30 Orte umfassender Siedlungsblock reichte
von Aba im Komitat Fejér im großen und ganzen bis nach Dorog im Komitat Tolna. Die von hier stammenden, an
Petschenegen zu bindenden Streufunde (Săbel, Pferdegeschirr) dienen – neben der Tatsache, daß sie erste
Hinweise auf einen (im Glűcksfall) zukűnftig exakter umreiBbarén Kréis von Denkmälern enthalten – schon heute
als nűtzliche Teilangaben im Hinblick auf die Zeit bzw. Umstände der Ansiédlung der Petschenegen. Verglichen
mit den úbrigen archăologischen, urkundlichen und Ortsnamenangaben machen es diese Funde wahrscheinlich,
daß die hiesigen Petschenegen Mitte des 11. Jahrhunderts aufgetaucht sind.

                                             Gábor HATHÁZI
                                         Szent István Király Museum
                                       H–8000. Székesfehérvár, Fő út 6.

 243