[1995/2/tanusag1.htm]

VATAI LÁSZLÓ 
Gyanútlanul 
- Életem első tíz éve - 

Vatai László református lelkész, filozófus, irodalomtörténész (1914-1993) e sorok írójának - 1991 tavaszán torontói látogatása során tett - kérésére vállalkozott arra, hogy megírja önéletrajzát. A vállalkozás első része, "Életem első tíz éve" 1992-ben elkészült és a "Gyanútlanul" címet adta neki a szerző, terjedelme 91 gépelt oldal. Sajnos, a folytatására már nem került sor, mert Vatai Lászlót 1993. augusztus 3-án hazaszólította a Mindenható. Isten azonban adott neki még annyi erőt, hogy legfontosabbnak tartott írásait kötetbe gyűjtse és átadja nekem. Ennek a gépiratos kötetnek az életrajzi rész címét, a "Gyanútlanul"-t (Tanulmányok, esszék) adta. A 321 oldalas mű egyes darabjai hazai folyóiratokban, lapokban jelentek meg, de a többi még - részben vagy egészében - publikálatlan. Mivel a kötet kiadása anyagi nehézségek miatt talán még évekig várat magára, ezért megismertetem az Olvasókkal a tartalomjegyzéket: Az evangéliumi szabadság (Ravasz László életművének utolsó harmada), Gyanútlanul (életrajz), Beszélgetések Nagy Ferenccel, a Kisgazdapárt társadalombölcseletéről (részben megjelent az "Átszínezett térkép" c. kötetében, 137-167.l.; a közeljövőben Csicsery-Rónay István jelentet meg belőle újabb részletet), Az 1947-es sorsdöntő évről - börtönélményeim alapján (megjelent a Confessio 1992/1. számában, 36-55.l.), Prága a központ (A Keresztyén Békekonferenciáról), A mai látóhatár (Reformátusok Lapja 1993.24-27.számok), Új mítosz a magyar irodalomban. Tanulmány Szabó Magda két regényéről (Confessio 1991/3.sz. 68-79), A filozófiák harca. Umberto Eco regénye: A rózsa neve (Protestáns Szemle 1992.2.szám). Az alábbiakban a 91 oldalas önéletrajzi rész első részét - 27 gépelt oldalt - adom közre. Tenke Sándor 

1917 

A kisfiú szeme most nyílt rá először a világra. Eddig csak közeli dolgokat látott, csak a pillanatok múló benyomásait, egy-egy arc, különböző színű hangok, édes vagy undorító ízek töltötték be az életét. Az ágya kellemesen puha volt, és sokáig szerette forgatni a kezébe került dolgokat. De minden pillanat egymástól függetlenül zajlott le, érzékelésében nem állt még egységbe a világ. Sok minden ismerős volt már, de álomtól álomig ezer önálló kép kergette egymást, s néhány méteren túl a szoba is beleveszett a távolságba. 

Most nagynénje háza gyepszél felé eső vályogpadkáján ül, a feketére mázolt agyag alkalmatosság negyed környi domborulatával éppen méreteire szabott. Hátát a falhoz érinti, lába leér a földre. Két éves múlt néhány hónappal, de a tekintete többnek mutatja, valami felnőtt okosság bújkál benne, bár szétömlő ártatlansága és melegsége tompítja a meglepő hatást. Mintha nemcsak ő nézne, hanem ősök hoszszú tapasztalata bújna meg a tekintetében, semmi módon nem állati, hanem történelemtől formált a pillantása. Ennek a szemnek az ősei maguk módján gyúrták az eseményeket, s alaposan belekóstoltak a szabad és tiltott dolgokba. Bronzba és barnába hajló szöszke feje cáfolja az érett szemeket. Nem finoman rafinált az arca, inkább a töretlen tisztaság és jóság előképe és valósága, valami túlvilági szépség sugárzik a még szabálytalan vonásokról. Pisze orra magas homlok alatt húzódik meg, álla még fejletlen, arca csak sejteti csontjainak a normálisnál egy árnyalattal satnyább voltát. Hozzáértő szem rögtön megállapítja: ilyen arccal nem szabad az életnek nekiindulni. Mintha a jövő évtizedek szenvedése ülne a fekete vályogpadkán. 

Szeme csodálkozva nézi a kibomlott világot. Most látja először átfogóan az egészet. A ház mellett szabálytalan poros utat törtek a gyepszélen távolságot rövidítő szekerek. Odébb már zöldebb a világ. A szobák és az udvar lépten-nyomon megtört kicsisége helyett a gyepszél az égig húzódik; kitárul előtte a határtalan. Ha egy-egy tanyaház meg is töri valahol, csak vakondtúrásnak látszik, s fölfelé nézve iszonytató a végtelen szürkés kékség. Viszolyogva nyomja hátát a ház falának, szemében reng a végtelen. Finom por s a gyepszél sokfajta dudvájának fanyar szaga úszik a levegőben. Idegen, félelmetes és borzasztóan szép a világ. Valahol a túlsó végén kék hegyek nőnek az égbe. A Mátra kényelmesen és könnyedén emeli a hátát, az esti fény egészen plasztikussá teszi a máskor csak alig sejthető vonalakat és tömeget, s lezárja vele a látóhatárt. 

Pillanatokra teremtés előtti csend önti el a tájat. A kisfiú megsemmisülten tapad a padkán. A Mátra fölött lassan bíborba borul a világ, távoli tömény felhő mögül hatalmas sarló mutatja az élét. Kényelmes gyorsasággal kibukik a vörösben izzó korong, belevesz a látható égnek szinte a fele. A kisfiú felvillanó eszméletében a teremtés csodája ismétlődik, nem érti a világot, de minden idegszála izzik a hanyatló napban. Felszívja a csoda: a világ parányi kicsiny és végtelen nagy; öntudata létrejön és szétpattan a mindenségben. Emberré lett és felolvadt a kozmosz mítoszában. Szívében most születik az Isten, s ő borzongva néz a világnál nagyobb valóság szemébe. 

Lassan eltűnik a tűzijáték a Mátra mögött, ereszkedő sötétség megnyugtatóan és félelmesen fekszik rá a tájra. Révület és félelem ül a kisfiú szemében. Nem ért semmit, de először érezte, hogy történt vele valami. Élete öntudatosnak mondható első lépéseként a lenyugvó nappal találkozott a Tisza menti faluban. A végtelen alföldi síkságon egyszerre kezdődik az élet és megy le a nap. Így indult el, és vele együtt millió magyar. Van-e feloldása ennek az ellentétnek, különösen ha testében is hordozza minden mozzanatát, s lelke szerkezete végig ennek az estének a csodájára rezdül? Történelmi okosság és parányi zsenialitás fordíthat-e a sorsán? Vagy a megsejtett misztikában magáévá teszi az Isten? 

A sötétség lassan elborít mindent, poros langyosság helyett éles tiszta levegő lúdbőrzi a karját. Ott ül mozdulatlanul, s lassú koppanással keménytestű bogarak esnek le a nádtetőről. Szívét összeszorítja a fáradtság és a félelem. Gyenge nyikkanással mozdul a kiskapu, s nagynénje, egy szabálytalan arcú és sötét tónusú asszony a karjára veszi. Meleg berliner kendőt borít rá. Csókjában mérhetetlen szeretet és jóság burkolja bele eddig ismert világába. Befelé menet még a karjában elalszik. 

Másnap reggel zakatolva vitte a vonat szüleihez Zólyomba a hegyek közé. 

1991 

Feri fiam most járt először Magyarországon, már mint egyetemi tanár érett fejjel nézett szét otthon. Kereste a történelmi és kulturális múltját, s találkozni szeretett volna a valamelyik oldalról még mutatkozó rokonokkal. Meglepett a tájékozódása, mert fiatalabb korában nem érdekelte életének semmifajta háttere sem. Persze, múltak az évek, s lévén a Los Angeles-i egyetemen históriaprofesszor, szükségképp jutott el saját léte történetének a kutatásához. Illetve, még csak érdeklődött, semmilyen nyomozást nem végzett sem személyi, sem tudományos formában. De szívrohamaimból való felépülésem után örömmel hallgatta rokonságunk életének egy-egy múltbeli epizódját. Poroszlóról, szülőfalumról beszéltem neki, a házról, ahol felnőttem, s életem legrégibb emlékeiről.Ez is felkeltette érdeklődését családunk múltja iránt. A magyar történelem már régóta izgatta, nagy vonásaiban ismerte is, különösen ahol valamilyen kiágazása volt saját szakja, a görög-római história felé. Még előbb, torontói óraadó tanár korában, gyakran a középkorról prelegált, ott már közelebbi kapcsolatba került a magyar nép múltjával. Kultúránkból pedig - akarva-akaratlan - sokat kapott tőlem, lévén magam is annak a kutatója és értője. Most elment szétnézni Magyarországra, s ott jött rá: jó volna ismerkedni a még feltalálható rokonsággal, beleágyazni saját életét ebbe a közösségbe. 

Könyveimből elég sokat megtudhat népünk történetéből, ízlelheti kultúráját, legalábbis egyfajta szemléletmóddal, ahogy én láttam, átéltem, értelmeztem a múltat és a jelent. Az egésznek egy szeletét kapja tőlem, de meg vagyok győződve, hogy fontos, igaz és jó látószögből való vetületét. Ha különösnek látszik ez az optika, nem az én hibám, hanem a sokfajta érdek és hamisítás okozza népünk szemléletével kapcsolatban. Erről majd ő alkot véleményt magának, lévén históriaszakos professzor. 

Családunkról is írok, ahogy gyermekkoromban benne éltem, s mi módon formálta ki sorsomat. Bevezetőül megrajzolom évszázados hátterét. Feri szempontjából ez rendkívül fontos, sok mindent megmagyaráz, megértet gyermekkorából, és felfedi a belőlem sugárzó erőknek, tévedéseknek, mindenfajta hatásnak a titkát. Nem mintha az ember csak az ősök génjeit vinné tovább; s ki tudja, milyen gének hullottak ki a rostán, s mik őrződtek meg a számára. Az átöröklés mellett a környezeti hatások is formálnak minden embert, természetesen őt is: milyen miliőben nőtt fel Magyarországtól sok ezer kilométerre a világ túlsó felén, Amerikában. De fontos látni a történeti hátterét is és a gének láncolatát. Amerikaivá vált, de beszél magyarul is, akarva-akaratlan erős kötődést érez népünkhöz. 

Pedig nem is tudja, hogy én a teljes magyarság képletét hordoztam magamban, olyan módon, mint kevesen mások. Évszázadokra visszanyúló történelmet: megkötő erőt és sajátos magatartást Közép-Európa népei és egyedei közt. Társadalmi szövődményt is úri háttértől a parasztproletárokig. Ennek kapcsán a szellem ragyogása és hitvalló ősök fonódtak össze a mindennapok szürkeségében élőkkel. 

Nem szándékozom rendszeres, oknyomozó történelmet írni, csak belém rögződött pillanatnyi felvillanásokat mondok el, hátha ezek is egységes képpé állnak össze, és sok mindent megértetnek a fiammal. 

Történelmi háttér 

A Vataiak 

A Vataiaknak nincs történelmi múltja, legalábbis írásban rögzített nincs. Persze, minden családnak van históriája, ami meghatározza a jövő nemzedékek életét és sorsát. Sok mindent elárul egy-egy anyakönyvi bejegyzés és a szájhagyomány. Nem tudjuk, hogy a Vatai család mióta él Poroszlón. 1712-ben leégett a református templom és a parókia, benne pusztultak az egyházi feljegyzések, anyakönyvek. A tűzvész után új matrikulát fektettek fel; ebben már 1712-ben szerepel egy Vatai, s ennek az utódai töretlenül Poroszlón éltek egészen az én születési bejegyzésemig. Valószínűen előtte is századokon át. Ha a török százötvenéves pusztítása - ami rettenetes volt azon a tájon - többször is megszakította a falu életét, a legelső enyhültebb pillanatban a szétszórt nép visszaköltözött a lakóhelyére, már amennyi megmaradt belőlük. Hátrahagyott feljegyzések szerint a település eredeti lakossága besenyő volt. Még Szent István leverte és szétszórta ennek a népnek hazánkban élő részét; maradványait pedig felhasználta királyi rendbiztosító katonaságnak. Valószínűen így került közel a Tiszához a keleti részek ellenőrzésére néhány besenyő település: egymás közelében Poroszló, Besenyőtelek és valószínűleg Átány. Őrizték a füredi átkelőhelyet. Azt már nem lehet tudni, hogy ebből az ősi lakosságból a századok folyamán mennyi maradt meg a falu alkotórészeként. Biztosnak látszik, hogy a dél-borsodi magyarság erősebb összetevője lett a kialakult etnikumnak, ráadásul évszázadokon át állandó volt az új elemek beszivárgása. Ezt azon is lemérhetjük, hogy a falu lakossága az 1700-as években még tiszta református, ma viszont már feles a római katolikusokkal. S nem áttérések alakították így, hanem a bevándorlások. Én - mindenesetre - gyerekkoromban még láttam a lóúsztatóban meztelenül csutakoló és buktató besenyő-török típusú legényeket. Hatalmas, domború mellkas, alatta a has helyén mély horpasz, szinte elülről lehetett tapintani a hátgerincüket. Mint a csikaszoknál. A széles vállak felett török típusú fej. Mintha a X. századból léptek volna elő, hogy fürdessék a lovaikat. A falu többsége viszont, bár török testalkatú volt, de európai típus. 

Közülük kerültek ki a Vataiak. Hol vették a nevüket? Ma már megállapíthatatlan. Ők büszkén hivatkoztak Vata úrra, a Szent István utáni pogány lázadót tekintették ősüknek, aki ugyan inkább volt az első magyar szabadsághős, mint pogány felkelő. Igyekezett megállítani a keresztyénség égisze alatt folyó német előretörést és beolvasztási kísérletet. Persze, sikertelenül. Vazul fiai szerencsésebb kézzel nyúltak ehhez a problémához, s megfelelő mederbe terelték az ügyet, legalábbis az első századokra. Vata tiszavidéki úr volt, de Borsodban is voltak birtokai. Ott egy falu most is őrzi nevét, talán Szent István telepítette őket oda, talán eredeti szálláshelyük volt, s közülük származtak a poroszlói Vataiak. A község neve Vata és nem Vatta, mint az utolsó száz évben helytelenül írták. Semmi köze sincs valamilyen ipari növényhez, hanem a Vata, Bata, Batu névcsaládba tartozik. Valamilyen formában ma is sok helyen megtalálható Eurázsiában. 

Hozzáértő és érzékeny ember számára a falu és a környéke mítikus hangulatot áraszt. Kézzelfogható valóságán túl titkok lappangtak benne, az Árpád-féle honfoglalás előtti legendák. Földvárnak nevezett avarvár maradványa ülepedett meg a Felvég szélén, s nem messze húzódott vagy ötven kilométeren át a Csörsz árka, egy nép mítoszba vesző erőfeszítése a természet fölötti uralomért, vagy történelmi hivalkodás. A Tiszának ezen a táján, a legrégebbi kezdet óta mindig magyarfajta népek laktak - sugallják a jelek -, néha mintha elpusztultak volna, míg egy újabb honfoglalási hullám vitte tovább a sorsukat. Tudva-tudattalan sejtjeiben hordozta a nép ezt a történelem alatti történelmet, s adta tovább korszakokon át. Engem is sokszor átjárt ez a mítosz vagy legenda, gyermekkoromban átitatta minden idegszálamat. 

A poroszlói Vataiak szegény emberek voltak, jobbágyok a nemesi világban, s két kézzel dolgozó parasztok 1848 után. Nem voltak megkötött helóták a régi világban sem, szabad jobbágyokként élték az életüket, nem tartoztak valamelyik földesúr robotosai közé. Alkalomadtán kis vállalkozásokkal lendítettek a sorsukon, vagy a századforduló körül állami szolgálatba léptek, sok vasutas került ki közülük. A családi hagyomány szerint a dédapám, akit én már nem ismertem, nagy erejű s nagy indulatú ember volt. Élt a környéken egy jókötésű zsidó kocsmáros, aki alkalomadtán fél kézzel hajigálta ki az ivóból a garázda legényeket. Dédapám ezt a hatalmas erejű embert is megverte egyszer. Nehezen kerülte el a börtönt is: mert a saját fiát agyonvágta a vasvillával. Takaráskor fenn állt egy rakott szekér tetején, leszólt a magasból, utasította valamire, s az visszafeleselt; a következő pillanatban lendült dédapám kezében a villa, s a fia holtan rogyott össze. Valahogy kimagyarázták az ügyet, villámsújtás szerepelt a vasvilla helyett. 

Nagyapámat még ismertem, ötéves koromban halt meg. Erős alkatú, erős indulatú, szemrevaló férfi volt, a javából. Magas homloka értelmet sugárzott, de semmi érzéke sem volt az elvontsághoz, szelleme erejével is a kézzelfogható világot érzékelte és formálta mindig. Az egyik lánya esküvőjére nagy sátrat vertek az udvaron a lakodalmas nép számára. Mikor harmadnap elbontották, azt mondtam nagyapámnak: - Most játsszuk azt, hogy vasutat építünk, a sátorbontás legyen a vonat összerakása. - Kisfiam - mondta -, most már bontjuk a sátrat, nem építjük. - Tudom - válaszoltam -, de most játsszuk azt, hogy ezzel vasutat csinálunk. Rosszallóan csóválta a fejét, kicsit tán kótyagosnak is tarott, a kézzelfoghatóból még az én kedvemért se tudott átlépni a mesébe. Én viszont ötéves fejjel csodálkoztam, hogy ennyire értetlenek a felnőttek, ilyen kicsi számukra a világ. 

Nagyapám háromszor nősült, második felesége Kiss Mária, három fiút szült, köztük az édesapámat; a harmadik asszonyt, Ferge Esztert más faluból, Egerlövőről hozta. Ő lányoknak és egy fiúnak lett az édesanyja. Mint két család élt egymás mellett a két csoport. Én a harmadik házasságból származókat és gyermekeiket alig ismertem. Pedig bennük is dolgozott a Vatai-természet; a második világháború után a közéjük született fiú, Vince, a falu vezetője lett. Szép emberek voltak, különösen a lányok, igen imponálóak. Közülük, Vincén kívül, senki sem emelkedett az átlag fölé. Értelmiségi sorba is csak apám egyik bátyjának két lányunokája került, orvos lett az egyik, a másik tisztviselő. 

Apám katonaköteles koráig, huszonegy évig élte a többiek szegényparaszt életét. Egerben szolgált a tízes honvédeknél, a várban megmaradt középkori épület volt a laktanyájuk. Őt erősen megfogta a város és a vár történelmi hangulata. Egrivé vált mindenestől, pedig Révész Imre debreceni püspök szerint Egerben még a levegő is pápista. Ő nem ezt érzékelte, hanem az adott romantikát s az emelkedési lehetőséget. Tizedesként szerelt le, s mint megbízható, értelmes fiatalembert felettesei bejuttatták a vasúthoz. Ott viszont a civilizáció erejét látta minden vonatkozásban, büszke volt a haladásra, amit neki és az országnak hozott a vasút. A század elején még eléggé újdonságnak számított a szárnyaskerék. Eldugott helyekre is elvitte a civilizációt. Apám már akkor elhatározta, ha fia lesz, abból mérnököt nevel, nem számolt a különböző emberi természettel s nem érzékelte az úgynevezett haladás veszélyeit sem. Egyiket sem láthatta előre. 

Egerből Zólyomba került, népileg és földrajzilag más világba. Egy Poroszlóról származott vasúti tiszt alföldi alkalmazottakkal akarta növelni Zólyom magyarságát. Sok tiszavidéki család vert is ott fészket. Apám végigcsinálta a vasutasság minden fázisát. Vizsgáit letette, s főkalauzként ment nyugdíjba, de már nem Zólyomból, hanem újra egri lakosként. 1918-ban Trianon miatt ott kellett hagyni az állomáshelyét, Egerbe kapott beosztást, s ott szolgált nyugdíjazásáig. Hazament fiatalsága városába. 

Rendkívüli kötelességtudás élt benne, minden neki elérhető emberi állapotot megcélzott, s előbb-utóbb be is fogta valamennyit. Értelmes ember volt, a matematika különösen érdekelte, de neki is csak a kézzelfogható jelentette a valóságot. Ő se akart soha sátorbontásból vasútépítést játszani. De egy lehetőséget sem hagyott ki, mikor gyermekei előmeneteléről volt szó, akkor sem, ha ez az igyekezete nehézzé tette családja életét. 

Még Zólyomban megnősült. Poroszlóról vitt asszonyt, név szerint Eölvedy Gachal Esztert, aki ugyan akkor csak Gacsal Eszternek írta a nevét. Nem tudta, hogy ez a lépés mit jelent majd az életében. A tót hegyek közül Poroszlóra ment vissza, apósáék háza fogadta be, egyelőre onnan látta el vasúti szolgálatát. 1923-ban sikerült lakást kapni Egerben, akkor végérvényesen odaköltöztünk. 

Az Eölvedy Gachalok 

Anyám az évszázadokra, valószínűen egy évezredre visszatekintő Eölvedy Gachal családból származott. A família eredetéről, ősiségéről mi gyermekkorban nem tudtunk semmit. Anyám neve "cs" betűvel íródott Gacsal Eszternek. Már Amerikában éltem, mikor kijuttatták hozzánk a rokonság egyik tagja által 1923-ban felkutatott családfát, illetve annak közvetlen őseimre vonatkozó részét. Azt tudtuk, hogy anyám famíliája nemesi eredetű, de ennek a mibenlétét sosem firtattuk. Legtöbbször még a múlt század végi és a huszadik század eleji képviselőválasztások révén esett szó róla, amikor nagyapám is, a rendkívüli módon leszűkített választási névjegyzéken nemesi jogon szerepelt, és így is szavazott. A közeli rokonság se különbözött a tehetős gazdáktól, sőt, egy része mélyebb szinten élt náluk. És voltak a faluban Gacsal nevű parasztproletárok is. Anyám ugyan mondta, hogy azok nem a "Kúrátor" Gacsalok közül valók, hanem "Kappan" Gacsalok. Mint kiderült, ezek is ugyanannak a törzsnek voltak távolabbi hajtásai. Neki nem a tudatát, hanem belső lényét, viselkedésmódját határozta meg nemesi származása. Büszke volt ugyan unokatestvérére, Gachal Jánosra, aki a Jugoszláviába elszakított Torontálvásárhelyen volt református esperes, de cselekedeteit, mindennapi életét nem befolyásolta ez az egyházi tisztség. Mindenfajta nemesség nélkül is adódhatott volna ilyen helyzet. Ezt a Gachal Jánost a második világháború végén megölték a szerb partizánok. A szó szoros értelmében kitaposták a belét. Testét szétvagdalva szórták szét a határban. Fiát szintén halálra kínozták. 

A családfa felirata és magyarázó szövege így hangzik: 

A Gachal, másként Eölvedy nemes család/Poroszlói törzse 

"Kúrátor" ágának/leszármazása/1692-1928 

"A Gachal család Gachal Sándor, néhai m. kir. honvéd alezredes által felkutatott adatok szerint - amelyek azonban még kiegészítésre szorulnak - a Szatmár vármegyei Gachal (mostani írásmód szerint Gacsaly) községtől nyerte a nevét. 1344-1358 évek között említtetnek akkori oklevelekben Boris és László de Gachal. Ezek a Gutkeled nemzetségbeli Elleus Szatmár vármegyei alispán fiai voltak. 

1618. április 11-én II. Mátyás király Bécsben kelt oklevelével Gachal János Esztergom megyei alispánnak és unokatestvérének, Jakabnak, valamint a már született és születendő utódaik részére címert adományoz, elismervén régi nemességüket. Hogyan és mikor származott Nyugatra Gachalról Eölvedre János és Jakab valamelyik őse, eddig kinyomoznunk nem sikerült. 

1692.június 8-án Eölvedről megjelentek Gachal András és Jakab Konkoly László esztergomi megyei alispán és bírótársai előtt és bizonyságlevelet kértek András részére, aki szabad birtok hátrahagyásával Poroszlóra akart költözni. - 1693.október 27-én a gyöngyösi vármegyei közgyűlés András ősünket felvette Heves vármegye nemesei közé. A tőle való leszármazást mutatja e családfa." 

Ez a kimutatás valóban a legrégibb magyar nemesi családok közé sorolja a Gachalokat. S ha a szatmári és esztergomi Gachalok közt valóban töretlen a kapcsolat, akkor az ország egyik legrégebbi és egykor leghatalmasabb családjából származnak. A Gutkeled nemzetség a Szent István halála utáni időktől rendkívüli szerepet játszott a magyar történelemben. A középkorban az ország öt legvagyonosabb és legnagyobb hatalmú családja közé tartozott, az újkorban pedig ők adták - többek között - a Báthory nemzetséget, köztük erdélyi fejedelmeket és lengyel királyokat. Nem is olyan rossz rokonság a ma is élő parasztproletár Gacsaloknak, hisz a kommunizmusban azzá vált minden kisbirtokos, egyáltalán földdel dolgozó ember. Vagy ha csak az 1618-as kezdetet ismerjük is el, bár II. Mátyás akkor csak új címert adományozott, s igazolta Gachal János esztergomi alispán régi nemességét, akkor is a legősibb nemezetség közé tartozik a család. Innentől kezdve megszakítás nélkül nyomon lehet követni folytonosságát; az ezredvégi ünnepségre készült Heves vármegyei monográfia is a legelőkelőbb nemesek között említi őket. 

Történetük Poroszlóra költözködésükről, 1692-től mindmáig tisztázott. A helyi református egyház anyakönyvei nemzedékről nemzedékre mutatják a család terjeszkedését. Átlag hat gyermek volt évszázadokon át minden családban, az egyik ugyan tizenegyet számlált; nagyapáméknak nyolc gyermekük volt, de utánuk már csak tizenegy unoka. Mintha itt tört volna meg a család életereje, igaz, egyéb ágak virágoznak, szaporodnak ma is, a Kúrátor részen belül is. A Poroszlóra költözött András unokája, János 1743-ban Kúrátor Halász Erzsébet nevű nőt vett feleségül, innen ennek az ágnak az elnevezése. Később maguk közül is tényleg kerültek ki egyházi vezetők, így anyám unokatestvére, Gachal János esperes Torontálvásárhelyen. Végig egy volt a család a református egyházzal, soha más vallású, vagy idegen nevű nem sodródott közéjük. Pontosabban, egy idegen nevű asszony a XX.században. 

A Poroszlóra költözött András fiai közül kettő továbbmozdult a szomszédos községekbe, tőlük származtak a szentimrei, tiszafüredi és átányi Gachalok, még Zilahra is került közülük valaki. Mindenütt vezető szerepet játszottak a helyi társadalmak életében egészen a múlt század közepéig. Országosan akkor rokkant meg ez a típusú középosztály, s olvadt bele a parasztságba, sőt, sokszor falusi proletár vált belőle. Itt-ott komoly karrierrel kiugrott közülük egy-egy név, a Gachalok közül is volt a századfordulón alezredes, sőt, egy tábornok is, aki az I. világháború után Bécsben ment nyugdíjba, akadt esperes, jónevű festő. 

Érdekes nyomonkövetni az anyakönyvi bejegyzéseket. A poroszlói református matrikulában dédapám 1846-ban, István fia születésekor Nagyságos Gachal Jánosként szerepel, sőt, még nagyapámat is, házasságkötésekor, 1869-ben a nagyságos címmel illették, pedig a menyasszonya már parasztlány volt, Demeter Juliánna. Az ő lánya viszont, az édesanyám már csak Gacsal Eszter néven szerepel az anyakönyvben. A "ch" itt változott először "cs"-vé, s a vőlegény, az édesapám tősgyökeres jobbágyivadék. Anyámat ez a helyzet sose bántotta, de belső magatartása folytán gyermekeit diplomás emberekké nevelte, szinte atavisztikusan. Nagyapán volt a nemes úrból paraszttá átvedlett ember. Évszázadok fáradtságát hordozta magában; dolgos gazda volt ugyan, de nehezen tudott lépést tartani a friss iramú parasztokkal. Nem izgatta józan célratörésük, volt benne valami bohém, amit nem tűr a földműves társadalom. Otthon érezte magát köztük, mégis kívülálló volt egy kicsit. 

Pedig már élte az életüket. Vármegyei ajtók becsapódtak előtte, már csak a poroszlói nagygazdák közé tarozott, bár oda sem egészen reális alapon, gyermekei, egy kivételével, már csak középparasztok voltak, vagy átléptek az állami segédtiszti rétegbe, mint anyám, hiszen vasutashoz ment férjhez. A múlt század utolsó két évtizedében s az 1900-as években még a falu demokratikus rétegéhez tartozoztt, ők határozták meg politikai magatartását. Mindig a bal-pártra szavaztak, a jobboldalinak nevezett kormánykoalícióval szemben. 

Egyszer azonban, valószínűen személyi kérdések miatt, a jobb-pártra adták le voksukat. Születtek is csőstül a gúnyolódó és kortes nóták. Faluszerte énekelték: Gachal István tízest kapott,/Malacólat csináltatott./Ha tízest nem kapott vóna,/Malacóla nem lett vóna./Éljen a magyar szabadság,/Éljen a haza! 

Ennek a negyvennyolcas társaságnak a leggazdagabb tagja Hajdú Imre volt, községi nyelven Imre gazda. Közeli rokonsága a Gachaloknak. Gyermekkorában állítólag négy ábécéskönyvet nyűtt el, azaz négy évig járt első elemibe, de egész életében gyarapított, halálakor ötszáz hold földnél több maradt az utódokra; óriási parasztbirtok. A bal-párt cserbenhagyásakor róla is szólt a gúnydal: Posta Péter kutyát vágott,/Jól tartotta a jobb-pártot./Imre gazda haragudott,/Mert neki a lyuka jutott./Éljen a magyar szabadság,/Éljen a haza! 

Poroszlónak különben is megvolt a helyi költészete, nem a szokásos népdalok - ha voltak is valamikor, kivesztek -, hanem aktuális strófák. Józsa Gyuri (Jókai-hős is) birtokainak a központja a szomszédban volt, Tiszafüreden. Egyszer a poroszlói csorda bojtárja a kiszáradt legelőről ráhajtotta a teheneket Józsa Gyuri gazdag rétjére. Huszonöt botütés járt érte a deresen. Akkor panaszkodott így: Mindennek a javát akarom,/Mégis elverték a farom./Meg is sirat engem a barom,/A büdös dudvás ugaron.Ezt a verset csak ízelítőül idéztem elég gazdag költészetéből. Mikor már én is ismertem Gachal nagyapámat, akkor már összetört, beteg, öreg ember volt, csak árnyéka régi magának. Emlékszem: az 1919-es őszi napsütésben, az akkor még használatos bő vászongatyában tett-vett az udvaron; beesett arcú, galambősz öreg paraszt volt, semmiben sem különbözött a többiektől. Csak a mozgásában volt valami méltóságtöbblet. Utolsó képem róla: kisszéken ül s a küszöbön répalevelet vág a kiskacsáknak. Azután már csak a koporsóban láttam. Temetésén nem szólt a harang, román ágyúk dörögtek a Tisza partján. 

A család utolsó felvillanásaként a szomszédos igari határban földet vett és bérelt is hozzá néhány száz holdat. De ezt inkább már nagyanyám hihetetlen életereje irányította. A vállalkozás mégsem sikerült, mindenük elúszott. Sokszor hallottam nagyanyámtól, ha két évvel hamarább tör ki az I. világháború, akkor megmaradt volna a birtok. Így csak annyit tudtak megmenteni belőle, hogy Poroszlón, a falu közepén a templomok és a községháza körzetében megvettek egy érdekes, tágas, régi házat. Gyerekkorom egy részét, négytől kilencéves koromig én is abban töltöttem. Nem parasztház volt, hanem valami zsidó gabonakereskedő építtette az 1700-as évek végén vagy a múlt század közepén. Hosszan nyúlt el a főutcán, nyugati sarkán bekanyarodott a Csapóba - a falu hatalmas gyümölcsöskertjébe vezető úton. Ez a sarokrész volt az épület szíve. A Csapó-közből nyílt a főbejárat, színes üvegekkel megkoronázott, szépmívű kapu. Piros, fehér kőlapok fedték az előteret, a fedett verandát. Innen lehetett bejutni a házba. Tágas, magas, világos szobába lépett be az ember; özvegyasszony korában nagyanyámnak ez volt a lakóhelye. Régi bútorok és felejthetetlen alma- és finomszesz-szag fogadta a belépőt. A szoba egyik sarkában volt egy alacsony, két méter hosszú, szinte alagútszerű átjáró az úri szobába. Ezt egy erős szerkezetú ajtó nyitotta és zárta. Sokáig nem voltam tisztában az alagút rendeltetésével, később világosodott meg, hogy ez a falaktól rejtetten beépített pénz- és kincstartó hely volt, páncélszekrény, mondhatnánk ma, bár páncél helyett csak erős kövek őrizték a titkát. A nagyszoba sok ablakkal már a főutcára nézett. Érdekes módon, vegyesen, paraszti és múlt századi úri bútorokkal volt tele. Mellette, az épület főutcai folytatásaként feküldt egy rideg, nagy helyiség, valamikor terményraktárnak használták, ez volt az épület gazdasági központja. Belőle nyílt egy lakószoba, s ebből a konyha. Zólyomból történt menekülésünk után évekre ebben a szoba-konyhában húzódtunk meg, míg sikerült lakást kapnunk Egerben. A hosszú épület nyugati szélén volt egy külön lakás: előbb a konyha s befejezésképp egy szép lakószoba. Egyik nagynéném, Lidi néni, azaz édesnéni birodalma és birtoka. Nagyszüleimmel közösen vásárolta meg az épületet az igari összeomlás után; ez a rész az ő nevén volt, mégis örökös viszályok forrása a tulajdonképpeni birtoklás kérdése miatt. 

Ebből a szeparált lakásból a főutcára nyílt egy kétrészes ajtó. Nem két szárnya volt, hanem külön kezelhető alsó és felső részből állt; az alsó zárva maradt, mikor a felsőt kitámasztották. Még az 1700-as évek végén sót árultak benne. Sóhivatal volt, az állami monopóliumként kezelt fűszert itt raktározták, itt folyt az adminisztrálása s az ajtó kinyitott felső részén át adták el. Életem során itt kerültem kapcsolatba egy tényleges sóhivatallal. 

Édesnéni korában a szoba bársonyhozatú szófával, fotelokkal volt bebútorozva, az ebédlőasztal körül is bársonyhuzatú székek álltak, az egész túlzsúfolt szalonként hatott. Lidi néni első házassága felbomlása után egy útbiztossá vedlett nemes úrnak volt a gondviselője. Így maradhatott itt ez a berendezés. Bár nála sose lehetett semmit biztosan tudni: lehet, hogy ő maga szerezte, saját ízlése szerint. 

Egy pince is tartozott a házhoz, az L alak belső szögletében; az udvarról volt a lejárata. Kisebb szoba nagyságú volt csak, de a legforróbb nyárban is mindig hűvös, sőt, hideg. Békák is tanyáztak benne, éppen azért mindig viszolyogva mentem le, ha küldtek valamiért, a poklot, az alvilágot érzékeltem benne. - A "páncélszekrény" mellett a ház titkához tartozott még egy rejtett padlásrész is. A Csapó-közi veranda belső végén volt a nyárikonyha; szerves része az épületnek. Csak a padláson nem volt semmi nyoma. Alacsonyabb volt a többi helyiségnél, így külön rejtett padlása volt, csak az udvaról lehetett odajutni, de idegen előtt nem mutatkozott semmilyen bejárati nyílás. Bármit és bárkit tökéletesen el lehetett rejteni benne. Mindenre gondoltak az egykori gabonakereskedők az 1800-as évek első felében; úgy látszik, szükség is volt rá. Nagy udvar tartozott az épülethez, a ház felől eső részét konyhakertként használták, külső oldalán pedig kerekes kút állott, disznóólak, s egy raktárszerű, könnyű alkotmány. Hatalmas szemeket termő fehér eperfa, pár szilva- és birsalmafa egészítette ki az összképet. A Csapó-közi kerítés mellett fává nőtt orgonabokrok árasztották az illatukat. A verandára nyíló kapu fölötti színes üvegek szimbolikusan is hagsúlyozták a ház nem-paraszti jellegét, s az épület főutcai belső részén végighúzódó hosszú folyosó. Az ámbitust az udvar felé szőlőlugas zárta le. 

Nagyon régi vályogépület volt, a vert falak nem bírtak volna ki több mint egy századot. 1920 körül az oldalai már megereszkedtek, de különben még szilárdan állt a ház. Harmincöt évi távollét után, 1980-ban jártam utoljára Poroszlón; a főutca és Csapó-közi sarokrészét, tehát az épület lényegét vagy huszonöt évvel azelőtt lebontották, helyén egy önálló, iparos kinézetű ház állott; a főutcai hosszú rész még megvolt, erősen megtöppedt, de lakásul szolgált akkor is, a XVIII.század kísérteteként hatott az új épület és a patika közt. A szobát, ahol születtem, lebontották, de még benézhettem régi lakásunk ablakán. Már nem tudták az új porta gazdái, hogy ez valamikor Gachal-ház volt a század első negyedében. 

Ez az épület és miliő döntő módon hatott gyermekéveimre. Titkokat sejtetett, s felvillantotta előttem az ismeretlent, a nagyvilágot. Akár a padláson, a tetőről sugárzó, szinte elviselhetetlen nyári forróságban csodáltam a darázsfészkeket, s rettegve vertem szét egypárat, akár a pince hidege s a nyüzsgő békák sejtették velem az alvilágot; mindig titkok előtt álltam. S a befalazott rejtekhelyek is izgatták a fantáziámat: a nagyon kézenfekvőből át kell egyszer törni a sejtett világba, meg kell hódítani a magánvaló létet. Milyen megnyugtató volt néha valamelyik gyermekpajtásom almaillatú, kicsit dohos szobájában érzékelni a paraszti valóságot és nyugalmat, bár tudtam, hogy sose lesz benne részem. A Házból csak kifelé lehetett repülni a nagyvilágba, vagy elrejtőzni az Isten titkaiba. 

Nagyapám felesége Demeter Juliánna volt, Demeter Gábor és Vatai Mária lánya. Őbenne hajolt először össze a Gachal és Vatai népség. Nem volt közeli rokon apám családjával, de ugyanabból a nemzetségből származott. Az anyakönyvben nagyságos Gachal István mellett minden rangjelzés nélkül szerepel, az édesapját kézművesként jelöli meg a bejegyzés; ácsmester volt, ha jól tudom. Mégis ő a főszereplője a család történetének. Rendkívül intelligens, erős akaratú asszony, tisztán látott és keresztülvitte az elképzeléseit. Nem rajta múlt, hogy nem tudta feltartóztatni egy hanyatló réteg földcsuszamlását. Egyéneknél nagyob erők nyúltak bele az életébe. Az igari kapaszkodási kísérletet ő akarta, hátha ott helyre tudja állítani a család utolsó évszázadban kialakult helyzetét. Ezért a lehetőségért mindent feláldozott, gyermekei felsőbb iskoláztatását is, kellett a munkaerő; majd azok utódai bepótolhatnak mindent. Pedig Sándor nevű fiát tanítója és az egyház mindenáron taníttatni akarta, éles esze predesztinálta volna a gimnáziumba és az egyetemre. De ő volt a legjobb munkás is, így otthon kellett maradnia, parasztnak. Nagyanyám sokat olvasott, ő alakította ki gondolkodásom menetét, s későbbi írásaim optikáját ugyanúgy. Nyolc-kilencéves koromban tulajdonképp egy könyvön nőttem fel. Címe már elmosódott az emlékezetemben, de a témája és a látásmódja soha. Az 1848-49-es szabadságharc népszerű és alapos leírása volt, kezdettől a végső lépésekig. Újságot is járatott, ami falun akkor ritkaságszámba ment, s észben tartotta az országos eseményeket. 

Az igari összeomlás után ő vert tanyát újra Poroszlón, szerezte meg a házat a község közepén. Akkor vásári ténykedésre adta magát. Egész télen át csattogtatta a szövőgépet, s vitte az elkészült árut a vásárokra, adósságokat fizetett ki belőle, s kiházasította a gyermekeit; özvegyen, hetvenéves korában még járta az országot. Én akkor ismertem meg igazán, szerettem és szívesen tűrtem a rigolyáit. 1926-ban halt meg, amikor az országos cserkész nagytáborban voltam Káposztásmegyeren. 

Gyermekei az ő intelligenciáját és akaraterejét vitték tovább. Még a legjámborabbnak látszó Lajos is helytállt a világban. A legszorgosabb munkaidőben sem ment addig dolgozni, míg előbb részt nem vett a reggeli könyörgésen a templomban. Sose bajlódott lovakkal, tehenek húzták a szekerét, és azokat fogta ekéje elé; idegenek előtt úgy nézett ki, hogy kettőig se tud számolni, de mikor teológus koromban legátus voltam Poroszlón, húsvéti prédikációmat szinte szóról szóra elismételte a családi ebéden. Szerencsés Gachal- és Demeter-keverék volt, s testvéreinél is átjárta a történelmileg iskolázott Gachal-alapot a Demeter-intelligencia és akaraterő. Legtipikusabb köztük édesanyám volt, utolsó gyerek a nyolc közül. Gyenge testalkatú, de akaratereje s tiszta látása mindent kárpótolt; teljesen elkoptatta magát a családjáért. Önfeláldozása szinte természetfeketti, intuitív beleérzése és szeretete Gachal-örökség, céltudatossága Demeter. Kezdettől fogva csak ő tudta, hogy vibráló lélek és különös élet áll botladozásaim mögött. Nem volt elnéző irántam, de útegyengetése nélkül nem lett volna belőlem semmi. Megálmodta bennem a család nem hatalmi, hanem szellemi, egzisztenciális reneszánszát, s ki is bontakoztatta. A nővéremmel könnyebben boldogult. Ő szilárd értelmi erőt örökölt édesapánktól, matematikus feje volt és reális látása, nem izgatták megfoghatatlan álmok. Hitünket is édesanyánktól örököltük, méginkább: kaptuk. Mindig a megfoghatatlan Valóság színe előtt állt, kérte és várta megbocsátó kegyelmét. S tudott eszköz lenni az Isten kezében. 

Többi testvére szürkébb élet volt, bár mindegyik egyéniség a maga módján. Julis néni jósága már a határtalannal szomszédos, de helyt is tudott állni a legnehezebb körülmények közt is, mikor az ura nyolc évig Amerikában dolgozott. Ő volt az egyetlen amerikás (rajtam kívül) a rokonságban. Julis néni - akiről az életírás bevezető soraiban már szóltam - szintén vásári árusítással tartotta el a családját, míg a háború után férje haza nem jött s meg nem változtatta az életüket. Takaros kis gazdaságot és szép házat vettek a falu sűrűjében. Eladták a gyepszéli régi nádfedeleset, amelynek a padkájáról két és fél éves koromban borzongva néztem a naplementét és sejtettem meg a világ és az élet titokzatos voltát. 

Ez a két család, a Vatai és a Gachal volt fiatalságom háttere. Minden másnál meghatározóbb erő ezekben az években, s alapjában véve a továbbiakban ugyanúgy, csak az Istennel történt egzisztenciális találkozásom volt döntőbb hatású a sorsomra. Génjeimet tőlük örököltem s ráadásul ők formáltak magatartásukkal is, s ők építettek körém tárgyszerű világot. Mindmáig a sírból is mozdítják az életemet, s micsoda harcba került kivívni tőlük szabadságomat a világ és a sors útjain. Ha ugyan érdemes volt bajlódni vele. A krisztusi követelmény, az újjászületés más tőről fakadt csoda, de hányszor kell ismétlődni annak is az életemben. 

Csak az alapjait rajzoltam meg a két családnak, jellemüknek csak meghatározó irányát. Ezeken belül mennyi kisiklás, baj, tragédia járt velük, arról nem szóltam, az nem ide tarozik, hanem egy családregénybe. Az életemet elsősorban a leírtak formálták, a többi mozzanat csak könnyítette vagy nehezítette a sorsomat. A meghatározó erőket vázoltam fel. Most már csak gyermekéletem néhány jellemző epizódját kell megírnom a teljesség kedvéért. 

k meghatározó irányát. Ezeken belül mennyi kisiklás, baj, tragédia járt velük, arról nem szóltam, az nem ide tarozik, hanem egy családregénybe. Az életemet elsősorban a leírtak formálták, a többi mozzanat csak könnyítette vagy nehezítette a sorsomat. A meghatározó erőket vázoltam fel. Most már csak gyermekéletem néhány jellemző epizódját kell megírnom a teljesség kedvéért.