Luxusprosti

2006-04-27 16:11 Próza | Tartalom

Úgy készültem erre a találkozásra, mint az első randevúra. Akkor az ember lánya még tele van várakozással és tisztasággal. Mit aztán ké-
sőbb így, vagy úgy besároznak. Mindig úgy felcsigázott a gondolat,ha egy ilyent láttam, s vélt bűnössége ellenére vonzott a sors, amit ezek az emberek megélnek olykor röpke életükkel. Mert nem egy életet élnek csak az alkalmi színészek. Most, hogy már régen túl-
adtam én is az ártatlanságon, most sikerült csupán egyikükkel találkozni. Most sem mertem igazából olyan mélyre ásni, holott az lenne az
igazi. Ez pedig az én saram, mert lehet, hogy marad valami titok az alatt a vékony fátyol alatt. Ha sikerül minden félelmemet levetni, ta-
lán ezt a vékony fátylat is fel tudom hajtani…
Ahogyan a város elit negyedében a megadott cím felé lépkedtem, még mindig nem voltam benne biztos, hogy jó útra tértem-e? A környék azért biztató, hiszen itt nem a létminimumon nyomorgók paneljai állnak. Mégis, talán az itt élők nagyobb bűnözők a többieknél. Kis kertes, szolid megjelenésű házon egyezik a szám. A kaputelefon a „Für Elise”-ét játssza. Bemutatkozásomra nincs válasz, csak a zár kattan, és hamar elérem a bejáratot, ami szétnyílik előttem. Senki nem jön elém, csak a lábam előtt ásít egy megvilágított lépcső, melyen keresztül egy viszonylag nagy helyiségbe jutok. Nem tudom hirtelen, hogy mitől van világos, amíg szemben a hatalmas teraszt meg nem pillantom. Az ajtók még zárva vannak, s a tavaszi nap sugarai jól befűtenek. Tőlem balra szauna-kabin, mellette a XVIII. századra emlékeztető kerevet. Amikor jobbra pillantok, akkor látom csak meg egy formatervezett medencében a vendéglátómat. Talán így tervezte meg az én belépőmet is. Kedvesen felém int és megindulok irányába. Úgy száll ki a habokból, mint Vénusz tehette egykor. Tomporát takaró hosszú haját hátul feltűzi és cseppet sem zavarja, hogy meztelenül látom, bár a fejemet illedelmesen lehajtom. Feltekintve már puha frottír melegíti, és huncutul mosolyog.
-Fogadok, hogy maga a férje előtt se nagyon vetkőzött még…
- Eltalálta, - mondom sóhajtva-, de nekem van mit takargatni.
Aztán meg most nem is miattam jöttem._- próbálom más mederbe terelni a beszélgetést. Hajáról leveszi a turbánszerűen feltekert tö-
rölközőt és elkezdi dús szőkeségét dörzsölgetni. Arca szabályos, ránctalan, érzéki ajkai smink-tetováltak, a szeme szintén. Gyönyörű,és kortalan. Kérdőn emeli rám tekintetét.
-Mielőtt elkezdjük, kérnék valamit! Tegeződjünk, ha nem megalázó ez a számodra.
-Örülök neki. Nem szoktam praeconteptióval senkihez sem közelíteni.- lélegzem fel.
-Hanyas vagy? – kérdi szinte kacagva. Amikor megmondom a megalázó évszámot, felnevet.
-Én is…- látva hitetlenkedésemet, sorra veszi testrészeit. Nézd,az arcom fel van varrva, a mellem át van szabva, a hasamon és a
combjaimon a bőr ki van vasalva…és nézd csak, a hajam is fel van varrva. Ez a legújabb eljárás és jobb a parókánál. Nem is tudom mi eredeti még rajtam.- töpreng el kissé.- Talán a gondolataim.., igen az érzéseim, igen , azok az enyémek. Nem tudom, hogy egyáltalán vannak-e még érzéseim.
-Valaki kényszerített erre a” munkára”?
-Nem, magam döntöttem így.
-Milyen volt a gyermekkorod? – ez már a második sztereotip kérdés, figyelmeztetem önmagamat.
-Semmi különös nem volt benne,nem hivatkozhatok még csak elvált szülőkre sem! Csak hát mindig rátarti voltam, mindig messzebbre néztem, mit a kis falu határa megengedett.
-Van tanult szakmád? – kesernyésen felnevet.
-A bölcsészkaron végeztem. Magyar-történelem, és angol, francia diplomával kezdtem el tanítani egy jónevű középiskolában. Amikor megkaptam az első fizetésemet, azon gondolkod-tam, hogyan fogok ebből megélni, saját háztartást vezetni. Albérletben éltem életem első és utolsó szerelmével. Kezdtem egy kicsit körülnézni, kedvezőbb lehetőségek után kutatni. Az egyik egyetem középkorú főmuftija a hónom
alá nyúlt. Jó karban volt még és talpig úriember, ha érted miről beszélek. Tudod, a régi úriasszonyok is így csinálták. Sokan bárónővé, sőt királyi ágyassá nemesültek.
-Azt mondtad, hogy életed első szerelmével éltél….
-Akinek a felesége nagy hassal odaállított a kis albérletembe és elmondott a létező mindennek, amit akkor még nagyon szégyelltem.-
mintha mégis lennének érzései, mert a szeme zöldje besötétedik.
-Annyira fájt ez a megaláztatás, hogy rögtön hátat fordítottam az addigi életnek. Azonnal megszűntettem a kapcsolatomat, viszont a szívem helyén egy kő maradt.. és valami gyűlölet a férfiak iránt. Soha nem voltam egy érzéki nő, de tisztában voltam az értékeimmel és tud-
tam, hogy vonzom őket.
-No, de ha gyűlölted a férfiakat, akkor hogyan tudtál szinte azonnal új kapcsolatot létesíteni?
-Hm, igen, ez már más volt, ez már az érdek. Amikor tudtam, hogy szeretni már úgysem fogok, akkor legalább hasznom származzon belőle.
-Nem is voltál többször szerelmes?
-Talán igen, de arra mindig vigyáztam, hogy ez ne tudódjon ki.
A szerelem egy megváltozott tudatállapot, egyfajta köd, melynek oszlása után sokan azt is megbánják, hogy megszülettek. És itt nem csak
a testi bántalmazásokra gondolok. Lelkileg jobban meg lehet alázni az embert. Igyekeztem tehát minél jobb és függetlenebb pozíciót elérni. Sosem voltam kihívó, de egész életem során a tökéletességre törekedtem és a maximumot akartam a vendégeimnek nyújtani. Ha egy” útszélit” megkérdezel, az abban különbözik tőlem, hogy elvégzi amit kérnek tőle, aztán megy tovább.
-Igen, mert a bevételt le kell adnia a stricinek- fitogtatom tudásomat.
-Valóban,- néz rám elgondolkodva – ezért is törekedtem mindig a magányra. Sikerült megteremtenem azt a pozíciót, ahol nem húz-
hatnak mások belőlem hasznot. De ezt csak akkor tudod megtenni, ha nem vagy szerelmes. Bár eleinte célokkal indulsz, azok lassacskán el-
vesznek. A szerelem itt pénz-kérdés! Azok a szerencsétlenek nagyon megfizetnek a szerelmükért s később belefásulnak az egészbe. Onnan nagyon nehéz a felemelkedés…talán az öregség, a tapasztalat, ami egy nőt ebből kihozhat. Ma meg már munkát sem talál…ezek a nők pedig nem a képzettségükért kapják a fizetést. Különben is, akik így,vagy úgy művelik az ősi mesterséget, meg vannak bélyegezve! S tudod mi a legszomorúbb? Nézz körül a világban, kapcsold be a televíziót,
menj moziba, s mit látsz? Kell annál nagyobb szenny, amit ezek az eredetileg szépre s jóra tanító szerkezetek nyújtanak? Mit látnak a mai gyerekek? Ringyókat, selyemfiúkat, akiket érdemes követni, mert híres lehet! Mondd,milyen férfi az, aki egy árokparton ejti meg az aktust
ixedikként? Milyen lelkivilága van annak? Milyen morál vezérli azt a nőt, aki képes erre s ha lesznek utódai, milyen mértéket hagy rájuk?
S a legszomorúbb, hogy észre sem veszik, hogy mindezt a pénz irányítja! S ha követni akarod az idolt, hát áldoznod kell rá! Hogy a lelked
közben elferdül, elveszik…lényegtelen.- olyan mély szomorúság ül ki az arcára, hogy mozdulni sem merek. Kicsit figyelem a csendet, amit
a csengő zavar meg.
- Hozattam ebédet, elfogadod? – néz rám kedvetlenül.
- Talán, majd máskor.- mondom zavartan.
- Pedig még el sem meséltem a gésák titkát, amit azért tanultam meg, hogy , mint mindig, a maximumot nyújthassam.- biztat rábeszélőn.
Csak rázom a fejemet és szégyellem a valót. Sikerült megszerveznem ezt a találkozót, előttem egy gyönyörű, formatervezett nő, ráadásul okos és tapasztalt s én szégyellem magamat – nem csak magam miatt!