Magyar Királyság
Egy dolog biztosnak tűnik: keletre, az egykori Etelközbe a besenyők területére nem vezettek hadjáratokat, hiszen a 895-ös besenyő támadás emlékét még egy ...
gyurkovics.freeweb.hu/fejedelemseg_h.htm - 2k - Cached - Similar pages	

A Magyar Fejedelemség
Nagy Károly 814-ben bekövetkezett halála után új Európa alapjai jelentek meg. Károlyt fia, Lajos (778-840) követte a Frank császári tisztben. Lajosból, akit kortársai "Jámbor"-nak neveztek hiányzott apja barbár energiája, a zord északi területek helyett Aquitániában nevelkedett, ahol a korban szokatlan műveltségre tett szert. Gyenge kezű uralkodó volt, papjai (főleg Aniane-i Szent Benedek) befolyása alatt állt. Lajos fiai, I. Lothar társcsászár, I. Pippin, aquitániai király, II. Lajos, Keleti Frank király és II. Károly Nyugati Frank király már a 830-as évektől belviszályokat szítottak, ami 840-től a Frank Császárság széthullását eredményezte, kialakítva egy új államszerkezetet. A Keleti Frank Királyság rövidesen megszerezte a császári címet és a Német-Római Császárság alapja lett, a Nyugati Frank Királyság pedig a későbbi Francia Királyság elődjévé vált. A Karolingok újabb ágakra szakadtak, ami az örökséget is tovább aprózta, így a század végére külön királyságot alkotott Itália, Burgundia, Lotharingia és Provence is. A VIII. század végétől állandósultak a kontinens elleni viking hadjáratok, amíg 891-ben Arnulf király le nem győzte a normannokat Louvainnél.
Bizánc a VII. századtól egyre komolyabban elkülönült a nyugattól, rohamosan elveszítette a császárság latin kultúráját a teret nyerő új, keresztény görög kultúrával szemben. A folyamatos népvándorlások szinte mind Bizánc ellenállásába ütköztek, ami azonban a birodalomtól új népek befogadását és letelepítését követelte. A VII. század elején megjelent offenzív új vallás, az iszlám térhódítása a bizánciak észak-afrikai birtokainak elvesztésével járt, ráadásul a birodalom északi részén megjelent egy új népcsoport, a szlávok. Az első hullámban megjelent törzsek a török eredetű bolgárokkal karöltve már I. Jusztiniánusz idején indított hadjáratokat Bizánc ellen, amelyeket azonban az erős birodalom könnyen kivédett. A szlávok második hulláma (horvátok és szerbek) a VII. században megrendítette Bizánc legnagyobb északi ellenfelét az Avar Kaganátust, amelyet végül Nagy Károly VIII. század végén vezetett hadjárata söpört el. Ez viszont a pannóniai bolgárok népvándorlását idézte elő: Krum fejedelem vezetésével dél felé indítottak támadást, aki a 811. július 26-án megvívott csatában megsemmisítő vereséget mért a bizánci seregre. A csatában maga I. Nikephorosz császár is meghalt (akinek koponyájából a győztes ivókupát készíttetett) ami trónviszályokat gerjesztett a birodalomban. Krum erős bolgár birodalmat hozott létre, ami folyamatosan fenyegette a görög érdekeket és a IX. század során állandó háborúságot okozott. Szümeon Logothetész bizánci történetíró, aki művében a makedón dinasztia legitimitását kívánta megteremteni leírta, hogy 813-ban Krum tízezer férfit és családjukat telepített át a Duna bal partjára, köztük a gyermekkorú későbbi dinasztiaalapító Baszileioszt is. Ez a népesség a 830-as évek közepén kezdett visszatelepülni bizánci területre, amire válaszul a bolgárok egy addig ismeretlen népet, a magyarokat kérték fel ennek megakadályozására. A magyarok - írta Szümeon Logothetész - nem képviselték túl jól a bolgár érdekeket: felajánlották, hogy szabadon mehetnek a távozni akarók, csak a vagyonukat adják át nekik. A makedónok azonban ellenálltak és a kialakult csatában megfutamították a magyarokat, majd akadálytalanul átkeltek a Dunán. A történetíró a magyarokat 3 néven említi: "ungr", "türk" és "hun". Szent Bertin évkönyve a 839-es évnél feljegyzi, hogy egy bizáncban járt varég (svéd) küldöttség nem tudott a szokásos vízi útvonalon, a Dnyeper folyón visszatérni, mert ott akkor barbárok tanyáztak, ezért nagy kitérővel a Frank Császárságon keresztül tért haza. Noha a barbárok neve nem kerül említésre, Szümeon Logothetésszel párhuzamba állítva máris eleinket érhetjük tetten. A közelmúltban elhunyt Kristó Gyula említ egy harmadik forrást is erre az időszakra: Bíborbanszületett Konstantin írta le, hogy Teophilosz bizánci császárhoz (829-842) fordult a Kazár Birodalom kagánja, hogy segítséget kapjon Sarkel erődítményének a felépítésére a Don partján. Az erődítmény elhelyezkedése mutatja, hogy a nyugatról jövő támadások ellen épült, tehát valószínűsíthető, hogy az ekkor már Levédiában élő magyaroktól volt hivatott megvédeni a határt.
A magyarok korai történetéről kevés biztosat tudunk. A hagyomány szerint hét törzsből állt a magyar társadalom, Bíborbanszületett Konstantin szerint ezek nevei: Nyék, Megyer, Jenő, Tarján, Kürtgyarmat, Kér és Keszi. A Kürtgyarmat törzs a Kürt és Gyarmat nevű hajdani törzsek egyesüléséből keletkezett (Pauler Gyula fogalmazta meg a feltételezést, hogy a Gyarmat és a baskír Jurmaty törzs neve közös eredetű, valószínüleg a Magna Hungariaból történt elvándorláskor - de elképzelhető, hogy a Levédiába történő bevonulás előtt - szakadt ketté a törzs, ezért egyesült ezután a Gyarmat a Kürttel), eredetileg tehát nyolc volt a Levédiába érkező törzsek száma. A törzseket rokon és nem rokonnemzetségek alkották, a közösség együtt foglalta el a szálláshelyet, területét, állatállományát közösen védte meg. A törzseket nem azonos nyelvük, haenm azonos szervezettségük, fiktív rokonsági tudatuk kapcsolta össze. A Magna Hungariaból történő kivándorlást az V. századra teszik, ekkor a törzsek száma még csak négy volt: Nyék, Megyer, Kürt és Gyarmat. A Nyék finnugor eredetű szó: kerítést, kerített helyet jelentett, a Megyer eredete a "magy"-ra vezethető vissza, ami embert jelent. Ez a szó tükröződik népünk nevében is (hasonlóképpen más finnugor népekéhez: manysi, udmurt, mordvin), az -er végződés török eredetű, nép, ember jelentésű. A Kürt és a Gyarmat törzsek megnevezését illetően újabban bolgár-török eredet is felmerült, tehát az itt leírtak semmiképpen sem tekinthetők megcáfolhatatlannak. Mivel a IX. századot megelőzően nincsenek írásos forrásaink, kénytelenek vagyunk feltételezni, hogy a magyarok egyetlen fejlett írásbeliséggel rendelkező néppel sem kerültek kapcsolatba, tehát a sztyeppei népek nomád életét élték. Az eredetileg vadászó-gyűjtögető életmódú finnugor népesség kultúrája teljesen átalakult és a nyelvi különbségeken kívül semmi sem különböztette meg őket a nomád türköktől. Feltehetően ekkor csatlakozott hozzájuk négy török eredetű törzs: Jenő, Tarján, Kér és Keszi. A honfoglalás előtti szálláshelyüket a Dentü-Mogyer néven őrizte meg a hagyomány, amelynek előtagjában a "Don-tő" azaz a Don torkolatának vidéke rejlik. Ez valószínűleg azonosítható Levédiával, ezzel kapcsolatban érdemes idézni Bíborbanszületett Konstantint: "A türkök népe régen Kazáriához közel szerzett magának lakóhelyet, azon a helyen, melyet első vajdájuk nevéről Levediának neveznek, amely vajdát tulajdonnevén Levedinek, méltóságánál fogva pedig, miként az utána való többit is, vajdának hívtak. Ezen a helyen, az imént említett Levediában folyik a Chidmas folyó, melyet Chingilusnak is neveznek." Ez a két megnevezés valójában két folyót takar, a mai Kodimát és Ingult, a Bug mellékfolyóit. Levédiából a IX. században Etelközbe költöztek, aminek jelentése "folyóköz" (a szóban a Don, vagy a Volga török neve, az Etil rejtőzik - ezt a két folyót egynek tekintették), valószínűleg a Dnyeper és az al-Duna közét jelenti. Levédia és Etelköz pontos helye nem tisztázott megnyugtatóan, ebben a kérdésben nem is kívánok állást foglalni. Etelközben a magyarok kapcsolatba kerültek a Kazár Birodalommal, itt csatlakozott hozzájuk 3 kabar törzs, (a kabarok nem külön nép volt, hanem a központi hatalom ellen fellázadt kazárok - feltehetően a zsidó vallásra térés miatt szakadtak ki a Kazár Birodalomból) tehát a törzsek száma tízre nőtt (innen származhat az onogur név, ami "tíz ogur" jelentésű - ennek ellentmond Kristó Gyula, aki szerint az onogurok független török-bolgár népcsoport volt, akikkel a magyarok egy ideig együtt éltek, átvéve kultúrájukat, így később az onogur elnevezés is átszármazott elődeinkre). Két kabar törzs nevét valószínűleg sikerült azonosítani: Berény és Örs. A kabarok a X. század végére teljesen beolvadtak a magyar társadalomba.
A nomadizmus a legelőterületek szabályos váltogatásán alapuló nagyállattartó pásztorkodás. A sztyeppei nomád népek favázas, nemezzel borított, könnyen szétszedhető sátrakban, úgynevezett jurtákban laktak. Az egyoldalú állattenyésztő életmódból következően rá voltak szorulva a kereskedelemre a környező letelepült népekkel.
A kazárok török eredetű népcsoport volt, a VI. századi rövid életű türk nomádállam (más néven turkut királyság, fennált kb. 550-650-ig) örökösei. A Kazár Birodalom törzsterületét a Fekete tenger, Azovi tenger, Don folyó, Volga folyó, Kaszpi tenger (korabeli nevén: Kazár tenger) és a Kaukázusi hegység határolta. Ezen túl a birodalom fennhatósága a Dnyeper és az Urál folyók közére is kisugárzott, azonban ezen a területen elsősorban nomádok éltek. A kazár uralkodó címe a kagán volt, ő azonban nem uralkodott ténylegesen, mágikus istenkirály volt, a a valós vezető az isad volt. Ibn Fadlán szerint a kagánok "uralma negyven esztendő, s ha csak egyetlen nappal is túlhaladtak ezen, megölik őket alattvalóik és kíséretük, és azt mondják: Már megfogyatkozott értelme és meggyengült ítélete." Maszúdi szerint "amidőn a kazár földre szárazság jön, vagy azt valamely más csapás éri, ha egy másik országból háborút indítanak ellenük, vagy őket bármely váratlan veszedelem éri, a nép s a főurak az isad elé lépnek, s így szólnak hozzá: Ettől a kagántól s uralkodása idejétől jót nem várunk: baljóslatú embernek tartjuk őt s uralkodását; öld meg őt, vagy add át nekünk, hogy megöljük. Többször az isad a kagánt átadta, kit aztán kivégeztek, néha pedig maga végeztette ki." A kazárok eredetileg törzsi vallásúak voltak, azonban a szomszédságukban rövid időn belül megjelent a gyorsan terjeszkedő iszlám. A keresztény Bizánc és a muszlim Bagdadi Kalifátus közötti kettős nyomás között a kazárok a VIII. század közepén a zsidó vallást vették fel. A 730-as években heves háború folyt a kazárok és a Kalifátus között, ezt a támadást a kazárok sikeresen visszaverték (hasonlóan Európa nyugati feléhez, ahol ugyanebben az időben állította meg Martell Károly a muszlim előrenyomulást a poitiers-i csatában 732-ben). A kazárok független politikájának jele, hogy egy addig inkább megvetett vagy üldözött népcsoport vallását vették fel (Bizánc ebben az időben élte át a társadalmat mélyen megosztó képromboló mozgalmat /ikonoklaszmosz/, így nem meglepő, hogy a keresztényéget is elutasították). Noha a kazároknak volt fővárosuk (Itil) hiba lenne letelepedett népnek gondolni őket, hiszen mint a fent említett Sarkel erőd építése mutatja, az építkezéshez bizánci segítségre volt szükségük. Kortárs arab források szerint csak télen laktak a városokban, tavasszal összecsomagolták javaikat és kiköltöztek a nyájakkal a mezőkre, ahol sátraikban éltek.
A IX. század közepére a Kazár Birodalom már túl volt fénykorán így kapott a lehetőségen, hogy a hét magyar törzset érdekszférájába vonja. Első lépésként Levedi vajdához egy előkelő kazár nőt adtak feleségül, majd a 850-es évek elején felajánlották, hogy elismerik vazallus fejedelemnek. Levedi a kagánnak azt válaszolta, hogy nincs elég ereje, hogy a magyarok felett uralkodjon, azonban ismer olyan törzsi vezetőt, aki képes erre: Álmost. Álmos elvállalta ezt a szerepet, és a Hétmagyar, ahogy ekkor a törzsszövetséget hívták átvette a kazár mintát, a kagán-isad uralkodó kettősre párhuzamul kialakult a kende-gyula kettős. Ebben az időben került át a törzsszövetség súlypontja a Megyer törzsről a Tarján törzsre.
A kende volt az istenkirály, a mágikus erejű, isteni származású személy, ezt a címet viselte Álmos. A források említik, hogy Álmost a honfoglaló magyarok az új haza elfoglalása előtt Erdély határán rituálisan feláldozták. Ennek oka a kazár hagyományban szereplő negyven éves uralkodás lejárta, vagy a besenyőktől elszenvedett vereség lehetett. Ezután, a források szerint 907-ig fia, Árpád volt a kende. Álmossal kapcsolatban meg kell említenünk az isteni származását bizonyító mondát, amelyben alvó anyját, Emesét a turulmadár ejti teherbe.
A gyula a törzsek tényleges vezetője volt, mindenféle mágikus erő nélkül. A honfoglaláskor ezt a tisztet Kurszán töltötte be, aki a mai Óbuda területén, az aquincumi amphiteatrumban rendezte be székhelyét, amit a nép ezután Kurszán váraként emlegetett. Kurszán 904-ben bekövetkezett halála után a tisztség viselői Erdélyben félig-meddig önálló országot hoztak létre.
Bíborbanszületett Konstantin említ egy harmadik tisztséget is, a harkát. Ez egyfajta hadvezéri tisztet jelenthetett, méltóságban elmaradt az első kettőtől.
Nem nehéz azonban más párhuzamokat sem találni. Ammianus Marcellinus római történetíró (335k.-400k.) Róma történetéről írott munkájában (28. könyv 5. rész) a 370. év eseményeinek ismertetésekor a burgundok királyságának leírásával döbbenetesen hasonló képet fest: "Királyukat általánosan használt névvel hendinosnak hívják. Ősi szokás szerint elveszíti hatalmát, és távozni kényszerül, ha uralkodása alatt a hadiszerencse ingadozik, vagy ha a föld nem ad bő termést, miként az egyiptomiak is királyaiknak szokták fölróni az ilyen szerencsétlenségeket. A mindenki fölött álló főpap neve a burgundoknál: sinistus. Ennek hivatala egész életre szól és semmilyen csapás miatt nem vonható felelősségre, mint a királyok." Másik germán párhuzam a korai frank társadalom. A frankok első királyi családja a Meroving dinasztia volt. A család alapítója Merovée volt, akinek származása szintén nem mindennapi volt. Merovée anyját ugyanis egy tengerből előmászó lény (a Merovée tengeri harcost jelent) ejtette teherbe, tehát istenek leszármazottja volt. Merovée unokája, I. Chlodvig vette fel a kereszténységet Reimsben, ahol ezután Franciaország koronázótemploma állt. Chlodvignak egy galamb hozta a Szent Ámpolnát, amelynek olajával kenték fel a későbbi frank, majd francia uralkodókat. A Merovingok szintén istenkirályok voltak, mágikus erejű vörös hajukkal, amelyet sosem vágattak le, a tényleges hatalmat a maiordomusok gyakorolták, amely család leszármazottja, I. Pippin 751-ben átvette a hatalmat az utolsó Merovingtól, III. Childerichtől. Pippin fiának, Nagy Károlynak a leszármazottjai a Karoling dinasztia.
860 táján alapította meg a varég Hröekr (orosz átírásban: Rurik) az orosz állam alapját jelentő fejedelemséget Novgorodban. Az új állam, amit "rusz"-nak neveztek gyorsan terjeszkedni kezdett dél felé. A déli és keleti szláv törzsek a kazároknak adóztak (egyes vélemények szerint a magyarok szedték be a kazároknak járó adót), azonban sorra kerültek a Rusz uralma alá. Kijev 882-ben került a novgorodi Oleg (eredetileg: Helgi) fejedelem kezére, ezzel a kazárok egyik legértékesebb adófizetője veszett el. Semmi sem cáfolja azt a feltételezést, hogy a Kazár Birodalommal szomszédos állammal a magyarok is érintkezésbe kerültek (annál is inkább, mivel a bizánci császárnak ekkor állandó varég testőrsége volt). Várkonyi Nándor felvetette, hogy egy doni magyar esetleg a szokásosnál is messzebbre jutott nyugatra: Amerikába. Ugyanis a XI. századi izlandi sagák leírják, hogy Vörös Erik fia, Leifr Eriksson és társai 1000 körüli expedíciójukon Grönlandtól nyugatra, majd a mai Labradortól délre hajózva felfedeztek egy olyan területet, ahol a szőlő vadon termett. A szőlőt felfedező férfit Tyrker-nek (ejtsd: Türker) nevezi a krónikás és leírja róla, hogy nem norvég volt, hanem délről jött ember. Tekintve, hogy a magyarokat akkoriban általánosan türknek nevezték, nem kizárt, hogy egy Dentü-Mogyer-ba való honfitársunkról van szó, aki a varégokon keresztül került kapcsolatba az északi vikingekkel.
A magyarok a 870-es évekre már függetlenedtek a kazároktól. Erős uralmat építettek ki Etelközben, a muszlim történetíró, Gardézi szerint "meg-megrohanják a saqlab-okat (szlávokat) és a rus-okat (varégokat), s onnan rabszolgákat hoznak, Rúmba (Rómába, ami Bizáncot takarja) viszik és eladják őket". A helyben élő keleti-szlávok uralom alá hajtása után 862-től figyelmük nyugatra terelődött át. Többször is részt vettek a mai Dunántúl területén levő Oriens frank tartomány és az ettől északra, a mai Pozsony és Nyitra között kialakult Morva Fejedelemség háborúiban. Ebben az időben csatlakoztak a magyarokhoz az onogur-bolgár eredetű eszkilek, akikben a mai székelyek elődeit sejthetjük.
A IX. század második felében Bulgária felvette a kereszténységet, a 893-as pogánylázadás után az első keresztény uralkodó, Borisz fia, I. Simeon (893-927) a legnagyobb bolgár uralkodó vette át a hatalmat. 894-ben behatolt a bizánci területre és vereséget mért a görög hadseregre, mire Bölcs Leo a magyarokat hívta segítségül. A magyarok Levente (Álmos unokája) vezetésével feldúlták Bulgária északi részét, amire válaszul Simeon a magyarok keleti szomszédait, a besenyőket hívta segítségül, akik elsöprő erejű támadást indítottak a magyar törzsek ellen. Ennek hatására a magyar törzsek benyomultak a Kárpát medencébe, az egykori avar területekre, addigi területüket a besenyők foglalták el, míg a korábbi besenyő törzsterületre az úzok (ogúzok) kerültek, akik a Iszmáil ibn Ahmad horaszáni emír támadása elől menekültek. A Don mentén azonban továbbra is maradt számottevő magyar népesség, ugyanis Julianus még a XIII. század első felében is találkozott velük, végül megsemmisítette őket az előrenyomuló tatár birodalom.
A X. századi magyar történelemről - a kalandozások adatait nem tekintve - szinte semmit sem tudunk. Ennek oka abban található meg, hogy a Kárpát-medencében egyetlen komoly írásbeliséggel rendelkező nép sem élt, ezért a források csak idegenek lehetnek. A kalandozásokat meglehetősen pontosan lehet rekonstruálni a nyugati történetírók műveiből, ugyanis ennek a korszaknak a legáltalánosabb történeti műfaja az évkönyv (annales). Természeténél fogva a datálást elősegíti, azonban semmilyen háttérinformációt nem tartalmaz, pusztán a tények (azaz a történetíró által ismert hírek) ismertetésére hagyatkozik. A bizánci források azonban pontosan ezzel ellentétesek, egyfajta "kultúrantropológiai" érdeklődés érhető tetten bennük, azonban az eseménytörténet leírása egyrészről megbízhatatlan (gyakran rejtőzik a művekben propaganda), illetve műfajuknál fogva a kronológia nem erős oldaluk. Tehát a kalandozások leginkább a nyugati forrásokból ismertek, a magyarok életéről és politikai viszonyaikról legtöbbet a bizánci forrásokból tudunk. Ez utóbbi azonban sajnos nagyon kevés, annál is inkább, hiszen például nem tudjuk pontosan rekonstruálni a magyar uralkodók sorát Árpádot követően, csak feltételezésekre vagyunk kénytelenek hagyatkozni. Szinte biztosan hamis az a krónikákból származó állítás, hogy Árpádot legkisebb fia, Zoltán követte volna a kende tisztében. A korabeli magyaroknál ugyanis - a nyugaton bevett primogenitura, azaz elsőszülöttségi jog helyett - a senioratus, azaz az öröklésnek az a módja uralkodott, hogy a család legidősebb férfitagja követte a tisztségben az elhaltat. Ennek a szokásnak a makacs fennmaradását jelzi az, hogy 997-ben, Géza fejedelem halálakor Koppány a senioratus ősi szokására hivatkozva követelte a fejedemi címet Istvántól, de legkésőbbi példája Szent László királysága I. Géza halála (1077) után, noha annak két fia is maradt. (A XII. században is voltak próbálkozások - II. László és IV. István - sőt, II. András uralmának első hónapjai is a saniorátusra utalnak, azonban ezek kivétel nélkül illegitimnek minősültek és a trónbitorlót az esztergomi érsek nem volt hajlandó megkoronázni.)
Kénytelenek vagyunk ismét Bíborbanszületett Konstantinra hagyatkozni, aki megbízható informátorral rendelkezett: Tormás herceggel, aki Árpád dédunokájaként Bulcsú harkával együtt 948 körül követként a bizánci udvarban járt (a követség eredményeképpen megkeresztelkedtek és a bizánciak nagy váltságdíj árán békét vásároltak). Ebben az időben Jutas fia Fajsz volt a fejedelem. Biztosra vehető, hogy Fajsz uralkodása után Taksony következett, majd őt fia, Géza követte a fejedelmi tisztben 972-ben. Így jobb híján a következő módon néz ki a magyar uralkodók sora:
-995k. Álmos
995k.-907k. Árpád
907k.-940-es évekig Zoltán (Bizánci források szerint a 895-ös Simeon bolgár uralkodó elleni hadjáratot "Liünthika" fejedelem vezette, amely névben a Leventét azonosíthatjuk. Biztosra vehető, hogy ekkor még élt Álmos, tehát Levente - Árpád fia - nem lehetett ekkor fejedelem, de elképzelhető, hogy a címet apja halála után viselte - megzavarva ezzel a később élt görög történetírót.)
940-es évek Fajsz (Bíborbanszületett Konstantinnál: "Falitzi")
948k-972 Taksony (Egy XIII. századi forrás - Albericus - szerint a Lech mezőről visszatért hét gyászmagyar egyike király lett. Aventinustól tudjuk, hogy Taksony részt vett a csatában, tehát lehet, hogy uralkodása csak a 950-es évek közepén kezdődött.)
972-997 Géza (István?)
997-1001 Vajk (István)
A X. század Magyarországáról valószínűsíthető, hogy a fejedelem nem rendelkezett komolyabb hatalommal (a kalandozások korából egyetlen forrás sem említi, hogy a fejedelem részt vett volna benne, csak a 947 évi itáliai hadjáratról tudjuk, hogy "Taxis, a magyarok királya" - azaz Taksony vezette, azonban a fent említett bizánci forrás - Bíborbanszületett Konstantin - szerint ebben az időben Fajsz volt a fejedelem). A korabeli Magyarországon több hatalmi centrum is kialakult. A kende-gyula kettősség szétvált, a gyulák országa Erdély lett. A harka területe a nyugat-Dunántúl lehetett, maga a fejedelem az ország közepén a Duna két partján uralkodott. Konstantin leírja, hogy "A türköknek ez a nyolc törzse nem engedelmeskedik a maga arkhónjainak, de megegyezésük van arra nézve, hogy a folyóknál, bármely részen üt ki a háború, teljes odaadással és buzgalommal együtt harcolnak."
A kalandozásokban résztvevőkkel kapcsolatban két elmélet is létezik: 1. a termelésből kiszorult szabad pásztorok hadjáratai voltak, akik így keresték a kivezető utat a válságba jutott pásztortársadalomból; 2. felszereléssel rendelkező harcos középréteg vett részt a hadjáratokban. A magyar társadalom tagolódása a X. században: a felső réteget a törzs- és nemzetségfők alkották, körülöttük katonai kíséret alakult ki a szegényebb szabadokból. A magyar törzsek vezetőit tévesen vezérként említik, valójában "úr"-nak hívták őket, az "úr" szállásterületét "úr-ság"-nak, azaz országnak. A törzsek vezető rétegét a harcos kasztok, a jobbágyok ("jobb ágyból" azaz előkelőbb családból származók) alkották. A jobbágyok saját falvakban éltek a szolgálatukra rendelt köznéppel, az ínekkel (innen ered az ínség kifejezés, ami szegénységet jelent), ezek nagyrészt a helyben talált népességből kerültek ki. A rablóhadjáratokon ejtett foglyok rabszolgákként éltek.
A kalandozásoknak nevezett rablóhadjáratok eleinte igen komoly sikerrel jártak. A Keleti Frank Királyságban az utolsó Karolingok uralkodtak, teljes volt a káosz, ellenállásra csak a Szász dinasztia 919-es trónralépésével kellett számolni. 933-ban Merseburgnál I. Henrik már sikerrel szállt szembe egy magyar hadsereggel, azonban ez korántsem jelentette a kalandozások végét, hiszen 943-ban (vagy 942-ben, a datálás nem egyértelmű) a magyarok a mai Spanyolország szívében, az akkor muszlim Córdobai Kalifátus ellen vezettek hadjáratot, Abú Marván ibn Hajján ibn Khalaf (987-1076) neves történetíró egyik fennmaradt töredéke a Barcelona és Huesca elleni támadásról szól. 955-ben azonban az I. Ottótól elszenvedett augsburgi vereség véget vetett a nyugati irányú rablóhadjáratoknak. Egyértelmű, hogy ez az egy vereség kevés lett volna a kalandozások megszüntetésére, az okok sokkal összetettebbek. A Kárpát-medencébe történt letelepedés után a magyarok lassan felhagytak a korábbi teljes nomád életmóddal (aminek okai egyértelműen a Kárpát-medence földrajzában találhatóak meg: a Dunántúl dombos, erdős vidék, teljesen alkalmatlan a nomád állattartásra, az Alföld ezer évvel ezelőtt még nagyrészt mocsaras, ingoványos terület volt, illetve Erdély a hegyeivel és erdeivel szintén nem ideális) és az állattenyésztés mellett földművelésbe fogtak. A nagy nyári lovasportyák lehetősége a termés betakarítása miatt megszűnt. Ez viszonylag korán bekövetkezett: 926-tól ritkultak a támadások, 954 után Itáliát sem "keresték fel", noha ott soha nem szenvedtek vereséget, sőt, a korabeli Európa megerősített városai közül egyedüliként Páviát (924) sikerült elfoglalni. Henrik bajor herceg 955-ös halála után fia, a kiskorú Civakodó Henrik örökölte Bajorországot. Ekkor a határvidéket már külön őrgrófság védte, amelynek élére 976-ban I. Luitpold (I. Lipót) őrgróf került, a Babenberg család alapítója. Az őrgrófságot egy fia, Henrik őrgróf (994-1018) korából származó dokumentum "Ostarrichi" néven említi, ez az őrgrófság lett a későbbi Ausztria magva. Bizánc felé valamivel tovább állt nyitva a kapu, 971-ben szenvedték el utolsó vereségüket a kalandozók. A nyugati forrásokból a fent említett okok miatt jól rekonstruálhatóak az zsákmányszerző hadjáratok, a bizánci hivatalos történetírásról feltételezhető, hogy "elfelejtett" megemlíteni támadásokat, illetve mivel a morva, lengyel és cseh területeken még nem lévén írásbeliség könnyen megeshet, hogy a kalandozásokat csak egyoldalúan ismerjük. Egy dolog biztosnak tűnik: keletre, az egykori Etelközbe a besenyők területére nem vezettek hadjáratokat, hiszen a 895-ös besenyő támadás emlékét még egy évszázad múlva sem felejtették el. A kalandozásnak leginkább a jobbágyság látta hasznát, hiszen jócskán meggazdagodott és a vezető réteg (az urak) ellenében egyre nagyobb súlyra tett szert.
A kalandozások célpontjai (piros színnel kiemelve a sikertelen hadjáratok):
897-898k. Nagymorávia elfoglalása (Nem tévesztendő össze Morvaországgal: Belgrádtól északra terült el. Ezek a morvák még pogányok voltak, önálló államiságuk nem alakult ki, a "nagy" jelző inkább a régiségre vonatkozik, mint láttuk ezt "Magna Hungaria" esetében.)
899-900 Itália - a telet a magyarok a Pó-síkságon töltötték, egyes történészek ebben egy új honfoglalási kísérlet magvát látják.
900 Oriens tartomány (a mai Dunántúl) elfoglalása - Arnulf császár halála után szinte semmi ellenállásba sem ütköztek a magyarok. A magyarok fennhatósága az Enns folyóig terjedt ki. Évtizedekre ez a folyó jelentette az ingatag határt Bajorország és a magyar uralom alatti területek között. 
901 Bajorország
902 Morvaország
903 Bajorország
904 Bajorország - Kurszán gyulát a bajorok egy tárgyaláskor a vacsorán tőrbe csalták és meggyilkolták.
905 Itália
906 Szászország
907 Árpád halála, a hírre bajor támadás érte az országot, amit a magyarok sikerrel visszavertek.
908 Szászország, Türingia
909 Svábföld
910 Svábföld
911 Svábföld, Frankföld
912 Frankföld
913 Burgundia
915 Svábföld, Türingia, Szászország
916 Svábföld
917 Svábföld, Lotharingia
919 Szászország, Lotharingia
920 Itália
921 Itália
922 Itália
924 Itália, Dél-Franciaország
926 Svábföld, Elzász
927 Itália
933 Szászország, vereség Merseburg mellett.
934 Lotharingia, Bizánc
935 Burgundia, Aquitánia
937 Lotharingia, Burgundia, Itália
938 Türingia, Szászország, itt a mocsarakba kergetett magyarok nagy vereséget szenvedtek.
940 Itália
941 Bizáncba indult támadás, azonban a Dunai átkelés nem sikerült, sokan vízbe fulladtak, így nem folytatódott a hadjárat.
943 Bajorország, Itália, Córdovai Kalifátus
947 Itália
948 I. Ottó öccse, Henrik lett a bajor herceg, az uralomváltás hírére támadással próbálkoztak a magyarok, azonban Henrik két csatában is legyőzte őket.
950 Henrik herceg betört Magyarországra.
951 Aquitánia, a zsákmánnyal hazatérő magyarokat Henrik herceg Észak-Itáliában megverte.
954 Bajorország, a mai Belgium területe, Lotharingia (I. Ottó ellen lázadás tört ki fia, Liudolf vezetésével, a magyarok ezt a zűrzavaros helyzetet használták ki, ráadásul Konrád lotharingiai herceg szövetséget kötött velük. A magyarokat "Bulgio király" (Bulcsú harka) vezette.
955 Bajorország, a Lech-mezei csatában Augsburg mellett nagy vereséget szenvedtek a magyarok. Bulcsú harka és vezértársai ("Lelius" - Lehel, illetve "Assur" - Súr) fogságba estek és felakasztották őket.
961 Bizánc
968 Bizánc
970-971 Bizánc - szövetségben a bolgárokkal és Szvjatoszláv kijevi fejedelemmel (ő győzte le 965-ben Kazár Birodalmat, elfoglalva Itilt és Sarkelt). Jóannész Tzimiszkész társcsászár balkáni hadjáratában legyőzte a magyarok szövetségeseit, Szvjatoszláv fejedelem békét kötött, majd a Dnyeper folyónál a hazaúton elesett egy a besenyőkkel vívott csatában. (A legenda szerint Kurja besenyő fejedelem serleget készíttetett Szvjatoszláv koponyájából és ivóedényként használta. A történelem gyakran ismétli önmagát.) Tzimiszkész bekebelezte Bulgáriát is, az önálló bolgár államiság csak 1186-ban állt helyre.
Taksony fejedelemsége (948?-972) alatt idejére a nyugati országok felé való elzárkózás jellemző. Az ő ideje alatt muszlim volgai bolgár népesség (böszörmények) települt be, illetve ekkor érkezett Tanuzoba besenyő vezér és népe is. Taksony a déli hódítások híve volt, illetve egy központi hatalom kiépítésének céljából fiát, Gézát az erdélyi gyula lányával, Sarolttal (török név, jelentése fekete menyét) házasította össze. Ekkor volt az első próba a magyarok megtérítésére: 963 körül (a dátum bizonytalan) a pápa Zacheus püspököt küldte térítőként. Sorsa ismeretlen, azt sem tudjuk, hogy megérkezett-e. 
972-ben egy erősen széttagolt Magyarország és katonailag kilátástalan helyzet jutott Géza fejedelemnek országrészül. Ő teljesen új politikai irányt volt kénytelen választani, hiszen kiderült, hogy tovább nem folytatható a korábbi nomád, rabló életmód, egyetlen út a keresztény államok közé besorolás, különben az ország végleg megszűnik. A 962-ben császárrá koronázott Ottó nagy diplomáciai sikert elérve fiát, a leendő II. Ottót egy bizánci hercegnővel, Teophanóval házasította össze (általában II. Romanosz császár lányának tartják, így Bíborbanszületett Konstantin unokájának, de Ostrogorsky több forrásra hivatkozva csak Jóannész Tzimiszkész társcsászár rokonának tartja). Ezzel a 972-ben kötött házassággal Géza két szövetséges nagyhatalom közé ékelve találta magát potenciális szövetséges nélkül. I. Ottó elé a 973-as quedlinburgi birodalmi gyűlésre Géza hódoló követséget küldött, akik papokat kértek, hogy a kereszténységet elterjesszék a magyarok között. A X. század vége egyfajta versengést hozott a bizánci és a nyugati térítők közt, hogy melyik kultúrkörbe tudják vonni a magyarokat (fontos megjegyezni, az egyházszakadás még nem történt meg, csak 1054-ben kerül majd kimondásra). A fejedelmi család tagjai vegyesen lettek a római vagy az ortodox egyház hívei - utóbbira példa Koppány, de a magyarosan hangzó Vazul név is görög eredetű: Baszileiosz. A magyarok térítésében élen járt a passaui püspökség. Ez akkor még nem nagy múltra tekintett vissza - "csak" a VIII. században alapították és a salzburgi érsekség alá volt rendelve. Pilgrim passaui püspök (971-991) mindent elkövetett, hogy egy Passaunak alárendelt egyház kerüljön kialakításra Magyarországon. Géza nem lelkesedett a német befolyásért, ezért inkább cseh térítőket hívott az országba. Maga is felvette a keresztséget, amelyben feltételezések szerint az István nevet kapta (a Géza -eredetileg kb. Gyeicsa ejtésű- pogány név, még I. Géza is uralkodása idején a Magnus nevet használta). Sajnálatos módon a nevek egyezése miatt nehéz szétválasztani, hogy mit tett Géza és mit fia, István. Géza szakított a seniorátus rendjével és fiát, Istvánt jelölte örökösének. Ekkor Magyarország történelmében szinte egyedülállóan kedvező helyzet alakult ki: 983-ban II. Ottó korai halálával az alig hároméves III. Ottó került a német trónra. Mivel anyja, Teophano hercegnő bizánci volt, III. Ottó így őseitől igencsak eltérő neveltetésben részesült, míg nagyapja latinul sem tudott, ő görögül is kiválóan értett. Tanítómestere a kor neves tudósa, Aurillac-i Gerbert volt, akivel együtt az egykori római birodalom visszaállításáról álmodoztak. A császári politikára ebben az időszakban nagy hatással volt II. Ottó unokatestvére, Civakodó Henrik bajor herceg, akinek lányát, Gizellát sikerült Gézának 995-ben fia, István számára megszereznie feleségnek. Ebben az évben meghalt Henrik herceg és a 15 éves III. Ottó megkezdte tényleges uralkodását, nászajándékul egy lándzsát küldve Istvánnak (ekkor a császári hatalmat nem a korona, hanem a birodalmi lándzsa szimbolizálta - I. István egyik pénzén is szerepel a királyi lándzsa.). 999-ben Ottó egykori tanítóját, Gerbertet jelölte pápának, aki II. Szilveszter néven kezdte pontifikációját. Ekkor kezdtek hozzá a Római Birodalom keresztény szellemben történő visszaállítására, ami magába foglalná Galliát, Germániát, Itáliát és Sclaviniát (a szlávok földjét). Ennek jegyében a hozzájárul a lengyel egyház kiválásához a német egyházból, illetve az önálló magyar egyház létrehozásához. Az ellen sem emel kifogást, hogy Istvánt királlyá szenteljék és hogy királysága független legyen a császárságtól. Szimbolikus, hogy Aachenben felbontatta Nagy Károly sírboltját és leszállva a sírkamrába megszemlélte az egykori császár maradványait (ezután terjedt el a hit, hogy Nagy Károlyt nem fekvő helyzetben temették el, hanem ülő helyzetben, mintegy trónolva). A császárság megújításával kapcsolatos tervek mégsem váltak valóra: Itália fellázadt és az odasiető III. Ottó 1002-ben, 21 évesen váratlanul meghalt. Utódja Gizella testvére, II. Henrik lett, aki más szellemben uralkodott - nem is alakult ki a III. Ottó uralkodása alatti időszakhoz hasonló kedvező helyzet évszázadokig: Lengyelország több próbálkozás után csak 1295-ben vált véglegesen királysággá, Csehország csak 1198-ban és akkor is csak a császárságnak alárendelve. Magyarország így a nyugati egyházé lett (noha a XII. századig jelen volt az ortodox egyház is), Bizánc 989-ben viszont befolyási övezetnek megszerezte a Kijevi Ruszt, amikor Vlagyimír (Waldemar) nagyfejedelem (az említett Szvjatoszláv fia) II. Baszileiosz császárnak döntő segítséget nyújtott a lázadó Bardasz Phókasz leveréséhez, megkeresztelkedett és a bíborbanszületett hercegnőt, Annát kapta feleségnek. Ekkor tért a keresztény hitre a Rusz, befejezve Kelet Európa vallási térképének kialakítását.
997-ben még három hatalmi centrum volt Magyarországon: 1. István fejedelem udvara, 2. Ajtony vezér udvara a mai Csanád helyén fekvő Marosváron és 3. Az erdélyi gyula udvara. Az ifjú fejedelemre várt a feladat, hogy ezeket felszámolja és véghezvigye a valódi államalapítást: a közigazgatást, jogalkotást és egyházszervezést

ú fejedelemre várt a feladat, hogy ezeket felszámolja és véghezvigye a valódi államalapítást: a közigazgatást, jogalkotást és egyházszervezést