JAM-Könyvtár Bibliogrfáia : Dr. Jósa András
A két utóbbi nép áll korunkhoz legközelebb, és akadnak tudósok, a kik helyneveinket a szlávon és a gemánon kívül a kun és besenyő nyelvből származtatják, ...
jam.nyirbone.hu/jam/Josa/archivum/biblio/1899/224.htm - 33k - Cached - Similar pages	

A SZABOLCSI MUZEUMNAK RÖVID TÖRTÉNETE ÉS MÉLTATÁSA

Megjelent: Nyirvidék, XX. évfolyam 19. szám, 1899. május 9. 4. lap XX. rendkívüli kiadás

A szabolcsmegyei muzeumnak keletkezése egy beszélgetésnek eredménye, mely 1868. évben akkori szeretett fõispánunk b. Vécsey József és közöttem folyt, a mikor is azon nézet merült fel, hogy a Geszteréd községtõl pár száz lépés távolságra nyugotra esõ. közvetlen egymás mellett fekvõ, egyenként mintegy 12 öl átmérõjû 2 öl magas, a nép által Kunhalomnak nevezett hat hordott halom, a Sz.-László által a Kunokkal vívott csatában elhullott harczosoknak tetemeit takarja. 
Támogatta nézetünket azon néphagyomány, mely szerint Szt.-László nem csak másutt, de itt is gyõzelmet csatát vívott a Kunokkal, a mikor is a futásnak eredt Kunok által, az üldözõ - zsákmányt kedvelõ - magyarok feltartóztatása czéljából hátra szórt aranyokat a szent király kõvé változtatta, és így a kunokat a község közvetlen közelében elterülõ, mintegy ezer hold terjedelmû mocsárba szorította. Ezen legenda megboldogult Timár Imre n.-kállói r. kath. esperes állítása szerint a pestmegyei besenyõ kolostornak búcsújáró templomában képben is meg volt örökítve. 
Pár nap mulva ezen halmok b. Vécsey József úr által mb. Mészáros Dániel, és az én közremûködésemmel át lettek kutatva. Ezek közül öt teljesen ki volt fosztva és csak egyben találtunk egy kardtok alsó végének záródását képezõ U alakú ezüst, vagy talán ezüsthöz hasonló öntvénybõl készült tárgyat. 
A hatodik sír ki volt fosztva. 
Ezen ásatás eredményét b. Vécsey József úr az Arch. Ért. 1869. évfolyamának 42. lapján közölte. Az 1897. évfolyamban én is megemlékeztem róluk a szabolcsmegyei õshalmokról írott közleményemben. 
Leletünk nem igazolta feltevésünket, mert azok sokkal elõbbi korból származnak. Én kunhalomnak vélem azokat; nálamnál pedig sokkal szakavatottabbak a Kr. utáni II. III-ik századbelinek tudják. 
Tüzetes tanulmány ezen letrõl közzé téve eddig még nincs. Akárhogy álljon a dolog, ez adta meg a lökést arra, hogy érdeklõdés ébredjen a régészet iránt megyénkben; úgy hogy 1868. decz. 1-én b. Vécsey id. elnök, Tokaji Nagy Lajos id. titkár, Czóbel Albert anarcsi, Elek Pál demecseri, Horváth Imre anarcsi, Mészáros Dániel szakolyi, Ónody Bertalan t.-löki, Szilvási János t.-eszlári földbirtokos urak, Graeffl József Bashalmi nagybérlõ, Györgyényi Ignácz kis-várdai, Simon Endre nyiregyházi, Timár Imre nagy-kállói r. kath. plébános urak, Uray Tamás törvényszéki bíró, és az én csekély személyem megalakítottuk a Szabolcsmegyei régészeti Egyletet. 
Megboldogult dr. Rómer Flóris buzdítása, tanácsa, oktatása, leglényegesebb volt az érdeklõdésnek ébren tartására. Ezek nélkül elszunnyadtunk volna. Áldás emlékére. 
Báró Vécsey József közszereteten és tiszteletben álló fõispánunkat ügyszeretetben a vármegye értelmiségének zöme támogatta; és ha az egylet irodalmi tevékenységét az eddig parlagon hevert mezõn természetszerüleg nem fejthetett is ki, rövid pár év alatt olyan gyûjteményt hozott össze, melyet Dr. Hampel József mostani muzeumi igazgató-õr érdemesnek tartott “Szabolcsi Muzeum 1871” czímû külön munkájában elismerõleg méltatni. 
Önérzetes fõispánunknak önkéntes távozásával az elnöki tiszt reám háríttatott, melyhez kellõ tekintély és erély hiányzottak bennem. A gyûjtemény megmaradt, de alig gyarapodott. 
Külön helyiséggel nem rendelkeztünk, hanem a fõispáni lakásban volt két szekrényben elhelyezve akkor is, mikor már a vármegye székhelye Nagy-Kállóból Nyiregyházára tétetett át. 
Gyüjteményünk - úgy mint ma - csaknem kizárólag õsrégészeti tárgyakból állott, melyek közül az értékesebbek 1875-ben a gráczi régészeti kiállításon szerepeltek és hiány nélkül érkeztek vissza. 
1876-ban a régészeti congresszus alkalmával rendezett kiállításon szerepelt gyûjteményünk Bpesten, a honnan 1878-ban a Nagy-Váradon Dr. Rómer Flóris által rendezett vidéki kiállításra küldetett. Onnan ismét csak a nemzeti muzeumba jutottak vissza, mígnem végre, 1889-ben ismét a csaknem gazdátlan vármegyeházába, és késõbb a nagy-kállói reáliskolába kerültek Schurina István reáliskolai igazgató urnak kifogástalan megõrzése alá. 
Az elhagyott vármegyeháznak azon szobájába, melyben gyûjteményünk elhelyezve volt, sokaknak volt bejárója, és így nem csoda, ha igen szerény gyûjteményünkbõl egy-két arany érem elsikkadt. 1889-ben a tárgyaknak hazaérkezte után Dr. Bleuer Miklós, Schurina István r. igazgató, Meskó Elek pénztári fõkönyvelõ, Propper Soma nagybirtokos, és én igyekeztünk egyletünket feléleszteni, de a lanyha érdeklõdésen hajótörést szenvedtünk. 
Ezen idõig, t.i. gyûjteményünknek 1876-1889-ig terjedõ idõig történt visszatartása miatt mintegy 13 évig a gyûjtõkedv lelohadt, pedig ezen idõre esett a Nyirvíznek szabályozása is, a mikor több millió köbméter földtömeg mozdíttatott ki, és az így kikerült, de elkallódott régi tárgyak valószínüleg egy kis muzeumot tölthettek volna meg. 
Csak a régészeti egylet felébresztésének sikertelensége után kezdettem gyüjteni saját magamnak azért, hogy gyér õstörténelmi, felszinre kerülõ okmányaink annak idején szeretett vármegyénknek tulajdonát képezhessék. 
Az alkalom a vármegye székházának építésekor érkezett meg. Ajánlatomnak elfogadása nagy nehézségekbe nem ütközött, csak azon megjegyzés tétetett, hogy nálunk az efféle sportok iránt nem sok érzék mutatkozik: a mit pedig az eredmény fényesen megczáfol, mert bronzgyûjteményünk hazánkban a nemzeti muzeumé után aligha nem az elsõ helyet foglalja el. Ami a vármegye mûvelt közönségének meleg érdeklõdését bizonyítja. 
A vármegye díszes helyiséget adott ezen gyûjteménynek, melynek nagyobb részét azon tárgyak képezik, melyet jó barátaim nekem ajándékoztak azon tudattal, hogy azt magántulajdonomnak tekinteni nem fogom. Õs régészeti tárgyaink szaporodván, helyiségünk rövid idõn belül elégtelen lett. 
A berendezésnek majdnem ezer forintra rugó költségeit a vármegye közönsége, az egri érsek és káptalan, gróf Dessewffy Miklós, Aurél, Dienes Alajos és Béla urak fedezték. 
Muzeumunk igen rövid és hiányos története az elmondottakból áll. 
Muzeumunknak van ugyan szerény éremgyûjteménye és egyéb újkori gyér tárgyai, Ujfalussy Miklós által ajándékozott kitömött állatai, valamint a vármegyénket kerítõ Tiszában talált õslények csontjai is; ezeknek rendezése azonban nálamnál szakavatottabb érdeklõdésre vár. Ezeket tehát ezen alkalommal nem ösmertethetem. 
Muzeumunk hálás köszönettel vesz és õriz meg minden olyan tárgyat, mely vármegyénk multjának culturáját szemlélhetõvé teszi, és a jövõben bizonyára fognak akadni olyanok, kik igyekezni fognak muzeumunkat több irányban is fejleszteni. 
Engemet azonban kiválóan vármegyémnek õs culturája, a népvándorlás és a honfoglalás érdekel, azon sötét kor, melybe az írott történelem vagy épen nem, vagy csak alig világít be. 
Már a priori fel lehetett tételeznünk azt, hogy a kezdetleges kézi eszközökkel rendelkezõ õsnépek könnyen mûvelhetõ homokos talajunkon, a Nyirvíz-szabályozás elõtt halakban bõvelkedõ számtalan tavainkban, és csak az utóbbi évtizedekben végképen kipusztítani kezdett vaddús erdeinkben életszükségeiket könnyebben találhatták meg, mint bárhol hazánkban. 
Csak b. Vécsey József és néhány lelkesek által kezdeményezett megyei muzeumnak köszönhetõ az, hogy most már nagy része a bronz leleteknek nem olvasztatnak és öntetnek át csengettyûvé, az õsedényeket nem verik széjjel, a rozsdás vasakat nem lökik el mint teljesen értéktelen tárgyakat, hanem megõrizhetjük azokat mint a “Nyir” õstörténetének okmányait. 
Gyûjteményünk sokkal fogyatékosabb, mintsem abból meg lehetne határozni azt, hogy a Quádok, sarmata-jazygok, géták, gepidák, hunok, avarok, dákok, szlávok, kunok vagy besenyõk lakták-e Nyirünket. A két utóbbi nép áll korunkhoz legközelebb, és akadnak tudósok, a kik helyneveinket a szlávon és a gemánon kívül a kun és besenyõ nyelvbõl származtatják, már pedig a velenczei San-marcoi kun kodex szerint a kunnyelv a töröknyelvnek olyan dialectusa, mint a magyarnak a matyó vagy palócz. A besenyõ nyelvrõl teljesen tájékozatlanok vagyunk, annál inkább az ezeket megelõzõ népek nyelvérõl. 
Nemcsak az õsnépek nyelvére nézve, hanem a felszínre kerülõ koponyák és egyéb csontrészek tanulmányozása sem nyújt tájékozást arra nézve, hogy milyen népfajok lakták hazánkat õsidõkben. A népvándorlás hömpölye különbözõ népeket olvasztott egybe. Így tapasztalta ezt dr. Tewrewk Aurél nemcsak hazánknak, de az egész mûvelt világnak egyik legkitûnõbb anthropologusa. 
Muzeumunk tehát csak a vármegyénket lakott õs népek culturájára és azon útra, melyen a cultura keletrõl nyugotra haladt, nyújt némi tájékozódást. 
Csaknem általánosan elfogadott nézet az, hogy a népvándorlások a nagy folyók mentét követték. Ezen állítás nálunk aligha válik be, mert hiszen írott történelem igazolja, hogy a mi magyar õseink is a vereczkei szoroson hatoltak be.
Hogy ez már elõbbi esetekben is így történt, muzeumunk kétségtelen okmányokkal bizonyítja. 
Hallstadtban a 30-as években mintegy 2000 sír képezte alapos átkutatás tárgyát, a melyeknek korát a Kriszt. elõtti évezred elejére, és a bronz után a vas ismeretének kezdetére teszik; méltán, mert bronzpengéjû kardot találtak vasmarkolattal, holott a vas keményebb a bronznál, így tehát csak ritkaság számba ment, és csak díszül használtatott. 
De találtak itt a hallstadtihoz hasonló, egészen sajátos üvegpaszta sárga, kék és fehér körökkel díszített gyöngyöket, dudoros bronz boka és karpereczeket, két guzzsal ellátott különleges díszítésû bronz bográcsokat, a melyeknek társai Munkácson Lehóczky Tivadarnak rendkívül gazdag õstörténelmi gyüjteményében, de nálunk is vannak. A gyöngyök nagyobb számmal, a dudoros boka és karperecz négy példányban, a bogrács pedig egy példányban van meg, a milyeneket Böszörményben is találtak. 
A szatmármegyei, de a Nyirhez tartozó Kántor-Jánosiban talált bográcsunk, számos - a bronzkorszak fénykorára valló - tárgyakat tartalmazott, melyeknek nagy részét muzeumunk õrzi. Ezek között nyoma sincs a vas ösmeretének, tehát nem nyugotról Hallstadtból, hanem keletrõl származott. Bereg, Szabolcs jelöli meg a utat a Kaukázustól Hallstadtig, a hol ezen cultura tovább fejlett. Tõlünk délre, vagy északra ezen nyomok elmosódnak. 
Svájczban Marin falu közelében a neuchateli tó északi végén van egy sekély vízû tórészlet, a milyen helyeket nálunk a Tiszaháton langónak - ottan pedig La Tene-nek neveznek. A Marin melletti langóban nagy mennyiségben kerültek régiségek napfényre, melyeknek kora a Krisztus elõtti évezred második felére lett biztosan meghatározva, a midõn a bronzot a vas kiszorítota, és fõképen csak dísztárgyak készítésére használtatott már. 
A La Tene-féle culturának számos biztos nyomait õrzi muzeumunk a legkezdetlegesebb és legfínomabb kerámikai tárgyakban, jellegzetes kadokban és kapocstûkben (fibula). 
Csupán Nyiregyházán alig néhány négyszög kilométer területen öt La Tene kori urna temetõt ösmerünk. 
Ezen korból legérdekesebb a Leveleki Béla úr által ajándékozott sényõi lelet, mely egy kardtöredékbõl, egy ép kardból, öt különbözõ lándzsából, egy késbõl, két dudoros karperecz töredékbõl, mely már a hallstadti korban is dívott, és három agyagedénybõl áll, mely közül kettõnek élesen kiszögellõ hasa már római befolyásra is vall; bár ezen kincsszomjas nép nálunk megtelepedve soha sem volt. Krisztus utáni korú, népvándorlás idejébõl származó tárgyak Székelybõl, Zalkodról, Geszterédrõl és a rakamaz-timári õstelep tiszapart-omlásából kerültek. 
Honfoglaláskori emlékekben a kis területhez és a gyûjtés idejének rövidségéhez aránylag elég gazdagok vagyunk, mert míg Dr. Hampel József “A honfoglaláskor emlékei” a m. t. akadémia által 1896. évben kiadott jeles mûvében 24 honfoglaláskori kengyelrõl emlékszik, a Nyirbõl már mintegy 30 lett ösmeretes. Azóta ezen arányos most már nem annyira elütõ, de mégis vármegyénkre kedvezõ. Honfoglaláskori balta, fokos, kard dolgában is felette állunk az ország bármely vidékének. 
Igaz, hogy honfoglaláskori sírjainkban találtunk hullámos fésû díszítésû szláv-eredetû edényeket; de hiszen ma is felvidékrõl szerezzük be ezen szükségletünket. Árpádkori temetõre eddig csak Karász határában akadtunk, a hol a csontváz fogai között Szt. István, Péter és Szt. László érmeit találták, tehát római temetkezési szokást követve, dákok lehettek, a mi azt bizonyítja, hogy õseink nem voltak barbárok, és nem irtották ki a meghódított népeket, hanem meghagyták azokat õsi vallásuknak szokásaiban. 
A tárgyak korának meghatározásában Dr. Hampel József és Dr. Nagy Géza urak voltak szívesek támogatni. A tárgyak elhelyezésében pedig a legutóbbi napokban Dr. Dohnál József törvényszéki orvos, Szabó Lajos takarékpénztári könyvelõ, és Czukker Gergely jogász urak. 
Elnézést kell tehát kérnem a berendezésnek és ösmertetésnek gyarlóságáért, de hiszen egyedüli czélom az volt, hogy õskorunk emlékeit összegyûjtsem, teljesen szakértõk hivatása lévén azokat õstürténelmünk érdekében értékesíteni. 
Dr. Jósa András         

  	

d