A MÓRA FERENC MÚZEUM ÉVKÖNYVE
S T U D I A
ARCHAEOLOGICA
IX.

SZEGED 2003

MFMÉ - Stud Arch IX (2003) 369-386

      ÚJABB KUN VEZÉRI SIR LELETEI A KISKUNSÁ GBÓL:
                KISKUNMAJSA KUKLIS-TANYA

                       HORVÁTH Ferenc

Az elmúlt néhány év során a magyarországi kun vezető réteg hagyatéka fontos új 
adatokkal gyarapodott. Az egyik ilyen eredmény a kiskunhalas- balotapusztai lelettel kapcsolatos,amely a leggazdagabb kun leletegyütteseink sorába tartozik. Erről kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy nem lehetett kincslelet, hanem egy előkelő kun nő sírjából került elő (HATHÁZI-SZAKÁL 1999, 221-226). Igaz, tárgyi leletek nélkül, ám meggyőző levéltári adatokra támaszkodva sikerült kimutatni egy újabb, még 1816-ban előkerült lovastemetkezést is Kun- fehértó-Debeák (Szarkás) határából, amely igen nagy valószínűséggel egy pogány szokás szerint eltemetett kun előkelő sírjának tartható (WICKER 19s9, 23; HATHÁZI 2000, l78-179). Ezek sorában említendő -   az 1998-ban előkerült csengelei sír is, amely az első hiteles körülmények között feltárt kun vezéri temetkezés Magyarországon (HORVÁTH 2001). Ez úttal máris egy újabb, fontos leletegyüttest ismertethetünk. Kürti Béla a szegedi egyetem egykori Régiségtudományi Intézetének gyűjteménye rendezése közben ugyanis olyan leletekre akadt rá, amelyekre máig nem figyelt föl a kutatás. 1

                        LELŐKÖRÜLMÉNYEK

A leleteket 1934-ben vették nyilvántartásba, 10487-10495 leltári számon. A leltárkönyvi bejegyzés szerint Kiskunmajsa-Majorszállás határrészen kerültek elő Kuklis Alajos tanyáján, és Vörösmarty Mihály jogszigorló szolgáltatta be őket a M. Kir. Ferencz József Tudományegyetem Régiségtudományi Intézetébe,1934.november 9-én.A szegedi levéltárban sikerült rábukkanni az eset ügyirataira is. 2 Ebből tudjuk, Banner János professzor még azon a napon levélben fordult a kiskunmajsai főjegyzőhöz, hogy az előkerülés pontos körülményeiről bővebben tájékozódjon. Miután a lelőhely közelebbi azonosítása körül - mint azt a következők során láthatjuk - egyelőre megoldatlan nehézségek merülnek föl, helyesnek látjuk a levelezés szó szerinti ismertetését (2.kép 1-2):             

"166/34/35
Igentisztelt Főjegyző Úr !
Vörösmarty Mihály joghallgató ma délelőtt egy kardot két kengyelt, egy vaskést, és két agyag edényt hozott be intézetünkhöz, amelyet a kiskunmajsai határ Majorszállási részében, az egyik tanyán, fóldforgatás közben találtak. A leletek kora megállapíthatólag nem esik egyidőre, s az egyes darabok között Iegalább 800 esztendő van, s épen ezért az egyes darabok hitelesítése céjából pár napos ásatást kellene végeznünk 5-6 napszámossal. Nem tudom, hogy megindultak-e már a téli inségmunkák, mert amennyiben ez lehetséges volna, szeretnénk a pár napos ásatást ennek keretében elvégezni. Ha azonban nem indultak volna még meg, úgy napszámosokkal kellene a munkát elvégezni. Tisztelettel kérem, szíveskedjék megírni, hogy ma mennyi a napszám és hogy a földtulajdonos, akit  Zsidó Péter községi írnok úr  és Czira Albert rendőrbiztos úr is ismernek, megengedi -e hogy földjén néhány napos ásatást végezzünk, természetesen azzal a kötelezettséggel, hogy a munka bevégeztével az árkokat behúzatjuk.
Szíves válaszát a fentiekre mielőbb kérve, vagyok

Szeged 1934. nov. 9.                         			mély tisztelettel
								[Banner János]
							egyetemi c. ny.r.k. tanár

 1 Itt köszönöm meg Kürti Bélának, hogy a leletegyüttesre felhívta a figyelmemet, és közlését lehetővé tette számomra.
 2 Csongrád Megyei Levéltár a szegedi egyetem iratai, 179/l934-35. sz.

                              369

                          HORVÁTH Ferenc

A válasz Kiskunmajsa község  elöljáróságától postafordultával érkezett Bannerhez:

“4877/934.szám.- levélre
A m. kir Ferencz Józseftudományegyetem               
archaeologiai intézetének
Szeged.- Baross Gábor u.2.

166/1934.-935. Számú átiratára értesítem, hogy Vörösmarty Mihály joghallgató által beadott régiségek Kuklis Alajos kiskunmajsai lakós tanyáján találtattak.-
Ezen a helyen az ásatás most már nem folytatható, mert mert be van vetve gabonával. - Közel e helyhez, ahól állítólag egy templom és körülötte temető volt, lehetne ásatásokat végeztetni. - Ez a terület Kiskunmajsa község tulajdonát képezi és haszonbérbe van adva Bogár Adám kiskunmajsai lakósnak aki megengedi az ásatásokat. -
Kiskunmajsa község ínségmunkát nem végeztet .- A napszámbérek a mai napon 1-1.20.P
Bármi tekintetben szívesen állunk rendelkezésére. -

Kiskunmajsa, 1934. évi november hó 14-én.
Mély tisztelettel ·
K[.........)Károly
   főjegyző. -

 Banner János válaszát csak abból a rövid fogalmazványból ismerjük, melyet az utóbbi kézírással jegyzett:

 

  “Igen tisztelt Főjegyző Úr! 

4877/934sz. nb. átiratukra válaszolva kérem, engedje meg, hogy erre később visszatérhessünk. 
A Kuklis féle terület érdekel bennünket elsősorban, de ez a vetés miatt nincs veszélyeztetve.
       
 Sz. 1934. XI. I5. 						Tisztelettel:
Banner"

                               									370

l. kép: Kiskunmajsa határa a Kuklis-tanya, azaz a sir (I) és a marispusztai (Majosaszállása) templom helyével (2)
Abb. I: Die Gemarkung von Kiskunmajsa mit dem Kuklis-Gehöft, d. h. mit der Stelle des Grabes (I) und der Kirche von Marispuszta (Majosaszállása) (2)

                       Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

      A szegedi Régészeti Intézet ásatási tevékenységét ismerve, a hitelesítő ásatásra a későbbiek során - legalábbis tudomásunk szerint - nem került sor. Annak ellenére, hogy a szűkszavú levelezésből erre nem derül fény, a tárgyak nagy valószínűség-   
gel egy lovával együtt eltemetett férfi sírjából származtak.
Helyszíni szemlénk alkalmával kétséget kizáróan sikerült azonosítani a lelőhelyet is.3 Bár nem sikerült Kiskunmajsa körzetében Majorszállás nevű határrészre bukkanni, az utalás, mely szerint a lelőhely közelében egy középkori templom és temető létezett, perdöntőnek bizonyult a hely meghatározásában. Igaz, ilyen korú templom és temető több is ismert a majsai határban, ám ezek között csak
egyetlenegyet találtunk, amely közelében Kuklis- tanyát jelöl a térkép (I.kép).4 Ez a kiskunmajsa-marispusztai templom, amelyet V.Székely György és Pálóczi Horváth András tártak föl 1993-ban.A
lelőhely a Kömpöcön át - a csengeli határ érintésével - Kistelekre vezető marisi út mellett fekszik, s feltehetően Majosaszállása, azaz Kiskunmajsa középkori előzményének templomával azonosítható (Hatházy 2000,2a2).5A templom helye
ma kopjafával jelölt emlékhely. A középkori templom és település lelőhelyétől mindössze 1,9km-re ÉK-i irányban sikerült megtalálni magát a ma már
lakatlan tanyát is, amely a szomszédok elbeszélése szerint Kuklis Alajosé volt, s ma is az ő rokonainak tulajdona.6 A két lelőhely között egykor vízzel borított széles, vízjárta sáv húzódik.

                           A LELETEK LEÍRÁSA 

1.Szablya (3.kép 1; 4.kép I ): enyhén ívelt pengéjű, az egyélű penge hegy felőli harmada (esetleges fokéle) hiányzik.A penge bal oldalán a fok mentében alig kivehető vájat fut végig.A szablyaellenző keresztvas egyenes, két levágott végű szárral,amely középen rombuszszerűen kiszélesedik.Felülnézetben oválisan ívelt.A keresztvas alatt a pengét keskeny pengetőboritó gyűrűvel és abból lenyúló élvédő burkolattal látták el (4.kép la-lb).A markolat a penge középvonalába esik,r ajta a faborítás maradványait és egyetlen szegecslyukat lehet megfigyelni. 
H.: 75,4 cm, penge h.: 69,4cm,sz.: 3,5em,a markolatvas h.: 6 cm,sz.: 2,3 cm,a keresztvas h.: 7cm,sz.: 2cm,a pengeél borító h.: 8,4 cm,sz.: 0,9cm,a pengetőborító sz.a markolatvasnál: 3,8 cm.Ltsz.: I0489.                               

2.Kengyel (3.kép 2; 4.kép 4): hegyes, vállába kovácsolt fülű, kerek kengyel széles talpalóval. A hengeresre kovácsolt, felül csúcsban összefutó szár és a kiszélesedő     
talpaló találkozásánál egy-egy dudoros kiképzés tagolja.  Ma.:15,8cm,sz.:14cm,a talpaló sz.: 3,7cm,a szár v.: 0,9cm.Ltsz.:10494.                                          

3.Kengyel (3.kép 3; 4.kép 5): a kengyelpár másik darabja egy ívelt szárú, széles, egyenes talpalójú, ugyancsak vállába kovácsolt fizlű típus.Ma.:14,4cm,sz.:13,6cm,a
talpaló sz.: 5,5cm,a szárv.: 0,9cm.Ltsz.:10491.

4.Csikózabla (3.kép 4; 4.kép 3): enyhén egyenlőtlen, belső végeiken hurkosan összekapcsolt csuklós,éles szájvasú zabla, két egyenlő nagyságú karikával. A szájvasak h.: 8,7,illetve 8,9cm,sz.: 0,9cm,a karikák átm.: 6,3,illetve 6,4cm,sz.: 0,8cm.Ltsz.:10492.

5.Vaskés (3.kép 5; 4.kép 2): a kés hegy felöli része. H.: 7,4cm,sz.:1,1cm.
A leltárnapló bejegyzése szerint a beszolgáltatott tárgyak között egy " töröttszájú edény, egy kis edény (jazig) ",egy "tőr" és egy "nyilcsúcs" is szerepelt.Ezeket ma már nem találtuk a gyűjteményben,s hiányoztak már a korábbi revízió alkal-
mával is. Az edények valószínűen a lelőhelyen levő szarmata kori település rétegéből kerülhettek ki, így hiányuk nem érinti a sírlelet teljességét. A
tőr és a nyílcsúcs azonban fontos adatot jelentenek a leletegyüttes megítélése során.

    3 A helyszíni szemlén Vályi Katalin régész és Rózsa Gábor mérnök-muzeológus is részt vett.
    4 Magyarország katonai térképei (I: 25 000). 52. szelvény 707-23-B. lap. Országos Térképészeti Hivatal I. kiadás,1958.
    5 Valószínű, hogy a leletbejelentő tudott a középkori Majosaszállás helyéről, ami a helybeliek közt határrész- vagy dűlőnévként talán élt még a köztudatban. Nem lehetetlen, hogy az adatokat felvevő hivatalnok ezt értette félre, igy került
     Majosszállás helyett Majorszállás a levélbe.
    6 Az azonosítás hitelét az is megerősíti, hogy a két ma is létező majsai Kuklis családban csak egyetlen Alajos keresztnevű tanyatulajdonos volt az előző nemzedékek során.
    7 Az 1. kép Hajdú Olga, a 3. kép Czabarka Zsuzsa, a 4. kép Pápai Zoltán munkája.

                                 371

                          HORVÁ TH Ferenc

              A SÍRLELET TIPOLÓGIAI ÉS IDŐRENDI HELYZETE

Szablya                                                

A tárgyak egyértelműen keleti, steppei eredetűek. Közülük a szablya és a kengyelpár jól korhatározza az együttest. A széles, enyhén ívelt pengéjű          
szablya jellegzetes keleti típus; ugyanabba a körbe tartozik, mint az erdőteleki és felsőszentkirályi leletegyüttesek szablyái is, melyeket a kunok hagyatékaként tart számon a kutatás. További fontos jellegzetessége azonban az, hogy az egyenes, kö-         
zépen rombikusan kiszélesedő szablyaellenző keresztvas alatt, keskeny pengetőborító gyűrűvel és abból lenyúló élvédő burkolattal látták el (3.kép 1;   
4.kép 1a-1b). Ennek az lehetett a rendeltetése, hogy a szablya éle ne sértse meg a hüvely torkolatát, amikor a harcos a szablyát a hüvelybe lökte.       
A penge tövének ilyen sajátos kialakítása I. L. Kyzlasov elemzései szerint legkorábban Belső-Ázsiában, a Bajkál-Tuva-Jenyiszej-vidékén, Dél-          
Szibériában jelent meg.A 9-10.századi jenyiszeji  kirgizek - azaz az őshakaszok - körében, az ún. tjuhtjanszki kultúrában a szablyakardok és szablyák pengéin a tő- és élborítás egyaránt megtalálható (HUDÂKOV 1980,Tabl.I.2,Tabl.lV.1,6,Tabl.VI.       
1-2, Tabl. VII.1, 3, Tabl.VIII.1, 3; KYZLASOV 1981, 56, Ris.33.87).Ugyanilyen pengetőborító gyűrűvel és élvédő burkolattal készült az egyik legpompásabb       
példány, a 10.század végére tehető tuvai szablya is (GRAČ-SAVINOV-DLUZNEVSKAÂ 1998, 27). 8 Ilyen szablyák használata a hakaszoknál, a Jenyiszejbe ömlő Abakan folyó egyik mellékfolyójáról elneve-       
zett aszkizi kultúrában a 10-12.században a leggyakoribb (HUDÂKOV 1980, 27–G9),használata ott a        
14.századig folyamatosan kimutatható (KYZLASOV         
1981a, 201, 204, Ris. 74. 33, 57). A 10-12.században az
Altaj-vidékéről (HUDÂKOV 1981 118, Ris. 1. 6) isme-        
rünk hasonló példát.                                   
Élvédővel is ellátott szablyák Dél-Oroszország-        
ban,úgy tűnik,csak a Rosz folyó völgyében letele-      
pített,kijevi szolgálatba szegődött csornüje klobuki   
- azaz fekete süvegesek - körében bukkannak            
fel több esetben a 11-12.században (TOLOČKO            
1999, Ris. 24 középen) és a 13.század első felében
(KlRPI ČNIKOV-MEDVEDEV 1985,Tabl. 123. 9).Valószí-
nűen ilyen lehetett a csernyigovi fejedelmi kíséret
hagyatékából - nem egészen kielégítően - kö-
zölt 10.századi szablya is (SEDOV 1982, 253,Tabl.71,
Ris. 9).
Mivel a kutatás erre a részletproblémára még
nem tért ki, megjegyzendő, hogy az avarok körében
- akik a Kárpát-medencében a szablya használatát
meghonosították a 7.század végén - sohasem for-
dul elő az élvédős változat. Ennek nyilvánvaló oka
az lehetett, hogy ők még azelőtt hagyták el a
steppét, mikor a szablyákon ez a jelleg megjelent.
Csupán a pengetőborításra találunk néhány példát
a szablyák és az egyenes, egyélű kardok eseté-

ben. Ezek is az avar településterület peremvidékére
(Wien-Liesing, Zelovce, Leobersdorf, Kassa-Se-
bastovce, Kiskassa) és néhány Duna-Tisza közi
(Kiskunfélegyháza-Pákapuszta, Ásotthalom) és fej-
ér-megyei (Dunapentele, Ozora, Igar) lelőhelyre
korlátozódnak (GARAM 1991,10.,12-14.kép; KÜRTI
1983,29/u ábra).
A honfoglaló magyarok szablyái között, a pen-
ge tövének gyűrűszerű burkolatával vagy megvas-
tagításával gyakran találkozunk. A 10.század utol-
só negyedében - néhány esetben - már feltűnik
a megvastagított pengetőről lenyúló élvédős válto-
zat is. Ennek biztos példái a budapest-pestlőrinci és
a bodrogvécsi szablyák (BÁLINT 1980, 246, 3.ábra 1-3;
DÓKUS t9oo,e.t.b),de a rossz állapotban fennma-
radt példányok között is fordulhatnak elő hasonlók,
mint azt a Bihar 8.sírból előkerült szablya rajzából
gyaníthatjuk (HAMPEL 1907,8. t. 31).9
Csakhogy az eddig említett esetekben, az él-
védő borítás különböző típusú szablyákon fordul
elő. A 9-11.századi kelet-európai típusok túlnyo-
mó részén a markolatvas erőteljesen az él felé dől,
a penge keskeny és ívelt, a szablyaellenző kereszt-
vas mindkét szára lefelé hajlik (Fëdorov-Davydov:
"A" I-II. típus).Ilyen a honfoglaló magyar szablya
alaptípusa is. Ennek későbbi változata (Fëdorov-
Davydov "B" típus) Kelet-Európa egyes népeinél a

 8 A tuvai és a bécsi szablya összefüggéseire Fodor István hívta  föl a figyelmet. Ő az előbbit közép-ázsiai arab, esetleg kazár műhely termékének tarja (FODOR 2000, I 7-18; FODOR 2001, 20). A tuvai szablya jellegzetes élvédő burkolata azonban a kirgizeknél szinte azonos módon kialakitva, több esetben is megjelenik (HUDÂKOV 1980. Tabl. V1. 2, Tabl. VIII.. 3).
  9 A pengetőboritó gyűrűt és az élvédő burkolatot rossz állapotban fennmaradt szablyákon nehezen lehet felismerni; a hüvellyel együtt konzervált példányokon pedig természetszerűen lehetetlen. Statisztikai vizsgálatuk így meglehetősen félrevezető eredményhez vezethet.

                               372

                      Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

  13. századig, az Észak-Kaukázusban a 14. század- 
ban is tovább él (FËDOROV-DAVYDOV 1966 23), 
Kárpát-medencében azonban a 10. század közepé-
től fokozatosan visszaszorítja a szerepét a szablya-
markolatos, illetve a gombos markolatú, egyenes 
pengéjű kétélű kard (KOVÁCS 1986, 246-247; KOVÁCS
1990, 39-50).
Ám ez a fegyverváltás korántsem lehetett teljes 
körű, és minden átmenet nélkül. A szablyák lát-
szólagos eltűnése a régészeti leletek közül sokkal 
inkább a pogány temetkezési szokások megszűné- 
sével kapcsolatos. Kovács László úgy véli, hogy a 
pogány temetkezési szokásokkal a 11. század első       
évtizedeiig, legfeljebb a 11. század derekáig szá-
molhatunk. Véleménye szerint a 11. századtól a 
szablya átalakult, “s lassan Iétrejött a korábbinál 
hosszabb, szélesebb és erősebb görbületű penge. 
Megmaradt a markolatvasnak az élfelé hajlitása,
és rendszerint egyenes, ivelt oldalúan rombusz elöl- 
nézetű keresztvasat húztak fel rá, de később -        
már a XIII. században - az egyenes pálcás végű 
keresztvas is megjelent. Ha nincs is folyamatosan      
keltezhető bizonyitó anyagunk, kétségbevonhatatlan, 
hogy ezt a fegyvert megszakitás nélkül használták a 
XI XIII. században is ". Ennek alátámasztására a 
Demecser-Borzsova pusztai, a sárbogárd-tinódi, az 
erdőteleki és lászlófalva-felsőszentkirályi szórvány 
példányokat említette meg (KOVÁCS 1986, 276). 
A példaként említett demecseri leletegyüttesben      
 (HAMPEL 1907, 9. t. 3) szerepel egy ritka, foklapos, 
szakállas pengéjű, baltás bárd is. Ennek pontos
megfelelőjét találjuk a doroszlói sírleletben is,      
amelyet rendkívül aprólékos elemzéssel Fodor Ist-      
ván a 10 század közepére, illetve második felére keltezett. Nem tartotta kizártnak, hogy ezeket a baltákat varég-keleti szláv (orosz) fegyveresek for-

gatták (FODOR 1981, 152-157). A meggyőző érvelés alapján, így az ezzel együtt előkerült szablyák sem tekinthetők a fejlődés állomásának a honfoglaló 
szablya 11. századi átalakulásában, hanem egyszerűen egy idegen keleti elem 10. század végi feltűnéséhez köthetők.10
Ezért Nagy Gézával (NAGY 1893, 105-117; NAGY
1893a, 223-227; NAGY 1896, 351-365) kezdődően joggal
gyanítja a kutatás, miszerint a legkésőbbi (magyar) pogány rítusú temetkezéseket követően ismét felbukkanó sírleletek, amelyekben a szablya is
előfordul, már nem a magyar könnyűlovasság, ha-
nem újonnan betelepült steppei csoportok, elsősor-
ban a besenyők és kunok első-második generációs,
ismét pogány rítusú temetkezéseiből valók. 
Ugyan-ezt igazolják azok a szórványleletek is, amelyek ti-
pológiai megfontolásokból a 1 I. század közepe és
a 13. század vége közötti időre keltezhetők. Ezek a
szablyák már a honfoglaló szablyáktól eltérő típust
képviselnek: pengéjük szélesebb, súlyosabb, ke-
vésbé ívelt, a markolatvas egyenes, a penge ívét
követi (HATHÁZI·I996, 229).
Ilyen az egyenes keresztvasú, a besenyők ha-
gyatékának tulajdonított lelet: a sárbogárd-tinódi
1-2. számú szablya (5. kép 1-2). Az 1. számút
élvédő burkolattal látták el (NAGY 1896, 349, 351;
PÁLóCZl HORVÁTH 1989, 30-31, 20-21. ábra; HATHÁZI
1990, 42, 2. t.). De ebbe a típusba sorolható a kun
leletként meghatározott felsőszentkirályi és erdőte-
leki Szablya is (SZABÓ 1938, 74, 367. kép; PÁLÓCZI
HORVÁTH 1989, 48. ábra; NAGY 1896, 349; FODOR 1976,
259). Az előbbi markolat felőli vége hiányzik, az
utóbbin azonban ugyancsak élvédő burkolatot sejt-
hetünk (5. kép 3-4).
A meglehetősen ritka élvédő burkolat tehát nem
tartható a szablya típusától független, szorosabban
korhatározó értékű jellegnek a 10. század vége és a
13. század vége közötti időszakban. A vizsgált
tinódi és kiskunmajsai példányokon jól megmaradt
ellenzők (keresztvas) típusai azonban ettől fiigget-
lenül is, inkább a 13. századra keltezhetőek (KIR-
PIČNIKOV-MEDVEDEV 1985, 308, Tabl.124. 8,11).

Kengyelpár
A felemás kengyelpár egyik darabja a hegyes, vál-
lába kovácsolt fülű (kiugró függesztő fül nélküli)
dudoros kengyel, széles talpalóval (3. kép 2; 4. kép

4). G. A. Fëdorov-Davydov rendszerében teljesen
megfelelő típust nem találunk, leginkább a 12-14.  
századra keltezett "G"- III és "D"- III típusokhoz
áll közel, pontosabban azok keveréke. A szerző 
az előbbit a 12. századra, az utóbbit a 12. század vége

10 A szablyatípusok fejlődését a 11-13. századi Magyarországon ugyanis két párhuzamosan futó szálon kell vizsgálni. Az egyiken a magyar honfoglaló szablya átalakulását a másikon a honfoglalást követően betelepült idegen népelemek, elsősorban a késő nomád csoportok szablyáinak elkülönítését, illetve azoknak a magyar könnyűlovasság fegyverzetére gyakorolt hatását kell szem előtt tartani. Megfelelő számú hiteles lelet nélkül ez az igyekezet azonban máig is csak feltételezésekre korlátozódik.

                               373

                           HORVÁTH Ferenc

és a 13.század elejére korhatározta a kelet-európai  
nomádok leletanyagában (FËDOROV-DAVYDOV 1966,         
12, 115-116). Teljesen megegyező párhuzamait a
Dél-Ural-vidéki kipcsakoknál a 12.században és a
13.század első felében (IVANOV-KRIGER 1988,Ris.
16.4),és a besenyő–tork–berendi csornüje klobuki
szövetség leletanyagában találjuk meg (NAGRODZ-
KA-MAJCHRZYK 1985,116,Ris.12; TOLOČKO 1999,Ris.
23). Pletnëva ugyancsak a fekete süvegesek 11-12.
századi, valamint a polovecek 12.századi leletei között mutatott be szinte teljesen egyező példányokat (PLETNËVA 1958,170,Ris.10.4).N.A.Mažitov          
szerint Baskíriában csak a 13.század második felében bukkant fel (MAŽITOV 1981, 222, Ris.90.18-19).
A kiskunmajsai kengyel a magyarországi kun            
leletek között az erdőteleki és bánkúti kengyelek-    
kel mutat hasonlóságot,azoknak mintegy átmene-
te. Fodor István széleskörű elemzéssel az előbbit a
12.századra, illetve a 13.század elejére,az utóbbit    
1246és 1282közötti időre helyezte,és a kunok          
emlékanyagába sorolta (FODOR 1972,224,239; FODOR      
1976, 259, 26o).

A kengyelpár másik darabja ívelt szárú,széles,        
egyenes talpalójú (3.kép 3; 4.kép 5).Ez G.A.          
Fëdorov-Davydov tipológiai rendszerében a "V"-        
II.típushoz áll legközelebb,amely Kelet-Európá-       
ban az általa vizsgált temetkezések között a 12.     
században és a 13.század elején fordul elő (FËDO-     
ROV DAVIDOV 1966,12,105).Ugyancsak a kunok és a       
fekete süvegesek emlékanyagában jellemző a 12.
században és a 13.század első felében (PLETNËVA
1958,9.ábra 2,15.ábra4).A magyarországi leletek kö-
zött a legközelebbi megfelelője a csólyosi és csen-
gelei vezéri sírok biztosan a 13.század 2.felére
keltezett egy-egy példánya,és az átokháza-bilisicsi
szórványlelet kengyele (PÁLóCZI-HORVÁTH 1969,2.
ábra 4-5; HORVÁTH 2001,175-179,302,70.kép; SZÉLL
194o, XXXII.t.1).

Zabla és vaskés

A kiskunmajsai leletegyüttes egyenlő, éles szájvasú
csikózablája semmiben sem különbözik a kunok
Magyarországon és Dél-Oroszországban egyaránt
széles körben használt hasonló lószerszámaitól.
Korhatározására csak tág időhatárok között nyílik lehetőség.
A karika mérete mindössze 12-13.szá-
zadi meghatározást tesz lehetővé,de számunkra
fontos S.A.Pletnëva megállapítása,mely szerint a
10-11.századi besenyő sírokban ez a típus nem,
csak a merev szájvasú zabla fordul elő (PLETNËVA
1981, 215; PLETNËVA 1958, 156).
A vaskésként beleltározott tárgyról felmerült,
miszerint az nem más, mint a szablya markolatá-
nak letört, hiányzó vége. Ezt a feltételezés azonban
kétséges, mivel a törésfelületek egyértelműen nem
illeszthetők össze.

                       A LELETEK ÉRTÉKELÉSE

A most előkerült leletek a 14.sírt jelentik az eddig   
számon tartott kun vezéri temetkezések sorában,        
azaz a kun régészeti leletek "A" csoportjában (PÁ-    
LóCZI HORVÁTH 1994,105; HORVÁTH 2001,308-339).         
Különösen fontos,hogy a leletegyüttesben keleti        
típusú szablya is előfordul.Az orosz kutatás is        
hangsúlyozza,a délorosz steppék késő nomád sír-
jaiban a szablya meglehetősen ritka lelet, csak a ki-  

emelkedő rangú halottaknak járt (PLETNËVA t958,        
184; PLETNËVA 1981,218).A magyarországi kunok          
körében ez a harmadik ilyen típusú példányunk az       
erdőtelki és felsőszentkirályi szablyák után.A kis-    
kunság déli részén kirajzolódó településtömbön be-    
lül pedig az első kun sír,amelyben a szablyát elte-    
mették a halottal.Így a leletegyüttes összetétele     
tovább erősíti azt a véleményt, mely szerint az ed-    
dig megismert 14 kun sír a nemzetségi előkelők és       
magasabb katonai vezetők (vezérek) temetkezései-       

nek tartható.Az adatok további gyarapodásával a
jövőben majd a kunok előkelő rétegének összeté-
telét is pontosabban elemezhetjük.
A kiskunmajsai sírlelet előkerülése támogatja
azt a korábbi észrevételünket, mely szerint a kunok
előkelőit valójában nem magányosan, a pusztában
elrejtve temették el, mint azt a kutatás korábban 
föltételezte. A gyarapodó adatok inkább arra utal-
nak, hogy szállásuk és köznépük temetője közelé-
ben, csupán jelképesen elkülönülő (itt is egy vízjár-
ta terület túlsó oldalán),talán családi sírcsoportban
(őskultuszuk szent helye mellett) helyezték őket
nyugalomra (HORVÁTH 2001,215-218).
A puszta tény,hogy a sír lelőhelye Kiskunmaj-
sától keletre,a kömpöci határ mellett fekszik,ön-
magában megerősíti egy másik észrevételünket is:
Csengele és Csólyos ugyanis jól beleillik abba a
köralakzatba (6.kép),amelyet a Kiskunság déli ré-

                               374

                     Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

szén a rangos kun temetkezések térképre vetítésé-  
vel felismertünk (HORVÁTH 2001,218-220). 11
Abból kiindulva,hogy a kengyelek egyik-másik
 idézett párhuzama a 13. századot megelőzően is
 előfordul, valamint a kiskunmajsai és az 1. sz.         
tinódi szablya feltűnő tipológiai egyezése miatt fel-   
merülhetne ugyan az is,hogy a leletegyüttes talán       
a besenyők hagyatéka lehetett.Ezzel a feltételezés-     
sel kapcsolatban azonban a következő nehézségek
merülnek fel.
1.A történeti adatok szerint az első jelentősebb
besenyő csoportok megjelenése Magyarországon a
10.század 3.harmadára,Taksony fejedelem idejé-          
re tehető.Ez után a 11.század közepén és azt kö-
vetően,majd 1091és végül 1122-ben lehet gyaní-          
tani besenyő csoportok érkezését (KORDÉ 1990, 5,         
8-9). A kiskunmajsai sírlelet a legvalószínűbb 13.       
századi keltezésével így a legkésőbbiként feltétele-
zett besenyő hullámnál is jóval fatalabb.

2.A besenyők dél-oroszországi, moldvai és ma-
gyarországi lószerszámai között a csukló nélküli
egyenes vagy ívelt,merev szájvasú zablák jellem-
zőek (PLETNËVA 1981,215; SPINEI 1996,59,66,16,Fig.
18; PÁLÓCZI HORVÁTH 1998,19,22,30; KOVÁCS 1986,
279).
3.Végképp ellentmondanak ennek a feltétele-
zésnek a hazai történeti és helynévi adatokból kör-
vonalazható besenyő szállásbirtokok, amelyekkel a
besenyőknek tulajdonított régészeti leletek ponto-
san egybeesnek (PÁLÓCZI HORVÁTH 1989,19.ábra).
Ezek a területek jelenlegi ismereteink szerint nem
terjedtek ki a Kiskunságra.
4.Mint láttuk,a kiskunmajsai sírlelet tárgyai ti-
pológiailag a 13.század 2.feléből származó ún. "magányos" kun temetkezések leleteivel állnak szoros kapcsolatban.

AZONOSSÁGOK ÉS ELTÉRÉSEK A MAGYARORSZÁGI KUN ÉS BESENYŐ LELETANYAGBAN

Bővebben kell szólnunk a besenyőként meghatáro-    
zott tinódi "leletegyüttes" korhatározásáról,amely-   
be a két - a kiskunmajsaival csaknem azonos tí-       
pusú - szablya is tartozott.Amint a szablyák
tárgyalásánál is említettük,a megítélés dolgában
igen sok a bizonytalanság.Már a leletek eredeti       
összetartozása is több mint kérdéses. 12 A két szab-
lya 11-12.századi keltezését a majsai lelet felbuk-
kanása módosíthatja,a feltehetően velük együtt

előkerült zabla régóta, már Nagy Gézával kezdő-
dően fejtörést okoz a kutatásnak (NAGY 1893b,322;
NAGY 1896,351,365).Végül is Dienes István nyomán
a 10. századból, illetve a 10-11.század fordulójá-
ról származó besenyő leletként vált elfogadottá (5.
kép 5).Kovács László a 11-13.századi könnyűlo-
vasság felszerelését szemléltetve említi meg: "Rit-
kán még az oldalpálcás zabla is előkerül, igaz, le-
hetséges,hogy még X. század végi - XI. század

 11 Természetesen nem körzővel megrajzolt szabályos kört tételezünk föl. Néhány kilométeres eltérés nem változtat a sírok csoportosulásának alapvető rendszerén. A köralakzatot amelyet a térképre vetített sirok kirajzolnak, jól kiegészíti a Csólyos és Csengele között elhelyezkedő Kömpöc (halom, sírhely) helynév és a kör északi, egyelőre sirok nélküli szeletén a Kaskantyú, Orgovány és Bugac, személynévi eredetűnek látszó kun helynevek elhelyezkedése is (RÁSONYI I966, 164, 167–170; BASKI 1987, 85). A korábban ugyanezek között felsorolt (HORVÁTH 2001, 223) Kecel helynév nem számítható az 1246 után keletkezett kun helynevek közé, mivel l 198-as okleveles említése is létezik (GYÖRFFY 1987, 700). Tanulmányunk második korrektúrája előtt készült el Rosta Szabolcs egyetemi szakdolgozata, amely a Kiskunfélegyháza környéki pusztatemplomokat vizsgálta, részletes topográfiai bejárással egybekötve (Rosta Sz. : Pusztatemplomok Kiskunfélegyháza környékén. Egyetemi szakdolgozat. SzT E, Szeged 2003.) Ebben három pontosan azonosított biztosan korai kun szállás topográfiai helye (Jakabszállás, Zomokszállás, Ferencszállás) pontosan az általunk felismert köralakzat északkeleti ívére esik, és ugyanolyan távolságra fekszik egymástól, mint a kör déli felén sorakozó sírok lelőhelyei. Ráadásul ezek jól kiegészítik a kör északnyugati felén már említett Kaskantyú, Orgovány és Bugac helynevek által kirajzolódni látszó alakzatot. A   kör keleti - azaz Kaskantyú és Kunfehértó-Debeák közötti - szakaszától eltekintve, ezzel az alig korábban felismert  " kör " be is zárult.

12 Az azonosítás bonyolult történetéről és buktatóiról Id. DIENES 1966, 209-210 8. j.; HATHÁZI 1996, 43l A szakirodalom a nyilvánvalóan összekeveredett leletekkel többnyire külön-különfoglalkozott; vagy ha együtt soha nem említette a Hampel által közölt rajzon szereplő kígyófejben végződő karperecet (HAMPEL 1897, 130, 3). Ez azért érthetetlen, mert (hacsak nem a galgóci lelethez tartozott) a Dienes István által korábban 10. századinak, Kovács László szerint I 0-1 I. századfordulójára meghatározott zabla korát látszott volna támogatni. Később, amikor a szablyákat és a zablát Hatházi Gábor a 11. század közepére, illetve a 12. századra korhatározta, a korai tárgy a részben " leletegyüttesnek" tekintett tárgyak között viszont további feloldhatatlan ellentmondást jelentett volna (5. kép).

                              375

                          HORVÁTH Ferenc

eleji besenyő sírokból" (DIENES 1966,209-210, 8.j.; 
KOVÁCS 1986, 279; PÁLÓCZl HORVÁTH 1989,30).            
A zabla megítélésével kapcsolatos ellentmondá-
sokat legutóbb Hatházi Gábor foglalta össze (HAT-
HÁZI 1996, 229), aki felhívta a figyelmet Pálóczi
Horváth András ezzel kapcsolatos lényeges észre-
vételére is: " az oldalpálcákformája és az alkotóré-
szek összekapcsolási módja miatt sorolható a X.
század végéig földbe került magyar daraboknál
későbbi tipusba",a gömbfejű ezüst berakásokban
pedig a csólyosi kun sír kengyelének díszítési tech-
nikájával azonos eljárást ismert fól (PÁLÓCZl-HOR
VÁTH 1969, 31; PÁLÓCZI HORVÁTH 1989, 31). De
ugyanilyen technikával készült ezüst berakás díszí-
tette a csengelei kengyelpár jobb oldali darabját
is.A másik kengyelt a függesztőlyuk két oldalán
egy-egy, az előbbi technikával azonos módon
ezüsttel berakott, függőleges hármas vonal díszítet-   
te.Ennek a díszítésnek két pontos párhuzamát is-
merjük: az egyiket a moldvai VitaneŞti lelőhelyről
származó besenyő sírból, a másik a Kijev melletti
Rassaviból, egy 12-13.századra keltezett uz-bese-
nyő (csornüje klobuki) temetkezésből. Az utóbbi
kengyelpár másik darabjának díszítése ugyanakkor
a csólyosi és csengelei bal oldali kengyelével és
a tinódi zabláéval azonos (HORVÁTH 2001, 175-180;
LEAHU-TROHANI 1978,Fig 3.3/a; SPINEI 1996, Fig.18;
NAGRODZKA-MAJCHRZYK 1985, Ris.12.2, Ris.13.1).
Visszatérve a tinódi zabla korhatározásának vi-
tatott pontjához,meg kell jegyezni,hogy uz-bese-       
nyő fekete süveges leletanyagban a 12. században
is előfordul a pofarudas, csuklós szájvasú zabla, el-
térő formával, de hasonló szerkezettel (PLETNËVA
1958, 10. ábra 1). De a pofarudas zabla nem is tűnt el
a steppéről a 12.századdal sem. Éppen a szablya
párhuzamai során említett aszkízi kultúrában igen
gyakran találkozunk - a tinódi példányokkal ha
nem is azonos,de hasonlóan gazdagon díszített -
hasonló rendszerű példányokkal a 12.századtól fo-
lyamatosan a 14. századig (SUNČUGASJEV 1979,128,
Tabl. XXVI; MOGIL'NIKOV 1981,Ris.73a,74.26; KYZLA-
SOV 1980,Ris.14).
A tinódi sír azóta elveszett kengyele pedig a
fennmaradt ábrázolások szerint a széles talpalójú,
késői típusok közé tartozik (CSALLÁNY 1961,VIII.t.1).
Ugyanilyennek látszik a Hampel által közölt rajzon
is (5.kép 5).Erről még egy igen lényeges, időrendi
sajátság is egyértelműen leolvasható, ami eddig el-
kerülte a kutatás figyelmét: a kb. 3-3,5 cm széles-
nek becsülhető talpaló alján, a kun sírleletek ken-
gyeleivel egyezően, hosszanti középborda fut végig
(HAMPEL 1897,130,2.ábra).Ezt a sajátságot Hatházi
Gábor is a 11-12.századi,úgynevezett "beseny–
uz-csornüje klobuki" típusok késői 12-13. századi
jellegzetesen kun változatának tartotta, amit bőséges
keleti és hazai példával támasztott alá (HATHÁZI
1996, 229). Mindezek alapján legalábbis felvethető,
hogy a tinódi szablyák is legfeljebb a 12.század vé-
gén vagy a 13.század első felében készültek, és a
13. század második felében,illetve a 14.század ele-
jén kerültek a földbe.

            A KISKUNMAJSAILELETEK TÖRTÉNETI VONATKOZÁSAI

A szablya és a kengyelpár tipológiai elemzése tehát   
arra utal,hogy a besenyőknek tulajdonítható lele-
tekkel közös jegyek nem hozhatók kapcsolatba a
korai,10-11.századi, illetve a 12.század legelején
beköltözött besenyők hagyatékával. A mégis meg-
levő, említett közös vonások inkább az írott forrá-
sokban elsőször 1146-ban megjelent (GOLDEN 1996,      
too),a mongol hódításig Kijev szolgálatában álló      
csornüje klobuki (fekete süvegesek)13 szövetség       
besenyő,uz (oguz,guzz,tork) és berendi népessé-       
gével függhetnek össze. Ezért az új kiskunmajsai      
leletek tovább fokozzák a gyanút, amit a csengelei
sír feldolgozása kapcsán hangsúlyoztunk: - bár
erre semmiféle történeti adat nem utal - nem le-
hetetlen, hogy az 1246 körül másodszor betelepült
kunokkal együtt a csornüje klobuki szövetség kö-
rébe tartozó néptöredékek is bekerülhettek Ma-
gyarországra (HORVÁTH 2001,260–262). Nyelvészeti
megfontolások és a Tázlár, Bodoglár helynevek
kiskunsági felbukkanása is megerősíteni látszanak,
hogy oguz nyelvű vagy oguzos nyelvjárású törzs-
töredékek is lehettek a kunok soraiban (RÁSONYI
1957,129; MÁNDOKY 1993, 113 135,151-152; TORMA
 1999, 36, 50).14 Ide kapcsolódik a Csengelével szom-

 13 Az oroszforrásokban Csernü Klobouci, modern orosz nyelven Csornüje Klobuki, ukránul csorni Klobuky. Régészeti hagyatékuk  legtejesebb feldolgozását Id. PLETNËVA l973; NAGRODZKA-MAJCHRZYK 1985!

 14 Természetesen ezek a nyelvifeltevések nem adhatnak arra választ, vajon az oguzos nyelvjárás mikor és miként került be az egyébként is alig-alig ismert kun nyelvbe.

                               376

                     Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

szédos Szatymaz ‘nem eladó’ helynév is, amely          
kun személynévi eredetű (RÁSONYI t981,t31).Ez
ugyanis Peter B.Golden szerint a kipcsakból és
oguzból egyaránt levezethető berendi (Berindi, Be-
rendeí, Berendici) népnévvel is kapcsolatba hozha-
tó,mivel az orosz krónikák 1158-ban említik Tu-      
dor Satmazovic-ot, a berendiek vezérét. Rásonyi
László egy 1159-ben Romániában említett Satmaz
személynév és a berend helynevek alapján vetette
fel e néptöredék al-dunai és magyarországi megje-
lenését (GOLDEN 1996, 102; RÁSONYI 1981, 104-105).
A nyelvészeti megfigyelést a romániai régészeti
leletanyag is megerősíteni látszik.Victor Spinei a    
késő nomádok romániai leletanyagának teljes körű
elemzéséből ugyanis arra a következtetésre jutott,    
hogy a Duna-torkolatban a 13-14.században már
nem azok a nomádok éltek, mint a mongol invázió
előtt. A későbbi temetkezések párhuzamait az A1-       
só-Dnyeszter-vidék és a Rosz folyó medencéjébe        
találta meg, a korábban kijevi szolgálatban állt fe-   
kete süvegesek szállásterületén. Ebből arra követ-     
keztetett, hogy a csornüje klobuki harcosok egy        
részét ismeretlen okból átköltöztették a Dnyeper      
völgyébe és a Duna torkolatvidékére (SPINEI 198'7,    
123).Az orosz kutatók ugyancsak lehetségesnek tart-   
ják, hogy a fekete süvegesek egy része a Dnyesz-       
ter-vidéken telepedett le, és ők voltak a gagauzok     
elődei (MAVRODINA 1983, 65).15Ezért nem lehetet-       
len, hogy az Al-Duna-vidékéről 1246-táján vissza-
tért kunokkal az említett fekete süvegesek egyes
csoportjai is bekerültek Magyarországra.
Mándoky Kongur István a Pecsene (Pecsene-
sziget, Becsene vagy Becsene-sziget) Kisújszállás
melletti helynévvel kapcsolatban a következőkre
jutott: a terület..." névadója az az itt megszálló kun
nemzetség (vagy annak csak egy esetleg több tag-
ja) volt, amely a besenyők népéből kiszakadva a
kunokba olvadt egykori népnevüket kun törzs-, il-
letőleg a nemzetségnévként megőrizve. A besenyők
egyes törzsei vagy törzstöredékei előbb nem köz-
vetlenül a kipcsakok (kunok) népével egyesültek,
hanem az oguzokhoz, majd az oguzok törzseivel, il-
letve törzstöredékeivel együtt olvadtak a kunokba.
Az oguz néphez való korábbi kötődésüket bizonyit-
ják az anatóliai Peçene, Peçenek, Beçene, Beçenek
nevű települések, melyek száma megközeliti az50-et. ...a kimekek törzsszövetségéből kiszakadó Bayandur törzs is, miként a Becenek nép töredékei,
illetőleg egy része - előbb az oguz törzsszövetséghez csatlakozik, majd kettéválván, egyik részük a kipcsak (kun) törzsszövetséggel egyesül. Kisújszállás határában a Bajandor és Pecsene határrészeket mindössze 7 km válaszja el egymástól." (MÁNDO- KY 1993, 151-152). Az oguz-besenyő elem tehát a csornüje klobuki töredékektől függetlenül is fellelhető a kunok soraiban.

NÉHÁNY SZEMPONTA BESENYŐ LELETANYA G ÚJRAÉRTÉKELÉSÉHEZ

Nem könnyű meglelni a választ arra az ellentmon-  
dásra,hogy a 10-12.századi magyarországi bese-
nyőkről szóló források sokaságával szemben, régé-             
szeti nyomuk elenyészően kevés (Bajcs, Tinód, 
Kölesd, Alap, Sárszentágota-Felsőtöbörzsök és
Óvoda, Csabrendek).Valójában csak a bajcsi ívelt,
egyenes szájvasú, csukló nélküli zabla (KOVÁCS
1986, 279) és a Sárszentágota-Felsőtöbörzsök-Óvoda
lelőhely 10-11.századi leletei (HATHÁZI 1996, 1-2.t.)         
azok, amelyek a besenyők 10-12.századi, erede-
ti steppei kultúrájukat tükröző emlékanyagába
meggyőzően besorolhatók. Ezeken túl - az imént
tárgyalt tinódi szablyákon és zablán kívül - a
felsorolt lelőhelyekről kizárólag az ún. vállába ko-
vácsolt fizlű kengyel-típusokat ismerünk, amelyek
szinte megegyező vagy közeli párhuzamai előfor-
dulnak a 13. századi kun sírokban is.

A kengyelek esetében a talpaló szélessége adhat
még bizonyos támpontot a korhatározáshoz,ehhez
azonban a kengyelpárok mindkét darabját ismernünk
kellene.A tapasztalatunk szerint a bal oldali (fellépő)
kengyel talpalója a kunok esetében még az egyenlőt-
len formájú és méretű kengyelpároknál is szélesebb:
Csengele: 4,6,illetve 6,2; Csólyos: 4,5, illetve 4,6;
Kiskunmajsa: 3,7,illetve 5,5cm; Kunszentmárton:
4,7,illetve 4,7; Tiszafóldvár: 5,illetve 5cm.(HOR
VÁTH 2001, 301-302; PÁLÓCZI-HORVÁTH 1969, 114-115;
HAVASSY 1966, 97- 98; HATHÁZI 1996, 228).A besenyő-
nek meghatározott leletek közül csak az alapi ken-
gyelpárról (2,2, illetve 2,5 cm),a kölesdi (2,5 cm) és
a felsőtöbörzsöki pár egyik példányról (4,2 cm) isme-
rünk méretet.Az utóbbiról a metszetrajz azonban el-
árulja,hogy az egyforma kengyelpár talpalói külön-
böző méretűek (HATHÁZI 1996, 229, IV t. 3); szinte

 15 Az elmélet gyengéje azonban, hogy a modern korban felbukkanó karakalpak (qara qalpaq) nép azonosítása a fekete süvegesekkel - pusztán a névegyezés alapján - legalábbis vitatható.

                              377

                          HORVÁ TH Ferenc

azonos formai megfelelője az erdőteleki kengyelpár:      
talpalója 6,3cm (FODOR 1976,259). A tinódi pedig,
mint említettük, a pontos méretek ismerete nélkül is a
későbbi, széles talpvasú példányok közé tartozhatott.
Tehát a talpalók szélessége alapján próbáljuk meg a 
kengyelek korát megközelíteni, valójában csak az
alapi és kölesdi állja ki a "koraiság" próbáját.
Teljesen azonos eredményre jutott Hatházi Gá-
bor is, amikor ugyanezeket a tárgyakat formai fel-
tételek szerint vizsgálta: "Eszerint a korábbi alap-
formához közelitő változatnak látszik megfelelni a
lemezes szárú, keskeny talpalójú alapipéldány. Va-
lamivel későbbiformának tűnik a kölesdi, s klasszi-       
kus besenyő példányoknak tekinthetők a tinódiak. 
...Sajátos, köztes tipust képvisel a felsőtöbörzsöki
kengyelpár " (HATHÁZI 1996, 229).
A besenyő leletek vizsgálatából annyi minden
esetre leszűrhető, hogy a legjelentősebbnek tartott       
tinódi “együttes ” minden egyes darabjának korha-
tározása bizonytalan (a sohasem emlegetett, és ta-
lán nem is hozzá tartozó kígyófejes karperec kivé-
telével), emellett nem tekinthető klasszikus (korai,
11. századi, 12. század eleji) besenyő hagyatéknak.
A mezőfóldi kunok betelepülése időpontját nem
ismerjük. Györffy György véleménye szerint a ké-
sőbbi Hantos-szék első nemzedéke a Duna-Tisza
közéről került ide, legkorábban a 14. század köze-
pén (GYÖRFFY 1990, 304). Hatházi Gábor a perkátai
temető leleteire és meggyőző logikai megfonto-
lásokra támaszkodva ennél korábbra helyezi az
időpontot; 1279-után,de legkésőbb 1280-82-t kö-
vetően a levert lázadók egy Duna-Tisza-közi cso-
portjának áttelepítésében gyanítja a hantos-széki
kunok első nemzedékét (HATHÁZI 1991, 657).

Mindezek ismeretében úgy látjuk, a besenyő le-
leteknek azon részében, amelynek egyébként meg-
lehetősen bajos korhatározásánál a 13.század felé
billen a mérleg nyelve,a 13.század végén ide tele-
pített - még akkor pogány szokás szerint temetke-
zett - kunok előkelőinek hagyatékát kell keres-
nünk. Ennek még az sem mond ellent, hogy a
Hantos-szék a magyarországi besenyők talán legsű-
rűbben lakott szállásterülete; mint amiként az sem,
ha besenyő személy- és helynévi adatok túlnyomó
többségben szerepelnek a Dunántúlon. Hiszen a kun
helynevek legarchaikusabb — 13.század végi, 14.
század eleji — rétegét megőrző pogány személynév
vi eredetű szállásnevek: Alagaz, Baydamer (Bay-
temir), Bezther (bezdir), Buthemer (Baytemir), Cha-
bak (Čabak), Dioltha, Gyolcha (Jolci), Ilunchuk,
Kaythor (Qaytir, Qaytar) és a Thoman (tuman) csa-
ládi név ugyanitt fellelhetők (PÁLÓCZI-HORVÁTH
1974, 256–257; PÁLÓCZI HORVÁTH 1986, 217-220; HAT-
HÁZI 1991 655; MÁNDOKY 2002, 91-92).
De a leletanyag besenyő jellege sincs ellentét-
ben ezzel a feltételezéssel, hiszen a Duna-Tisza
közéről telepített hantos-széki kunok között a be-
senyő-oguz- berendi elem akár meghatározó is le-
hetett.
Természetesen ennek a feltételezésnek megerő-
sítésére további támogató vagy cáfoló régészeti,
történeti és nyelvészeti adatok szükségesek, hiszen
jól tudjuk: a tárgyak története nem esik egybe a né-
pek, népcsoportok történetével.A régészeti tipoló-
gia alaptörvénye is erre int: a lelettartomány és kul-
túratartomány sohasem fedik egymást.

                           

 IRODALOM

BÁLINT 1980   Bálint, Cs.: Der landnahmezeitliche      
Grabfundvon Pestlőrinc. Acta ArchHung 32(1980)
241-250.

BASKI 1987    Baski I.: A magyarországi kun eredetű
tulajdonnevek kutatása. In: A Jászkunság kutatása,
1985. Szerk.: Fazekas I.- Szabó L.- Sztrinkó I.
Kecskemét-Szolnok 1987, 75-91.

CSALLÁNY 1961 CsaIlány, D.: Nagy Géza régésze-
ti levelei Jósa Andráshoz.- Archäologische Briefe
von Géza Nagy an András Jósa. JAMÉ 2 (1961)
51-61.

DIENES 1966   Dienes I.: A honfoglaló magyarok ló-    
szerszámának néhány tanulsága.- Quelques en-          
seignements tirés de I 'harnachement des hongrois
conquérants. ArchÉrt 93 (1966) 208-234.

DÓKUS 1900 Dókus Gy.: Árpádkori sirleletek
Zemplén vármegyében. ArchÉrt 20(1900) 39-61.

FËDOROV-DAVIDOV 1966 Fëdorov-Davydov,G.
A.: Kocevniki Vostocnoj Evropypod vlast’ju zolo-
toordynskich chanov. Arheologiceskie pamâtniki.
Moskva 1966.

FODOR 1972 Fodor I.: Újabb adatok a bánkúti sir
értékeléséhez.- Further Data to the Evaluation of
the Bánkút Grave. FolArch 23 (1972) 223-242.

FODOR 1976 Fodor I.: Az osztrogozsszki lelet.—
Der spätnomadische Grabfund von Ostrogoshsk.
Cumania 4 (1976) 255-263.

FODOR 1981 Fodor I.: Honfoglaláskori sir
Doroszlón.- Ungarisches Grab von Doroszló aus
dem 10. Jh. ComArchHung 1981, 149-164.

                                378

                     Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

FODOR 2000 Fodor I.: A bécsi szablya és a prágai kard. Szeged 2000.                                      

FODOR 2001 Fodor I.: Az államalapitás korának          
hadserege. MMF 98(2001) 17-39.                         

GARAM 1991 Garam É.: A tiszakécske-óbögi
avarkori sirok. Adatok az avarkori szablyákhoz és
az egyenes, egyélű kardokhoz.- Awarenzeitliche          
Gräber von Tiszakécske-Óbög.Angaben zu den Sä-
beln und zu den geraden, einschneidigen Schwer-
tern der Awarenzeit. ComArchHung 1991, 129-166.

GOLDEN 1996 Golden,P.B.: The Černii Klobouci.         
Symbolae Turcologicae 6(1996) 97-107.

GRAČ-SAVINOV-DLUZNEVSKAA 1998 Grac,
A.D.- Savinov,D.G.- Dluznevskaâ,G.V.:                  
Jenisejskie kyrgyzi v centre Tuvi. Moskva 1998.

GYÖRFFY 1987 Györffy Gy.: Az Árpád-kori Ma-
gyarország történetiföldrajza.  I.  Budapest 1987.

GYÖRFFY 1990 Györffy Gy.: A magyarság keleti
elemei. Budapest 1990.

HAMPEL 1897 Hampel,J.: A régibb középkor (IV X.       
szd.) emlékei Magyarhonban. II. Budapest 1897.

HAMPEL 1907 Hampel J.: Újabb tanulmányok a
honfoglalási kor emlékeiről. Budapest 1907.

HATHÁZI 1990 Hatházi G.: Az Árpád kori magyar 
hadszervezet nomád elemeinek kérdéséhez. A bese-        
nyők.- Zur Frage der nomadischen Elemente der          
ungarischen Kriegsorganisation in der
Arpadenzeit. HadtKözl 103(1990:2) 22-60.

HATHAZI 1991 Hatházi G.: A perkátai kun szálláste-
mető.Előzetes beszámoló az 1986-88.évi feltárá-
sokról.- Das Gräberfeld eines kumanischen Wei-
lers von Perkáta. Vorbericht über die Grabungen
1986-88. MFMÉ 1984/85-2(1991) 651-674.

HATHÁZI 1996 Hatházi G.: A besenyő megtelepedés
régészeti nyomai Fejér megyében. Archäologi-
sche Spuren der Ansiedlung der Petschenegen im
Komitat Fejér. Savaria Pars Arch 22/3(1992-1995)
1996, 223-248.                                          

HATHÁZI-SZAKÁL 1999 Hatházi G.- Szakál A.:
Adatok a kiskunhalas-balotapusztai kun sirleletről.    
- Details about the Excavation ofthe Kiskunha-         
las-Balota puszta cumanian Grave. In: A népván-         
dorláskor fiatal kutatói 8. találkozójának előadásai.
Szerk.: S.Perémi Á.Veszprém 1999, 221-236.

HATHÁZI 2000 Hatházi G.: Halas kun székközpont         
és magyar mezőváros a középkorban. In: Kiskunha-        
las története.1.Tanulmányok Kiskunhalasról a kez-      
detektől a török kor végéig. Szerk.: Kovács Ö. J.-       
Szakál A.Kiskunhalas 2000, 169-302.                     

HAVASSY 1996 Havassy P.: Katalógus. In: Zúduló
sasok. Újhonfoglalók-besenyők, kunok, jászok-a
középkori Alföldön és a Mezőföldön. Szerk.: Havassy P. Gyulai Katalógusok 2, Gyula 1996.

HORVÁTH 2001 Horváth F.: A csengelei kunok ura
és népe. Budapest 2001.

HUDÂKOV 1980 Hudâkov,Ju.S.: Vooruzenie Je-
nisejskih Kyrgyzov. Novosibirsk 1980.

HUDÂKOV 1981 Hudâkov,Ju.S.: Vooruženie Ko-
cevnikovprialtajskih Stepei v IX-X. vv. In: Voennoe
delo drevnih plemen Sibirü i centralnoj Azü.Red.:
Hudâkov,Ju.S.Novosibirsk 1981, 115-132.

IVANOV-KRIGER 1988 Ivanov,V.A.- Kriger,
V.A.: Kurgany kypcakskogo vremeni na Juznom
Urale XII– XIV vv.Moskva 1988.

KIRPIČNIKOV-MEDVEDEV 1985 Kirpičnikov,
A.N.- Medvedev,A.F.: Vooruzenie. ArhSSSR
Moskva 1985,298-363.

KORDÉ 1990 Kordé Z.: A magyarországi besenyők
az Árpád-korban.- Les Petchenegues de Hongrie
a I'époque des Arpad. AHSz 90 (1990) 3-21.

KOVÁCS 1986 Kovács L.: Viseletek, fegyverek. In:
Kristó Gy.: Az Árpád-kor háborúi. Budapest 1986,
216-281.

KOVÁCS 1990 Kovács L.: Szablya-kardfegyvervál-
tás. A kétélű kardos 10-11.századi magyar sírok
keltezéséhez.- Säbel-Schwert Wafjenwechsel.Zur
Datierung der ungarischen Gräber mit zweischnei-
digen Schwertern im 10-II. Jahrhundert. ArchÉrt
117(1990) 39-49.

KÜRT11983 Kürti B.: Az avarok kora (567/568-
805). In: Szeged története 1. Szerk: Kristó Gy.Sze-
ged 1983, 162-208.

KYZLASOV 1980 Askizkie kurgany na gore Samo-
hval (Hakasiâ). In: Srednevekovye drevnosti evra-
zijskih stepej.Red.: Pletnëva,S.A.Moskva 1980,
135-164.

KYZLASOV 1981 Kyzlasov,I.L.: Tűhtânskaâ kul'-
tura drevnih hakasov (IX X.vv).In: ArhSSSR.
Stepi Evrazii v epohy srednevekov'â.Red.: Pletnë-
va, S. A. Moskva 1981, 54-59.
KYZLASOV 1981a Kyzlasov, I. L.: Askizskaâ kul'-
tura.(srednevekovye hakasy X-XIV. vv.).In: Arch
SSSR.Stepi Evrazii v epohy srednevekov' â.Red.:
Pletnëva,S.A.Moskva 1981, 200-207.

LEAHU-TROHANI 1978 Leahu,G.- Trohani,G.:
Două morminte de călăreji nomazi din cîmpia Tele-
ormanului.- Sépultures de chavaliers nomades
dans la plaine de Teleorman. SCIV 29 (1978)
529-539.

MÁNDOKY 1993 Mándoky Kongur I.: A kun nyelv
magyarországi emlékei.- The Remains ofthe Cu-
manian Lanquage in Hungary. Keleti Örökségünk
1. Szerk.: Ökrösné Bartha J: Pálóczi Horváth A.
Karcag 1993.

MÁNDOKY 2002 Mándoky Kongur I.: Amu-darja
széles vize.Válogatás a török népek folklórjából.
Szerk.: Bartha J. Karcag 2002.

MAVRODINA 1983 Mavrodina,R.M.: Kievskaâ
Rus'i Kocevniki.Leningrad 1983.

MAŽITOV 1981 Mazitov, H. A.: Juznyj Ural
XII–IV vv. ArhSSSR 1981, 222-223.

MOGIL'NIKOV 1981 Pamâtniki kocevnikov Sibiri i
Srednej AziiXlll XIV w.ArhSSSR 1981,194-199.

NAGRODZKA-MAJCHRZYK 1985 Nagrodzka-
Majchrzyk,T.: Czarni Klobucy.Warsawa 1985.

NAGY 1893 Nagy G.: A régi kunok temetkezése.
ArchÉrt 13(1893) 105-117.

                              379

 a 380. Oldal irodalomjegyzéke pótolva.

NAGY 1893a 	Nagy G.: A magyarhoni lovassírok.
	ArchÉrt. 13 (1893) 223-234.

NAGY 1893b	Nagy G.: A hun-avar és magyar po-
gánykori sírleletek. ArchÉrt. 13 (1893) 313-323.

NAGY 1896	Nagy G.: Hadtörténelmi emlékek az ez-
redéves kiállításon. ArchÉrt. 16 (1896) 344-365.	

PÁLÓCZI-HORVÁTH 1969	Pálóczi-Horváth A.: A
csólyosi kun sírlelet. – Trouvaille de sépulture co-
mane de Csólyos. FolArch 20 (1969) 107–134.

PÁLÓCZI-HORVÁTH 1974	Pálóczi-Horváth A.: A kunok megtelepedése Magyarországon. – L’ établissement des comans en Hongrie. ArchÉrt. 101 (1974) 244-259.	

PÁLÓCZI-HORVÁTH 1986	Pálóczi-Horváth A.: Ré-
gészeti és településtörténeti adatok a kunok letelepedéséhez. ( Egy
középkori kun falu, Szentkirály feltárásának eredményei.) – Archaeological
and Settlement-Historical Data to the Settlements of the Cumaninas. ( Results of Exploring of a Medieval Cumanian Village Called Szentkirály.) In: Falvak, 
mezővárosok az Alföldön. Szerk.: Novák L. – Selmeczi L. AJMK 4, Nagykőrős
1986, 215–236.

PÁLÓCZI-HORVÁTH 1989	Pálóczi-Horváth A.: Besenyők, kunok, jászok. Budapest 1989. 

PÁLÓCZI-HORVÁTH 1994	Pálóczi-Horváth A.: Hagyományok, kapcsolatok és hatások a kunok régészeti kultúrájában . –Traditions, connections and influences in the archaelogical culture of the Cumanians. Keleti Örökségünk 2. Szerk.: Ökrösné 
Bartha J. – Pálóczi Horváth A. Karcag 1994.

PLETNËVA 1958		Pletnëva, S. A.: Pečenegi i torki
Polovcy v južsnorusskich stepâch. In: Trudy Volgo-Donskoj
Archeologičeskoj Ekspedicii, Red.: Artamonov, M. I. MIA 62, Moskva 1958.

PLETNËVA 1973 	Pletnëva, S. A.: Drevnosti černyh klobukov. ArhSSSR, Moskva 1973.

PLETNËVA 1981 	Pletnëva, S. A.: Pečenegi i torki
Polovcy. In: ArhSSSR. Stepi  Evrazii v Epochu srednjevekov’ â. Red.: Pletnëva, S. A. Moskva 1981, 213–222.

RÁSONYI 1957	Rásonyi, L.: Les noms toponimiques comans du Kiskunság. Acta Linguistica ASH  20 ( 1957) 135–149.

RÁSONYI 1966	Rásonyi, L.: A Kiskunság középkori helyneveihez.
MNy 62 (1966) 164–170.

RÁSONYI	1981	Rásonyi, L.:  Hidak a Dunán. A régi török népek a Dunánál. Budapest 1981.

SEDOV 1982	Sedov, V.V.: Vostočne slavâne v VI–XIII. vv. ArhSSSR 1982, 248–284.

SPINEI 1996	Spinei, V.: Ultimele valuri migratoare la nordul Mării  Negre Şi al  Dunării  de Jos. – Les dernires vagues migraatrices au nord de la Mer Noire et du Bas-Danube. Bibliotheca Archaeologica Iassiensis10, IaŞi 1996.

SPINEI 1987	Spinei, V.: Populaţiile nomade turce in regiunile Românesţi în secolele X-XIV: aprecieri sintetice. – Les populations nomades turques dans la régions roumanines aux X-e –XIV-sèicles: aperçu synthetique. Sučeava 13–14 (1986-87) 1987, 119–128.

SUNČUGASJEV	1979 Drevnjaâ metallurgiâ Hakasii. Epoha železa. Novosibirsk 1979.

SZABÓ 1938	Szabó K.: Az Alföldi magyar nép művelődéstörténeti emlékei. –
Kulturgeschichtliche Denkmäler der Ungarischen Tiefebene. Bibliotheca Humanitatis Historica III. Budapest 1938. 
SZÉLL 1940	Széll M.: Elpusztult falvak, XI-XVI. századbeli régészeti leletek  Szeged és Hódmezővásárhely határában. Dolg. 16 (1940) 159–186. 

TOLOČKO 1999	Toločko, P.P.: Kočevye narody stepei i Kijevskaja Rus. Kiev 1999.

TORMA 1999	Torma, J.: Bérem, bélő, Íkem, ígő…– Mándoky Kongur István emlékére – Keleti Örökségünk 6. Szerk.: Ökrösné Bartha L. - Pálóczi Horváth A. Karcag 1999.

WICKER 1989	Wicker E. “Halasi Múzeum” 1. (1824–1878) Halasi Téka 9, Kiskunhalas 1989.

Újabb kun vezéri sir leletei a Kiskunságból

DIE FUNDE EINES NEUEN KUMANISCHEN FÜHRERGRABES IN KLEINKUMANIEN:
KISKUNMAJSA-KUKLIS GEHÖFT

Ferenc HORVÁTH

In den letzten Jahren kann die Forschung der zur oberen        
Schicht der Kumanen (Geschlechts- und militärische
Führerschicht) gehörenden Gräber in Ungarn mehrere be-
achtungswerte Ergebnisse aufweisen.Während András Pá-
lóczi Horváth im Jahre 1993auch die Bestattungen unge-
wisser Beurteilung inbegriffen nur elf Gräber aufzählen
konnte (PÁLóCZI HORvÁTH 1994), sind heute 14 Bestattun-
gen bekannt.Unter den neulich bekannt gewordenen Fällen        
sind die erste,bei Csengele (Komitat Csongrád) authentisch
fieigelegte ungestörte Reiterbestattung (HORvÁTH 200I) und     
die diesmal zu behandelnden Grabfunde von Kiskunmajsa
(Komitat Bács-Kiskun) die wichtigsten.
Diese Funde steckten seit 1934 in der vor 1945ge-               
gründeten, großenteils ungeordneten archäologischen            
Sammlung der Universität von Szeged.Das Grab wurde bei         
Erdarbeiten zerstört. Aus den zeitgenösischen Schriften        
stellt es sich heraus,dass ein Eisensäbel,ein Paar Bügel,      
eine Trense, ein Eisenmesser, ein Dolch und eine Pfeilspitze     
in diesem Grab vorkamen.Von den angefixhrten gingen die        
letztgenannten zwei Gegenstände verloren.Unter der Parier-     
stange des Säbels ist ein,die Klingenwurzel umfassender
Ring zu finden,von dem ein Schneideschützer ausgeht.Die
Analogien dieser Forntung sind in der Jenisseigegend,fer-      
ner im Material der südrussischen Spätnomaden Čornye
Klobuki) bekannt (HUDÂKOV 1980, 27-49; KYZLASOV 1981a,
201, 204, Abb.74.33,57; TOLOČKO 1999, Abb.24; KIRPIČNI-
KOV-MEDVEDEV 1985,Tai 123.9).Der Grabfund ist in die
zweite Hälfte des 13.Jahrhunderts datierbar und passt gut in
den Kreis hinein,der vom Verfasser im zentralen Gebiet

Kleinkumaniens früher,bei der Kartierung der da vorge-
kommenen Gräber der kumanischen Vornehmen beobachtet
wurde(HoRVÁTH 2001, 218-220).
Ähnliche Säbeltypen kennen wir unter den kumanischen
Grabfunden von Szentkirály und Erdőtelek,bzw.unter den
fúr petschenegisch gehaltenen Funden von Tinód.Von den
erwähnten verfúgen die Exemplare von Erdőtelek und Ti-
nód über einen Schneideschützer.Wegen der Ělbereinstim-
mung der Säbeltypen und des gleichen Schneideschützers
hält Verfasser fiir möglich,dass auch die Säbel von Tinód in
der zweiten Hälfte des 13.,bzw.Anfang des 14.Jahr-
hunderts begraben wurden.Nach der Neuanalyse der an-
deren,fizr petschenegisch gehaltenen Funde zog Verfasser
die Folgerung,dass die bis jetzt als petschenegisch betrach-
teten Funde außer der Trense von Bajcs-Farkas-puszta
(Bajc-Vlkanovo,Sk),den Bügeln von Kölesd und Alap,
bzw.außer den Funden von Sárszentágota (die Fundorte
Felsőtöbörzsök und Óvoda /Kindergarten/) (HATHÁZI 1996,
223-248) neubewertet werden sollen.Hinsichtlich der lieber
in das 13.Jahrhundert datierbaren Funde wird angenom-
men,dass sie vielleicht mit den,in der zweiten Hälfte oder
Ende des 13.Jahrhunderts vom Donau-Theiß-Zwischen-
stromland auf den nordöstlichen Teil Transdanubiens ange-
siedelten Kumanen in Verbindung gebracht werden können.
Unter den Funden dieser Bevölkerung taucht auch das pe-
tschenegisch-oguzisch-berendeische Fundmaterial Čornye
Klobuki-Typs auf.Die Annahme wird mit sprachwissen-
schaftlichen Angaben und Ortsnamen unterstützt.

                                               Übersetzt von Katalin H. SIMON

Horváth Ferenc
Móra Ferenc Múzeum
6701 Szeged
Pf. : 474
E-mail: f_horvath@mfm.u-szeged.hu

2. kép 1: Banner János levele a kiskunmajsai főjegyzőhöz; 2: a ksikunmajsai főjegyző válaszlevele  Banner János széljegyzetével
Abb. 2: 1: Der Brief  von János Banner an den Obernotar  der Stadt Kiskunmajsa; 2: der Antwortbrief des Obernotars von Kiskunmajsa mit der Randbemerkung von János Banner

3. kép: Kiskunmajsa-Kuklis tanya sírleletei. 1: Szablya; 2: jobb oldali kengyel; 3: bal oldali kengyel; 4: csikózabla 5: vaskés
Abb. 3: Die Grabfunde von Kiskunmajsa-Kuklis-Gehöft 1: Säbel  2: der rechte Bügel  3: der linke Bügel 4: Trense 5: Eisenmesser

4. kép: Kiskunmajsa-Kuklis tanya sírleletei. 1: Szablya; 1 a-b: szablyamarkolat a pengető borítással és élvédő burkolattal; 2: vaskés;  3: csikózabla; 4: jobb oldali kengyel; 5: bal oldali kengyel
Abb. 4: Die Grabfunde von Kiskunmajsa-Kuklis-Gehöft 1: Säbel 1 a-b: Säbelgriff mit der Bedeckung der Klingenwurzel und dem Schneideschützer; 2: Eisenmesse;
3: Trense; 4: der rechte Bügel 5: der linke Bügel

                               381
384

5. kép: 1–2: A tinódi 1. és 2. Sz. szablya; 3–4: a Lászlófalva-Szentkirály, felsőszentkirályi és erdőtelki szablyák (NAGY 1896, SZABÓ 1938 után);
5: a tinódi leletek (HAMPEL 1897 után)
Abb. 5: 1–2: Die Säbel Nr. 1 und 2 von Tinód; 3–4: die Säbel von Lászlófalva-Szentkirály, Felsőszentkirály und Erdőtelek  (nach NAGY 1896, SZABÓ 1938 után);
5: die Funde von Tinód (nach HAMPEL 1897)

385

6. kép: A kiskunmajsai sír helye a kiskunsági kun vezéri sírok rendszerében (1: Kunfehértó-Debeák  (Szarkás) 1816; 2: Kunfehértó-Inoka (Pincehegy) 1850 körül; 3: Balotaszállás-Balotapuszta (Szalai-föld) 1892; 4: Kiskunmajsa-Kígyóspuszta I-II. 1816, 1824; 5: Csólyospálos-Csólyospuszta 1903; 6: Kiskunmajsa-Marispuszta (Kuklis-tanya) 1934; 7: Csengele (Bogárhát) 1998
Abb. 6: Die Stelle des Grabes von Kiskunmajsa im System der kumanischen Führergräber in Kleinkumanien (Kunfehértó-Debeák  (Szarkás) 1816; 2: Kunfehértó-Inoka (Pincehegy) um 1850; 3: Balotaszállás-Balotapuszta (Szalai-Feld) 1892; 4: Kiskunmajsa-Kígyóspuszta I-II. 1816, 1824; 5: Csólyospálos-Csólyospuszta 1903; 6: Kiskunmajsa-Marispuszta (Kuklis-Gehöft) 1934; 7: Csengele (Bogárhát) 1998).

386