http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g32.htm

Besenyők, bolgárok
Alighanem a lengyel-magyar ellentétek idejére kell tennünk a besenyők zsákmányoló betörését Erdélybe.
A nagylegenda, amely az 1010-es évektől kezdve hoz megbízhatóbb információkat István uralkodásának első feléről vagy derekáról szólván beszéli el, hogy István "egy éjjel valamilyen sugallatra hirtelen felébredve" megparancsolta: siessen egy hírnök Erdélybe, mozgósítsa a Fehérvárt székelő seregvezért, és riassza a népet, mert besenyő támadás várható. A kislegenda szerint István egy vadászat alkalmával tehát férfierejének teljében, serkent fel álmából a támadó besenyők látomásával. A két legenda csodaként könyveli el, hogy a támadás tényleg bekövetkezett, és az emberek fel tudtak készülni a betörésre.
Ami az egyszerű halandó előtt csodának tűnt, az valójában a szomszédos országok
politikai viszonyainak kitűnő ismerete volt.
1015-1017-ben, a lengyel-magyar háború éveiben, Bátor Boleszló veje, Szvjatoplk minden megmozdulásában besenyő segítségre támaszkodott. S mivel István a Szvjatopolkkal ellentétes oldalon állt, ez idő tájt lehetett olyan fordulat, amikor várható volt a besenyő becsapás Magyarországra. Mint a kalandozó magyarok s a szomszédos steppenépek történetében megfigyelhető, a nomád támadások kiváltó oka többnyire az volt, hogy a nomádokat egy szomszédos hatalom felbérelte.
Ami István bolgár-görög politikáját illeti, kezdetben a nagyapja és apja által alakított vonalat követte. A Bizánccal való katonai szembenállás 972-ben ideológiai síkra terelődött át, hiszen a görög és latin egyház ellentéte már ekkor is kiélezett volt és Istvánnak a római vonalat képviselő papi környezete a görög rítust eltévelyedésnek tekintette. Ugyanakkor a dinasztikus házasságokkal erősített bolgár szövetség megfelelt a szomszéd népekkel tartott béke kívánalmainak, és ezt a klérus sem ellenezhette, mert a latin egyházban újból és újból felmerült annak reménye, hogy Bulgáriát egyházilag leválasztják Bizáncról és Rómához kapcsolják, ahová 866-870 között tartozott. Amíg a görög császárnak a Bulgária háta mögötti szövetségkeresésben Ajtonyt sikerült megnyernie, addig Bulgária István király szövetségét igyekezett megszerezni, s valószínű, hogy az 1001-ben elindított nagy bizánci offenzíva éveiben kérte Sámuel cár István egyik húgát fia, Gábriel Radomir trónörökös számára feleségül.
Gábriel Radomirnak ugyan volt egy görög ágyasa, aki 985-ben Larisszában került rabságba, s akitől több gyermeke született, ez azonban a legcsekélyebb mértékben sem befolyásolhatta a dinasztikus házasságot, hiszen a rabnő vagyontárgynak számított, birtoklása a tulajdonjog körébe vágott, a dinasztikus házasság pedig politikai aktus volt; a két viszony egyidejű meglétére számos példa hozható fel.
Sámuel cár azonban a dinasztikus házassággal a kívánt politikai célt nem érte el. István király ugyan 1003-ban hadjáratot indított Gyula ellen, akinek valószínűleg kapcsolata volt Bizánccal, majd néhány év múlva (1008) megtámadta és leverte Ajtonyt, a görög császár nyílt szövetségesét, Bulgáriának azonban nem nyújtott segítséget, amiben reálpolitikai meggondolások mellett az is szerepet játszhatott, hogy István király Gyulának Boleszlóhoz szökése után lengyel oldalról várt támadást. Csaknem bizonyos, hogy a katonai segítség megtagadása volt az oka, hogy Gábriel Radomir várandós állapotban lévő magyar feleségét elűzte, s ezzel a magyar-bolgár viszony ellenségesre fordult.
A magyar hercegnő elűzése valószínűleg Ajtony legyőzése után történt, amikor a bolgároknak való közvetlen segítségnyújtás időszerű lett. Erre az időszakra mutat két genealógiai meggondolás is. Az elűzött hercegnő Magyarországon fiúnak adott életet, akit Péternek kereszteltek, és népi neve Delján volt. Ez a Péter herceg pedig 1040-ben egy bolgár felkelés élére állt, és 1041-ben ott vesztette életét. Tudva hogy a középkorban az átlagos életkor 28 év körül volt, ennél sokkalta idősebb aligha lehetett.
Delján Péter életkorán kívül érvül hozható fel kortársának, Abának a "Sámuel" névre keresztelése. Krónikáink szerint Aba Sámuel István király sororiusa volt. Ennek a szónak pedig nővér férje sógor mellett nővér fia jelentése is volt. Aba Sámuel azonban nem István királynak, hanem a következő generációba tartozó Orseolo Péternek volt a kortársa és vetélytársa, tehát ugyanúgy István nővérének fia kellett legyen, mint Orseolo Péter; csakis ezen a réven volt vérségi joga az Árpádok trónjához. Ha pedig Aba Sámuel ugyanolyan unokaöccse volt Istvánnak, mint Orseolo Péter és Delján Péter, születése legkorábban a század első évtizedére tehető. Erre mutat, hogy Aba király bukásakor, 1044-ben fiatalosan végignyargalta a Ménfőt Hevesig terjedő távot, felesége pedig gyermekeivel oldalán menekült Oroszországba. Aba fiai nem voltak olyan korban, hogy apjuk mellett harcoltak volna, tehát 1028-. utánra kell születési idejüket tegyük. Ez apjuk születését is az 1010 előtti évtizedre datálja, amikor is a Sámuel névadás István király családjában világosan tanúsítja a magyar-bolgár szövetség fennállását 1010 tájáig.
Van azonban egy döntő érv amellett, hogy a magyar-bolgár szövetség 1009-re felbomlott, ez pedig a házassággal megpecsételt magyar-velencei szövetség létrejötte 1009-ben.
Velence Orseolo II. Péter dózse (991-1009) alatt élte első aranykorát. A kivétels képességű fejedelem bensőséges kapcsolatot tartott fenn III. Ottóval és II. Bazileiosszal egyaránt. Névleg elismerte fensőbbségüket, ugyanakkor kereskedelmileg legkedvezőbb megállapodásokat kötötte velük. Péter dózse az uralkodótársául fogadott János fia számárs elnyerte feleségül II. Bazileiosz császár unokahúgát (1004/5) s mikor ezek járványnak estek áldozatul, harmadik fiát, Ottót vette maga mellé uralkodótársnak. A kitűnő képességekkel rendelkező ifjú Ottó, aki már 1004/5-ben bátyjával együtt Bizáncban járt, apja halálakor (1009) trónra. lépett, és feleségül vette Szent István húgát. Ismerve a Velencét Bizánchoz fűző rendkívül szoros viszony a velencei dózse a bizánci császár hűbérese volt-, e házasság létrejöttének előfeltétele kellett legyen a bolgár-magyar szövetség felbomlása, ill. a Bizánc és Magyarország közti ellenségeskedés megszűnése.
Magyarországot a velencei házasság érdekeltté tette Horvátországban is.
A középkori Horvátország nem ott terült el, ahol ma. Mint Konstantin császár 950 körüli részletes földrajzi leírásából kiderül, Horvátország 11 zsupája a tengermelléken és a Karsztokban feküdt, Dalmácia pedig a dalmát szigetekre és néhány latin városra (Spalato-Split, Trau-Trogir, Zára-Zadar) terjedt ki. A horvát uralkodók többnyire a bizánci császárnak hódoltak, míg Dalmácia közvetlenül a Zárában székelő görög kormányzó fennhatósága alatt állt. ;
A horvát uralkodók állandó törekvése volt, hogy a gazdag dalmát városokat uralmuk alá vessék, vagy legalábbis adóztassák, Velence viszont magának vindikálta a tengeri útvonalán fekvő "latin" kikötőket, sőt olykor a hátországot képező horvát földet is.
Amikor II. Bazileiosz császár a Bulgária és az arabok elleni hadjáratai miatt nem tudott közvetlenül belefolyni a dalmát-horvát ügyekbe, Velence lett a támadó fél. Orseolo Péter 997-től kezdődő csatározások után, 1000-ben hatalmas hajóhaddal elfoglalta Dalmáciát, Horvátországban pedig a Szvetoszláv horvát király és elűzött bátyja, Szurinja között kitört konfliktust kihasználva, Szurinját segítette uralomra, majd az ő fiához , Istvánhoz adta Hicela nevű leányát.
Úgy látszik, ekkor szövődtek szorosabb kapcsolatok Magyarország és Horvátország között is. A kalandozó magyarok ugyan olykor megfordultak az olaszországi 
útvonaluktól (Zágráb-Aquileia) délre fekvő tengermelléken, de érdektelen volt számukra, mert a szegény horvátoktól nem volt mit elvenni, a gazdag dalmata városok pedig kőfalaik mögött megközelíthetetlenek voltak. 1009-ben állt elő az a helyzet, hogy Orseolo Ottó felesége révén István király sógora lett, nővére révén pedig Kresimir István horvát királyé. A bizánci császár tehát elérte, hogy Bulgária hátában három, házassággal összekapcsolt szövetségese, ill. érdektársa uralkodott.
"Bolgárölő" Bazileiosz császár 1004-ben foglalta el Skopje várát, majd lépésről
lépésre vezetett támadásokkal - ,amelyeknek menete homályban van - szorította Sámuelt mind kisebb-kisebb területre. 1014-ben ugyan sikerült Sámuelnek a macedóniai Nagy Valachia területén, a Kimba Longu (mai ejtéssel : Cimpulung)-hágó lében a szurdokba szorított bizánci sereget megfutamítani, majd a Strumica mellett egy másik szurdokban körülfogva, legurított sziklákkal, nyilakkal és hajítófegyverekkel megsemmisíteni, de rövidesen Bazileiosz kerekedett felül és kegyetlen bosszú állt. A Struma vidékén bekerítette Sámuel seregét, és a 14 000 fogságba esett bolgárt vakíttatta, csak minden századik embernek hagyva fél szemet, hogy 99 vak társát hazavezesse. Sámuel cár, seregét meglátva, szörnyethalt, s ezt birodalma sem sokáig élte túl. Fiát és utódját, Gábriel Radomirt 1015-ben unokaöccse, Vladiszláv János ölte meg, s maga lépett trónra. Bazileiosz azonban lélegzetnyi időt sem hagyott , elfoglalta székhelyét, Ohridát, s midőn 1018-ban, Durazzo ostroma idején az u cárt, Vladiszláv Jánost is meggyilkolta egy vitéze, Bazileiosz ünnepélyesen bevonult Ohridába, s a cári családot diadalmenetében rabként vitte Bizáncba. .A bolgárok utolsó erődjét, a Száva szigetén fekvő Szerém várat Konsztantinosz Diogenész bizánci hadvezér 1018-ban csellel kerítette hatalmába.
A XI. század végi Magyar Krónika elbeszéli, hogy István király a bolgár-szláv Keán (kán, azaz cár) ellen fáradságos hadjáratot vezetett, a cárt megölte, és a nyert kincseket az általa épített székesfehérvári egyháznak adományozta.
Ennek a híradásnak a hitelét alátámasztja az 1050 és 1060 között Namurbe látogató Leodvin bihari püspök közlése, aki két, a bolgár hadjáratból, származó ereklyét vitt magával Namurbe az ottani Szent Albán-egyház részére, és elbeszélte eredetüket. Eszerint Leodvin I. Endre koronázása után a koronázóhelyen, azaz Fehérvárt őrzött királyi kincseket, a származásukat feltüntető cédulákkal együtt darabról darabra átvette, s ezek között volt a "barbárok" elleni hadjáratban zsákmányolt Szent György és Szmirnai Szent Miklós-ercklye. E hadjáratban való részvételre a konstantinápolyi uralkodó vette rá István királyt, s együtt foglalták el a "császári" (cári) várost. István az ereklyéket az itteni Szent György-templomból hozta el, miközben a görögök a várost kifosztották.
Ha a cári várost (Cesaria) oly módon kell értelmezni, mint ahogy a szlávok Konstantinápolyt Carigradnak nevezték, elsősorban Ohridára, Sámuel utolsó székhelyére kell gondolnunk, ahová II. Bazileiosz két ízben vonult be, 1015-ben ideiglenesen, és 1018-ban, arnikor a cár kincstárát birtokba vette, véglegesen. A Cesaria - Ohrida értelmezéssel szemben felhozható, hogy Szkülitzész bizánci történetíró 0rhida két bevételének elbeszélésében nem említi István részvételét, és e helyütt Szent György-templomnak nem maradt emléke. A XI. század végén élt Szkülitzész azonban ugyanúgy nem ismeri István király nevét, mint ahogy István neve az egész bizánci történeti forrásanyagban egyszer sem fordul elő! A "Szent György-templom" sem veendő szó szerint, mert a Magyarországra bevándorolt Leodvin aligha tudta, hogy merre járt 40 évvel ezelőtt István király, hiszen még a bolgár nevet is csak a "barbár" névvel adta vissza, s így nyilván a Szent György-ereklyéből következtette vissza a Szent György-templom patrociniumát.
István részvételét azon az alapon kapcsolhatjuk II. Bazileiosz bolgárok elleni utolsó (1014-1018) hadjáratához, hogy a Magyar Krónika Szent, Istvánnak tulajdonítja a "Keán" megölését s a bolgár-szláv cárság végét. Mint az 1014 és 1018 között meghalt három cár halálának körülményeiből láttuk, maga István király egyiknek sem okozta halálát. Van azonban egy szempont, amely határozottan arra mutat, hogy István a hadjáratba csak a. legvégén, 1018-ban avatkozott be, amikor a gyilkos Vladiszláv János bitorolta a bolgár koronát. Istvánt 1014-től 1017-ig a lengyel hadszíntér kötötte le, s így ekkor a hosszú balkáni hadjáratra nem vállalkozhatott.
István király valószínűleg a Nándorfehérvár-Nis-hadiúton vonult le Macedóniába, de hogy meddig jutott el, s hol találkozott össze szövetségesével, biztosan nem állapíthatjuk meg.
A Magyar Krónikának egy ismeretlen változata, mely 1541-ben Székesfehérvárt török kézbe jutott s egy tolmács átköltötte török nyelvre, a Keán elleni hadjárat elbeszélése után azt tartalmazza, hogy István Keán országából rögtön átment Marcianus illiriai szlovén herceg országába, amely a tengerig ért. Marcianust egy alvezére ölte meg, fejét levágta és István elé vitte, aki az urához hűtlen alvezért kivégeztette. A török krónika azzal fejezi be, hogy István király Keán és Marcianüs kincsének elnyerése után egy felső hangnak engedelmeskedve építette fel a székesfehérvári várat és templomot. Marcianus a kor történetében ismeretlen név, és a hozzá fűzött mese sem ébreszt bizalmat, de ha van valami magja a történetnek, akkor Marcianus még inkább Vladiszláv Jánosnak felelhetne meg, akit egyik híve ölt meg tengerparti vára, Durazzo mellett. , '
Ha István bolgár hadjáratának okait kutatjuk, kétségtelen, hogy Vladiszláv János a kor megítélése szerint "tirarinus" volt, aki testvérgyilkossággal jutott a bolgár koronához, amely jog szerint a Magyarországon élő Delján Pétert illette. István azonban nem unokaöccse miatt vállalkozott a hadjáratra, hanem Bazileiosz felkérésére. A felkérést követő szövetséget a kor szokása szerint házassággal pecsételték meg: a trónörökös Imre herceget egy bizánci hercegnővel házasították össze. Mint Moravcsik Gyula egy XIII. századi hagyomány alapján kimutatta, Imre felesége II. Bazileiosz császár rokona volt. Adott korban, amikor II. Ottó felesége, III. Ottó kiszemelt jegyese és Orseolo János neje görög hercegnő volt, a magyar udvar s,zámára egy ilyen dinasztikus kapcsolatnak a létrehozása a legkívánatosabb volt.
A görög császárral való szövetség emellett sokkal nagyobb távlatokat is rejtett magában. A bolgár hadjárat befejezése azt jelentette, hogy Magyarország híd lett a német-római és görög-római császárság között. A népvándorlás óta Európa vérkeringéséből kikapcsolódott "Pannonia" Nyugat és Kelet között a fő szárazföldi ütőér lett, amelyen anyagi javak és eszmék áramoltak, hogy az eladdig félreeső Magyarországot Európa szerves részévé avassák.
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 284-289. oldal

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g08.htm
A sereg és fenntartása
Településtörténeti kutatásaink nyomán kiderült, hogy az István törvényeiben említett katona (miles) réteg leszármazottai a várjobbágyok, a "szent királyjobbágyfiai", ill. "szabadjai" és az egyházi nemes jobbágyok. E harcos jobbágyréteg és a törzsnévvel nevezett falvak lakossága között azonban szoros összefüggés van, mert csak várjobbágyok és velük egyívású lófő székelyek jelölték eredetüket de genere Kürt módján magyar törzsnévvel, de az is megfigyelhető nem egy helyen, hogy azokban a törzsnévvel nevezett Árpád-kori falvakban, amelyeknek társadalmi összetételét ismerjük, mindig jelen volt a harcos jobbágyréteg, többé-kevésbé egyharmad arányban. Ez arra mutat, hogy a törzsnévvel nevezett falvakat a bennük lakó harcos jobbágyságról nevezték, még ha a lakosság többségét a helyi köznép tette is ki. Az a körülmény, hogy egy-egy vidéken különféle törzsi helynevek találhatók, a katonai kíséretnek azzal a sajátosságával függ össze, hogy a néptől idegen, különféle törzsbeli vitézekből verődött össze.
A katonai kíséret letelepítése ilyen módon szorosan összefügg a törzsi helynevek keletkezésével. A ttirzsi helynevek keletkezésének idejéről annyit mondhatunk biztosan, hogy István korában már megvoltak. Az 1009-i veszprémi oklevélben két Kér, a pannonhalmi alapítólevél XI. század eleji toldalékában varsány, a veszprémvölgyi oklevélben Berény falunév szerepel; az utóbbi kettő katonai segédnépek falva.' Ez azt bizonyítja, hogy 1000 előtt keletkeztek. Hozzásegítene datálásukhoz, ha fejedelmi névvel nevezett udvarhelyekhez kapcsoltan találnánk őket. A fejedelmi ' udvarhelyekkel való kapcsolatuk azonban nem állapítható meg egyértelműen. Bár jelentős csoportjuk Árpád és Kurszán téli udvarhelye, Pécs és Őbuda körül fedezhető fel, ezek nem csupán udvarhelyek, hanem várak és váras központok voltak, ahová harcos jobbágyság későbbi odatelepítésével is számolni kell. A vár nélküli w' udvarhelyeket vizsgálva feltűnik, hogy Fajsz két Duna menti és Taksony Duna- és Tisza-parti udvarhelye, valamint a Décse és Devfcse helynevek körül nem találunk tórzsi helyneveket. Ezt a jelenséget megmagyarázza, hogy a fejedelmi udvarhelyeket az uralkodó kíséretével időnként kereste fel, de a kíséret az uralkodóval együtt el is vonult. A fejedelmi kíséretből a jobbágyuraknak megvoltak saját öröklött lakjaik, és ha a tekintélyesebb harcos jobbágyok szállást létesítettek rabszolgáik letelepítésére, nyilván az uruk partvonalán, saját nevükről nevezett szállást hívtak életre. Ilyen lehetett pl. Taksony partvonalán Szalk, amely alighanem a fejedelem 962-ben Itáliába küldött bolgár származású követének, Saleknek a nevét őrzi. Az elhagyott udvarhely védelmére visszamaradt kisszámú vitéz pedig megfért az "orda" körül.
A törzsi helynevek szorosabb kapcsolatot tüntetnek fel a várakkal, nemcsak olyanokkal, amelyek megyeközponttá váltak, mint pl. Komárom, Bars, Nógrád, Bács, Temesvár és Doboka, hanem olyanokkal is, amelyeket István király nem tett vármegye-székhellyé, mint pl. Pécs, Óbuda és Nagyvárad. Ha hozzávesszük, hogy jó okkal XI. század eleji alapításúnak mondható várak, mint pl. Baranya, Csongrád, Vasvár, Abaújvár, Zemplén és Ungvár közelében egyáltalán nem találunk törzsi helyneveket, akkor megállapíthatjuk, hogy a törzsi helynevek keletkezése zömmel megelőzte a szentistváni megyeberendezést. István király korában mindinkább terjedt az olyan várjobbágy-telepítés, amely nem eredményezte törzsi helynév keletkezését; ha már meglevő faluhoz telepítettek várjobbágyokat, a falu nyilván megtartotta régi nevét.
Mikor kezdődtek a vár melléki katonai telepítések?
E tekintetben településtörténeti eszközökkel biztos kronológiát nem tudunk adni. A kettős fejedelemség városias székhelyei, Pécs és Óbuda körül olyan sűrűn fordulnak elő a törzsnevek, hogy ez megengedi X. század eleji keletkezésük feltevését is. A feltevés régészeti oldalról való ellenőrzését Budapest történetének írása kapcsán kíséreltem meg. Buda környékén törzsnévi falu és X. századi lovas harcos sírja azonban csak egy ponton esik egybe, az egykori Óbudaörs feletti oldalban. Ez a magános egybeesés azért sem perdöntő, mert Örs nem is a "hétmagyar", hanem a kabar törzsek közé sorolható.
Régészeink már felfigyeltek rá, hogy az eddig talált "honfoglalás kori" leletek általában nem a magyar törzsnévvel nevezett falvak területén kerültek elő. E tekintetben egy kivétel mutatkozik. Kalandozás kori temető három Keszi nevű faluban került elő: a Nyitra megyei Bánkeszi, a felső Esztergom megyei Bátorkeszi és a Bács megyei Bulkeszi határában. Mivel ezen kívül csak a kabarnak vélhetá Örs (Óbudaörs, újkori szerb néven Orsova), továbbá az al-dunai Orsova és az izmaelita segédnépekkel kapcsolatba, hozható Eszlár (Tiszaeszlár) és Hetény falvakban bukkantak lovas vitézek sírjaira, felmerül a kérdés, hogy a török nevű Keszi törzs nem a magyar törzsszövetség kabarokhoz hasonló nomád törzse volt-e. Németh Gyula azon az alapon, hogy Keszi a hét törzs között sorrendben az utolsó és nevének jelentése törökül ág, rész, darab', a hét magyar törzshöz utoljára csatlakozott török törzsnek tartja.
Ha a bátorkeszi lovas temetá tényleg a keszsk temetkezöhelye volt, s nem a szomszédos Búcs (Bulcsú) vezéri névadójának vitézei temetkeztek ide, akkor itt korhatározó emlékanyag került eló; a jellegzetes palmettás ezüstveretek mellett Berengár, Hugó és Lothár itáliai királyok érmei datálják a X. század derekára, de S végű hajkarikák átvezetik a század második felébe is.
E kérdésben végleges döntést csak a X. századi leletanyag további feltárása és korpuszszert.í közzététele adhat.
Katonai telepítés nem csupán vár őrizetére történt, hanem ellenséges főemberek területének sakkban tartására is.
Ezzel magyarázhatók pl. Komárom megyében a Katapán-nemzetség maradvány szállásbirtokai közé ékelt várjobbágyfalvak, de a Koppány uralmi területét, Somogyot láncszerűen körülvevő törzsnévi helynevek is, amelyekről alább lesz szó. A biztosan Gézá korára helyezhető láncszerű katonai telepítés ezen kívül még egy helyen mutatkozik: a Garam bal partján, mintha a telepítő a nyitrai dukátus keleti határát akarta volna szemmel tartani.
A Géza és lstván "fejedelem" által letelepített harcos jobbágyság a helyi, más törzsbeli lakosság elnyomására és az új rend bevezetésére szolgált. Ebből a szerepből két következtetés vonható le régészeti szempontból: 1. A harcos jobbágyok mint a köznéptől idegen elnyomók nem temetkezhettek a helyi közösség pogány rítusokat őrző temetőjébe. 2, Mint a keresztény rend bevezetésének rendőrei igen korán keresztény módon kellett temetkezniük. Valószínűleg velük indult a templom melletti, ló nélküli temetkezés; itt halottaikat is biztonságban tudhatták esetleges kifosztástól.
` A letelepített harcos jobbágyság és a helyben épült templom kapcsolatára egy sajátos helynévválasztás utal. Vörösberény (Szárberény) a Géza által Koppány ellen telepített láncba illeszkedő "berény" falu' templomát a Szent Mártori zászlaja alatt vívott 997-i győzelem emlékére szentelhették Szent Mártonnak, s így benne korán . megkezdődhetett a templom köré temetkezés. A tömeges templomépítés azonban csak egy-két évtizeddel a Géza kori telepítés után indult, s így a közbeeső időben keletkezhettek a néhány sírból álló, félpogány rítusú, fegyveres temetőkezdemények, amelyekkel a közeli templomok építése után felhagytak, ha éppenséggel a templom nem a vitézek sírjai mellé épült. A Géza kori harcos jobbágyok sírjai bizonyára a sok százados templom körüli temetkezés csonthalmazában vesztek el. Ez lehet a magyarázata annak, hogy a törzsnévvel nevezett falvak jelentős Géza kori csoportjában, pl. a somogyi Kér pusztán, nem találjuk a fegyveres népelem sírjait.
Ami Géza páncélos fejedelmi seregének vitézeit illeti, ezek régészeti megragadása még nagyobb nehézségekbe fog ütközni, mert a sváb parancsnokok alatt szolgáló, javarészt keresztény vitézek bizonyosan a fejedelmi központok templomaihoz temetkeztek, s ezekről legfeljebb néhány szórványemlék (sisak, sarkantyú, lándzsavég) I, fog tanúskodni. A harcos jobbágyok ellátását ma még pontosan fel nem derített módon szolgacsaládok végezték; feltehető, hogy két szolgacsalád tartott el egy katonacsaládot. 
Ilyen eltartás járt ki az egyház közkatonáinak: a falusi plébánosoknak István király korában. 1/3-2/3 arány mutatkozik némely mileslakta falu társadalmi összetételében, és dupla bírság sújtotta a harcos milest a vulgaris közrendűhöz viszonyítva, ami kétszeresen tehetősebb voltát mutatja.
Ami a tulajdonviszonyokat illeti, a harcos jobbágy által élvezett föld ugyanúgy nem ment át saját tulajdonába, mint az őt ellátó szolgacsaládok. Más vlt a helyzet 4 a zsákmányból nyert foglyokkal. Ha a hadvezér az osztozáskor fogolyban is részeltette vitézeit, azok rab cselédeikkel megalapíthatták saját gazdaságukat.
Tény az, hogy Géza korában a harcos jobbágyság földre ültetése és az elemi szükségletekkel való ellátása már megtörtént.
A harcos jobbágyság igényei azonban a létfenntartás biztosításával nem zárultak le, s a vitézi életmód olyan juttatásokat is követelt, ami nélkül a katonai kíséret megtartható nem volt. A könnyű lovas jobbágy igényei viszonylag szerényebbek voltak; lovat saját gazdaságában tartott, bőr- és vászonruházatát családja, ill. cselédei otthon állították elő, az uralkodónak csupán vasfegyverzetről kellett gondoskodnia.
Az íjat mint a vadászat eszközét a honfoglaló magyarság házilag gyártotta, s így készítették azt a X. században is, amire abból következtethetünk, hogy foglalkozásnévvel nevezett íjkészítő falvak nem voltak, csupán a királyi udvar szolgálónépei között találkozunk néhány íjkészítő teleppel.
A magyar íj, mely a közép-ázsiai visszacsapó, ún. reflex-íjak családjába tartozik, több különféle alkatrészből állt, s ezért összetett íjnak is mondják. Alapanyaga rugalmas fa volt, melynek rugalmasságát marhaín ráragasztásával fokozták, az íj középső része és két vége viszont csontlemezekkel volt merevítve. A középső merev rész szolgált fogásra, a két vég pedig a húr beakasztására. A húr kiakasztásakor az íj visszacsapódott ellenkező, nyugalmi állapotú görbületébe.
Bár az íj elkészítése nagy szakértelmet és sok munkát kívánt, a X. századi falusi közösségekben elő tudták állítani. Ezzel szemben az íjhoz való "muníciót", a nyílvessző rombusz vagy félhold alakú vashegyét, valamint a fémfegyvereket csak fegyverkovács tudta elkészíteni. Ezek előállítását fejedelmi szolgálónépek végezték. Mint alább bővebben kitérek rá, a X. században a vaskohászat elsődleges műveletét a szlávul "rednek"-nek nevezett "vasasok" végezték. Ezeket Géza fogta össze két fő T'asvár szervezetbe: Vas és Borsod megyében. A vezérek (törzsfők) körül dolgozó kovácstik türk neve tárkány, magyar neve vasverő volt; szláv nevük vidékenként eltérő volt, Id. a Kovár, Kovács,'Kazinc stb. helyneveket. Működésük színterét az udvarhelyek árnyékában sejthetjük; ilyen lehetett Esztergom Kovácsi nevű elővárosa, melynek temploma alatt X. századi ötvösműhely került elő. Géza korában nőtt meg a szerepe a pajzsgyártó csatároknak; a pajzs ui. a nehéz fegyverzet tartozéka volt.
A magyar lovas fegyvere az íjon és a tegezben tartott nyilakon kívül az acélszablya vagy a kard, a vashegyű lándzsa, ill. a zászlós kopja és a vasfejű fokos vagy a balta volt. Ez a négyféle fegyver azonban együttesen, egy eltemetett lovas felszerelésében nem található meg, és a fegyver megválasztása nyilván rang, etnikum és a vállalkozás céljai szerint változott.
Lándzsahegy honfoglaló sírban ritkán kerül elő, amire a legkézenfekvőbb magyarázat az, hogy a kopját fejfaként a sírra tűzték. Ha ezzel a lehetőséggel komolyan kell is számolnunk, a zászlós kopja elsősorban a főember fegyvere lehetett - így jelentkezik a nagyszentmiklósi kincs 7. számú korsójának lovasán -, az íj és nyíl pedig a közvitéz fő fegyvere volt, mint az aquileiai altemplom kalandozó vitézt ábrázoló falképén látható. Az íjat kézifegyverként fokos vagy szablya egészítette ki.
Hajlított egyélű szablya vagy egyenes kétélű kard X. századi magyar harcosok sírjában gyakran található, többnyire tegez és négy nyílhegy kíséretében. A kétfajta kard kétféle harcmodor sajátja volt, két eltérő művelődési körhöz tartozott, s ennek megfelelően elterjedése a magyar hadviselésben bekövetkezett változással kapcsolatos. A könnyű, 1 J2 kilós hajlított szablya, melyet lóháton egy kézzel könnyedén lehetett forgatni, a keléti lovas népek jellegzetes fegyvere volt. A magyarok közti általános elterjedtségére mutat, hogy egyszerű kivitelben lovas vitézek sírjában ugyanúgy megtalálható, mint aranyveretekkel díszítve vezéri sírban. A gészterédi sír aranyos szablyája valamelyik Nyírségben szállást tartó Árpád-fi vagy unoka tdlajdona lehetett; föld felett megőrzött változata 1. Endre kincstárából mint "Attila kardja" került a német udvari kincstárba, s ma Bécsben, mint Nagy Károly kardját őrzik.
Az egyenes kétélű kard a nehéz fegyverzetű, sodronypáncélt és sisakot viselő nyugati vitéz fő fegyvere volt. Nagyobb súlya (kb. 1 kg) miatt két kézzel fogva sújtottak vele. Fő előállítási helye a Rajna-vidék volt, de Skandináviában (Gotland, Birka) is készítették.
A magyarok a normannok révén már Etelközben megismerték, de használata csak a X. században kezdett terjedni.
Jeles régészeink fejtették ki, hogy az egyenes kard főleg Géza fejedelmi serege révén vált általánossá. Ha bizonyosra is vehető, hogy Géza újonnan szervezett, nyugati fegyverzetű elit serege ezzel volt felfegyverezve, terjedése nem Géza korától számítható. Számos kalandozás kori sírból került elő egyenes kard (pl. Benepuszta, Kecel, Kunágota, Mohács, Szered), ami annak a következménye, hogy a magyarok a honfoglalás és a győztes harcok, főként a 907-i pozsonyi csata, majd a nyugati kalandozások során több tízezer nyugati kard birtokába jutottak, és ezeket részben eredeti alakjukban megtartották, részben markolatukat 10-15°-kal megdöntve tették a szablyához hasonló súlypontúvá (ilyen kard került elő pl. Bodrogvécsen, Újfehértón, Kiskundorozsmán, Mohácson és a zalai Kálon), de valószínű, hogy hazai kardművesek szablyát is kovácsoltak belölük, falusi vasverők pedig feldarabolták ekevasnak és késnek. Ugyanakkor az államszervezés kori kardleletek Székesfehérvár, Buda és Szeged körül, valamint a Nyírségben jó okkal tulajdoníthatók a Géza és István által felszerelt és letelepített vitézeknek, akik részben a fő helyeket védték, részben a széttelepített kabarok maradékait tartották szemmel.
Géza nagyfejedelem szomszédaihoz hasonlóan nehéz fegyverzetű elit sereget is hozott létre. Ez részben a kelet-európai udvarokban is alkalmazott oroszvarég testőrségb8l, részben sváb lovagokból, részben a szomszédos szláv népek (pl. bolgár "nándorok" és fehér "horvátok") harcosaiból állt. E heterogén fejedelmi sereg parancsnokai a fentebb felsorolt sváb lovagok voltak. Bajor lovagok Géza uralkodása végéig nem jöttek Magyarországra, amit a bajor-magyar ellenségeskedés magyaráz, de az is kétséges, hogy Civakodó Henrik megengedte-e, hogy nagyobb kardszállítmányok érkezzenek Magyarországra a Duna vízi útján, amely mentén ő a magyarolkkal szemben az osztrák őrgrófságot szervezte meg. A birodalom belső ellentétei mindamellett időnként utat nyithattak Salzburgon vagy Passaun keresztül egy-egy svábországi szállítmánynak, más időben a lengyel Meskó közvetíthetett nyugati és északi kardokat.
A nehéz fegyverzetű fejedelmi sereg fenntartása már komoly anyagi erőforrást tételez fel; ezek felszerelésére ui. a szolgálónépek "kapacitása" elégtelen volt. Kitűnő párhuzamot szolgáltat Géza elit seregére Ibrahim ibn Jakub leírása, melyet
965-ben a lengyel Meskó seregéről adott: "Háromezer páncélosa van helyőrségeken [szétosztvaJ ; egy század belőlük annyit ér, mint tíz más század. Ó ezt a legénységet ellátja posztóval, paripával, fegyverrel és mindennel, amire szüksége van." Ibrahim rögtön ezután azt is közli, hogy milyen anyagi erőforrás teszi ezt lehetővé. A fejedelemnek "az általa kivetett kereskedelmi vámokból pénzbevétele van".
Meskó Taksonynak és Gézának volt kortársa, s így a párhuzamos fejlődés bizonyítéka, hogy Meskó gazdasági és hadi reformjai Magyarországon Taksony és Géza uralma alatt jelentek meg.
Géza fő jövedelmi forrása a kereskedókre kivetett vámokon kívül a dési és tordai sóbánya, valamint'a selmeci ezüstbánya haszna lehetett. Emellett számolnunk kell az adóztatásnak azokkal a kezdeti formáival, amelyek a kelet-európai térségben a IX-X. században már elterjedtek. A kazár kagán a volgai bolgárokat ugyanúgy füstönként fizetendő prémadóval sújtotta, mint a kazár függésből felszabadult magyarok a szláv polján, drevlján és szeverján törzseket. Megjegyzendő, hogy a nyestbór (kuna) e térségben a csereeszköz, a pénz szerepét töltötte be. A prémadón kívül a volgai bplgárok házasodáskor az uralkodónak lovat tartoztak adni, továbbá lóval tartoztak szolgálni, ha a fejedelemnek szüksége volt rá. A mongol birodalomban minden nyáj (akolhoz tartozó gazdaság) egy-egy kétéves báránnyal adózott a kagánnak, emellett szükséglet szerint tejelő kancákat és futárlovakat adtak, amelyek használat után a tulajdonoshoz kerültek vissza.
A magyar fejedelemség az új hazában nyestadót vett az erdőlakó szlávoktól, sőt a dömösi összeírásból (1138) kikövetkeztethetően ezt erdőlakó magyarok is fizették. Mivel Magyarországon az állatadó valamilyen formájával is kell számolnunk, arra az archaikus székely viszonyokból következtethetünk; a székelyek a késő középkorban "ökörsütés" címen a király házasságakor és a trónörökös születésekor házanként egy ökörrel adóztak, az ököradó pedig az Árpád-kori lóadó helyébe lépett.
Nagyon valószínű, hogy az önálló gazdaságokat a volgai bolgárokéhoz hasonló adó sújtotta. Kérdés azonban, hogy ezt az adót ki szedte.
Mivel az etelközi kettős fejedelemség a kazár birodalomból vált ki, és a X. század eleji magyar viszonyok közel álltak a volgai bolgár viszonyokhoz, a prém- és állatadóról bizonyosra vehető, hogy a fejedelemséget illette. Árpád és utódai ebben való részesedésüket azáltal is biztosították, hogy az etnikai adót fizető kabarokra és a nyesttel adózó szlávok fő területeire saját családtagjaikat ültették.
Az adózásban magasabb szintet képvisel a dunai bolgároké. Sámuel cár alatt minden önálló gazdaság 1 mérő kölest, 1 mérő gabonát és 1 korsó bort fizetett adóba. Kérdéses, hogy Géza alatt megvoltak-e a feltételek országosan szedett adó bevezetésére, de komoly okkal tehető fel, hogy ilyetén terményadóval kezdődött el az adóztatás. A kora Árpád-kori terményjáradékból következtethetően adó gyanánt a kisállat és a gabona mellett a sör jöhetett leginkább számba.
Ami a vámokat illeti, mongol példák arra engednek következtetni, hogy vámot eleinte azok a vezérek szedtek, akik az egyes folyami partvonalakat birtokolták. Géza központosítása e tekintetben azt eredményezte, hogy a vámokat saját kezébe vette. Intézkedésének ellenhatása nyilvánult meg halála után Ajtony fellépésében, aki a reá bízott marosi folyószakasz vámját magának vindikálta, és ezzel a magyar vezérek "jogait" illetően a kalandozás kori viszonyokat kívánta felújítani.
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 103-109. oldal
Képek:
István király országegyesítő harcai

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/x03.htm

Néhány történelmi személy az államalapítás korából
Ajtony (?-1003?): magyar vezér
Géza halála után a Körös-Alduna, illetve a Tisza és Erdély közötti területen tartományúri hatalmat épített ki. Területén I. István királyi hatalmát nem ismerte el, akadályozta az új államszervezet kiépítését. Bizánc támogatását élvezte, a görög egyházhoz csatlakozott. Székhelyén, Marosvárott templomot illetve monostort alapított. Bár megkeresztelkedett, az I. Istvánnal való szembenállásának erejét a pogányok támogatása biztosította számára. István hadai Csanád és Gyula vezetésével győzték le (1008). Ajtony a csatában elesett, leszármazottait I. István nem irtotta ki. Lehetséges, hogy ő volt az utolsó birtokosa a nagyszentmiklósi kincsnek.
Géza (940?-997): magyar fejedelem.
Taksony vezér fia. 970 körül vette át apjától a hatalmat. Uralma idején megteremtette mind a külső, mind a belső feltételeket a majd fia, I. István idején megszervezett feudális magyar állam fölépítéséhez. A kalandozások lezárulása után Géza 972-ben a nyugati kereszténység fölvétele és magyarországi elterjesztése mellett döntött. Megkeresztelkedett, hittérítőket kért, és gyermekeit keresztény hitben nevelte. Uralkodása végén kezdték el a pannonhalmi apátság építését. A szomszédos országokkal békére törekedett, amelyet a lengyel, bolgár és bajor uralkodóházakkal létrehozott házassági kapcsolatokkal is erősített. Békepolitikája lezárásaként 995-ben fia számára megkérte a bajor hercegnő, Gizella kezét. Az ellenálló törzsi vezetőket, lázadókat erős kézzel verte le. Az első magyar uralkodó, akinek egyéniségét kortársai véleménye alapján ismerjük.
Gizella királyné
Boldoggá avatott bajor Gizella 985 körül született, elhunyt 1060. (?) május 7-én. Szülei II. (Civakodó) Henrik és Burgundi Izabella. Géza magyar fejedelem nyugatra nyitó külpolitikája nyomán került sor házasságára a keresztségben István nevet kapó magyar trónörökössel. Házasságukból több gyermekük született, név szerint Imre (Henrik), Ottó, Bernát, Ágota, Hedvig ismert. A Gizellára vonatkozó adatok hangsúlyozzák kegyes életét, az egyházaknak tett adományait, a magyarok keresztény hitre térítésében játszott kiemelkedő szerepét. István király halála után az ország elhagyására kényszerült. 
Gyula (Prokuj, X-XI. sz.):
Erdélyi vezér. I. István anyai nagybátyja, 1003-ig Erdély ura. A görög kereszténységgel tartott kapcsolatot. A pogány rend híveinek támogatásával I. István királysága ellen fordult. Bár fegyveresen nem támadta I. Istvánt, de az új szervezet kiépítését akadályozta. 1003-ban a király maga vezetett ellene hadat. A királyi kíséret tagjaként Ajtony ellen harcolt (1008), akinek leverése után I. Istvánnal ellentétbe kerülve Lengyelországba menekült. Magyarországon maradt fiait Péter király 1046-ban kivégeztette.
Imre herceg
I. Istvánnak két fia volt: Ottó korán meghalt, így Imre lett a trónörökös, akit gondos nevelésben részesített, tanítója a tudós Gellért püspök Szent István tudatosan uralkodásra neveltette gyermekét, s még a kormányzás tudományát is összefoglalta számára a "Szent István király intelmei Imre herceghez" c. művében. 1031-ben nagy szerencsétlenség érte a királyi családot, s egyben az országot: egy vadkanvadászaton életét vesztette Imre herceg.
István I. (szent - Vajk - Árpád-házi kb. 975-1038):
997-1000-ig magyar fejedelem, 1000-1038-ig magyar király. Géza fejedelem fia. Apja még életében Koppány mellőzésével Istvánt jelölte utódjául, 995-ben a bajor Gizella kezét kérte meg fia számára. Géza halála után István katonai kíséretére és a német lovagokra támaszkodva legyőzte az utódlásból kirekesztett Koppány lázadását. II. Szilveszter pápától koronát kért, és ezzel királlyá koronáztatta magát. Így mint szuverén keresztény uralkodó országát az európai államok közösségéhez kapcsolta. Egymással párhuzamosan folytatta az ország egyházszervezetének és középszintű igazgatásának kiépítését. István király az első jogalapítónk. Kiépítette a vármegyerendszert, a vármegyék élére ispánokat állított. Az uralkodó a vármegyék révén gyakorolta népe felett a törvénykező és végrehajtó hatalmat. István a határvidékeken határispánságokat szervezett, és erős hadsereget tartott fenn. Nyugatról térítő papokat hívott az országba. Megszervezte a püspökségeket, érsekséget alapított. Az egyház tevékenységét államalapító munkája szolgálatába állította. 
A krónikák tükrében Istvánról kettős arckép maradt ránk: egy szigorú, kemény, apjához hasonlóan erőskezű uralkodóé és egy jámbor vallásos emberé. Istvánnak korán elhunyt fiához, Imréhez írt uralkodói Intelmei egy bölcs és megfontolt, előrelátó politikus arcmását tükrözik. 1038-ban bekövetkezett halála után csakhamar az egyház szentté avatta. A későbbi magyar királyok példaképüknek tekintették. 
Koppány (?-997)
Nemzetségfő. 997-ben az Árpád-ház legidősebb tagja; Géza fejedelem halála után az ősi örökösödési jog értelmében igényt tartott a fejedelmi hatalomra. István fejedelem az ellene lázadó Koppányt Veszprém környékén legyőzte, testét fölnégyelték, birtokát elfoglalták, és a Koppányhoz csatlakozott népet szolgálatra kényszerítették.
Sarolta fejedelemasszony
Géza fejedelem felesége, a szépséges Sarolta olyan kemény természetű volt, hogy az urát és az országot kezében tartotta. A férfitársaságot asztal alá itta, a lovat úgy megülte, akár egy lovas katona, és egyszer haragjában úgy megütött egy embert, hogy az menten szörnyethalt. Pedig ez a kemény természetű fejedelemasszony mindig azon fáradozott, hogy a magyar népet keresztény hitre térítse, és a nyugati népekkel megbékítse. Rávette Géza fejedelmet, hogy megkeresztelkedjen. Sarolta fejedelemasszony kereszténynek nevelte fiát, Vajkot is, aki a keresztségben az István nevet kapta. De akármilyen kemény természetű volt a fejedelemasszony, nem tudta előzni a pogányságot Géza fejedelem lelkéből. Mert a fejedelem egyszerre két istennek áldozott. 
Taksony
Zolta fia, Árpád unokája, 905 körül született. Az augsburgi csatát követően, 955-től nagyfejedelem, méltóságát haláláig, a 970-es évek elejéig viselte. Uralkodása idején nyugat felé védekező politikát folytatott, míg keleten megpróbált szövetségeseket találni. Anonymus szerint kun származású nőt vett felségül, fiai Géza (későbbi nagyfejedelem) és Mihály voltak.
Vazul (Vászoly 976-78 ? - 1037 ?):
Magyar herceg. Géza fejedelem öccsének fia. A Morva és a Garam közötti nyitrai területet kormányozta. I. István az örökösödési utódlásból kihagyta Vazult, ezért az összeesküvést szervezett István ellen. A sikertelen merénylet után I. István megvakítatta, ezáltal uralkodásra képtelenné tette, fiait száműzte. Az 1046 után uralomra került Árpád-házi királyok az ő leszármazottai.
Forrás: http://www.foldes.uni-miskolc.hu/oktinfo98/ogarai/

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g18.htm

Gyula, Ajtony és Csanád
István atyjától egy kemény harcok árán központosított országot örökölt; Koppány volt az egyetlen, aki mellőzése után megengedhette magának, hogy szembenézzen Gézával. Koppány leverése után István új utakon kereste a központosítás fejlettebb módjait. Mint fentebb kitértem rá, erre az időre tehető a régi, nomád típusú, folyómenti országlás felváltása territóriumokkal. Magyarország keleti felén két, territórium kialakulása figyelhető meg: Gyuláé, és Ajtonyé.
Gyula örökjogon a Maros Küküllő mentén birtokolt szállásokat. Bár Prok-uj nevéből, melyben az -uj végződés nagybácsit jelentő szláv képző, annyi megállapítható, hogy a szláv Prok ,maradék' jelentésű személynevet viselte, neve ilyen formában magyar helynévben nem maradt meg.
A fekete magyarok között térítő Querturti Bruno, egyik életrajza szerint, Prago várban (civitas) sebesült meg, mivel pedig ez a sebesülés a Maros-Al-Duna közén következett be, az egyik itteni várat 1000 előtt esetleg Prokról nevezték így. Nevének szláv -ova képzős alakja kereshető a Prahova víznévben, ennek forrásvidéke Predeal és Sinaia között (a Bodza-forduló mellett) alkalmas nyári legelőnek. Az is feltehető, hogy nevének magyar -d képzős alakja a Parajd és Parád névben lappang. Annál biztosabb Boja és Boryha nevű fiainak, valamint Saroltnak Küküllő menti birtoklása. Az is kétségtelen, hogy unokaöccse, Zsombor Észak-Erdélyben, a későbbi Doboka megyében rendelkezett téli szállásokkal, ahonnan a Tekei patak és a FelsőMaros folyása mentén kelhetett át nyári legelőihez, melyeket az Olt felső szakaszánál levő Zsombor szállásnevek jeleznek.
Erdély más részét ugyanakkor más főemberek birtokolták.
A tordai és dési sóbányát a közelükben fekvő Décse bizonysága szerint Géza tartotta kézben. Ajtony Torda feletti és Kaplony Dés alatti szállása pedig valószínűsíti, hogy Géza a két fő sószállító utat ezekre bízta, ami arra mutat, hogy a Gyulák 997 előtt nem rendelkeztek Erdéllyel mint territóriummal. István. újítása lehetett, hogy egész Erdély uralmát nagybátyjának adta át, aki nagyhűbéres módjára tartozott neki engedemeskedni; és a regáléjövedelmeket, sót és vámot - bizonyára egy levonásával - Istvánnak leszállítani.
Hasonló módon jöhetett létre Ajtony territóriuma a Maros alföldi partvidékétől l az Al-Dunáig. 
Ajtony eredete homályban van. Árpád-kori Ahtum neve a török Altyn ,arany' szóból ered. Hogy egy helyi magyar törzsfő vagy kabar nemzetségfő leszármazottja-e avagy az ország más vidékéről helyezte a Maros partvonalára Géza, nem állapíthat meg biztosan. Nem támasztja alá semmi Laskai Osvát prédikációszövegét, amely a "Nyírbe", a mai Nyírségbe valónak mondja. Származásáról a nagyobb Gellért-legenda nem közöl semmit, csupán territóriumát ismerteti, és vidini megkeresztelkedését említi. Anonymus, aki a Szent 'István kori "országokat" vetítette vissza honfoglalás korába, azt állítja, hogy Ajtony őse a honfoglalás előtt itt lakott Glád volt, ki Vidínből hozott kun-bolgár-vlach segédcsapatai élén ütközött meg Árpád vitézeivel, s ezek Glád (Rév-Galád) közelében verték meg őt. E történet nem érdemel hitelt, amit kétségtelenné tesz az a körülmény, hogy a kun-bolgár-vlach népelemek nem sokkal Anonymus működése előtt, 1186-ban egyesültek a Bizánc ellen fellázadt Aszenida-cárságban. Anonymus tehát saját viszonyait vetítette vissza a honfoglalás korába. Vidin alighanem egy régibb Gellért-legendából került be Ajtony "ősének" történetébe. Ami pedig Gládnak Galád mellett bekövetkezett vesztét illeti, nyilvánvalóan névmagyarázó kitalálásról van szó.
Ettől függetlenül a Maros és Temes mentén előforduló Glád (Galád) és Gladova (Galadva) helynevek arra mutatnak, hogy s X. század folyamán birtokolt e vidéken egy Galád nevű főember. Bizonyos, hogy honfoglalás után élt személyről van szó, mert a honfoglalás előtti szállásnevek mind elenyésztek, és e "tabma rasa" után népesült be az ország személyneves helynevekkel. Az is bizonyos, hogy a magyar törzsszövetséghez tartozó főember volt, mert Konstantin császár szerint 950 körül az AlDunától északra eső területen magyar törzsek laktak. Csupán az nem bizonyos, hogy Galád vezér Ajtony őse volt, mert Anonymus az Ajtony-nemzetség hagyományait illetően nem mutat tájékozottságot.
Ajtony területén került elő a nagyszentmiklósi aranykincs. Valószínűnek tartom azt a többek által felvetett nézetet, . mely szerint a kincs Ajtony birtokában volt. Amennyiben Ajtony örökjogon jutott hozzá, valószínű, hogy felmenője vagy jogelődje az a "Bojla (Vajla) zsupán" és "Bota-ul (Vata-fi) zsupán", akinek neve a kincs több edényén görög betűkkel és rovásírással felírva szerepel. Bojla (Vajla) és Ajtony rokoni összetartozása mellett felhozható, hogy az AI-Dunába folyó Karas (Karasó) vidékén, Krassó megyében nemcsak Ajtonynak volt szállása; egy Bojla-vojla (ma: Vojlovica) szálláspár Bojla ittlakására enged következtetni. vajla vagy vejla (ma Vajola) falut találunk a Maros felső vízvidékén is egy Szászrégennél torkolló patak fejénél, ami azt a bizonytalan feltételezést is megengedi, hogy Ajtony Maros jobbparti szállásváltó útját tőle örökölte.
E kérdés tehát távolról sem tekinthető eldöntöttnek, de a nagyszentmiklósi kincs rovásírásos feliratainak végérvényes megfejtése még szolgáltathat, olyan ismeretanyagot, ami hozzásegíthet Ajtony eredetének megvilágításához.
Szempontunkból Ajtony származásának nincs különösebb jelentősége. Annál lényegesebb, hogy Ajtony egy olyan territórium ura lett, amelynek Maros, és Temes menti része korábban egy magyar törzsfő alá tartozott, míg Keve és Krassó megye valószínűleg a kabarok lakta dukátus része volt. Keve megyében valaha Tarhos tartotta szállását, Krassó megye pedig nemcsak a XI. század végén állt hercegi uralom alatt, hanem 955 után Zerind és Géza is szállással rendelkezett benne. Török etnikumú lakosságra enged következtetni a Karasó folyónév, mely bolgár-török nyelven fekete vizet jelent. Nogy a névadók a honfoglalás előtt itt lakott avagy a kabarokkal ideköltözött bolgár-törökök voltak, arra ma nem tudunk választ adni. E kérdés megvilágítását elsősorban a régészettől várhatnánk. Sajnos, a Bánát területéről az elmúlt évszázadban rendkívül kevés honfoglalás és államalapítás kori leletanyag került elő. Ez az a terület, amely a X. századi leletek (sírok és mellékletek: érmek, fegyverek, S végű hajkarikák stb.) elterjedésének térképein csaknem üres foltként mered a szemlélőre. Ebből nem következik, hogy a terület lakatlan volt, hanem az lehet egyik magyarázata, hogy a XVII. században betelepített soknyelvű lakosság érzéketlen volt a múlt emlékei iránt, és ha előkerült valami, nem jelentette: (A nagyszentmiklósi aranykincsre is csak azután figyeltek fel 1800-ban, hogy román megtalálói görög kereskedőknek adták el, s ezektől vásárolták meg a bécsi udvari kincstár számára.) Régészetileg a Bánátnak csak az északnyugati sarka jól ismert, ahol a saját múltja iránt jobban érdeklődő magyar lakosság él. A helyi múzeumok felvilágosító munkája nyomán azonban remélhető, hogy előbb-utóbb az egész terület régészeti megismerése lehetővé válik, és Ajtony "országának" népességi viszonyaira is nagyobb fény derül.
Mint alább kitérek rá, történeti adatok alapján csak azt tudjuk valószínűsíteni, hogy itt laktak azok a "fekete magyarok", akiket fegyverrel kellett megtörni. A fekete magyarok kilétének kérdése régi vitája a magyar tudománynak. Komoly érvek
hozhatók fel amellett, hogy a fekete magyarok mögött kabarokat keressünk, akik a "fehér magyarok" hét törzséhez csatlakoztak. Kevésbé valószínű, hogy a honfoglaló magyarokkal szemben így nevezték az itt talált avar kori onogurokat (bolgár-törököket), végül a két álláspontnak az az egyeztetése is lehetséges, hogy a "fekete magyar" összefoglaló neve volt a magyarokhoz csatlakozott keleti népeknek, a keletről jötteknek és az itt találtaknak egyaránt.
Ha a nagyszentmiklósi kincs a fekete magyarok vezetőinek tulajdonítható, a türk rovásírás és a kincs egyes darabjainak Kaukázus vidéki kapcsolatai inkább amellett szólnak, hogy tulajdonosait a kazár-alán-káliz kultúrvilágból eredeztessük, tehát abból a körből, ahonnan a kabarok is kiszakadtak.
A kabarok ittlakása érthetővé teszi, hogy Ajtony a territórium elnyerése után számottevő "fekete magyar" haderővel rendelkezett. Territoriális uralom haderő birtokában pedig előbb-utóbb a territórium önállósulása felé vezet.
Ilyen előzmények után kerülhetett sor István királlyá koronázására, majd az esztergomi érsekség megalapítására. Mindkét esemény gátolta a territóriumok önállósulását, ami Gyulának és Ajtonynak egyaránt célja lehetett. A királyi hatalom nem ismerte el a territóriumokon a regálejogok-gyakorlását, főként azt, hogy a "tartományurak" a só és egyéb után vámot szedjenek, ami nomád szemlélet alapján ezeket illette, ugyanakkor az egyházszervezet dézsmát követelt mindenkitől, tehát Gyulától és Ajtonytól ugyanúgy, mint vitézeitől és népeitől. Kivált a dézsma bevezetése lehetett az a mozzanat, amely mindkét főurat arra serkentette, hogy a görög egyházzal eddig is fennálló kapcsolatát elmélyítse; a görög egyház ui. nem szedett tizedet.
Mint fentebb említettem, a Maros-vidéken Zombor gyula idejében görög misszió tevékenykedett, és templomok épültek. Ha a gyula halálával a misszió alább is hagyott, a felépített görög templomokban itt-ott tovább . pislákoltak a gyertyák, s ez Géza idejében csak erősödhetett.
Prokuj gyula erdélyi szállásterületén, a Küküllő menti székely Szentdemeteren állhatott görög egyház, míg az Ajtonynak juttatott territóriumon Zomborban tehető 166 fel. Gellért nagyobb legendája korábbi előzményekről nem tudva elbeszéli, hogy Ajtony "hatalmát a görögöktől vette, és az említett Marosvárt monostort épített Keresztelő Szent János tiszteletére, apátot helyezvén bele görög szerzetesekkel, az ő törvényük és szertartásuk szerint... Az ott lakó szerzeteseknek pedig a város egyharmada szolgált." Ha a marosvári görög "monostort", melynek egyháza a hozzá tartozó keresztelőmedencés kápolnával Ráccsanád falu római katolikus templomának 1868-ban történt lebontásakor került felszínre, Ajtony építette is, s ő hozott bele görög szerzeteseket, egyháza esetleg már korábban is fennállt.
Komoly szakemberek foglaltak állást amellett, hogy Ajtony nem a görög császár, hanem a bolgár cár felé orientálódott, és nem görög, hanem bolgár-szláv szerzeteseket telepített országába. Ez a vélemény arra támaszkodott, hogy Vidin 1002-ig bolgár kézen volt, s csak ekkor került a görög császár uralma alá. Egy jeles filológus e feltevést azzal támogatta, hogy a bolgár cárság területén kialakított ohridai bolgár patriarkátus egyházainak 1019-i és 1020-i összeírásaiban két olyan helynév fordult elő, amely hasonlít az Ajtony egykori területén levő helynevekhez; a barancsi püspökség kasztrái, templomos váras helyei közt levő, háromféleképpen írt Bisziszkosz ~ Dibiszkosz ~ Dibisziszkosz nevet összevetette a Temes névvel, a belgrádi püspökségből pedig a görögül Aszpron Ekklesziának, Fehér-egyháznak írt helyet azonosította a mai Fehértemplom, szerbül Bela Crkva várossal. Ebből pedig az következnék, hogy Ajtony területének déli fele 1000 táján a bolgár cársághoz és az ohridai patriarkátushoz tartozott.
E tetszetős feltevés elterjedt az irodalomban, és nemzetközi síkon is népszerűvé vált. Korábban magam is elfogadtam, utóbb azonban meggyőződtem helytelen voltáról.
A nézet alapjául szolgáló névösszevetések gyöngéi ugyanis behatóbb vizsgálatnál kiderülnek. A Temes görög neve az Árpád-korban Timészész volt, bár utóbb Timbiszkosznak is írták, ami a Timis név görögösített visszaadása. A Bisziszkosz névnek ehhez nincs köze, de ha a Dibiszkosz változat lenne a helyes, ez sem egyeztethető megnyugtatóan vele, mert ennek. középgörög ejtése Diviszkosz, s ez legfeljebb egy Tövis(k)-féle helynevet takarhatna. Ilyen bizonytalan névalakokra komolyan építeni nem lehet. A fehér kőépítkezésre utaló Fehér-egyház ~ Bela Crkva név viszont annyira elterjedt a középkorban, hogy lokalizálásra nem alkalmas, ugyanakkor a tömeges templomépítkezés megindulása előtt ilyen helynév nehezen alakulhatott ki, mert a "fehér" megkülönböztető jelző más templomoktól.
Hogy a Duna partján levő bolgár püspökségek hatósugara nem terjedt a Száva-Al-Duna vonalától északra, arra felhozható, hogy a Száva szigetén fekvő Szerémvár püspöksége sem rendelkezett filiákkal Magyarország közeli görög egyházas helyein, Szávaszentdemeteren és Titelen. De az Ajtony területén levő ismert görög egyházak, Marosvár és Zombor sem szerepelnek a szomszédos barancsi bolgár püspökség filiái között. Mivel pedig Ajtony a vidini püspökségen keresztelkedett meg, egyházilag nem is Barancs, hanem a vidini püspök alá kellett tartozzék, de ennek filiái között sem találjuk nyomát Ajtony kasztráinak. Valójában a Száva-Al-Duna ugyanolyan egyházi-politikai határvonal volt István király korában, mint 950 táján.
A feltevés legsebezhetőbb pontja az, hogy a forrás szerint Ajtony a "görög", nem pedig "bolgár-szláv" hatalom és egyház felé orientálódott, s ezt a külpolitikai viszonyok teljes mértékben alátámasztják.
István király, nagyapja és apja nyomdokain haladva, uralkodása első tíz évében bolgárbarát politikát folytatott, de ezzel, mint alább kitérek rá, 1008/9-ben szakított. II. Bazileiosz görög császár viszont már 992-ben, a bolgárok ellen indított első nagy offenzívája alkalmával szövetségeseket keresett a bolgárok háta mögött, és követeket küldött a horvát és diokleai szerb fejedelmekhez, megtisztelő címekkel és ajándékokkal halmozva el őket. Valószínűleg 1001-ben indított nagy balkáni támadása előtt került sor rá, hogy az Al-Duna mellett tanyázó Ajtonyt megkeresse. Ajtony ui. a görög hajók számára a Dunánál mindig elérhető volt.
Hasonló folyamat játszódhatott le Erdélyben. Ha a Havasalföld nagy részét a besenyők megszállva tartották is, a görög küldöttek a Dunán a Vaskapuig felhajózva biztos úton eljuthattak Gyula territóriumának központjába, Gyulafehérvárra. Bár nem maradt történeti feljegyzés Prokuj gyula görög orientációjáról, a görög egyház korábbi sikerei Gyula udvarában ezt nagyon valószínűvé teszik, a dézsma bevezetése elleni védekezésnek pedig ez volt az egyetlen legális módja. A krónika szavai szerint Gyula "sokféle módon" ellenszegült István királynak, ami egyaránt jelenti a világi és egyházi reformok bevezetésének megtagadását.
A dézsma 1001-i bevezetése és Bazileiosz 1002-i megjelenése az Al-Dunánál indokolni látszik Gyula ekkor bekövetkezett nyílt ellenszegülését. A Hildesheimit követő Altaichi Évkönyv, amelyből a Magyar Krónika is merített, az 1003. évnél közli, hogy "István magyar király sereggel ment anyai nagybátyja, Gyula király ellen; midőn őt elfogta feleségével és két fiával, országát erővel a kereszténységre hajtotta".
A fenti szöveget a XI. század végi gesztaíró (tévesen az 1002. év alatt) azzal tódítja, hogy Szent István ezt azért tette, mert Gyula "gyakori figyelmeztetés ellenére nem tért Krisztus hitére, és nem szűnt meg a magyaroknak jogtalanságot okozni. Nyugtalanította a Pannóniában lakó magyarokat, és sokféleképpen okozott nehézséget." Ezért István "egész tágas és igen gazdag országát a magyar monarchiához csatolta".
Anonymus megnevezi ugyan Gyula két fiát (Bua és Bucna), de ezenfelül a krónika adatait, hogy ti. Gyula nem akart megkeresztelkedni és "a király ellenére cselekedett", megtoldotta azzal a valótlansággal, hogy István Gyulát egész életén át börtönben tartotta. Végül a bolgár-szláv Keánt és a magyar Gyulát összekeverő Ákos mester 1270 körül azt írta, hogy István a székesfehérvári bazilikában akarata ellenére kereszteltette meg nagybátyját egész családjával, de azután tisztességesen tartotta, mintha atyja lett volna.
Mivel a fentiekre történészek nemegyszer építenek, érdemes az írott hagyományban bekövetkezett torzulásokra rámutatni.
A távol élő német kortárs 1003-ban Gyulát "királynak" (rex) és országát királyságnak (regnum) titulálta, azt sem tudva, hogy ez az ország hol fekszik. Olyanféle bizonytalan címzésről van itt szó, mint magyar kalandozó vezérek, pl. Bulcsu és Lél esetében, akiket nyugatiak rexnek is írtak. Az Altaichi Évkönyvek szolgáltak forrásul a magyar krónikásnak abban, hogy Gyula territöriumát a regnum szóval jelölje, szemben István monarchiájával. Holott Gyula legfeljebb ducatus élére helyezett duxnak nevezhető, aki hűbéri függésben volt a királytól, és kötelmei "jogtalan" megtagadásával vált "hűtlenné".
A másik torzulás Gyula pogányként való feltüntetése. A német kortárs csak annyit mond, hogy Gyula elfogása után országát István a keresztény hitre térítette. Ez megfelelhet a valóságnak, mert Gyula kereszténysége nem terjedt túl saját és családtagjai udvarán; Erdély gyér lakossága pogány volt. A német kútfő szavaiból a magyar gesztaíró már nem Erdély lakóinak, hanem Gyulának a pogányságára következtet. Ez mindenképpen helytelen, mert a "latin" hitűek a görög egyházat nem tekintették "pogányságnak". Még tovább megy Anonymus, aki ugyanazzal a rímes prózába tett mondattal írta le Gyula megtérítését, mint Tonuzabáét! Hogy Ákos mester krónikájában a Gyula székesfehérvári megkeresztelésére vonatkozó XIII. századi betoldás téves, arra elég felhozni, hogy a szóban forgó bazilikát István csak 15 év múlva
kezdte építeni. 
A királyhoz hűtlenné váló és a görögök felé orientálódó Gyula ellen István király maga vezetett hadjáratot. Mivel Gyula központja a. Maros völgyében feküdt, valószínű, hogy István a Maros partján, tehát Ajtony tartományán keresztül vonult fel hadseregével, noha feltehető, hogy vele egyidejűleg egy másik sereg a Meszesen át Zsombor észak-erdélyi szállásait közelítette meg.
István hadserege egyrészt azokból az elemekből állhatott, mint a Koppány ellen vezetett sereg (páncélos lovagok és katonai segédnépek, főként berények és besenyők), másrészt a behódolt urak - közte Ajtony - magyar katonai kíséretéből. Mindamellett a tartomány törzsi heiyneveiből nem tudunk olyan messzemenő következtetéseket levonni, mint Koppány esetében, mert István beavatkozásának kevés helynévi emléke maradt.
Gyula ui. nem állt ellent unokaöccse királyi hadának, hanem megadta magát, s így nem került sor vitézeinek szétverésére és szolgasorba taszítására, e nem is volt szükség idegen harcos elem betelepítésére. Gyula tartományában - a Torda megyei Megyertől eltekintve - egyetlen törzsi helynevet találunk, amelynek telepítése jellemző az 1000 körüli harcokra: Berény: a berényeket egy fontos "váras" hely, a Maros-parti Szászváros mellett telepítették le.
István Gyulától elvette tartományuraságot, és családjával együtt Magyarországra hozta őt. 
Gyula unokaöccse, Zsombor, szintén behódolt, ő azonban más elbánásban részesült. Mint alább még szó lesz róla, Zsombor téli udvarhelyeit megtarthatta, István a területén levő várat és sóbányát elkobozta. A vár ispánságát a király rokonára, Dobokára bízta, a vár alá Jenő-törzsbeli várjobbágyokat, a sóbányához pedig székelyeket telepített.
Zsombor az Olt-kanyarban levő nyári szállásait valószínűleg elvesztette, ezekét ui. utóbb nem Zsombor leszármazottai birtokolták, mint a Doboka megyei Zsombor falvakat, hanem idegenek. István ugyanakkor - a helynevekből kitetszően - az Oltkanyarb'an is adott szállásokat Dobokának (ma Datk falu), valamint az újonnan behelyezett tartományúrnak, Zoltánnak.
A Magyar Krónikának egy beszúrásokkal megzavart részében azt olvassuk, hogy István az elfoglalt erdélyi tartományba behelyezte rokonát, Zoltánt, akit ezért Erdőelvi Zoltánnak neveznek. Ákos mester Zoltánt összetévesztette István ősével, Zoltával, s ezért írta Zoltánról, hogy ez István hosszú életet megért ősapja (!) volt. Az erdélyi Zoltán és az alföldi Zolta helynevek azonban vitathatatlanná teszik, hogy a két személyt szét kell választanunk, és így Erdőelvi Zoltánt ténylegesen az István király által Gyula helyére beültetett "vajdának" kell tekintenünk. 1003-tól Zoltán feladata lett az erdélyi keresztény térítés támogatása, de főleg a királyi sóbányák sójának leszállítása, Tordáról a Maros vizén le Szegedig, Désről pedig a meszesi Kapun át Szolnokra.
A marosi sószállító út Ajtony tartományán át vezetett. Ajtony, aki valaha a Maros jobb partján váltotta szállásait, s feltehetően a sószállítás biztosítása fejében részesedett a fejedelmi sóból, sőt saját partvonalán maga szedte a vámokat, nem tudott megbékélni az új helyzettel, amely e fontos jövedelmi forrásoktól megfosztotta. Gazdasági ereje csak a házi szükségleteit biztosító legelő- és szállásbirtokon, szolgálónépeken és lábasjószágon nyugodott: "Szilaj lovakból megszámlálhatatlan ménese volt, azon kívül, amit a lovászok ólakban tartottak és őriztek. Rengeteg barma volt, mind külön pásztorok keze alatt, s rendelkezett birtokokkal és udvarházakkal." A mezőgazdaság e kezdeti fokon távolról sem biztosított elegendő jövedelmet arra, hogy a földesúr számottevő katonai kíséretet tartson fenn, mivel pedig Ajtony "vitézek és nemesek sokasága felett gyakorolt uralmat", vagy le kellett építenie magánkatonaságát, az "ajándékváró" vitézek seregét, vagy állandó jövedelmet kellett szereznie. 
1002-ben került rá sor, hogy a görög császár elfoglalja a Duna-parti Vidint, s ha nem előbb, ekkor vette fel a kapcsolatot a bolgárok hátában levő magyar tartományúrral. Ajtony rövidesen lehajózott a császárhoz, és Vidin városában, amelyet régi magyar nyelven Büdünnek, mai ejtés szerint Bödönnek mondottak, a görögök szertartása szerint, megkeresztelkedett", ami azt jelentette, hogy egy medencében megmártatta magát keresztvízben, nyilván a császár jelenlétében.
A nagyszentmiklósi kincs görög feliratos egyházi rendeltetésű tálaiból megítélhetjük, hogy milyen drágaságokkal halmozta el a császár új szövetségesét. Bizánci gyakorlat szerint az ajándék zömét drága brokátok és aranysolidusok tehették ki, s e mellé bizonyára valamilyen megtisztelő cím is járult. Így tehát szó szerint kell venni Gellért nagyobb legendájának szavait: "Ajtony... hatalmát a görögöktől vette".
Néhány év leforgása alatt katonai kíséretét és fekete magyarokból álló seregét kellően felfegyverezhette, és eljutott oda, hogy "István királynak nem adta meg a tiszteletet" - a hűbérurat megillető honort -, "bízva vitézei és nemesei sokaságában". Megkísérelte saját területén a királyt illető jövedelmeket magához ragadni: "hatalmat bitorolt a királynak a Maroson lejövő sója felett, vámszedőket és őröket állítva fel a folyó révjein egészen a Tiszáig".
Ehhez járult, hogy székhelyére, Marosvárra görög szerzeteseket telepített, s ezzel utat nyitott a hosszú ideje elakadt görög missziónak.
Gellért nagyobb legendája ugyan azt írja róla, hogy "hét felesége volt, minthogy a hitben nem volt tökéletes", az azonban alig hihető, mert ilyen nyíltan pogánykodó urat Géza ugyanúgy nem tűrt volna meg főnemesei közt, mint ahogy István nem bízta volna rá egy tartomány vezetését. A hagyomány bizonyára azt őrizte meg ilyen formában, hogy felesége mellett ágyasokat tartott. Valószínű, hogy Ajtony ugyanolyan látszatkeresztény volt, mint Géza, s a kereszténység ügyét politikai húzásokra használta fel.
István király, mint Koppány és Gyula esetében tette, ekkor sem várt soká a válaszadással, hanem sereget gyűjtött.
A hadjárat történetét Gellért nagyobb legendája tartotta fenn. Ezt ugyan befejező sorai szerint a XIV. században írták, de szerzője felhasználhatott egy korai legendát is, amely Gellért szentté avatása ( 1083) előtt készült.
Az Ajtony elleni hadjárat időpontja vitatott. Eltekintve attól, hogy a későn összeszerkesztett nagylegenda időrendje megbízhatatlan, még ez a forrás is beszúrja Ajtony legyőzése és a püspökké tétel közé, hogy "miután Szent István a látta, hogy országa a harcoktól megnyugodott, visszahívta... Gellértet a remeteségből. Többet mond, hogy Gellért megválasztását a harcok megnyugvása utáni időben jelöli meg a szűkszavú, XIl. század eleji kislegenda is. A harcok pedig Ajtony legyőzésétől kezdve sokáig nem nyugodtak el.
Szent István nagyobb legendája az Ajtony elleni harcot István uralkodása elején említi, amennyiben István "ifjú'" korában beszéli el a "vezérek" legyőzését Szent Márton és Szent György zászlaja alatt. Az előbbi vezér ui. a Szent Márton segedelmével legyőzött Koppány, az utóbbi pedig a "Szent György segítségével" megvert Ajtony, mint ezt Laskai Osvát kifejezetten meg is mondja. De emellett szól Querfurti Bruno-Bonifác híradása is az itt lakó fekete magyarok megtéréséről, és végül, de nem utolsósorban Gyula részvétele az Ajtony elleni harcban.
Querfurti Bruno, szerzetesi nevén Bonifác, 1003 tavaszán Regensburgból leha2 józott a Dunán a fekete magyarokhoz téríteni, miután ehhez a magyar udvar és egyház engedélyét elnyerte. István nagyobb legendája is megemlékezik "Bonifác mártír" tevékenységéről, mint aki "Magyarország alsó részein" térített, s így- miként fentebb utaltam rá - az általa térített fekete magyarok lakhelye elsősorban Ajtony területén keresendő.
Bruno-Bonifác a fekete magyarok közt először 1003-ban térített, akkor, amikor Gyulát leverték, de Ajtony még nem fordult nyíltan szembe Istvánnal, a magyar udvarnak azonban már tudomása 'lehetett a görög misszió terveiről a Délvidéken. Úgy tűnik, hogy működése abba a versenyfutásba illeszthető be, amely a latin és görög egyház között a határvidék "lelkeiért" folyt.
Bruno-Bonifác, mint azt a Lengyelországban mártírhalált halt pereumi remetékről írt művében elbeszéli, ekkor balszerencsével és beteg vállal kezdte az evangéliumot hordozni", de nem jutott neki osztályrészül a hőn óhajtott mártírkorona. A nagylegenda szerint a nyakán kardtól sérült meg, és tovább élt, míg el nem nyerte a mártírkoronát. 1004 nyarán visszatért Németországba, s a magdeburgi érsek II. Henrik jelenlétében térítő érsekké szentelte. Miután otthonában, a querfurti várban megírta Szent Adalbert életrajzát első változatban, újból Magyarországra jött, s 1005 tavaszától 1008 elejéig tartózkodott itt. Erre az időre esett találkozása István udvarában Bruno augsburgi püspökkel, Gizella másik bátyjával, és hosszabb tartózkodása a kiváltságos helyzetű pécsváradi apátságban. Magyarországról Kijevbe és a besenyők földjére ment téríteni, s 1008 őszén jött vissza Lengyelországba, ahol megírta Adalbert életrajzát második változatban, majd 1009 elején, a poroszokhoz indulása előtt 11. Henrikhez intézett levelében beszámolt róla, hogy egy éve jött el Magyarországról, ahol sokáig hiába töltötte az időt. Azóta tudomására jutott, hogy a fekete magyarokat megtérítették, és Szent Péter első legációja járult hozzájuk. (Azo pápai legátus 1009 nyarán Pécsett szentelt püspökséget!) Hogy a fekete magyarok megtörése nem ment minden erőszak nélkül, azt sejteti az a megjegyzése, hogy "a mieink - Isten bocsássa meg - némelyeket megvakítottak, ami nagy vétség".
Mindebből arra lehet...következtetni, hogy az Ajtony elleni hadjáratra 1008-ban, Bruno eredménytelen második missziója után került sor.
Az Ajtony elleni hadjáratban Gellért nagyobb legendája szerint alvezérként részt vett Gyula is. Gyula az erdélyi tartomány "vajdaságából" történt erőszakos elmozdítása óta Magyarországon élt, és bekerült István kíséretébe, s csak az Ajtony elleni hadjárat és a Csanád vezérrel való vetélkedés után hagyta el a magyar udvart, hogy Lengyelországba menjen.
István nem bízott meg egészen Gyulában, s ezért a sereg fővezérségét nem rá, hanem Csanádra bízta. Csanádról a Gellért-legenda azt állítja, hogy korábban Ajtony udvarában mint igen megbecsült vitéz szolgált, kit ura többi híve előtt a legmagasabb tisztségre állított. Ellenfelei azonban bevádolták Ajtonynál, hogy életére tör. Amikor Csanád neszét vette, hogy élete veszélyben forog, átszökött István király udvarába, s ott megkeresztelkedett. Miután István megismerte szándékát és megbizonyosodott hűségéről, őt állította az Ajtony elleni sereg élére.
Ezzel a népmesei fordulatokban bővelkedő történettel szemben kétségek merülhetnek fel. Az uralkodó osztály felső rétegéhez tartozó Csanád nem lehetett pogány; Géza bizonyára már apját, vagy nagyapját is keresztvíz alá kényszerítette. A legenda előadását az a körülmény sem támogatja, hogy Ajtony tartományában helynevek nem tartották fenn Csanád szállásának emlékét, az egy Marosvártól eltekintve, melyet később neveztek el róla. Erdélyben ugyan találunk két Csanád helynevet (Szászcsanád Balázsfalvánál és Erdőcsinád Maros-székben), de egyik sem Ajtony partvonalán fekszik, és Ajtony bukása után is keletkezhetett.
A legenda XIV. századi fogalmazást sejtető elbeszélésével szemben az uralkodóház családi hagyományaiban otthonos Anonymusnak kell igazat adnunk, aki szerint Doboka fia Csanád István király "unokaöccse" volt. A rokoni kapcsolat fokát nem ismerjük, de a rokonságot támogatni látszik, hogy a Duna bal partján, mely a XI. században hercegi juss volt, három Csanád falu állt a középkorban: a mai Érsekcsanád Baja mellett, Csanád puszta Dunavecse mellett és Csomád, hajdan Csanácl, Vác szomszédságában. Ha az utóbbi névadójául az 1219-ben itt birtokos Csanád nembeli Csanád is számításba vehető (noha ennek birtoklása idején már a Csanádfalva helységnévadás kezdett elterjedni), maga a Baja és Vecse közötti partvonal szintén hercegi szállásváltó útra mutat.
A legenda leírása az ütközetről nehezen hihető mondai elemeket is tartalmaz. Az elbeszélés szerint Csanád seregével átkelve a Tiszán, első ízben Kökényérnél ütközött meg Ajtony hadával. Kökényeér a Szegedről, Csanádra vezető uton, az egykori Marosvár közelében feküdt. A véres ütközetből Csanád megfutamodott; serege visszavonult a Tiszának Szöreg és Kanizsa közötti szakaszáig, maga pedig az utóbb Oroszlánosnak nevezett dombnál vert tábort. Itt Szent Györgyhöz imádkozott, megfogadva, hogy ha győz, monostort alapít tiszteletére. Mikor elszunnyadt, álmában egy oroszlán ébresztette fel, és figyelmeztette, hogy tüstént induljon támadásra.
A győzelem után e helyen Oroszlános-monostort alapította. Ez a legendás alapítástörténet nyilvánvalóan névmagyarázó mondából fakad. A Kanizsa melletti Oroszlános-monostort ugyan az Árpád-korban tényleg a Csanád-nem birtokolta, de ez nem valami álom után kaphatta Oroszlános nevét, hanem azért, mert kapubejáratát kőoroszlánok díszítették.
A legenda szerint az oroszlán által felébresztett Csanád seregével még az éjjel megtámadta Ajtony alvó táborát Nagyőszön, az ellenséges hadat megfutamította, és a vezért saját kezűleg megölte. Mivel Oroszlános és Nagyősz között jó 40 km-es út van, a történet nyilvánvalóan koholt.
Ami a nagyőszi csatahelyet illeti, emellett felhozható, hogy Marosvár és Nagyősz között félúton fekszik Nagyszentmiklós, ahol az Ajtonynak tulajdonított aranykincs előkerült. Nagyszentmiklósnál a Harangod (ma Aranka) folyón, a Tisza mellékágán át kellett kelni. Csábító feltevés, hogy Ajtony a kincset a székhelyéről a nagyőszi táborhelyre való visszavonuláskor rejtette el itt, s mivel maga és a titokba beavatott hívei elestek, a kincs 800 évig a föld alatt lappangott.
A legendában Ajtony története ismert mesemotívummal végződik. A hős - esetünkben levágja a megölt ellenség fejét, és nyelvét kitépve tarsolyába rejti. Midőn az ármánykodó vetélytárs - esetünkben Gyula - a király előtt a diadalt magának vindikálja, a hős tarsolyából előveszi a nyelvet. A gonosz pórul jár, és a megigazult hős elnyeri méltó jutalmát.
Na a mese kerete ősrégi sablon is, a főszereplők történeti személyek, sőt annak az állításnak is van történeti magva, hogy a leleplezett Gyulát "a király úr udvarából kivetették". Történeti tény, hogy nem sokkal ezt követően Gyula elhagyta István királyt, és az ellenséges lengyel fejedelem udvarába szökött.
A hős megjutalmazása is bekövetkezett. A legenda szerint Csanád a királyi udvar és Ajtony udvarának fejévé (princeps) lett. Az első a nádori méltóságot jelenti, ami pedig a másodikat illeti, a legendaíró ilyen szavakat adott István király szájába: "E naptól fogva e várnak nem Marosvár, hanem Csanádvár lesz a neve, és mivel ellenségemet kiölted belőle, ispánja (comes) leszel annak a megyének (provincia), és azt nevedről fogják nevezni; neveztessék Csanád vármegyének minden nemzedék idejében."
Anonymus hasonló módon azt írja, hogy "a király Ajtony várát minden tartozékával adta neki", de az már a megjutalmazott hős mesemotívumai közé sorolható, hogy szerinte a király feleségül adta Csanádnak a legyőzött Ajtony feleségét'
Ha Csanádnak Ajtony helyébe állítása történeti tényként fogadható is el, kérdéses, hogy Csanád mikor, milyen tisztségeket nyert el.
Legvalószínűbb, hogy a király közvetlenül a győzelem után Ajtony egész territóriumának a kormányzását rábízta Marosvár ispánságával. A tartományi berendezés elsorvasztása után Csanád uralma már csak a vármegyére korlátozódott, s ezzel egyidőben kaphatta meg a nádorságot, valamint a megye falvainak és népeinek egyharmadát is, amivel alapítója lett a tartomány legnagyobb magánbirtokának.
István király nem irtotta ki Ajtony családját; az ártatlan családtagoknak megbocsátott. Ajtony leszármazottai, az Ajtony-nembeliek a XIV. század elejéig birtokolták a Maros partján Ajtony-monostorát, továbbá néhány falut a környéken és a borsod- gömöri határon.
Ajtony leverésével lezárultak azok a harcok, amelyeket István a keresztény királyság és a központosítás ellen forduló "tartományurak" ellen vívott. 
Maga a tartományi berendezés egy ideig még működhetett, mert a püspökségek beosztása több helyütt követni látszik ennek kereteit. lgy valószínű, hogy a győri püspökség egy Rába menti tartomány keretei közt épült ki. Ha pedig a Csanád vár Csanád nemzetség csanádi püspökség párhuzamossága irányadó, akkor a Győr vár - Győr-nemzetség - győri püspökség analógiája valószínűvé teszi a feltevést, hogy a ' Rába menti tartomány államalapítás kori urának azt a német Győr lovagot tekintsük, akinek utódai a lébényi monostort építették.
A püspöki székhelyek közül még Veszprémben ült egy olyan dux, aki veszprémi várispán volt, de uralma Zalavárra is kiterjedt: Bezprim, s így egy több megyére terjedő territórium élén állhatott.
A tartományuraság hűbéri jellegét csorbította ' az a körülmény, hogy Csanád, Győr és Hont nem élvezte a tartomány minden várának ispánságát, ill. "feudumát", hanem csak a központi várét, s azt is csUpán a jövedelem harmadát illetően, de az sem bizonyítható, hogy az első kinevezettek életre szólóan és átörökíthetően kapták-e, amire a váraknak urukról való elnevezéséből lehet következtetni. Hogy a várfeudum nem vált öröklött birtokká, abban szerepe lehetett annak, hogy Csanád, Győr és Hont a vár körül hatalmas magánbirtokot is kapott, amit utódaira, a csanád-, Győr- és Hont-nembeliekre átörökíthetett. Ilyen szerephez juthatott később Szolnok is, akinek Szolnok körül volt öröklött birtoka, de szolnoki ispánsága Észak-Erdélyre is kiterjedt. Mivel a szolnoki ispánság az Árpád-korban rendszerint együtt járt az erdélyi vajdasággal, az egyetlen territóriummal, amely túlélte István uralmát, nem lehetetlen, hogy Szolnok egy időben ezt a tisztséget is viselte.
Ha fel is tehető, hogy István uralkodása elején hűbéri jellegű tartományurasággal kísérletezett, a történelmi tapasztalat hamar világossá kellett tegye, hogy a jelentős katonai erőt tömörítő tartományuraság önállóságra csábít, az idegen hatalmak pedig ezt a királyság egysége ellen aknázzák ki. Ezért a tartományokat elsorvasztotta, s székhelyeiket csak mint egyházi központokat tartotta meg.
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 163-176. oldal
Képek:
Szent István legyőzi Gyula vezért

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/e05.htm
Koppány lázadása
Koppány fegyvert fogott, és a Dunántúlon sokan csatlakoztak hozzá. A lázadók a régi hitet és rendet, az ősi szabadságjogokat, a törzsi önállóságot, a pogány vallást képviselték. Koppány harcosaival Veszprém alá vonult, ahol Sarolt székhelye volt. István is felkészült a támadásra: Esztergom várából indult Veszprém alá seregével, melyben magyar és külföldi csapattestek egyaránt harcoltak. A német Hont és Pázmány főemberek voltak István testőrségének vezetői. A sereg élén a sváb vendég, Vencellin állt, aki a harc során Veszprém mellett megölte Koppány vezért. A győzelem után István az őt támogató lovagokat megjutalmazta, Koppány testét pedig négyfelé vágatta, és négy vár kapujára tűzette ki elrettentésül: a dunántúli Székesfehérvár, Veszprém, Győr és az erdélyi (Gyula) Fehérvár számára küldött figyelmeztetés azonban az ország egész népének szólt: így akarta megfélemlíteni mindazokat, akik szembe kívántak szállni az általa képviselt új renddel. 
Az udvarban tartózkodó idegenek többnyire Gizellával érkeztek az országba, s szerepük nemcsak a fegyveres harcokban volt jelentős. Tevékenységük legalább olyan fontos volt egyházi és politikai téren is, tanácsaikkal segítették az uralkodót a kormányzásban.
Forrás: http://extreme.hu/arpadkor/ 
Képek:
Koppány kivégzése

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g37.htm
Vámszedés
István király oklevelei 1002 óta szólnak a király "kamarájáról", amelybe a király rendeletének megsértői 100 és annál is több font arany büntetést tartoztak leróni. Ha az oklevélírók ebben nyugati formulát is követnek, nem kételkedhetünk a "kamara" létezésében, mert István király törvényeiben is szerepel a királyi "fiskusnak" fizetendő aranypénz-büntetés, a nagylegenda írója pedig említi a király "kamaráját" arról szólván, hogy ez jótékonykodás miatt többször kiürült.
István király tényleges jövedelme a regálejogokból: a vámokból (folyami, rév-, híd-, vásár- és határvám), a kivitelből, az erdélyi só forgalomba hozatalaból, az ezüstbányászatból és pénzverésből, továbbá a bírságokból és a közadókból állt össze. Elterjedt az a felfogás, amely a közadót vagy egyenes adót az indirekt bevétel fejlettebb formának, s így István korában koraínak tartja. A frank és a francia intézmények kifejlődésének vizsgálata azonban éppen az ellenkezőjéről tanúskodik Az egyenes adó volt az elsődleges; ilyen a frank kapitulárék (rendeletek és törvények) census regalisa, mely még a késő római fejadóban veszi eredetét, hogy a IX. század folyamán földbér formájában tűnjön el, és átadja helyét a Capetingek tarka sokféleséget mutató bevételi forrásának.
A magyar királyság már XI. századi megszervezésekor differenciált bevételekre támaszkodott, amelyeknek voltak gazdasági előzményei, István király pedig megteremtette a szervezeti előfeltételeit. Mint előzményre kell emlékeztessek rá, hogy a IX. századi Kelet-Európában a kazárok s a helyükre lépő magyarok "füstönként" egy mókusprémet szedtek a szlávoktól, de a volgai bolgár fejedelem saját népétől házanként" egy nyestbőrt vett adóba, s a nyestadó a magyar régiségben is kimutatható. Fentebb szó volt róla, hogy a magyar fejedelmek és vezérek már a X. században ' vásárokat, réveket és vámhelyeket tartottak fenn fő udvarhelyeik mellett, és bekapcsolódtak a szomszédos országok távolsági kereskedelmébe. Rendszeres kereskedelem azonban nem bonyolítható le ott, ahol nincs központi hatalom által garantált közbiztonság. A hazai kereskedelem biztonságát a várszervezet és a várjobbágyság mint fegyveres rendfenntartó biztosította. A várak mellé épített templomok látogatása vasár- és ünnepnapon megszabta a vásárok helyét és idejét, de hasonló vásárhelyek létesültek az udvarhelyek és monostorok mellett is, ahol a szükséges karhatalom" szintén adva volt. 
Vámot nemcsak a vásárokon szedtek. Amikor 1108 táján Nyitrán kihallgattak tizenkét öregembert, akiknek emlékezete a "szent király idejéig nyúlt vissza", arról, hogy a zobori apát milyen vámjövedelmeket élvezett a szent király adományából, a következőket vallották: Szent István Zobornak adományozta "egész Nyitra nagy s kis vámjait a váron belül és kívül, valamint Dovárdiban [Nyitra mellett] azon "e 1 részen, amelyet Babának mondanak, és a Vágnak nevezett egész folyón, hasonló éppen minden [ottani] vásáron és a trencséni várban belül és kívül" szedett vám egyharmad részét. E helyütt tehát nemcsak vásárvámról, hanem a Vág vízi útján védett folyami, híd- és révvámokról is szó van, a Trencsén határvár mellett szedett ám pedig csak a külországi forgalom vámolására szolgálhatott, mert a Szent Zoerard-legendából kitűnik, hogy Trencsén környéke igen gyéren lakott vidék volt. Arra, hogy a révek és révészek a király kezében voltak, s jövedelmük az ő kincstárát gyarapította, elég felhozni a veszprém-völgyi görög oklevelet, amelyben a Csepel sziget alatt lévő, igen forgalmas szigetfői (szombati) rév és hét révész eladományozásáról esik szó, s a király az itteni vásár vámját is a görög apácáknak adományozta. 
Ha hozzávesszük azt az említett adatot, hógy István király korában a sót a Maro szállították le, és Ajtony a révekhez helyezett vámszedőkkel megvámoltatta, nyilvánvalóvá válik, hogy a folyami vámszedés ugyanúgy elterjedt az egész országban, mint a vásárvám, híd- és révvám, valamint a határvárakban szedett határvám.
István király idejében tehát már az egész országra kiterjedt vámhálózat működött, ami több száz révészt és az 50 vármegyében legalább félezer vámost foglalkoztatott.
A hazai belkereskedelem a templomok mellett vasárnapon zajlott, két távolsági kereskedelmi központban, Esztergomban és Szigetfőn viszont nyoma maradt, hogy István király korában a vásárt szombati napra tették. Kiderül ez abból, hogy a közel egykorú Passio Sancti Adalbert Asztrik érseki székét Szobotin, azaz Szombat(hely) néven említi, a veszprémvölgyi oklevélben pedig a szigetfői vásárhely Szumbotu, azaz Szombat(hely) néven szerepel. Márpedig a vásárnapnak szombatra helyezése a zsidóság számára lehetetlenné tette a kereskedést, és éppen e nemzetközi forgalmú helyekről zárta ki őket. Megjegyzendő, hogy 1050 körül Esztergom ismét az Oroszország és Regensburg között kereskedő zsidók telephelye lett, s benne zsinagóga is épült. Csak I. Béla fia, I. Géza király terjesztette el vásáralapításaival újból a mai Szombathelyeinknek nevet adó szombati vásárnapot, visszahatásként Salamon királynak és Judit királynénak a rajnai zsidókra támaszkodó egészségtelen pénzügyi politikájára.
Ha István király intézkedésével gátat is szabott a fő vásárhelyeken űzött távolsági rabszolga-kereskedelemnek, a vasárnapi vásározás a hazai zsidóságnak lehetővé tette a helyi kereskedelemben való részvételt, és egyesek kiemelkedését példázza, hogy ekkortájt vált birtokossá a Zsidó-nemzetség ősapja. 
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 332-335. oldal

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g38.htm

István érméinek leírása
Szent István a vám és adó gyanánt szolgáló aprópénz részére nem dénárt, 1 féldénárt, más néven obulust veretett.
István obulusai csak egyféle típusban, de számtalan változatban készültek, a változatok annak eredményei, hogy a verőtő egy sorozat kiverése után elkopott, s akkor az előző lemásolásával új verőtövet készítettek, mely a mintapéldánytól eltért. Mennél hosszabb ideig verték ugyanazt a típust, annál inkább romlott az eredeti éremkép, s többé-kevésbé eltérő változatok jöttek létre. Az eltérések azonban csekélyek, mindössze egyes vonalakra és betűformára terjednek, s a Magyar Nemzeti Múzeum éremtárában őrzött több száz változatban nem különíthető két olyan típust, amely akár csak megmunkálás tekintetében eltérne. Ez a körülmény nem engedi meg azt a feltevést, hogy e típust két uralkodó verte volna, hiszen az uralkodók saját vereteiken is váltogatták az érem típusát (pl. Szent László 9 verete 9 típust képvisel(!) az meg szinte törvényszerű, hogy új uralkodó új típussal és új felirattal különlönbözteti meg pénzét elődjéétől. 
István típusban és rajzban a Karoling-dénárokhoz igazodott, mint tette volt első veretével is, de féldénárjának nem egyetlen előképe volt, s ez nem szűkíthető e X. század végi bajor obulusra, mint azt feltételezni szokták.
István obulusának két sajátossága van, amiben minden "előképtől" eltér: egyrészt az éremkép a pénz mindkét oldalán azonos, másrészt a köriraton belül levő szemcsés belső kört kereszt osztja négy mezőre; a vékony vonalkereszt felső szára kifut a körirat első és utolsó betűje közé, és ott egy második kisebb keresztet hoz létre, s így, mint már Schönwisner István észrevette, kettős keresztet jelenít meg. Ez a kétoldali kettőskereszt-szerű rajz egyedül áll a Karoling-típusú pénzeken.
Futólagos tájékozódás a kora középkori Nyugat pénzverésében elegendő annak megállapítására, hogy a Merovingoktól kezdve az új nemzeti államok XI. századi pénzeiig a dénár előlapjának legelterjedtebb rajzi eleme a kereszt, mely a köriraton belül helyezkedik el, és teljesen független a felirat elválasztó jelétől, többnyire egy keresztecskétől. A központi kereszt a Karoling-pénzek ezret meghaladó típusán zömök és egyenlő szárú, a végek felé vastagodik, s olykor két- vagy háromágúvá válik, emellett lebegő, azaz nem éri el a belső kört, s ritka kivétel, ha a be 336 határolja a keresztet.
István érmének rajza, hol a két kereszt egy kettős keresztté egyesül, magában áll; ezrek között is csak egy részben hasonló található, Konrád herceg zürichi verete (Dannenberg, 992), itt azonban a jobb és bal oldali szár egy-egy V betűben kétágúvá is válik, és egészen más összképet ad. A fenti sajátosságot azért emelem ki, mert a kettős kereszt kialakítása az éremrajz elő- és hátoldalán (hol egyébként a templomrajz helye volna!) abban az időben, amikor István a görög császártól kettős kereszt alakú ereklyét kap Krisztus keresztjének darabkájával, olyan egybevágás, ami nem lehet véletlen.
István féldénárjának feliratában a nyugati gyakorlatot követte, amikor az előlapon köriratban saját nevét: STEPHANUS REX, a hátlapon pedig székhelye nevét: REGIA CIVITAS tüntette fel.
Hóman Bálint jeles pénztörténész Szent István féldénárjáról értekezve azt a véleményt fejtette ki, hogy ennek közvetlen előképe II. Henrik herceg REGINA CIVITAS hátiratú regensburgi obulusa (985-995), s mivel az előkép Géza kori, az utánzat István királysága elején készülhetett.
Amióta a nagyharsányi lelet előkerült, és kiderült, hogy az volt István koronázási verete, Hóman datálása tarthatatlanná vált. Mindenekelőtt helyesbítendő az a nézet, hogy István féldénárjának II. Henrik herceg obulusa volt a közvetlen előképe. István obulusa jelentékeny módon eltér az ún. előképtől. Az itáliai Karoling-dénárokat követő regensburgi pénzek előlapján, mint szó volt róla, a belső körben zömök talpas kereszt látható a négy mezőben jelekkel, míg hátlapján a verő nevének rövidítése felett a Karoling-templom háromszögű timpanonja, ill. .fedélszéke. István az utóbbi rajzát elhagyta, az előlapot pedig teljesen átalakította, úgy hogy a rajzon a regensburgi jellegzetesség úgyszólván nem maradt. Hómant erősen befolyásolta a REGINA CIVITAS körirat módosított szövegű átvétele, de ez a körirat bajor pénzeken csak 1004-ig volt használatos. S mióta tudjuk, hogy István koronázási érmére is REGIA CIVITAS-t veretett, mintája ebben sem a bajor pénz, hanem saját első érme volt. Marad, mint nem kizárólagosan regensburgi jellegzetesség, a féldénár súly és a négy háromszög a kereszt mezőiben. A féldénár átvételét azonban bizonyosan nem utánzási vágy, hanem gazdasági szükséglet határozta meg, elsősorban az, hogy, a magyar ezüstbányászat termelése nem volt elegendő dupla súlyú dénárok nagy tömegű verésére.
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 336-339. oldal
Képek:
Szent István ezüstdénárai
Szent István korabeli pénzérme

http://www.bgrg.sulinet.hu/tant/inf/verseny/Kecskemet/SAMANDOB/g16.htm
A koronázás
Maga a koronázás IV. László 1274-i levele szerint Esztergomban történt, ami összhangban van azzal, hogy Esztergom volt Géza és István fejedelem, valamint az első magyar érsek székhelye. 
A koronázást a bazilika dombján állott Szent István prtotomártír-templomban végezhették, ahová Domonkos érseken és Anasztáz apáton kívül Henrik herceg követségében több bajor főpap is érkezhetett. A nagylegenda írója részben hagyomány, részben a későbbi koronázásokból szerzett élmények alapján így adja e18 a történteket: "Miután elhozták a levelet az apostoli áldássál, a főpapok a papsággal és az ispánok a néppel együtt dicséreteket (laudes) énekeltek, az Isten szeretetében álló Istvánt királlyá kiáltották, a szent olajjal felkenték és a királyi méltóság koronájával szerencsésen megkoronázták. 
A ténylegesen követett szertartás a német-római, ún. mainzi ordó szerint történhetett, melyet a 960-as években foglaltak írásba. A szertartáskönyv 1000 előtt készült bécsi kézirata szerint közlöm a koronázó szertartás jellegzetes részeit. Különös jelentőségét az adta meg, hogy István az itt elhangzott fogadalmakat egész életén át irányadónak tekintette, aszerint élt és cselekedett.
Íme a szertartás:
"l. Először, midőn [a király] kilép ágyasházából, egy püspök a következő imát mondja: Omnipotens sempiterne Deus, gui famulum tuum [stb.].
2. Azután két ünnepélyesen öltözött püspök, akinek nyakában szent ereklyék lógnak, bal és jobb oldalon karon fogja, s miközben díszes miseruhába öltözött klerikusok mennek elöl a szent Evangéliummal, két kereszttel és jó illatú füstölővel, az egyházhoz vezeti, a következő responsoriumot énekelve: Ecce mitto angelum meum, az alábbi verssel: Israel, si me audieris, s az egész tömeg követi őt.
3. A templom kapujánál a papság megáll, és az érsek a következő imát mondja: Deus qui scís [stb.J.
4. Az elöl menő klerikusok belépve a Domine salvum fac regem antifónát éneklik a szentély bejáratáig.
5. Ekkor az érsek a következő imát mondja: Omnipotens sempiterne Deus, caelestium [stb.].
6. Itt pedig a szentély előtt a kiválasztott fejedelem palástját és fegyvereit leveti, és a püspökök keze által vezetve a szentélyben az oltár lépcsőjéig megy, és itt, hol az egész padló szőnyegekkel és takarókkal van fedve, alázatosan leborul, úgy hogy [karját] keresztet alkotva teljesen széttárja; ugyanígy borulnak le jobbról és balról a püspökök és presbiterek; a többiek a szentélyben röviden litániát énekelnek, ti. a 12 apostolt és ugyanannyi mártírt, hitvallót és szüzet, és eközben a következőket, szúrják be [latinul] : Hogy ezt a szolgádat (Istvánt királlyá választani méltóztassál, kérünk Téged! Hogy őt megáldani és felmagasztalni méltóztassál, kérünk Téged! Hogy, őt az uralom csúcsára helyezni méltóztassál, kérünk Téged!
7. Befejezve a litániát a püspökök felkelnek, és felemelve a fejedelmet, az érsek megkérdi a következőket [latinul]:
Akarod e a szent hitet, melyet hivő. férfiak adtak át neked, megtartani és igaz módon megőrizni? Válasz: Akarom.
Akarsz-e a szent egyházaknak és az egyházak papjainak védője és oltalmazója lenni? Válasz: Akarok.
Akarod e az Isten által neked átengedett országot atyáid igazsága szerint kormányozni és védelmezni? Válasz: Akarom, és amennyiben Isten segedelmével és. minden hivő vigasztalására érdemes leszek rá, úgy megígérem mindezek hű betartását.
8. Azután maga az érsek a néphez fordul ezekkel a szavakkal: Akarjátok ennek a fejedelemnek és vezérnek alávetni magatokat, az ő országát erősíteni, igaz hittel megszilárdítani, és parancsolatainak engedelmeskedni?
9. Ekkor a körülálló papság és nép egy hanggal kiáltja: Úgy legyen! Ámen!
10. Azután pedig [a király] alázatosan meghajol, s egy püspök a következő [kezdetű] imát mondja: Áldd meg, Uram, ezt a királyunkat [stb.].
11. A másik [ima]: Mindenható örök Isten [stb.].
12. Azután egy másik püspök ezt az imát mondja: Isten, 'a világ megfejthetetlen teremtője [stb.].
Ekkor az érsek úr felkeni szent olajjal [a király] fejét, mellét, vállát és mindkét karját, mondván: Királlyá kenlek Téged a szent olajjal az Atya, Fiú és Szentlélek nevében. [A többiek mondják:] Ámen. [Érsek:] Béke veled! [Válasz:] És a Te lelkeddel.
Azután felkeni [a király] kezét a szent olajjal, mondván: Kenessék fel ez a kéz szent olajjal, amint felkenték a királyokat és prófétákat, és miként királlyá kente Sámuel Dávidot, hogy légy áldott és királlyá rendelt ebben az országban efelett a nép felett, amelyet a Te Urad, Istened neked adott, hogy uralkodj felette és kormányozd... Következik [az ima]: Tekints le mindenható Isten erre a dicső királyra [stb.]. [Ezt követi három másik hosszú ima.]
19. Ezután [a király] átveszi a püspököktől a kardot és a karddal az egész országot hű kormányzásra, és az érsek az alábbiakat mondva adja át: Vedd át e kardot a püspökök méltatlan, de a szent apostolok tekintélyével megszentelt kezéből, amely királyi módon rád övezve, a mi áldásunk által, az Isten szent egyháza védelmére isteni végzésből rendeltetett, és vedd emlékezetedbe azt, amiről a zsoltáríró ilyen próféciát mondott: »Övezd fel kardodat oldaladra, leghatalmasabb!«, hogy ezáltal az igazságosság hatalmát gyakorold, a jogtalanság nyűgét hathatósan semmisítsd meg, Isten szent egyházát és híveit oltalmazd és védelmezd, nem kevésbé a hamis hitűeket, a keresztény név ellenségeit átkozd meg és pusztítsd el, az özvegyeket és árvákat kegyesen segítsd és védelmezd meg, a leromboltat építsd fel, a felépítettet őrizd meg, az igazságtalanságot torld meg, a jól elrendezettet erősítsd meg, hogy ezt cselekedve, az erényt győzelemre víve mint dicső és híres igazságtevő, a világ megváltójával, akinek képét névleg viseled, vég nélkül uralkodni érdemes légy...
20. A kard felövezése után ugyancsak tőlük átveszi a karpántokat, palástot és gyűrűt, s az érsek ezt mondja:
Vedd át a királyi méltóság gyűrűjét, és ezáltal tekintsd magad az igaz hittel eljegyezve, mert amint ma fejéjévé és fejedelmévé rendeltetsz az országnak és népnek, úgy leszel építője és megszilárdítója a "ereszténységnek és a keresztény hitnek, hogy munkában boldogan s hitben gazdagodva a királyok királyával dicséretessél, általa, akié a hatalom és a dicsőség mindörökké.
21. Ezután átveszi a jogart és a bírói pálcát, miközben az érsek ezt mondja neki: Vedd át az erény és igazságosság vesszejét, hogy tudd simogatni a jámborokat és megfélemlíteni a gonoszokat, tudj a tévelygőknek utat mutatni, és az elesetteknek kezet nyújtani, alázd meg a gőgösöket és emeld , fel a gyöngéket, s nyissa meg Neked az ajtót Jézus Krisztus, a mi Urunk, aki magáról ezt mondta: Én vagyok az ajtó, ha valaki rajtam megy be, üdvözül [stb.).
22. Ezután az érsek a koronát tiszteletteljesen a király fejére helyezi és ezt mondja: Fogadd az ország koronáját, amelyet ugyan a püspökök méltatlan keze helyez fejedre, mégis tudjad, hogy a szentség dicsőségét és tiszteletét, valamint a kifejtett erő hatását ,jelképei, és ezáltal a mi segítségünk részessége sem marad rejtve előtted, mert miként m, pásztorok és vezetők a lélek belsejében foglalatoskodunk, Te a külvilágiakban mint Isten ügyének igaz előmozdítója és Krisztus egyházának minden ártalom elleni bátor védűje, valamint az Isten által Neked adott országnak, mely az apostolok és minden .szentek nevében adott áldásunk által lett uralmadra bízva, rátermett tisztségviselője és üdvös kormányzója fogsz megjelenni, hogy a dicső bajnokok között, akik az erények ékköveivel vannak feldíszítve és az örök boldogság jutalmával koronázva, vég nélkül uralkodj a megváltó és üdvözítő Jézus Krisztussal, akinek hited szerint nevét és képét viseled, s aki az Atyarúristennel egységben mint Isten él és uralkodik.
23. S ekkor [az érsek) rögtön azt az áldást adja rá, amelyet zsinat alkalmával mondanak a királyra: Áldjon meg Téged az Úr [stb.).
24. Koronázás után tiszteletteljesen a szentélyen át az oltártól a trónusig vezetik, miközben a klérus a Desiderium animae eius responsoriumot énekli. Ekkor az érsek a következőket mondja neki:
25. Állj és maradj ezentúl azon a helyen, melyet mindeddig atyáid utódaként tartottál, amely örökség jogán szállt rád a mindenható Isten tekintélye, valamint a püspököknek és Isten egyéb szolgáinak jelen behelyezése által. És ahogy a szent oltárokhoz közelebb lévő Klérust megismered, úgy emlékezzél meg róluk: hogy megfelelő helyeken hathatós ( ; kitüntetésben részesítsd őket, mivel ők Isten és az emberek közötti közvetítők, amint
Te a klérus és a nép között közvetítő vagy. Ekkor az érsek a trónusra ülteti őt mondván: Ebben a királyi trónusban erősítsen meg Jézus Krisztus, hogy az örök királyságban uralkodhass Vele, aki a királyok királya és az uralkodók ura, aki az Atyaistennel és a Szentlélekkel él és uralkodik mindörökké. Ámen:
26. Ekkor [a király] békecsókot ad nekik.
27. A papság egész serege vezetőjével himnuszt énekelve kíván szerencsét, és fennhangon énekli: Te Deum laudamus.
28. Ekkor az érsek misét celebrál teljes körmenettel."
Ez a szertartás, amely a Hinkmar reimsi érsek és Ratold corbie-i apát által a IX. században szerkesztett koronázási ordó felhasználásával 960 táján nyerte el fenti alakját, magában sűríti a kora középkori államelmélet lényegét, a regnum és sacerdotium egybefonódását. Eszerint a királyság és az egyház oly mértékben egymásra van utalva, hogy egyik a másik nélkül nem állhat meg; a királyság az egyház világi támasza, az egyház pedig a királyság erkölcsi-ideológiai támasza. Természetesen az az uralkodó egyéniségétől függött, hogy mennyiben támogatta az egyházat alapítványokkal, adományokkal, mennyiben támaszkodott az egyházra és mennyiben követte tanításait uralkodása közben. István e tekintetben az eszményt közelítette meg; a koronázáskor elhangzottakat életre szólóan komolyan vette, s a fiához intézett intelmekben több helyen a koronázási. szertartásban foglaltakat visszhangozta.
Forrás: Györffy György: István király és műve, Gondolat, Budapest 1977, 158-161. oldal
Képek:
Szent István fogadja a koronáját
A korona
A jogar
A palást
Az országalma
István a trónon

fcs0 István a trónon