Napnyugta
                                                Kívánság

Ma is látom fáradt tekintetét, amint ölébe ejti két kezét, és elszántan indul a szoba felé. Már megint szólította, annyi ideje sincs, hogy a szennyest kimossa! Huszonnégy helyett negyvennyolcból áll a napja és mégsem jó, mégis kevés, amit tesz. Pedig milyen szépen kezdődött ötven éve mindez. A gyönyörű sváb kislány és a snájdig zenész románcát sokan irigyelték, s amikor szándékukat véglegesítették, többen el sem hitték. Lizi kezére számos pályázó akadt, de ő olyan vakon beleszerelmesedett ebbe a jóképű zenészbe, hogy mást már észre sem vett. Követte a messzeségbe s otthagyta a kínzó szegénységet, ami gyermekkorát megkeserítette. A háború minden nélkülözése rögződött a lelkében, amit feledni felnőttként sem tudott. Jó volt a szerelem ezzel az emberrel, csak a féltékenység s az anyós miatt néha eljárt a keze. Ő meg megtanulta, hogy ez az asszonysors és lassan megszokta. Ha bántotta, vagy szidta, mindig a jóra gondolt s később a megszületett gyermekeire. Nem panaszkodott, mert a férje jó apa volt, a családért mindent feláldozott. Fillérenként rakta félre a pénzt s a többi léha ember ezért kinevette, garasosnak csúfolta érte. Amikor beköltöztek az új lakásba, már irigyelték, pedig ha tudták volna, milyen sokat fázott azért! Lizi végre megnyugodott, mert bár több lett a dolog, de a maga ura volt. Az ember meg vidéken dolgozott, így aztán kevesebb lett a súrlódás kettejük között. Ahogy az évek teltek s a gyerekek is elköltöztek, már egymásra is figyeltek. Ahogy a férje ereje fogyott, vadsága is csillapodott, gyanakvása pedig nőtt. Lizinek  ilyenkor mindig felsejlett  a gulya  képe. Ott is a bikák között  valami ilyesmi játszódott le. Sajnálta az öregebbet, a kiszolgáltat, amint tehetetlen dühvel toporzékolt. Az ő örege is erre a sorsra jutott. Szeme világának elvesztése meg Lizit is rabságra ítélte. Nem maradt egy nyugodt percre az életre, folyton csak a parancsait  teljesítette és belerokkant a súlyos test  ápolásába.  A lánya, aki apja kedvence volt, közel lakott, de lélekben eltávolodott. Már amikor férjhez ment, megtagadta  a családját, mint szégyenfoltot  titkolta  családfáját. Csak az apja nem vette ezt észre, aki látón is vak volt, ha a kislányáról  volt szó. Folyton arról álmodozott, hogy majd a kislány, kit a térdén oly sokszor ringatott, akit cukrászdákba hordott, majd az  ad neki otthont. S most vakon vette észre, hogy nem maradt neki más, csak a felesége. A fia az anyja fia, minden mozdulata, taglejtése a fiatal sváb szépséget idézte. Azt, akit bármikor elveszíthet! Annyi a házban a megözvegyült ember és mit tudni melyiknek a szeme akad az asszonyon meg! Mióta lelke tükre bezárult, Lizi csak szenvedte a zsarnokságot. S  az önzés nem ismert az  Öregben határt, elszámoltatta  minden percét. Soha nem gondolt arra, hogy egyszer hazudhatna, hogy ha csak egyszer is tíz perccel kevesebbet  mondana, már a parkban lehetne  egy szusszanása, hogy a rigókat  meghallgassa. Az  ő Istene  becsületre és tiszteletre nevelte! Pedig csak egy kis vágya volt. Végigmenni a főutcán, megnézni a sok színes kirakatot, elnyalni egy tripla fagylaltot, s a templom előtt, mikor keresztet vet, megköszönni ezt a kegyet. Talán még az Öreg dühöngését is elviselné, ha ezt megtehetné.  Nem fájna az, hogy éjjel sokszor felzavarja, ha  valamijét nem találja. Nem fárasztaná, hogy  hajnalban  felkelti, mert az alvásból elég volt neki. Csak neki van dolga, hogy a  parancsokat végrehajtsa. Olyan fáradt volt már, felkelni sem kívánt. Gyomrában kést forgattak, félvak szeme homályt kívánt, de a másik ágy felől már hallotta a mocorgást. 
- Hol vagy, gyere, segíts! -tapogatózott az Öreg az ágya felé.
S ő már a sarkon túl járt, már ott volt a fagylaltosnál. Kacagva visszanevetett, és integetett. Szabad volt, mint még soha s nézte a kirakatokat.