2006. február 01. 13:14:36 Írta: viragattila
viragattila írta
Besenyő-komplexus
A honfoglalásnak, mint kulturális, társadalmi és katonai teljesítménynek a felmérése rendkívül fontos feladat. Hiszen annak eredménye tájékoztathat bennünket a legpontosabban népünk korabeli potenciáljáról, és intellektuális képességéről.
Nem mindegy, tehát, hogy a honfoglalásunkban a tervszerűség és a tudatosság, vagy az esetlegesség és a kényszer szülte ösztönös reakció volt-e a legfőbb vezérlő elem.
Kulcskérdésnek számít a téma szempontjából a besenyők honfoglalást megelőző szerepének vizsgálata. 
Bevezetőnek különböző időszakokból mutatnék be mértékadó véleményeket a honfoglalással kapcsolatban.
Az 1908-ban a Globus által kiadott „A világ története” című 6 kötetes munkában a következőket olvashatjuk Erdei Zalán szerkesztésében: „A (besenyő) rajtaütés készületlenül érhette a magyarságot, mely némely vidéken súlyosan szenvedett s főleg a Bulgáriában küzdők családja, sok asszony és gyermek esett a besenyő mészárlás áldozatává. Árpád hamarjában összegyűjtötte a népet. Gyorsan kellett határoznia és súlyos helyzetben megtalálta a menekülés egyetlen eszközét. Elindult biztosabb hazát keresni. (…) Egyes rajok, melyek a besenyők elől a hegyekben és erdőkben húzódtak meg, mikor megtudták, hogy a nép zöme hol tartózkodik, Erdélyben és az Alduna mentén vergődtek el hozzá, mert Etelköz roppant területét a szerteszét tanyázó magyarság csak lassan-lassan ürítette ki.” Érdemes felfigyelnünk az írás lekezelő hangvételére, hiszen jelen munka nem a vad szocialista rendszerben, hanem a boldog békeidőkben született nem sokkal hazatalálásunk 1000 évfordulóját követően.
Ezek után nézzünk egy rövid idézetet 1967-ből, a „Magyarország története” című 2 kötetes műből, mely Molnár Erik, Pamlényi Ervin és Székely György szerkesztésében jelent meg. „A honfoglalás előestéjén Árpád (…) és Kurszán (…) etelközi magyar főnökök egyezségre léptek a bizánci császár követeivel a dunai bolgárok ellen. Ez az akció vezetett a besenyők támadására, s arra a súlyos vereségre, mely Etelköz kényszerű elhagyását (895) és új honfoglalást eredményezett.”
Ezek után nézzük meg, mi a szakma hivatalos véleménye a besenyő „invázióval” kapcsolatban napjainkban: 
 Gyapay Gábor-Ritoók Zsigmond: Történelem a középiskola I. osztály számára című munkájukban a mai napig a következőket olvashatjuk és tanulhatjuk iskolai keretek között. „Az otthon (Etelközben) maradottakat (magyarokat) váratlan támadás érte, mert előző vereségük miatt a bolgárok – kihasználva a magyar hadak távollétét – szövetkeztek a besenyőkkel, és velük együtt két irányból támadtak. A magyaroknak hirtelen kellett a területet kiüríteniük, és új hazába vonulniuk. Közben valószínűleg tetemes veszteséget szenvedtek emberben és anyagiakban.” 
A Magyar Tudományos Akadémia Történettudományi Intézetében és a História szerkesztésében, Glatz Ferenc szerkesztésében 2000-ben kiadott „A magyarok krónikája” című munkában a következőket olvashatjuk. „A besenyők úgy látszik, hogy már régebb óta voltak a magyar törzsek keleti szomszédai, döntő szerephez azonban akkor jutottak, amikor 894-ben a bolgár cár szövetségeseiként rárontottak a magyarság etelközi szállásaira. A gyilkos erejű besenyő támadás kényszerítette a magyarokat a Kárpát-medence megszállására.” Ugyanebben az összegző műben olvashatjuk: „A két ellenség közé szorult magyarság számára csak a nyugat felé való menekülés maradt, vagyis a betelepülés a Kárpát-medencébe. (…) Anonymus megörökített ugyan róla egy részletes beszámolót, ma azonban már kétségtelen, hogy az általa előadott események a képzelet szüleményei.” 
Az akadémiai történettudomány a fent bemutatott rövid kijelentései szerint honfoglalásunk lényegéről feledkezik meg, mégpedig a tervszerűségről. 
Vajon valóban helytállóak-e a fenti gondolatok? Valóban kényszer szülte manőver volt csupán hazatalálásunk. Helytállóak-e az a tudományos nézet, hogy a honfoglalás nem volt más, mint egy tönkrevert sereg nyomorúságos menekülése?
Mostani elemzésemnél szintén a belátatás eszközével kívánok élni. Munkámban többnyire a józan paraszti ész módszertanára hagyatkozom. Bízom benne, hogy a még gondolkodni tudó, merő és szerető olvasó ilyen, első hallásra tudománytalannak tűnő okfejtés mellett is be fogja látni, a fenti állítások tarthatatlanságát.
Kezdjük talán azzal, hogy korunk mértékadó tudományos köre, mely forrásokra alapozza besenyő pusztítás tézisét.
Tudnunk kell, hogy egy, a honfoglalást megelőző katasztrófáról a népi nagy emlékezet nem tud, középkori krónikáink nem tudósítanak. Magukról a besenyőkről is csupán Regino prumi apát tesz említést, viszont ő sem tud semmiféle magyar vereségről. A magyar történeti szakma csupán a Milleniumi ünnepségeket megelőzően (vajon miért pont ekkor?) találkozik Bíborbanszületett Konstantin ide vonatkozó közléseivel a De Administrado Imperio (A birodalom kormányzása) című művéből. Fontos megállapítanunk, hogy a bizánci császár munkája a X. század közepén született, közel fél évszázaddal honfoglalásunkat követően a „kalandozások” korában a magyar katonai akciók és az ezzel járó európai pszihózis közepette. Tóth Gyula írja, hogy „Hihetetlen, de él egy nemzet Európa közepén, amely saját történelmét illetően jobban hisz ellenségeinek, a bizánci császárnak, mint saját középkori krónikásainak!”. Konstantin munkájának előtérbe helyezésével a tudományos szakma mintegy hideg vízzel önti nyakon az ezer éves honfoglalást ünnepelni kívánó magyar nemzetet a XIX. század végén.
Tehát egyetlen írásos munka, valamint a tény, hogy a magyarok elhagyták a Don-Dnyeper közét elég történettudósaink számottevő részének, hogy a magyar honfoglalást, mint kényszer
szülte, váratlan megmozdulást mutassák be.
Hát akkor kezdjük el szépen aprólékosan végiggondolni a dolgokat! 
Már említettem, hogy Konstantin császár feljegyzésén kívül nincs sem, magyar, sem külföldi feljegyzés besenyő pusztításról, de még a kijevi krónikás is amnéziásnak bizonyul ez ügyben, pedig Kijev sorsára döntő hatással volt a magyarok „hirtelen” távozása.
Nehezen elképzelhető, hogy egy besenyő rajtaütésszerű támadás 1500-1800 kilométeres vándorútra ösztökéljen egy 400-500 ezer fős magyarságot, melynek hét törzsből álló törzsszövetségének hadereje 50-60 ezer főre tehető.
A magyarság „megkergetésére” egy legalább 40-50.000-es besenyő sereg szervezett és összehangolt támadására lett volna szükség, azonban ennyi besenyővel az egész Don-térben nem számolhatunk.
A besenyők egyébként a Volga és a Dnyeper közötti, mintegy 1500 kilométeres átmérőjű, egy millió négyzetkilométeres térben helyezkedtek el szétszórtan, következésképpen nem lehetett támadásuk területszerzési célú. „S valóban, (a besenyők) a magyarok Kárpát-medencébe történt távozása után sem szállja meg azonnal az üresen maradt Etelközt.”
Így viszont csupán egy kisebb rablási célzatú improvizatív támadással számolhatunk. Improvizálni viszont legfeljebb pár száz ember tud. Ha történt is besenyő támadás a honfoglalást közvetlenül megelőzően, annak pusztító ereje semmiféleképpen sem lehetett akkora, hogy egy majd félmilliós embertömeget több, mint 1,5 ezer kilométer megtételére ösztönözzön.
Szakmai körökben sokszor elhangzik, hogy a besenyők a magyarok által hátrahagyott szállásterületeket pusztították, így áldozatul elsősorban öregek, nők és gyerekek estek. Véleményem szerint azonban rosszindulatú az a feltételezés, mely szerint népünk majd teljes haderejével bármilyen portyára is vállalkozott volna úgy, hogy asszonyaikat és utódaikat kiszolgáltatottan hagyta volna ellenségeire. Padányi Viktor számításai szerint közvetlenül a besenyő támadásokat megelőzően a magyarok 50-60.000 fős haderejébőll legfeljebb 15.000-et vezettek a balkáni hadjáratukra, következésképpen a többiek szálláshelyeiket biztosították.
Besenyő ösztönzésre lehet-e improvizálni egy honfoglalást?
Egy 1,5 ezer kilométeres táv megtétele előkészületek, tervezés és pontos ütemezés nélkül, holmi cigánykaraván módjára nem lehetséges. Egy ilyen hosszú útra napi 25 kilométeres menetteljesítménnyel számolva mintegy 4, 4,5 hónapra van szükség. Az út során ugyanakkor pihenőkkel és folyóátkelésekkel is számolni kell, ami valljuk meg ökrökkel, gyerekekkel és asszonyokkal nem csekély felelősséget jelent. Miért is?
Egy 400-500.000 fős törzsszövetségben mintegy 86.000 szülésre képes korú nővel számolhatunk, azaz törzsenként 12.000 asszonnyal. Ez évente átlagosan 50.000 szülést jelent, ami havi átlagos 4000, napi 150. Ez állandó 800 vérző asszonyt jelent. Egy négy és fél hónapos út 18.000 szülést ad, melyek lebonyolítása zsúfolt ökrösszekereken, besenyők elől menekülve elképzelhetetlen, már-már kalandfilmekbe illő jelenet.
Így tehát a csecsemőhalálokat elkerülendő a honfoglalást megelőző évben a „menekülést” vezénylőknek a szeptembertől decemberig tartó fogantatási szünetet, vagy legalábbis korlátozást kellett elrendelniük, hogy a honfoglalás időtartamára, tehát a jövő év májusa és szeptembere közötti születéseket kikapcsolják. Ez pedig, nem nevezhetjük másnak, mint tudatos tervezésnek. Vagy lehet, hogy őseink jó madárjósokkal rendelkeztek, akik előre jelezték a besenyő expanzió jeleit?
Padányi Viktor szavaival élve a magyarok egy milliós állatállományát nem várják az úton előre létesített takarmányoztató depók, ez viszont azt jelenti, hogy az útvonal pontos feltérképezésére volt a honfoglalást megelőzően szükség. Ahhoz, hogy az állatállományt tömeges pusztulás ne fenyegesse az utazást legkésőbb szeptember közepére be kellett fejezni, ugyanis akár van kútfőadat, akár nincs az állatoknak a 9. században is enniük és inniuk kellett. 
Majd fél millió ember elindítása, 7 autonóm törzs mozgatása, folyamatos elszállásolása, valamint élelemmel való ellátása már-már emberfeletti tettnek tekinthető, mely problémákról a szakma „besenyő űzte sereg” elmélete nem nagyon hangsúlyoz.
Azzal is kalkulálnunk kell, hogy nem a mai útviszonyok közepette kell ezt a mai szemmel is hatalmas utat megtenni. Ez viszont azt jelenti, hogy 4 hónapos menetidővel számolva, ahhoz, hogy még a tél beállta előtt megérkezzenek a Kárpát-medencébe csapataink, legalább a tavaszi esőzések előtt el kell indulniuk eddigi szálláshelyükről. (Lehet, hogy a besenyők puszta jóindulatból a tavasz kezdetén indították volna pusztító rohamukat?)
Egy ilyen hosszú és fáradtságos útra azonban idejekorán fel is kell készülni. Padányi Viktor rövid összegzésében ez a következőket jelenti:  „Járműveket kell kijavítani, újakat csináltatni, a csordákat, nyájakat, méneseket össze kell vonni, rideg lovakat, rideg ökröket kell betörni, húst kell konzerválni, lisztet kell előre beőrölni és már a tél folyamán el kell csomagolni minden nélkülözhetőt és elcsomagolhatót, hogy a tavaszi felkerekedés olyan gyorsan történhessék, amilyen gyorsan csak lehet.” A hadsereg fegyverzetét is rendbe kell hozni, valamint a fiatal törzsszövetségnek megfelelő hadszervezetet kell kialakítani az utazást és a későbbi honfoglalást biztosítandó.
A vándorlás során egy teljes évi termelés kiesik, hiszen a vándorlás pontosan az esztendő termelési szakaszába esik. Felmerülhet a kérdés, hogy egy egész éves kiesés után a telet a Kárpát-medencében miként élhették túl őseink? Már maga az utazás alatti élelmiszerszükséglet fedezése is hosszú hónapok felkészülését kívánta meg. Rendkívül nehéz körülmények  közepette kellett gondoskodni a honfoglalók rendszeres élelmezéséről. A tömeges megbetegedések elkerülése miatt félmillió ember só utánpótlásáról is gondoskodni kellett. 4 hónapos vándorlással számolva ez kb. 10.000 métermázsányi mennyiséget igényelhetett. Ezt a só mennyiséget a Krímből, vagy a vielichkai és boszniai sóbányákból kellett beszerezni.
Napi 100-120 kilométeres menetteljeítménnyel málha nélküli könnyűlovas besenyők elől menekülni nem lehet. Az embert próbáló vándorlást követően azonban a magyarság hét törzse kivétel nélkül érkezett meg a Kárpát-medencébe, szállt meg 300.000 négyzetkilométert és az állítólagos besenyő „pusztítás” gyermek és női áldozatait kiheverve 3-4 éven belül sikeresen berendezkedett hazájában. Ilyen gyors ütemű társadalmi, gazdasági, kereskedelmi, vallási, katonai integráció Európában egész egyszerűen példa nélküli. Jól tudjuk, hogy a ma kalandozásoknak elnevezett időszak közvetlenül hazatalálásunkat követően megkezdődött. A céltalan, pusztán portyáknak beállított katonai megmozdulások a Pireneusoktól a „Csizma sarkáig” terjedt, adót és különböző javakat gyűjtve nem csak nyugaton, hanem a szélrózsa minden irányában. Ez olyan szervezettséget kíván, mely egy barbár, hordaként viselkedő és gyermekkorát élő nép esetében elképzelhetetlen. Sajnálatosnak tartom, hogy a több, mint fél évszázadig tartó katonai hadműveletekből, melyek lebonyolítását Amerikai katonai akadémiákon is oktatnak és több, mint 80 sikeres csatával zárult, Magyarországon csupán a korszakot záró két vesztes csatának ismeretét vasalják be iskoláinkban, (Merseburg 933, Augsburg 955). Így tehát egy sikerekben gazdag időszakból csupán a besenyők által űzött magyar honfoglalásról és 2 vereséggel zárult „portyáról” közöl pontos bebiflázandó évszámokat történelem tankönyveink. 
                               A fenti gondolatok úgy gondolom, magukért beszélnek. Mindenféle túlmagyarázás nélkül egyszerű logikával honfoglalásunk bárminemű esetlegessége elvethető. Így a kényszer szülte honfoglalásunk eszmélye az évszázad talán legnagyobb katonai, társadalmi, logisztikai vállalkozásává lép elő.
(Rövid írásomban dr. Padányi Viktor: Dentu-Magyaria című munkáját vettem segítségül.)

rsid4530211 (Rövid írásomban dr. Padányi Viktor: Dentu-Magyaria című munkáját vettem segítségül.)