Botpuszta

	

Beküldte:	
Balázs	

E-mail:	
remetehaz@axelero.hu	

Megye:	
Fejér	

Település:	
Botpuszta	

Utca:	
-	

Templom neve:	
-	

Felekezet:	
Római katolikus	

 	

Ismeretanyag:	
*BOTPUSZTA TÖRTÉNETE*

December 8-át ünneplik a Szeplotelen Fogantatás, latinul Immaculata
Concepcio, a Napbaöltöztetett Asszony, zalai kifejezéssel Eketiltó
Boldogasszony napját. Bot falu elso fennmaradt írásos említése 1280-ra
datálható, és tudjuk, hogy a falu papjának neve 1333-ban István volt, de
számunkra érdekesebb az, hogy a falu a pápától a Szeplotelen Fogantatás
napjára kapott búcsúengedélyt 1402-ben.
Vajon miért volt ennyire fontos település az Árpád-korban Bot? A házak a
domb Nyugati oldalán, körülbelül 150 méter hosszan helyezkedtek el
erdovel övezve és a domb maga egy biztonságos, jól védheto, természetes
erodítmény volt: U-alakban idoszakos mocsár vette körül. A domb tövében
országos útvonal vezetett Boton és Etyeken keresztül. (Mai hasonlattal:
mintha Botpusztán lenne az Ml-es sztráda egyik csomópontja.) Az
Esztergom-Zsámbék-Pécs, vagy pedig Kalocsa felé vezeto út a honfoglalás,
de még inkább Szent István után a legfontosabb városunkból, Esztergomból
vezetett az ország tengelyében Dél felé. Valószínusítheto, hogy a
Komárom-Bicske felol érkezok a csicsaki úton, a Szilos patak mentén
érkeztek Botra, és itt tudtak a pécsi útra rátérni. (A pontosabb,
korabeli útvonal: Etyek-Kuldó-Tordas-Martonvásár, majd
Besenyo-Földvár-Pécs vagy Besenyo-Szigetfoi gázló-Solt-Kalocsa felé.) A
település fontosságát emelte az, hogy 1333-ban Boton kórházépület is volt.
A boti település hangsúlyos voltát nemcsak a kórház - az "ispotály" -
bizonyítja, hanem a dombteton egyedül álló magas kotemplom is, ami az
1200-as évek végén egy irat szerint már bizonyosan létezett. Ezt a
templomot az 1400-as években lebontották, s egy rövid falszakaszt
meghagyva sokkal díszesebbé, gazdagabbá: szebbé építették. Késobb majd
látni fogjuk, hogy ez a templom a törökkorban részben összedolt, de az
1700-as években újjáépítették.
A török hódoltság idején a virágzó település elnéptelenedett: tatár
hordák hurcolták el a lakosokat rabszolgának. Megszunt létezni a mai
Botpuszta és Háromrózsa között kb. félúton a valamikori Nagybáté nevu
falu is, bár a törökkori adóösszeírásban még lakott településként
szerepelt. Szomorú érdekesség, hogy ezen összeírás alapján nyomon
követhetjük Boton a mezogazdasági termoterület fokozatos lepusztulását.
A törökök kiuzése után az egymást váltó tulajdonosok nem telepítették be
a falut, hanem bérbe adták - az ekkor már Botpusztának is nevezett -
birtokot, ahol egy ideig csak egy juhász lakott családjával együtt.
(Megtörtént, hogy az etyekiek is birtokba vették ezt a földterületet.
Ugyanúgy vita alakult ki ebbol az esetbol, mint késobb az etyeki tó és
malomgát alatti boti halastó létesítésébol: a földuzzasztott vízszint
miatt sehogy sem tudott muködni a két etyeki vízimalom.) Ha már az
elnevezésrol történt említés, az etyek szó noi keresztnevet vagy az
ettek szó díszes, olykor arannyal-ezüsttel kirakott, és "rangot" jelzo
noi ruhaszegélyt jelent (érdekesség: nyugat-virginiai mingo nyelven
/etyek kwá/ annyi, mint /dél felé/). A bot vagy bod szó alakot,
személyt, embert jelent. Mindketto honfoglalás kori, török eredetu szó,
az utóbbi ugyanazon tobol ered, mint például Buda. Megjegyzésre érdemes,
hogy a Képes Krónikában szereplo (talán téves?) névmagyarázat szerint a
"bot" szó követet jelent.
Tehát a török uralom megszunése után a falu csak lassan kezdett új
életre kelni. Jelentos változás csak 1754. után következett be, amikor
itt a Tosch (Toesch) család kastélyt, és az épületen belül - ahhoz
csatlakozva? - egy kápolnát építtetett. 1758-ban Bia és Torbágy
birtokosa, Szlavniczai Sándor Antal báró megvásárolta a boti és
csonkatebei birtoktestet is. Ettol kezdve sorra épültek a lakóházak, az
itt élok száma rövidesen meghaladta a százat. Ugyancsak 1758-ban a
spanyol alapítású, de elsosorban Magyarországon kifejlodo Nazarénus rend
két szerzetesének elkezdték "rendbehozni" a jelenleg is meglévo
templomot, majd késobb felépítették mellé a rendházat is. Mária Terézia
császárno megszüntette a rendek egy részét, így az itt élo olasz
szerzetesek másik kolostorba, majd késobb hazájukba költöztek.
Az 1805-ben született birtokos, Sándor Móric gróf sikeres és gazdag
ember volt: nagyszeru "ördöglovas", és hódításával is ismertté tette
nevét: feleségül vette Metternich kancellár lányát, Paulinet. Egészen
1945-ig a Sándor-Metternich család birtokában volt Botpuszta. Talán jól
jellemzi az itt folyó mezogazdasági termelés nagyságát és jellegét
néhány adat a XIX. század végérol: 2 gozcséplogép, 1 lóereju cséplogép,
36 vaseke, 9 vetogép tartozott a felszereléshez. De nem lehetett
mellozni a kézierot sem: aratáskor még 70 kaszás is vágta a rendet.
1850-ben már önálló adóközség volt Bot, saját elöljárósággal és
választott bíróval. 1927-ben a települést Etyekhez csatolták. Az itt
lévo kápolnát a II. Világháború végén az oroszok istállónak használták.
(1944. december 24-én foglalták el Botot.) A település elsorvadása akkor
gyorsult fel, amikor 1957-ben a laktanyában a magyarokat az orosz
katonaság váltotta fel. 1985-ben a kápolnát az Országos Muemlékvédelmi
Hivatal helyreállította. Az utolsó helybeli - tehát itt, a tanyán élo és
eredetileg is botpusztai - lakost 1987-ben ütötte el egy autó a biai úton.

*Szeplotelen fogantatás*

A középkori francia hagyomány szerint a Szeplotelen fogantatás ünnepének
szerzoje egy magyar pap, Magyarország királyának féltestvére volt.
A franciskánus Kazinczy-kódex legendája alapján: "Szent Alzelmus írja:
vala franciabéli Károly királnak idejében, ezön királnak udvarába egy
ifjú, ki vala az magyari királnak atyjafia." Felébredve a királyfi,
mindíg elso gondja volt, hogy elvégezze a Szent Szuz kis officiumát.
Amikor pedig egyszer betegségbe esett, megfogadta, - ha Mária
meggyógyítja, - örök tisztaságban fog élni.
Amikor a királyi trónusra került volna, jegyest választottak neki. Éppen
az esküvore indultak, amikor eszébe jutott, hogy a zsolozsmát még nem
szolgálta el. Amikor a szövegben ezekhez a szavakhoz ért: "mel szép vagy
és mel ékös drágalátos jegyösöm", megjelent neki a Szuz, és így
válaszolt: "ha szép vagyok és ékös, miért hagytál el engömet? Mit
parancsolsz, hogy tegyek?" - kérdezte az ifjú. Mária így szólt: "ha az
te jegyösödet énérottem ez világon elhagyod, az mennyországban engömet
nyersz jegyösül, és ha az én fogantatásomnak napját esztendokéd
illendöd, mennyországban megkoronáztatol." A királyfi elhagyta földi
jegyesét, elbújdosott és Aquileia környékén remetéskedett. Nemsokára
azonban a híres város patriarchájává választották, "és osztán Asszonyunk
fogantatását nyilván prédikálá és illenie szörzé."

*A boti kápolna*

A lépcsofeljáró melletti vakolatlan felületnél láthatjuk az eredeti, kb.
700 éves falmaradványt. Az elso kotemplomban, melynek ez a falszakasz
egyik szögletét képezte, építészetileg még külön egységet alkotott a
szentély. Ezt mutatja az épület elott, majd folytatólagosan a belso
térben is az eredeti alapozásra rakott, 1985-ben készült kosor. Az
1400-as évek végén épített késogótikus templomban már összefüggo térben
volt elhelyezve a szentély és a gyülekezetet befogadó templomhajó.
Nagyon szép hálóboltozat alkotta a mennyezetet: a fal mellett álló ún.
féloszlopok és a falban lévo gyámkövek tartották azokat a boltozati
kobordákat, amelyek a középen csúcsívesen összeboruló födémet segítették
tartani. Ezeket az eredeti gyámköveket, a boltozatot és az akkori
mennyezet magasságát mutatják a vakolatlan függoleges kövek, valamint az
azoktól fölfelé kiemelkedo íves falfestés. (A megmaradt, a kápolnában
most is látható faragott kövek nagyreszt ebbol a korból származnak.) A
templomba akkoriban Etyek felol lehetett belépni. A padló döngölt agyag
volt, a jelenlegi járószintnél valamivel melyebben.
Különös érdekességet jelent kívül, a kápolna egyik sarkán lévo kobe
karcolt jel, ami a sámánhit sok-sok évszázados fennmaradását bizonyítja:
rontás-, vagy bajuzo céllal vésték az épület falába.
A falu a törökkorban (1562-re) lakatlanná vált. Az erdo közepén álló,
magára hagyott templom teteje és boltozata beomlott, a nyugati oromfala
kidolt. (A templom külsején most a durvább vakolat jelzi a máig
megmaradt, 1400-ból származó falszakaszt.)
1758-66. között épült újjá eloször a templom, - oldalt elhelyezett, az
épület vonalából kissé kiugró alaprajzú toronnyal, amit a torbágyi
templomokhoz hasonlóan gúlaformájú sisakkal fedtek - és mellette, hozzá
kapcsolva felépült az olasz nazarénus szerzetesek számára a rendház is.
A templomot 1768. augusztus 31-én szentelte fel Koller Ignác veszprémi
püspök. A következo évben az egyház harangot kapott.
Ekkor - mint tudjuk - Etyek felol volt a bejárat. Az oromfalon két ablak
volt. Az egész templom ki volt festve, mint ahogy a jelzésszeruen
meghagyott ablakmélyedésekben valamennyire még láthatjuk. Ekkor még a
mainál jóval kisebb karzat volt, amit egyetlen oszlop tartott. (A karzat
a templom kegyurának volt fenntartva.)
1794-ben az épületet erosen átalakították. Az addigi bejárat helyén a
két támpillér között szószékfeljáró épült. Megnyitották a jelenlegi
kaput, s fölötte ablakot ütöttek ki a falban, a régieket pedig
befalazták. (Az akkori küszöb a jelenlegi alatt 22 cm-el lejjebb
helyezkedik el.) Ekkor épülhetett a mostani formájú, hagymakupolás
torony. Íves vonalú, nagyobb karzatot alakítottak ki és két oszlopra
helyezték. A belso tér téglaburkolatot kapott és ekkor került helyére a
mai oltár. Kívül új támpilléreket húztak fel, ezért - a jelenlegi karzat
könyöklojénél lévo - ablakot kénytelenek voltak befalazni. (Ezeket a
kifelé dolo, ormótlan támpilléreket 1985-ben lebontották.)
A templom negyedik átépítése 1872-ben történt. A téglaburkolatot
kelheimi kolapra cserélték le és újra megemelték a falkoronát.
1930-ban még fazsindely fedte a templomtetot.
1981-ben Juan Cabello régész feltárta a templomot. 1985-ben, mielott a
torony ledolt volna és a födém teljesen leszakadhatott volna, - részben
Steinmüller János atya, etyeki esperes-plébános áldásos buzgalma és
gondoskodása nyomán - az Országos Muemléki Felügyeloség színvonalas
munkával helyrehozta, újjáépítette a kápolnát.

*A nazarénusok szigorú rendje*

A hazánkba érkezo két olasz szerzetes számára épített - boti templommal
egy épületegyüttest alkotó - rendház az Árpád-kori temeto területére
esik. (A templom mellett körben, a fennsíkon mindenhol sírok vannak, a
felvezeto út mellett az utolsó pestis- vagy kolerajárvány idejébol való
tömegsírt tártak fel.)
A "Názáreti Jézus vezekloi", vagy másképpen a "Nazarénusok szigorú
szerzete" spanyol alapítású rend volt. 1752-ben alapította Juan Alfonso
Valera y Losada. (Egyébként mindennek semmi köze sincsen a mai nazarénus
felekezethez.) Számunkra érdekes, hogy még Valera elott az elso három
spanyol szerzetest gróf Barkóczy Ferenc egri püspök szentelte pappá
1755-ben. (A szerzeteseknek egyformán olasz keresztnevük volt: Giuseppe
és Giovanni.) A szigorú szerzeteseket "sarutlanoknak" is nevezték, mert
nem hordhattak lábbelit, de fejfedot sem. Viseletuk barna színu, durva
posztócsuha volt, szorbol készült cseresznyepiros, fehér végu övvel. (A
laikusok az övön fekete bojtot viseltek.) Koldultak, vagyis az utcán az
egyik barát nagyobb keresztet vitt, a másik csengettyuvel és kosárral
kísérte. A kegyadományt csak három napig tarthatták maguknál, azután a
szegényeknek kellett kiosztaniok.
A rend magyarországi vonatkozásait kövessük nyomon az egyik Egerben
felszentelt pap, Giuseppe Crespo vándorlásával, részben egy 1867-ben írt
könyv, "A szerzetes rendek egyetemes története" alapján. Tehát Giuseppe,
vagyis József atya Botpusztára költözött, 1758-ban már dokumentálhatóan
itt volt társával együtt. Lehet, hogy a templomot éppen ok festették ki,
de az biztos, hogy a meleg idojáráshoz szokott emberek télen igencsak
fázhattak mezítláb és hajadonfott. Késobb a könyv szerint ebbol a "szép
erdos helyen feküdt remeteségbol" átköltöztek elobb az Esztergom
melletti Pélyi (ma Páli-) Szentkeresztre, s onnan a Nyitra melletti
kövesdi, vagyis máriahegyi rendházba. (Velük érkezett a különös nevu
Hofffleischhocker atya is.) Ez utóbbi rendház melletti templomot az Eger
közelében lévo felsotárkányi Segedelemvölgy kápolnájával együtt a
Boldogságos Szuz tiszteletére szentelték fel. Az 1760-as években az
egész Európában tíz nazarénus rendház volt, melybol négy Magyarországon
muködött. Mária Terézia, majd II. József császár a rendeket feloszlatta.
Az utolsó magyarországi nazarénus szerzetes, Dzurik Antal atya 1812-ben
halt meg Mocsonokon.
A rend - olasz leírásában szereplo - nyolc kiemelkedo személyisége közül
az egyik az éppen a Magyarországon felszentelt - majd valószínuleg egy
évtizedig Botpusztán szolgáló - Giuseppe atya volt, a másik Antonio
Tapies, akit ugyancsak rendfonökké választottak. O valójában magyar
ember, eredeti nevén Tapits Antal volt.
1935-ben a pápa feloszlatta a rendet. 1980-ban még élt az utolsó
szerzetes atya, Primo Truscelli.
Jelmondatuk: Jezus Nazarenus refugium nostrum, azaz: Názáreti Jézus a mi
menedékünk. Ha Botpusztára gondolunk, a régi épületek közül valóban az
egyetlen az, ami a történelem viharait átvészelve, hosszú évszázadokon
keresztül mindig megújulva fennmaradt, az egyetlen menedék, az Isten
háza, a templom.	

 	

Beküldve:	
2005-08-04 09:47