Anne Frank naplója
(A hátsó traktus)
Európa Könyvkiadó
Budapest 1959

Fordította
`F. Solti Erzsébet`
A versbetéteket fordította
`Frank László`
A borítólap, kötésterv és illusztráció
`Pap Klára`
munkája

A fordítás a holland nyelvű eredeti (Contact, Amsterdam, 1954,
`Het Achterhuis`) alapján készült

`Második kiadás`
`7,001-23,500 pld.`

  `1942. június 14, vasárnap`
  Pénteken, június 12-én már reggel hatkor felébredtem. Érthető, hiszen
akkor volt a születésnapom. Ilyen korán azonban nem szabad felkelnem.
Háromnegyed hétig legyőztem hát a kíváncsiságomat, de tovább nem bírtam.
Kiugrottam az ágyból s besiettem az ebédlőbe. Moortje, a macska, fejét
lábamhoz dörzsölve üdvözölt.
  Alig múlt hét óra, amikor bementem apához és anyához, azután meg a
nappaliba s felbontottam a születésnapi csomagokat. Első pillantásom Rád
esett, igen, Rád, aki ott vártál rám. Úgy éreztem, Te vagy a legkedvesebb
ajándék, amit ezen a napon csak kaphattam. Egy csokor rózsán, egy cserép
virágon meg két szál pünkösdi rózsán kívül apától és anyától is sok minden
várt rám, de számos ismerősünk sem feledkezett meg rólam.
  A virágok mellett rengeteg ajándékot találtam az asztalon: laterna
magicát, társasjátékot, sok cukorkát, csokoládét, rejtvényalbumot, brosstűt,
Joseph Cohen `Holland mondák és legendák` című könyvét, a `Daisy
vakációja a hegyekben` című kedves ifjúsági regényt és annyi zsebpénzt,
hogy abból megvehetem a `Görög-római regék`et. Nagyszerű!...
  Lies értem jött. Elmentünk az iskolába. A szünetben süteménnyel kínáltam
tanáraimat és osztálytársaimat, aztán tovább tanultunk.
  De most abba kell hagynom a naplóírást. A viszontlátásra. Jaj, de örülök
Neked!

  `1942. június 15, hétfő`
  Vasárnap délután születésnapi uzsonna volt nálunk. Levetítettük `A
világítótorony őre` című filmet, Rin-tin-tinnel a főszerepben.
Osztálytársaim el voltak ragadtatva. Kellemesen telt az idő, és nagyszerűen
mulattunk. Sok lány és fiú vendégem volt. Anya folyton meg akarja tudni,
melyik fiút választom majd férjül. Sejtelme sincs, hogy Peter Wesselt, mert
annak idején szemrebbenés és pirulás nélkül letagadtam. Lies Goosenst és
Sanne Houtmant évek óta ismerem. Eddig ők voltak a legjobb barátnőim. Közben
a Zsidó Líceumban megismerkedtem Jopie de Waallal is. Sokat vagyunk együtt,
s így most ő a legjobb barátnőm. Lies gyakrabban találkozik egy másik
kislánnyal, Sanne pedig nem a mi iskolánkba jár s más lányokkal barátkozik.

  `1942. jún. 20, szombat`
  Néhány napig nem írtam, mert előbb jól meg akartam gondolni ezt az egész
naplóhistóriát. A magamfajta lánynak igen szokatlan érzés naplót írni.
Nemcsak azért, mert még sose írtam, de azt hiszem, később sem engem, sem
mást nem érdekelnek majd egy tizenhárom éves kislány vallomásai. De hát ez
tulajdonképpen nem fontos. Nagy kedvvel látok neki. Lelki szükségletem, hogy
végre alaposan kiöntsem a szívem.
  "A papír türelmesebb az embereknél." Ez a mondás járt az eszemben, amikor
egy szép napon, kissé borongós hangulatban, unottan kezembe temettem az
arcom s még ahhoz is lusta voltam, hogy eldöntsem, elmenjek-e vagy otthon
maradjak. Csak ültem egy helyben és tépelődtem. A papír valóban türelmes.
Nem szándékom, hogy ezt a keményfedelű füzetet, amely a kevély "napló" névre
hallgat, valaha is elolvastassam valakivel, hacsak nem találok egyszer majd
olyan barátot vagy barátnőt, aki valóban érdemes rá, mást meg ugyan miért is
érdekelne. Most érkeztem el oda, ahonnan a naplóírás ötlete kiindul: nincs
barátnőm!
  Most azonban hadd magyarázzam meg, különben senki meg nem érti, miért is
áll egy tizenhárom éves leány teljesen egyedül ezen a világon. Voltaképpen
nem is igaz. Szerető családi körben élek, szüleimmel és tizenhat éves
nővéremmel; ha jól átgondolom, van vagy harminc ismerősöm és barátnőfélém, s
van egy csomó imádóm, akinek felcsillan a szeme, ha lát, és aki az
iskolában, ha másként nem megy, törött zsebtükrön keresztül próbál
nézegetni. Vannak rokonaim, kedves nénik, bácsik, van rendes otthonom. Nem,
látszólag mindenem megvan, kivéve, hogy nincs barátnőm. Pajtásaimmal
szórakozni szoktam, de csak hétköznapi dolgokról esik szó közöttünk. Baj,
hogy senki iránt se melegszem fel. Lehet, hogy bennem van a hiba, amiért
nincs bizalmas barátom. Ez biztosan így van, sajnos, nem tudok rajta
változtatni.
  Ezért kezdek naplót írni. A barátnőt akarom vele pótolni, aki után olyan
régen vágytam. S hogy gondolatban jobban magam előtt lássam, nemcsak az
élményeimet írom majd bele, hanem ez a napló lesz a vágyva vágyott, igaz és
hűséges barátnő, akit Kittynek fogok szólítani.
  Azt hiszem, senki sem értené meg Kittyhez írott beszámolóimat, ha csak úgy
ajtóstul rontanék a házba, ezért, bár nem szívesen, ideírom életem rövid
történetét.
  Apám már harminchat éves, anyám pedig huszonöt éves volt, amikor
házasságot kötöttek. Margot nővérem 1926-ban született Frankfurt am Mainban.
Én 1929. június 12-én jöttem a világra, s mert zsidók vagyunk, 1933-ban -
Hitler uralomra jutásának évében - Hollandiába emigráltunk, ahol apám a
Travies R. T.-nél kapott igazgatói állást. Ez a vállalat szoros kapcsolatban
áll az ugyanazon épületben működő Kolen & Co. céggel, amelynél apának is van
érdekeltsége.
  Itt Hollandiában sokat izgultunk a hazai események miatt, mert
Németországban rekedt rokonainkra is alkalmazták a hitleri zsidótörvényeket.
1938-ban két nagybátyám az üldözések elől elmenekült és szerencsésen
kikerült Amerikába. Ebben az időben jött a házunkba öreg, hetvenhárom éves
nagyanyám. 1940-ben azután véget értek a Hollandiában töltött nyugalmas
idők: előbb kitört a háború, majd jött a kapituláció, a németek bevonultak
Hollandiába, és elkezdődött a zsidók üldözése. Viseljenek a zsidók sárga
csillagot! Szolgáltassák be kerékpárjaikat! Nem utazhatnak villamoson! Nem
járhatnak autón! Csak délután három és öt óra között vásárolhatnak és akkor
is csak olyan boltokban, amelyekre ki van írva: "Csak zsidók számára!" Este
nyolc után nem járhatnak az utcán! Még a kertjükben, sőt ismerőseik körében
sem tartózkodhatnak! Nem mehetnek színházba, moziba és egyéb
szórakozóhelyekre! Nyilvánosan nem sportolhatnak, nem mehetnek uszodába,
tenisz-, hoki- és más sportpályákra! Tilos átlépniök a keresztények házának
küszöbét! Zsidó gyermekek csak zsidó iskolába járhatnak! És még mennyi
szégyenletes, megalázó rendelkezés!
  Ilyen körülmények között kellett most élnünk. Hol ezt tiltották meg, hol
azt. Jopie barátnőm egyre hajtogatta: "Már alig merek lélegzeni, mert attól
félek, ez is tilos..." Szabadságunkat alaposan megnyirbálták, de hát azért
kibírtuk valahogy...
  1942 januárjában meghalt a nagymama. Senki sem sejti, mennyit gondolok rá
és hogy mennyire szerettem.
  1934-ben beírattak a Montessori-intézetbe. Az óvoda után iskolába is
odajártam. A VI/B osztályban az igazgatónő tanított; az év végén majd
megszakadt a szívem, amikor búcsút kellett vennem tőle. Mind a ketten
zokogtunk. 1941-ben csakúgy, mint Margot nővérem, a zsidó líceumba kerültem.
Ő a negyedik, én meg az első osztályba.
  Négy tagú családunknak mindmáig viszonylag jól ment a sora. És ezzel
eljutottam a mai napig.

  `1942. június 20, szombat`
  Drága Kittym!
  Nos, kezdjük el. Itt kellemes csend van; apa és anya elment hazulról,
Margot pedig néhány fiatalemberrel egy barátnőjénél pingpongozik.
  Az utóbbi időben magam is igen sokat pingpongoztam. Játék után, különösen
nyáron, amikor nagyon felhevülünk a sok ugrálástól, be szoktunk térni
valamelyik fagylaltozóba, melyet zsidók is látogathatnak. Ilyen fagylaltozók
a Delphi és az Oase. Pénz sem kell hozzá. Az Oaseban mindig akad olyan
barátunk vagy imádónk, aki fagylalttal kínál meg, annyival, hogy egy hét
alatt sem tudnánk elfogyasztani.
  Azt hiszem, kissé meglep Téged, Kittym, a tény, hogy kislány létemre
imádókról beszélek. Sajnos, nemigen térhetünk ki előlük a mi iskolánkban.
Egy fiú megkérdi például, hogy biciklijén hazakísérhet-e, mire igent mondok,
s egymás mellett karikázva beszélgetni kezdünk. Tíz esetből kilencben
biztosra vehetem - és ez számomra elég kellemetlen -, hogy az illető fiú
nyomban belém szeret és nem tágít mellőlem. Idővel persze lelohad ez a
szerelem, főleg, mert nem sokat törődöm a perzselő pillantásokkal, hanem
vidáman tovább pedálozok. A fiúk sokszor már szinte túlságba mennek és arról
fecsegnek, hogy "beszélnek a papámmal"; erre nagyot kanyarodom a géppel, s
leesik a táskám. A fiatalúr ilyenkor udvariasan leszáll a bicikliről,
felveszi, én pedig máris másra terelem a szót. Persze, ártatlan
próbálkozásokról van szó, de akad olyan udvarlóm is, aki kezet szeretne
csókolni, vagy belém karolni. Ezek aztán alaposan megjárják, mert olyankor
leszállok a gépről és lemondok a további kíséretről. Adom a sértettet,
alaposan odamondogatok neki s kijelentem, hogy fel is út, le is út.
  Nahát! Ezzel leraktam barátságunk alapjait, drága Kittym. A viszontlátásra
holnap.
  A Te Annéd

  `1942. június 21, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Az egész I/B reszket az izgalomtól. Ennek az az oka, hogy tanári
konferencia előtt állunk. A fél osztály fogadásokat köt, hogy ki bukik meg
és ki megy át. Miep de Jong meg én kinevetjük a mögöttünk ülő fiúkat, Wimet
és Jacques-ot, mert egész zsebpénzüket fogadásokba fektették. "Te átmégy",
"Szó sincs róla", "Hát persze" - ilyeneket hallunk kora reggeltől késő
estig. Még Miep csendért esdeklő pillantásai meg az én dühkitöréseim sem
tudják elnémítani a két fiút. Véleményem szerint az osztály negyedrészét meg
kellene buktatni, akkora a tudatlanság, de hát a tanárok kiszámíthatatlanok,
most pedig - remélem - kivételesen jóindulatúak lesznek.
  Magamat és a barátnőimet nem féltem. Mi majd csak átcsúszunk. Csupán a
számtan osztályzatomban nem bízom. Na, de majd meglátjuk. Addig pedig
bátorítjuk egymást.
  Tanáraimmal és tanárnőimmel igen jó viszonyban vagyok. Szám szerint
kilencen vannak, hét férfi és két nő. Kepler, az öreg számtantanár egy ideig
igen dühös volt rám, mert sokat fecsegtem. Egyik figyelmeztetés a másikat
követte. Végül büntető feladatot kaptam: fogalmazványt kellett készítenem "a
folyton csörgő szarkáról". Vajon mit lehet írni egy szarkáról? Mindegy -
gondoltam. - Majd csak lesz valahogy. Feljegyeztem hát naptáramba a csörgő
szarka megírásának határidejét és azontúl igyekeztem csendben lenni.
  Aznap este, amikor elkészültem a leckémmel, eszembe jutott a büntető
feladat. Rágtam a töltőtollam végét és arra gondoltam, nem nagy művészet
valamit összehalandzsázni, aztán jó hosszúra nyújtani. Pedig én szeretném
meggyőzően bebizonyítani, hogy mennyire fontos a beszéd. Ez pedig nem is
olyan könnyű. Addig-addig tépelődtem, míg sikerült teleírnom a kötelező
három oldalt. Nagyon meg voltam elégedve magammal. Azzal érveltem, hogy bár
fecsegni asszonyi tulajdonság, igyekszem majd kevesebbet beszélni, de végleg
abbahagyni nem tudom, mert a mamám talán még nálamnál is bőbeszédűbb,
örökölt tulajdonságokról pedig nehéz leszokni.
  Érveim Kepler tanár urat alaposan megnevettették, de mert a következő órán
is fecsegtem, ismét büntető feladatot kaptam. Ezúttal "a javíthatatlan
csörgő szarkáról" kellett írnom. Ezt is elkészítettem, s a tanáromnak két
teljes órán keresztül nem lehetett oka panaszra. A harmadik óráján azonban
újból megsokallta fecsegésemet, s szólt: "Anne, írj büntető feladatot >>a
hápogó kacsáról<<". Ezen aztán az egész osztály kacagott. Mit tehettem, én is
velük nevettem.
  Úgy éreztem, hogy harmadszorra cserbenhagy a találékonyságom, s nem lesz
új tréfás ötletem. Pedig szerettem volna valami egészen eredetit kieszelni.
A véletlen segítségemre sietett. Barátnőm, Sanne, aki jó verselő,
felajánlotta, hogy rímbe szedi feladatomat. Ujjongtam a boldogságtól. Kepler
tanár úr büntetni akart ezzel az ostoba dolgozattal, de most megtréfálom,
mégpedig alaposan.
  A vers elkészült és pompásan sikerült. A kacsamamáról, a hattyúpapáról meg
három kicsinyükről szólt; az apjuk agyonverte őket a csőrével, úgy unta a
sok hápogást. Kepler tanár úr szerencsére érti a tréfát. A verset
megjegyzéseivel fűszerezve más osztályokban is felolvasta.
  Azóta beszélhetek akármennyit, nem kapok többé büntető feladatot, sőt
Kepler egyre tréfálkozik velem.
  Annéd

  `1942. június 30, kedd`
  Drága Kittym!
  Borzasztó ez a meleg. Csak úgy folyik rólam a verejték. Pedig mindenhová
gyalog járok ebben a hőségben. Csak most jöttem rá, milyen nagyszerű
intézmény a villamos, főként a nyitott kocsi, de hát ezt az élvezetet nem
nekünk, zsidóknak tartják fenn. Jó nekünk gyalogosan is. Tegnap a déli
szünetben elmentem a fogorvoshoz a Jan de Luykenstraatra, ami jó messzire
esik az iskolánktól. Úgy elfáradtam, hogy délután majd elaludtam a padban.
Szerencsére a fogorvos nővére olyan kedves volt hozzám, s innivalóval kínált
meg.
  A komp az egyetlen közlekedési eszköz, amelyet még igénybe vehetünk. A
Joseph Israels rakparton állandóan közlekedik egy kis bárka, s a révész
készségesen átvisz, ha megkérjük rá. Bizonyos, hogy nem a hollandokon múlik,
hogy annyi sok rosszban van részünk.
  Bárcsak vége volna már az iskolaévnek! A húsvéti szünidő alatt ellopták a
biciklimet, anyámét pedig apa ismerős keresztényeknek adta oda megőrzésre.
Szerencsére rohamléptekkel közeledik a szünidő; még egy hét és szabad
vagyok, mint a madár.
  Tegnap reggel kedves meglepetés ért. Éppen a bicikligarázs előtt jártam,
amikor valaki utánam kiáltott. Visszafordultam. Jóképű fiút pillantottam
meg, akit tegnap este láttam először Éva nevű barátnőmnél. Láthatóan
zavarban volt, majd hozzám lépett és bemutatkozott. Harry Goldbergnek
hívják. Kissé meglepődtem, nem tudtam elképzelni, mit akar, de hát ez
azonnal kiderült. Harry csak arra kért, hogy elkísérhessen az iskolába. - Ha
úgyis erre van dolgod, velem jöhetsz - válaszoltam s együtt mentünk tovább.
Harry már tizenhat éves és mindenről nagyszerűen el lehet vele beszélgetni.
Ma reggel újra megvárt és ez úgy látszik ezentúl mindennap így lesz.
  Annéd

  `1942. június 30, kedd`
  Drága Kittym!
  Hidd el, a mai napig nem tudtam időt szakítani az írásra. Csütörtökön
egész délután ismerősöknél voltam, pénteken vendégeink érkeztek, s ez így
ment máig. Harryval ezen a héten nagyon összebarátkoztunk. Sokat mesélt
nekem az életéről. Egyedül érkezett annak idején Hollandiában élő
nagyszüleihez. Apja és anyja Belgiumban lakik. Eddig egy Fanny nevű
kislánynak csapta a szelet, akit jól ismerek; maga a lagymatagság és az
unalom. Amióta Harry megismert, rájött, hogy Fanny társaságában elálmosodik.
Eszerint én valamiféle ébresztőszer vagyok számára. Ja, senki sem tudhatja,
mi mindenre nem alkalmas.
  Szombaton nálunk aludt Jopie, vasárnap azonban Liesnél volt, s én
rettentően unatkoztam. Harryt estére vártam, de hat órakor felhívott:
  - Itt Harry Goldberg. Kérem szépen, beszélhetnék Annéval?
  - Itt Anne beszél.
  - Szervusz, Anne, hogy vagy?
  - Köszönöm, jól.
  - Sajnálom, hogy ma este nem jöhetek hozzátok, de azért szeretnék veled
kicsit beszélgetni. Tíz perc múlva az ajtótok előtt leszek. Jó?
  - Jó, Harry, a viszontlátásra!
  - A viszontlátásra, rögtön ott leszek.
  Letettem a kagylót.
  Pillanatok alatt átöltöztem, rendbehoztam a hajam, aztán türelmetlenül
vártam az ablaknál. Végre megérkezett "Ő". Csodák csodája, nem száguldottam
le azonnyomban a lépcsőn, hanem nyugodtan megvártam, míg felcsenget, s csak
aztán mentem le. Harry rögtön ajtóstul rontott a házba.
  - Képzeld, Anne, a nagymamám szerint te még igen fiatal vagy ahhoz, hogy
barátkozzam veled; azt mondja, járjak inkább de Leureékhez. Remélem, tudod,
hogy semmi közöm sincs már Fannyhoz?
  - Hogyhogy? Tán összevesztetek?
  - Szó sincs róla. Csak éppen megmagyaráztam neki, hogy úgysem értjük meg
egymást, kár tehát együtt járnunk, noha mindig szívesen látom, ha eljön
hozzánk, és remélem, ő sem haragszik rám. Azt hittem tudniillik, hogy Fanny
már egy másik fiúval jár s eszerint beszéltem is vele. Sajnos, tévedtem. A
nagybátyám most azt követeli, hogy kérjek bocsánatot Fannytól. Erre pedig
nem vagyok hajlandó. Tehát véget vetettem a barátságnak. Igaz, hogy a
nagyanyám jobban szeretné, ha Fannyval barátkoznék és nem veled, de ez nekem
eszem ágában sincs. Öregembereknek néha igen maradi nézeteik vannak, de én
nem igazodom hozzájuk. Bizonyos fokig rá vagyok ugyan utalva a
nagyszüleimre, de nekik is szükségük van rám.
  - Ezentúl - folytatta Harry - minden szerda estém szabad, mert a
nagyszüleim úgy tudják, hogy faesztergályos tanfolyamra járok. Titokban
azonban a cionista klubot látogatom. Pedig megtiltották, mert ők ellenzik a
cionizmust. Magam sem rajongok érte, de kissé együtt érzek a cionistákkal, s
ezért érdekelnek. Az utóbbi időben azonban ott is nagy a zűrzavar. Az a
tervem, hogy kilépek. Szerdán este megyek oda utoljára. A jövő héttől kezdve
tehát minden szerdán este, szombaton délután, szombaton este és vasárnap
délután, sőt talán máskor is együtt lehetünk.
  - De ha egyszer ellenzik a nagyszüleid. Mégsem jöhetsz ide a tudtuk
nélkül!
  - Mindegy. A szerelembe nem lehet beleszólni.
  Közben elsétáltunk a sarki könyvkereskedésig s találkoztunk Peter
Wessellel, aki két másik fiú társaságában volt. Peter hosszú ideje először
köszönt, aminek igazán nagyon örültem.
  Harryval összesimulva sétáltunk tovább s végül megbeszéltük, hogy másnap
este öt perccel hét előtt a kapujukban várok rá.
  Annéd

  `1942. július 3, péntek`
  Drága Kittym!
  Harry tegnap feljött hozzánk és bemutatkozott a szüleimnek. Mindenféle
jóval, tortával, bonbonnal, teával, keksszel kínáltam, de egyikünk sem nyúlt
hozzá semmihez. Se Harrynak, se nekem nem volt kedvem tovább üldögélni.
Sétálni mentünk, és bizony tíz perccel elmúlt már nyolc óra, amikor
hazaértünk. Apa nagyon haragudott, szerinte illetlenség ilyenkor hazajönni,
ezenkívül zsidóknak nyolc óra után veszedelmes az utcán járni. Megígértem,
hogy ezentúl tíz perccel nyolc előtt otthon leszek.
  Harry holnapra meghívott otthonukba. Jopie barátnőm állandóan ugrat vele.
Pedig igazán nem vagyok szerelmes. Szó sincs róla, barátaim csak lehetnek.
Senki se kifogásolhatja, hogy van udvarlóm, vagy ahogyan anya mondja,
"gavallérom". Éva elárulta nekem, hogy Harry egy este nála járt, s ő
megkérdezte tőle, ki tetszik neki jobban: Fanny-e vagy Anne? - Semmi közöd
hozzá - felelte Harry, s egész este nem is beszéltek többé egymáshoz. De
amikor Éva kikísérte, Harry megszólalt: - Hát, ha tudni akarod, Anne a
kedvesebb, de ne mondd el senkinek. - Ezzel se szó, se beszéd, elrohant.
  Sok minden azt mutatja, hogy Harry szerelmes belém, s a változatosság
kedvéért örülök is neki. Margot szerint Harry nagyon kedves fiú. Nekem az a
véleményem, hogy más jótulajdonságai is vannak. Anya nagyon dicséri. Azt
mondja, csinos arcú, kedves, udvarias fiú. Boldog vagyok, hogy egész
családom kedveli Harryt. Ő is szereti az enyéimet, szerinte azonban a
barátnőim szörnyen gyerekesek és ebben igaza is lehet.
  Annéd

  `1942. június 5, szombat reggel`
  Drága Kittym!
  Az évzáró ünnepély szerencsésen lezajlott. A Zsidó Színházban rendeztük
meg. A bizonyítványom nem is lett olyan rossz. Egyetlen elégtelenem van,
aztán egy ötösöm algebrából, két másik tárgyból hatosom, a többiből hetesem,
kettőből pedig nyolcasom. Az itthoniak ezzel is nagyon meg voltak elégedve.
Mert az én szüleim másként vélekednek a bizonyítványról, mint a többi
szülők. Ők sohasem törődnek a jó vagy rossz jegyekkel, szerintük csak az a
fontos, hogy egészséges legyek, ne viselkedjem túlságosan neveletlenül és
örüljek az életnek. Ha mindez rendben van, majd megjön magától a többi. Én
azonban nem így gondolkodom. Nem akarok rossz tanuló lenni. A Líceumba csak
feltételesen vettek fel. Szabály szerint el kellett volna még végeznem a
Montessori iskola hetedik osztályát is. Minthogy azonban valamennyi zsidó
gyereket át kellett helyezni a hitközségi iskolába, az igazgató hosszas
huzavona után kettőnket, Liest és engem, feltételesen felvett. Nem szeretném
tehát, ha csalódna bennem. Margot nővérem is megkapta a bizonyítványát.
Kitűnő volt, mint rendesen. Ha itt is volna "Cum laude" fokozat, biztosan
megkapta volna, amilyen jó feje van.
  Apa az utóbbi időben sokat ül otthon.
  Az irodában már nincs sok keresnivalója. Kellemetlen lehet, ha valaki
érzi, hogy felesleges. Koophuis úr átvette a Travies, Kraler úr pedig a
Kolen & Co. céget. Néhány nappal ezelőtt, amikor együtt sétáltam vele a
kertünkben, megemlítette, hogy talán el kell bújnunk. Arról is beszélt, hogy
meglehetősen nehéz lesz elrejtőznünk. Megkérdeztem tőle, miért beszél erről
már most.
  - Hiszen tudod, Anne - felelte kissé izgatottan - hogy már több mint egy
éve ruhaneműt, élelmiszert és bútort helyeztünk el az ismerősöknél. Nem
akarjuk, hogy a holmink a németek kezére jusson, s még kevésbé szeretnénk,
ha elhurcolnának bennünket. Inkább önszántunkból tűnünk el s nem várjuk meg,
míg értünk jönnek.
  - És mikor megyünk, édesapám? - kérdeztem; megijesztett apám komoly
hangja.
  - Ne nyugtalankodj, kislányom, én majd elintézem. Élvezd gondtalanul az
életet, ameddig csak lehet.
  Többet nem mondott. Bárcsak minél később kellene megvalósítanunk szomorú
elhatározását.
  Annéd

  `1942. július 8, szerda`
  Drága Kittym!
  Vasárnap reggel óta annyi minden történt, mintha évek teltek volna el.
Csak nem áll tótágast az egész világ? De ahogy látod, élek még, és apa
szerint ez a lényeg.
  Élek bizony, de ne kérdezd, hol és hogyan. Persze, mindebből semmit sem
értesz, hát inkább elmondom, hogy mi is történt vasárnap délután.
  Körülbelül három óra lehetett; éppen akkor ment el Harry, de ígérte, hogy
később visszajön. Egyszerre csak megszólalt a csengő. Én nem hallottam, mert
a verandán a fekvőszékben lustálkodtam, olvastam és napoztam. Valamivel
később Margot jelent meg feldúltan a konyhaajtóban. - Behívó érkezett apának
az SS-től - suttogta - anya már el is ment Van Daan úrhoz. - (Van Daan
apának jó ismerőse és munkatársa.) Szörnyen megrémültem. Behívó!... Mindenki
tudja, hogy ez mit jelent; máris magam előtt láttam a koncentrációs tábort
és a magánzárkát. - Hagyjuk, hogy elvigyék apát? - Egyszerűen nem
jelentkezik - vigasztalt Margot, mialatt együtt vártunk a szobában anyánkra.
  Anya Van Daanékhoz ment s ott megbeszéli a holnap reggeli hurcolkodást.
Van Daanék velünk tartanak, s így heten leszünk a hátsó traktusbeli
búvóhelyen. Csendben tovább üldögéltünk. Egyetlen szót sem váltottunk többé.
Apára gondoltunk, aki mit sem sejtve, látogatóban volt a Zsidó
Szeretetotthonban, az ottani öregeknél. Vártuk anyát. A nagy meleg és az
izgalom szavunkat vette.
  Csengettek. - Ez csak Harry lehet - mondottam. - Nehogy ajtót nyiss -
figyelmeztetett Margot, ezúttal fölös óvatosságból, mert máris hallottuk,
hogy anyánk és Van Daan úr beszélget Harryval. Majd bejöttek és kulcsra
zárták maguk mögött az ajtót. Azontúl Margot vagy én minden csengetésre
halkan az ajtóhoz osontunk s megnéztük, hogy apa áll-e kint, mert mást nem
engedtünk volna be.
  Margot-t és engem kiküldtek a szobából. Van Daan négyszemközt akart
tárgyalni anyánkkal. Mikor aztán kettesben ültünk hálószobánkban, Margot
megmondta, hogy nem is apának szól a behívó, hanem neki. Most még jobban
megrémültem. Margot még csak tizenhat éves; ilyen fiatal lányokat is
elszakítanak a családjuktól? De hát Margot-t nem engedjük, mondta anya, és
apa valószínűleg erre célzott a múltkor, amikor elbújásról volt szó.
Elbújni... Ugyan hová? A városba vagy vidékre, házba vagy kunyhóba? Mikor,
hogyan és hová? Ezeket nem kérdezhettem meg a felnőttektől, de nem tudtam
másra gondolni. Közben Margot-val becsomagoltuk iskolatáskánkba a
legszükségesebb holmit. Legelőször ezt a keményfedelű füzetet, aztán a
hajcsavarokat, zsebkendőket, iskolakönyveket, fésűt, régi leveleket szedtem
össze. Minthogy egyre az elbújás foglalkoztatott, sok felesleges holmit
raktam be, de nem bánom. Az emlékeimhez jobban ragaszkodom, mint a
ruháimhoz.
  Öt órakor végre megérkezett apa is. Felhívtuk Koophuis urat s kértük, hogy
még este fáradjon át hozzánk. Van Daan elment Miepért. Miep 1933 óta
dolgozik apa irodájában, s mi igen jó barátságban vagyunk vele, meg Henkkel
is, újdonsült férjével. Miep el is jött; néhány pár cipőt, ruhákat,
kabátokat, fehérneműt és harisnyát gyömöszölt egy bőröndbe, aztán elment, de
megígérte, hogy nemsokára visszatér. Aztán senki sem szólt többé. Négyen
voltunk, de egyikünk se vacsorázott. Még mindig tartott a hőség, és mindent
olyan hihetetlennek éreztem magam körül. Az emeleti nagyszobát nemrégiben
bérbe adtuk egy Goudsmit nevű, harminc év körüli embernek, aki ezen az estén
- nem lévén jobb dolga - körülbelül tíz óráig nálunk ténfergett, s noha
igyekeztünk udvariasan tudtára adni, hogy felesleges, képtelenek voltunk
szabadulni tőle. Tizenegy óra tájban megérkezett Miep és férje, Henk van
Santen. Miep táskájában és Henk óriási zsebeiben megint elsüllyedt néhány
cipő, harisnya, könyv és fehérnemű. Fél tizenkettőkor azután ők is
eltávoztak. Már tudtam, hogy ez lesz az utolsó éjszaka, amelyet a saját
ágyamban töltök. Olyan fáradt voltam, hogy nyomban elaludtam és fel sem
ébredtem reggel fél hatig; akkor is anyám keltett fel. Szerencsére a hőség
kissé enyhült a vasárnapihoz képest. Egész nap szakadt a meleg eső. Mind a
négyen úgy öltöztünk fel, mintha hűtőkamrában szándékoznánk tölteni az
éjszakáinkat. Persze ez azért történt, hogy még jó néhány ruhadarabot
vihessünk magunkkal, hiszen egyetlen üldözött se merte volna megkockáztatni,
hogy tele bőrönddel hagyja el a házat. Rajtam is két ing, három nadrág, egy
ruha, egy szoknya, kiskabát, felette nagykabát, két harisnya, fűzős cipő,
sapka, sál és más egyéb volt. Már otthon beleizzadtam, de hát kit érdekelt
ez akkor?
  Margot teletömte iskolakönyvekkel a táskáját, kihozta a garázsból a
kerékpárját s Miep mögött elkarikázott előttem ismeretlen tájak felé. Én
ugyanis még mindig nem tudtam, hová visz az utunk. Fél nyolckor végül mi is
becsuktuk magunk mögött az ajtót. Az egyetlen lény, "akitől" elbúcsúztam,
Moortje volt, a cicám. Őt egy Goudsmit úrhoz címlett levélben a szomszédok
gondjaira bíztuk...
  A konyhában a cica számára elkészített font hús, a mosatlan reggeli edény
s a vetetlen ágyak azt a benyomást kelthették, hogy sebtiben hagytuk el a
házat. De hát nekünk kisebb gondunk is nagyobb volt annál, hogy miként
vélekednek rólunk az emberek. Csak menekülni kívántunk és biztos helyre
kerülni.
  Holnap folytatom.
  Annéd

  `1942. július 9, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Így baktattunk tehát a szakadó esőben apa, anya meg én; kezünkben
iskolatáska és szatyor, színültig teletömve a beledobált holmival.
  A kora reggeli órában a gyárakba siető munkások szánakozva néztek ránk.
Arckifejezésük elárulta, mennyire sajnálják, hogy tilos bármiféle járművet
igénybe vennünk. A feltűnő sárga csillag helyettünk is beszélt.
  Csak amikor már az utcán voltunk, közölte velem kíméletesen apám és anyám,
hová rejtőzünk el. Már hónapok óta elhordták a házból felszerelésünk és
ruhaneműink egy részét, s tervük az volt, hogy július 16-án elbújunk,
függetlenül attól, hogy mi történik. A behívó miatt tervünket tíz nappal
hamarább hajtottuk végre, s így hiányos lesz a berendezésünk. Búvóhelyünk
apa irodájának épületében lesz. A be nem avatottak ezt meglehetősen nehezen
értenék meg, ezért közelebbről is megmagyarázom. Apának nem sok
alkalmazottja volt: Kraler, Koophuis, Miep és Elli Vossen, a huszonhárom
éves gyorsírónő, akik mindnyájan tudták, hogy odamegyünk. Vossen
raktárnokkal, Elli apjával, valamint a két segédmunkással viszont semmit sem
közöltünk.
  Az épület beosztása a következő: a földszintet nagy üzlethelyiség foglalja
el, melyet raktárnak is használnak. A raktár ajtaja mellett van a ház
bejárata. Ez egy ajtóhoz vezet. Innen nyílik a lépcső (A). Ezen a lépcsőn
üvegezett ajtóhoz jutunk, amelyen még nyomai látszanak annak a fekete betűs
felírásnak: "Iroda." Nagy, világos szobába lépünk. Ez az első irodahelyiség.
Napközben itt dolgozik Elli, Miep és Koophuis úr. A szomszédos kis szobában
áll a pénzszekrény, a ruhafogas meg egy nagy szekrény, melyben árut tartják.
Az utána következő szoba kicsiny és meglehetősen sötét. Azelőtt itt együtt
dolgozott Kraler és Van Daan úr, azonban csupán Kraler úr ül itt. Kraler úr
irodája az előszobából is megközelíthető egy üvegajtón át, de ez csak
belülről nyílik, kívülről nem.
  Kraler szobájából a hosszú, keskeny folyosón keresztül, a szénraktár
mellett négy lépcsőfok vezet fel az épület legszebb részébe, a főnöki
szobába. Itt minden igen szép: a finom, sötét bútor, a linóleummal bevont
padló, a szőnyegek, a rádió és az asztali lámpa. Azon túl nagy, tágas
konyha, melegvíztárolóval és két lángú gázrezsóval. Mellette W. C. Ez van az
első emeleten.
  Az első emeleti előszobából egyszerű falépcső vezet felfelé (B). Fent egy
kis benyílóhoz érünk, melyet átjárónak neveznek. A benyílóból jobbra-balra
ajtó nyílik. A baloldali ajtó a ház utcai traktusába vezet. Itt vannak a
raktárhelyiségek, a manzárd és az utcai padlástér. Ebből az első traktusból
hosszú, igen meredek, valódi nyaktörő hollandi lépcső vezet a másik utcai
ajtóhoz.
  A benyíló jobboldali ajtaja a hátsó traktusba visz. Nem gondolná senki,
hogy az egyszerű, szürke ajtó mögött oly sok szoba rejtőzik. Az ajtótól csak
egyetlen lépcsőfokra kell felhágni s már benn is vagyunk.
  A bejárattal szemben baloldalt meredek lépcső (E) vezet egy keskeny
folyosón keresztül abba a helyiségbe, mely ezentúl a Frank-család nappali és
hálószobája lesz. A mellette levő kis szoba tölti majd be a
Frank-kisasszonyok háló- és dolgozószobájának szerepét. A lépcsőtől jobbra
ablak nélküli helyiség található, benne mosdó és elkerített W. C.-sarok. De
idenyílik egy ajtó a leányszobából is.
  Ha a lépcsőn feljebb megyünk és a felsőajtót kinyitjuk, méltán
csodálkozhatunk, hogy ebben a régi, csatornaparti házban egy ennyire tágas
és világos helyiséget találunk, s benne gáztűzhelyet, vízvezetéket és
mosogatót. (Ezt annak köszönhetjük, hogy ez volt mostanáig a laboratórium.)
Ezentúl azonban a konyhánk lesz s egyúttal a Van Daan-házaspár hálószobája,
valamint közös nappali, ebédlő és dolgozószobánk.
  A parányi előszoba Peter Van Daan hálószobájává lép majd elő. Ezenkívül
ugyanúgy, mint az utcai részen, itt is van manzárd és padlástér. Nos, ezzel
egészében bemutattam Neked a nagyszerű hátsó traktust.
  Annéd

  `1942. július 10, péntek`
  Drága Kittym!
  Valószínűleg untattalak lakásunk hosszadalmas leírásával, de fontosnak
tartom, hogy megtudd, hová jutottam.
  És most folytatom elbeszélésemet, amely befejezetlen maradt. Amikor a
Prinsengrachtra érkeztünk, Miep gyorsan felvezetett bennünket a hátsó
traktusba. Aztán becsukta utánunk az ajtót, s egyedül maradtunk. Margot a
kerékpárján jóval előbb megérkezett és már várt bennünket. Nappali szobánk
és a többi helyiség annyira telis-tele volt mindenféle limlommal, hogy az
leírhatatlan. Valamennyi kartondoboz, amelyet az utóbbi hónapokban az
irodába küldtünk, ott tornyosult a földön és az ágyakon. A kisszoba a
mennyezetig meg volt rakva ágyneművel. Ha estére rendesen megvetett ágyakban
akartunk aludni, azonnal hozzá kellett látnunk a munkához, rendet kellett
teremtenünk. Anya és Margot mozdulni sem tudtak; fáradtan, elcsigázva
feküdtek az ágy matracain. De apa és én, a család két rendcsinálója, azonnal
munkához láttunk.
  Egész nap csak rakosgattunk: dobozból ki, szekrénybe be, szöget vertünk a
falba, rendezgettünk s estére holtfáradtan dőltünk a frissen áthúzott ágyba.
Napközben nem jutottunk főtt ételhez, de nem törődtünk vele. Anyának és
Margot-nak a fáradtságtól és az izgalomtól elment az étvágyuk, mi meg apával
nem értünk rá enni.
  Kedden reggel ott folytattuk, ahol hétfőn abbahagytuk. Elli és Miep
beváltották élelmiszerjegyeinket, apa kijavította a hiányos elsötétítő
papírokat, mi, nők felsúroltuk a konyhát s megint csak dolgoztunk reggeltől
estig. Így szerdáig nem is igen volt időm az életemben bekövetkezett
változáson gondolkodni. Ideérkezésünk óta csak most van először alkalmam
arra, hogy közöljem Veled az eseményeket, édes Kittym, s egyben magamnak is
számot adjak arról, tulajdonképpen mi is történt és még mi történhet velem.
  Annéd

  `1942. július 11, szombat`
  Drága Kittym!
  Apa, anya és Margot még mindig nem tudják megszokni a Westertoren
harangját, amely minden negyedórát elkongat. Én viszont azonnal
megszerettem. Főleg éjszakánként olyan megnyugtatónak érzem. Bizonyára
érdekel, hogyan tetszik az "odúm". Őszintén szólva, magam sem tudom. Azt
hiszem, ebben a házban sohasem érzem majd otthonosan magam. Ezzel igazán nem
azt akarom mondani, hogy rossz itt, csak mintha valami igen furcsa panzióban
tölteném a szünidőmet. Persze ez eléggé buta meghatározása egy
rejtekhelynek, de igaz. Pedig a hátsó traktus ideális rejtekhely. Bár a ház
nyirkos és düledezik, Amszterdamban, sőt egész Hollandiában sem lehetne
ennél kényelmesebben berendezett búvóhelyet találni.
  Szobácskánk csupasz falai eddig meglehetősen siváran meredeztek. Hála
apának, aki annak idején egész filmcsillag- és képeslap-gyűjteményemet
idehozta, enyv és ecset segítségével teleragasztottam az egész falat. Most
már sokkal barátságosabb, s ha Van Daanék is megérkeznek, deszkát hozunk le
a padlásról, összetákolunk még néhány szekrényt és egyéb, mutatós
bútordarabot.
  Margot és anya már kissé összeszedte magát. Anya tegnap előbb borsólevest
akart főzni, de amíg lent beszélgetett, megfeledkezett róla. A borsó szénné
égett, s le sem tudtuk vakarni a fazék aljáról.
  Koophuis úr megvette nekem `Az ifjúság könyvé`t. Tegnap este mind a
négyen bementünk a főnöki szobába és bekapcsoltuk a rádiót. Nagyon féltem,
hogy meghallja valaki, és kétségbeesve könyörögtem apának, hogy menjünk egy
emelettel feljebb. Anya megértette aggodalmamat és velem jött. Különben is
reszketünk, hogy a szomszédok meglátnak vagy meghallanak bennünket. Mindjárt
az első napon függönyöket varrtunk. Tulajdonképpen nem is függönyökről,
hanem csak egy-egy kartonmaradékról van szó, mindegyik más méretű, minőségű
és mintázatú. Apával ketten ügyetlenül, ferdén varrtuk őket össze. Ezeket a
műremekeket rajzszögekkel erősítettük az ablakkeretekre, s többé le se
kerülhetnek onnan, míg rejtekhelyünkön tartózkodunk.
  Balra tőlünk nagy üzletház, jobbra pedig bútorgyár van. A személyzet
munkaidő után nemigen tartózkodik ezekben az épületekben, de azért mégis
megeshetik, hogy valaki meghall bennünket. Ezért megtiltottuk Margot-nak,
hogy éjszaka köhögjön, bár alaposan meghűlt, s nagy adag kodeint etettünk
vele.
  Nagyon örülök, hogy Van Daanék kedden megérkeznek. Így sokkal kellemesebb
és változatosabb lesz az életünk. Engem tudniillik a csend esténként és
éjszakánként úgy idegesít, hogy nem is tudom, mit adnék érte, ha egyik-másik
gyámolítónk itt maradna nálunk éjszakára.
  El se mondhatom, milyen nehezen viselem el, hogy sohasem léphetek ki a
házból, s rettentően félek, hogy felfedeznek és agyonlőnek bennünket. A
kilátások nem valami biztatóak.
  Napközben állandóan lábujjhegyen járunk és suttogva beszélgetünk, nehogy
meghallják a raktárban.
  De most hívnak.
  Annéd

  `1942. augusztus 14, péntek`
  Drága Kittym!
  Egy teljes hónapig nem írtam, de hidd el, nem mindennap akad olyan érdekes
hír vagy esemény, amit elmondhatnék. Július 13-án megérkeztek Van Daanék.
Csak 14-ére vártuk őket, július 13-a és 16-a között azonban a németek egyre
jobban nyugtalanították az embereket; rengeteg behívót küldtek szét. Van
Daanék így biztonságosabbnak tartották, ha egy nappal hamarabb érkeznek.
Reggel fél tízkor éppen a reggelinél ültünk, amikor megérkezett a Van
Daan-fiú; az alig tizenhat éves Peter, egy elég unalmas, félszeg kamasz,
akinek a társaságától nem sokat várok, s magával hozta a cicáját, Mouschit
is. Van Daan úr és a felesége fél órával később állított be. Nagyon
mulattunk, mert Van Daanné egy kalapdobozban hatalmas éjjelit hozott
magával. - Enélkül sehol sem érzem magam otthon - magyarázta s ezt a tárgyat
helyezte el elsőnek állandó helyére, az ágy alá. Van Daan úr viszont nem
éjjelit, hanem egy összecsukható asztalkát cipelt a hóna alatt.
  Már az első napon igen barátságos hangulatban étkeztünk együtt Van
Daanékkal, s három nap múlva eszünkbe sem jutott, hogy nem vagyunk
`egy` nagy család. Van Daanék természetesen sok mindent elmeséltek
nekünk a legutóbbi hét eseményeiből. Ennyi idő telt el, amióta eltűntünk a
világból. Például az is borzasztóan érdekelt bennünket, hogy mi történt a
lakásunkkal és Goudsmit úrral.
  Van Daan a következőket mesélte:
  - Hétfő reggel kilenc órakor Goudsmit úr felhívott telefonon és kért, hogy
keressem fel. Azonnal elmentem hozzá. Nagyon izgatottan fogadott. Megmutatta
a Frank-család hátrahagyott levelét és annak értelmében a macskát át akarta
vinni a szomszédokhoz, amit én csak helyeseltem. Goudsmit úr attól tartott,
hogy házkutatás lesz, s ezért bejártuk a szobákat, rendet teremtettünk és
leszedtük az asztalt.
  Közben Frankné íróasztalán felfedeztem egy jegyzettömböt, amelyre egy
maastrichti cím volt felírva. Bár jól tudtam, hogy ezt a feljegyzést Frankné
szándékosan hagyta hátra, úgy tettem, mintha nagyon megdöbbennék s kértem
Goudsmit urat, hogy azonnal égesse el ezt a "szerencsétlen papírszeletet".
  Egyre azt erősítgettem, hogy sejtelmem sem volt Frankék eltűnési
szándékáról, de a cím láttán nagyszerű ötletem támadt. - Goudsmit úr -
mondottam - most jutott csak az eszembe, mit jelenthet ez a néhány sor.
Határozottan emlékszem, hogy körülbelül fél évvel ezelőtt egy magas rangú
katonatiszt járt Frankéknál az irodában, valószínűleg a családfő gyermekkori
barátja, és megígérte, hogy szükség esetén segít rajtuk. Ez az ember
Maastrichtban is megfordult. Azt hiszem, most betartotta ígéretét és
Frankékat valamilyen úton-módon előbb Belgiumba, onnan pedig Svájcba segíti.
Kértem Goudsmit urat, mondja ezt el mindazoknak, akik Frankék sorsa felől
érdeklődnének. Maastrichtről persze ne tegyen említést.
  Ezzel aztán el is mentem. Az ismerősök már ebben a változatban értesültek
a szökésről, mert azóta én is többektől értesültem róla.
  Van Daan beszámolóján nagyszerűen mulattunk, de még jobban derültünk az
emberek képzelőtehetségén, mert megtudtuk, hogy egyik rokonunk menekülésünk
reggelén mind a négyünket kerékpáron látott elrobogni, egy asszonyismerősünk
pedig határozottan állította, hogy katonai autóra raktak fel bennünket.
  Annéd

  `1942. augusztus 21, péntek`
  Drága Kittym!
  "Odúnk" csak most lett ám "igazi" rejtekhely. Kraler úr ugyanis jónak
látta, hogy egy szekrénnyel eltakarja a hozzánk vezető ajtót, mert az
elrejtett kerékpárok miatt igen gyakori a házkutatás. Persze olyan
szekrénnyel, amely forgatható és úgy nyílik, mintha ajtó volna.
  A szekrényt Vossen úr készítette. Időközben ugyanis elárultuk neki, hol
vagyunk, s ő nagyon szívesen támogat bennünket. Ha ezután a földszintre
akarunk menni, előbb le kell hajolnunk, aztán ugranunk egyet, mert
eltüntettek egy lépcsőfokot. Három nap alatt valamennyiünk homlokán egész
csomó dudor sorakozott, mert mindig beleütöttük a fejünket az alacsony
ajtófélfába. Most azonban a szemöldökfát kikárpitozták egy szövetdarabbal,
amelybe faforgácsot tömtek. Majd meglátjuk, jobb lesz-e így!
  Egyelőre nemigen tanulok. Szeptemberig szünidőt engedélyeztem magamnak.
Azután majd apa foglalkozik velem, mert rengeteget felejtettem abból, amit
az iskolában tanultam.
  Nem valami változatos az életünk. Van Daan úr meg én örökösen kötözködünk
egymással. Margot-t azonban nagyon kedveli. Mama néha úgy bánik velem, mint
egy kisbabával, s ezt ki nem állhatom. Máskülönben javul a helyzet. Peterrel
még mindig nem barátkoztam össze. Unalmas fiú. Naphosszat lustálkodik az
ágyban, olykor fúr-farag valamit, aztán újból csak szundikál. Micsoda mafla!
  Kint megint szép, meleg az idő, és ezt mindennek ellenére ki is
használjuk, amennyire csak lehet. Fent a padláson kinyitunk egy
összecsukható ágyat és sütkérezünk a padláslyukon beáramló napsugarakban.
  Annéd

  `1942. szeptember 2, szerda`
  Drága Kittym!
  A Van Daan házaspár csúnyán összeveszett. Sose láttam ilyet, mert apának
és anyának eszébe nem jutna így kiabálni. Pedig olyan csekélységen kaptak
össze, amire kár volt egyetlen rossz szót is vesztegetni. De hát - ki-ki a
saját gusztusa szerint.
  Peternek ez persze igen kellemetlen, hiszen hozzájuk tartozik. Bár senki
sem veszi őt komolyan, mert szörnyen kényeskedő és lusta. Tegnap is
kétségbeesett, mert a nyelve megkékült. Ez a különös tünet azonban éppoly
gyorsan eltűnt, ahogyan keletkezett. Ma viszont sálat vett magára. Azt
mondja, megmerevedett a nyaka és a derekát is fájdítja. De a szívére, a
veséjére és a tüdejére is panaszkodik. Igazi hipochonder. (Ezt így hívják,
ugye?)
  Anya és Van Daanné se nagyon imádják egymást. Van is elég ok a
kelletlenségre. Hogy csak egyetlen példát említsek, őnagysága három darab
kivételével valamennyi lepedőjét kivette a közös fehérneműszekrényből. Úgy
gondolja, hadd használja az egész társaság anya holmiját. Valószínűleg
meglepődne, ha anya is ugyanezt tenné.
  Őnagyságát továbbá a gutaütés kerülgeti, mert mindnyájan az ő porcelán
étkészletét használjuk. Állandóan ki szeretne bennünket hogy hová tettük a
tányérjainkat. Közelebb vannak hozzá, mint gondolná. A padlásra, a
reklámanyag mögött helyeztük el egy kartondobozban. Rejtőzésünk ideje alatt
a tányérjaink nem kerülnek elő, ami nagyon helyes. Velem azonban mindig
történik valami baleset. Tegnap is darabokra törtem őnagysága egyik leveses
tálját. Óó - kiáltotta őnagysága dühösen - miért nem vigyázol jobban; jól
tudod, hogy ez az utolsó megmaradt darabom.
  Van Daan úr viszont az utóbbi időben mézédesen beszél velem. Bánom is én!
Ma reggel anyától újra szörnyű fejmosást kaptam, pedig ki nem állhatom az
ilyesmit. Felfogásunk pontosan és homlokegyenest ellenkezik egymással. Apa
angyali, bár néha, öt percre, ő is megharagszik rám.
  A múlt héten kis változatosság köszöntött be egyhangú életünkbe, egy
nőkről szóló könyvvel és Peterrel kapcsolatban. Tudnod kell ugyanis, hogy
Peter és Margot majdnem minden könyvet elolvashat, amit Koophuis úr
kölcsönöz nekünk, ez egy kivételével, amelyet a felnőttek a maguk számára
tartottak fenn. Ez azonban még jobban felcsigázta Peter érdeklődését. Ugyan
miféle titkok lehettek abban a könyvben? Míg anyja az első emeleten
beszélgetett, észrevétlenül elcsente s zsákmányával a padlásra ment. Néhány
napig nem történt semmi. Van Daanné már régen tudott a fia csínyjéről, de
nem árulta el. Végül azonban Van Daan úr is rájött a turpisságra, a könyvet
elkobozta s azt hitte, hogy az ügy ezzel el is van intézve. Nem számolt fia
kíváncsi természetével. Mert Petert apjának erélyes fellépése egyáltalán nem
térítette el szándékától.
  Törte a fejét, hogyan juthatna ehhez a ritka, érdekes könyvhöz. Közben
őnagysága is tapogatózott anyánál, mi a véleménye a kérdésről. Anya a
könyvet nem tartotta különösen alkalmasnak Margot számára, de az volt a
véleménye, hogy a legtöbb könyvet elolvashatja.
  - Persze Margot és Peter között nagy a különbség - jegyezte meg anya -
először is Margot leány és a lányok mindig érettebbek a fiúknál, másodszor
Margot már több komoly könyvet ismer és nem töri magát olyasmi után, ami
tilos, harmadszor pedig Margot sokkal műveltebb és értelmesebb, ami magasabb
iskolai képzettségével magyarázható.
  Őnagysága igazat adott anyának, de elvileg helytelennek tartotta, hogy
serdülő korban levő gyerekek felnőtteknek való könyveket olvassanak.
  Peter közben kileste, hogy mikor juthat észrevétlenül a könyvhöz. Este fél
nyolckor, amikor az egész család rádiót hallgatott a főnöki szobában,
felsurrant kincsével a padlásra. Fél kilencre vissza akarta tenni a helyére,
de az olvasmány annyira lekötötte, hogy megfeledkezett az idő múlásáról s
éppen akkor robogott le a lépcsőn, amikor anyja és apja beléptek a szobába.
Ami ezután történt, az előrelátható volt. Egy nyakleves, egy csattanás, egy
ugrás, s a könyv az asztalra került, Peter pedig a padlásra menekült. Ez
volt a helyzet, amikor elkövetkezett a vacsora ideje. Peter fent maradt,
senki sem törődött vele, s éhesen kellett lefeküdnie. Vidáman beszélgetve
fogyasztottuk vacsoránkat, amikor hirtelen átható fütty hallatszott.
Letettük a villát és sápadt, rémült arccal néztünk egymásra. Aztán a
kályhacsövön keresztül meghallottuk Peter hangját: - Hát akkor nem megyek
le. Jó? - Van Daan felugrott. Asztalkendője lerepült a földre s rákvörös
arccal kiáltotta: - Most aztán elég. - Apa megfogta a karját, mert a
legrosszabbtól tartott, s a két férfi együtt ment fel a padlásra. Hosszabb
ellenkezés és rugdalózás után Petert a szobájába ráncigálták s rácsukták az
ajtót. Tovább ettünk. Őnagysága egy szelet vajaskenyeret akart készíteni
szerelmetes fiának, de Van Daan úr kérlelhetetlen maradt. Kijelentette: - Ha
Peter nem kér azonnal bocsánatot, fent alszik a padláson.
  Ez ellen tiltakoztunk, mondván, hogy a koplalás már elég büntetés. Peter
meghűlhet, s nem lenne éppen kellemes orvost hívni a házba.
  Peter volt hajlandó bocsánatot kérni. Inkább felment a padlásra. Van Daan
úr nem törődött vele tovább, reggel pedig megállapította, hogy fia az
ágyában aludt.
  Reggel hét órakor azonban már újra a padláson volt s csak apa barátságos
szavaira jött le közénk. Van Daanék három napig komor képet vágtak, nem
beszéltek egymással, de aztán újra ment minden a maga útján.
  Annéd

  `1942. szeptember 21, hétfő`
  Drága Kittym!
  Ma elmondok egyet-mást a hátsó traktus életéből.
  Van Daanné kiállhatatlan teremtés. Folytonosan megpirongat, mert sokat
fecsegek. Mindig talál valamit, amivel bosszanthat bennünket. Mostanában nem
hajlandó elmosni a fazekakat, hanem ahelyett, hogy egy üvegtálkába tenné az
ételmaradékot, ahogy szoktuk, meg hagyja romlani a fazékban. A következő
mosogatásnál azután Margot-nak hét piszkos fazekat kell elmosnia, őnagysága
pedig sopánkodik: - Margot-kám, Margot-kám, bizony sok a dolgod!
  Apával együtt családfánk felállításával foglalkozom. Így elődeinkről is
megtudok egyet-mást, s ez rettentően érdekel.
  Koophuis úr minden héten hoz nekem néhány ifjú leányoknak való könyvet. El
vagyok ragadtatva a Joop ter Heul-sorozattól. Cissy van Marxveldt könyvei
általában szintén tetszenek nekem, az `Egy nyári ostobaság` címűt
négyszer is elolvastam s még most is derülök a mulatságos részleteken.
  Hozzáfogtunk a tanuláshoz. Sokat foglalkozom a francia nyelvvel. Öt
rendhagyó igét magolok be naponta. Peter nagy sóhajtozások közepette kezdett
el angolul tanulni. Egyes iskolakönyveket csak mostanában kaptunk meg, de
füzettel, ceruzával, vonalzóval és címkével bőven elláttuk magunkat, még az
otthoni készletből. Néha meghallgatom az Oranje adót. Nemrégiben Bernát
herceg beszélt. Elmondta, hogy körülbelül januárban gyermekük születik.
Ennek nagyon örültem, de a többiek csodálkoznak királyhűségemen.
  Néhány nappal ezelőtt megállapították, hogy még igen tudatlan vagyok.
Ezért másnap alaposan nekiláttam a tanulásnak. Semmi kedvem hozzá, hogy majd
tizennégy-tizenöt éves fejjel beültessenek az első osztályba.
  Azt is hozzátették, hogy jóformán egyetlen komolyabb könyvet se szabad
olvasnom. Anya jelenleg az `Urak, nők és szolgák` című regényt
olvassa. Ez nekem tilos, Margot-nak azonban nem. Nekem előbb még sokat kell
művelődnöm, hogy olyan legyek, mint tehetséges nővérem. Azután arról volt
szó, hogy sejtelmem sincs a filozófiáról, pszichológiáról és fiziológiáról.
De jövőre talán már okosabb leszek! (A fenti nehéz szavakat gyorsan
kikerestem a Koenenből.)
  Arra az ijesztő megállapításra jutottam, hogy csak egy hosszú ujjú ruhát
és három kötött kabátkát hoztam magammal a télre, mire apa megengedte, hogy
egy pulóvert kössek fehér gyapjúfonálból. A fonal nem valami szép, viszont
jó meleg. Van még néhány ruhánk az ismerősöknél, de ezeket, sajnos, csak a
háború után kaphatjuk vissza, ha ugyan addig meglesznek még.
  Éppen őnagyságáról írtam, amikor odajött hozzám. Puff, gyorsan
összecsaptam a naplót.
  - Nos, Anne, megnézhetem, hogy mit írtál?
  - Nem, asszonyom.
  - Legalább az utolsó oldalt.
  - Nem, azt sem, asszonyom.
  Egy pillanatra megrémültem, mert éppen ezen az oldalon jellemeztem őt,
mégpedig nem a leghízelgőbben.
  Annéd

  `1942. szeptember 25, péntek`
  Drága Kittym!
  Tegnap este ismét felmentem Van Daanékhoz, egy kis tereferére. Olykor
egészen kellemesen telik náluk az idő. Közben molyirtó ízű kekszet
rágcsálunk (a kekszesdobozt ugyanis a molyirtóval beszórt ruhaszekrényben
tartják), és limonádét iszunk hozzá.
  Peterről volt szó. Elmondtam, hogy igen gyakran megsimogatja az arcomat, s
ezt nem szeretem, mert nem állhatom a simogatós fiúkat.
  Erre amúgy szülők módjára megkérdezték, hogy nem tudnám-e szeretni Petert,
hiszen ő valószínűleg nagyon szeret engem. Jaj nekem - gondoltam és így
feleltem: - Szó sincs róla! - Mit szólsz ehhez, Kitty?
  Aztán elmondtam, hogy Peter kissé félszeg, s úgy látszik, sokszor zavarban
van, de hát így van ez az olyan fiúknál, akik még keveset fordultak meg
lányok társaságában.
  El kell ismernem, hogy a hátsó traktus rejtekhely-bizottságának
férfikülönítménye igen találékony. Képzeld, újabban mit sütöttek ki. Üzenni
akarnak Van Dijknak, a Travies-cég vezérképviselőjének, jó ismerősünknek,
aki az üldözöttek holmiját megőrzi. Gépen írott levelet küldenek az egyik
üzletfélnek, egy Zeeuws-Vlaanderenben lakó drogistának azzal, hogy a
mellékelt levelet a mellékelt borítékban juttassa el Van Dijknak. Így Van
Dijk is elolvashatja anélkül, hogy gyanút fogna. Azért választották éppen
Zeelandot, mert ez a tartomány Belgiummal szomszédos és így könnyű
átcsempészni a levelet.
  Annéd

  `1942. szeptember 27, szerda`
  Drága Kittym!
  Az utóbbi időben rengeteget kikapok anyától. Sajnos, nem vagyunk valami jó
viszonyban egymással és Margot-val se nagyon egyezünk. Családunkban persze
sohasem kerül sor olyan kitörésekre, mint Van Daanéknál, de így is elég
nehéz a helyzetem. Margot és anya természete egészen más, mint az enyém, s
még a barátnőim is jobban megértenek, mint az édesanyám. Elég baj ez!
  Gyakran beszélgetünk olyan háború utáni kérdésekről, mint például, hogy
nem szabad lenézően beszélni a cselédlányokról. Ezt én ugyanolyan csúfnak
tartom, mint mondjuk a Mevrouw meg a Juvrouw[1] megkülönböztetést a férjes
asszonyoknál.
  Őnagysága, mint már annyiszor, ma is ballábbal kelt fel; igen kedves, s
ugyanakkor egyre több holmit zár el a sajátjából. Sajnos, anya nem válaszol
minden egyes eltűnt Van Daan-tárgyra egy Frank-tárgy elzárásával.
  Vannak emberek, akik nem érik be azzal, hogy saját gyermeküket neveljék,
hanem ismerőseik gyermekének nevelésébe is beleavatkoznak. Van Daanék is
ilyenek. Margot-n nincs mit nevelni; ő természettől fogva jó, kedves és
okos. Nálam viszont bőven akad olyan rossz tulajdonság, ami belőle hiányzik.
Az asztalnál nemegyszer ide-oda röpködnek a figyelmeztető szavak és az én
szemtelen válaszaim. Apa és anya mindig lelkesen a védelmükbe vesznek,
nélkülük nem tudnám minden arcrándulás nélkül újból és újból folytatni a
harcot. Bár egyre arra kérnek, hogy beszéljek kevesebbet, ne avatkozzam bele
mindenbe és legyek szerényebb, legtöbbször nem viselkedem helyesen. És ha
apa nem volna mindig olyan türelmes velem szemben, már régen lemondtam volna
a reményről, hogy teljesítsem a szülői követelményeket, noha azok igazán nem
nagyok.
  Ha egyik-másik főzelékből, amit egyáltalán nem szeretek, keveset veszek, s
helyette több krumplit eszem, a Van Daan-házaspár, de főleg őnagysága nem
képes napirendre térni afelett, hogy ennyire elkényeztetnek.
  - Miért nem veszel több főzeléket, Anne? - csap le rám.
  - Köszönöm, asszonyom, nem kérek - mondom - jó nekem a krumpli is.
  - Pedig a főzelék igen egészséges. Anyád is ezt mondja, végy csak belőle
még - erőszakoskodik, míg végre apa közbeszól és védelmébe vesz.
  Őnagysága erre kikel magából: - Azt nézte volna meg, hogyan nevelték
nálunk a gyerekeket. Ez nem nevelés. Annét szörnyen elkényeztették. Ha Anne
az én lányom volna, nem engedném meg neki...
  Aztán jön a szóáradat: - Ha Anne az én lányom volna stb. Szerencsére nem
vagyok a lánya.
  Ami a nevelés kérdését illeti, tegnap őnagysága utolsó szavait előbb csend
követte, aztán apa válaszolt: - Azt hiszem, igen jól neveltük. Annyit
mindenesetre megtanult, hogy a maga végnélküli prédikációira már nem is
válaszol. Ami a főzeléket illeti, arra csak azt mondhatom, hogy ki-ki nézzen
a saját tányérjába.
  Őnagysága így alaposan leégett. A fenti idézet ugyanis arra célzott, hogy
ő is elég kevés főzeléket szedett a tányérjára. Azt válaszolta, hogy a sok
főzelék lefekvés előtt nem tesz jót az emésztésének. No legalább majd nem
köt belém többé. Van Daanné ilyenkor igen mulatságos látvány. Hirtelen
elpirul, míg nekem szerencsére egy arcizmom se rándul. Titokban persze majd
megpukkad emiatt.
  Annéd

  `1942. szeptember 28, hétfő`
  Drága Kittym!
  Még nagyon messze voltam előbbi levelem befejezésétől, de abba kellett
hagynom. Nem tudom magamban legyőzni a kívánságot, hogy beszámoljak neked
egy másik szóváltásról, de mielőtt hozzáfogok, elmondom a következőket:
  Helytelenítem, hogy felnőtt emberek oly hamar, oly sokszor és minden
apróságon összezördülnek. Eddig azt hittem, hogy a marakodás csak
gyerekszokás, s idővel ki lehet nőni belőle. Persze néha-néha van ok "igazi"
veszekedésre is, de az itteni szóáradat nem egyéb gyerekes marakodásnál.
Minthogy ez itt hozzátartozik a napirendhez, voltaképpen már hozzászokhattam
volna; de hát sajnos, nem tudom megszokni és nem is fogom addig, amíg majd
minden vitánál (ezt a szót a "marakodás" helyett használom) én is szóba
kerülök. Semmit, de a szó szoros értelmében semmit sem hagynak annyiban,
amit én csinálok: egyenként és részletezve bírálják és szóvá teszik a
magatartásomat, jellememet, modoromat, s nekem illetékes helyről jövő
kívánságra csendben le kell nyelnem a sok sértést, korholást, pedig ehhez
egyáltalán nem szoktam hozzá. De nem! Eszemben sincs, hogy tovább is hagyjam
magam sértegetni. Majd megmutatom nekik, hogy Anne Frank nem esett a feje
lágyára. Majd csodálkoznak és befogják azt a nagy szájukat, ha rájuk sütöm,
hogy jobb lesz, ha nem engem, hanem `magukat` nevelik. Micsoda
magatartás ez? Olyanok, mint a barbárok! Minduntalan elképedek ennyi
modortalanság és főleg... butaság láttán (itt Van Daannéra gondolok), de
mihelyt magamra találok - és ez hamarosan bekövetkezik - alaposan
odamondogatok nekik, s akkor majd másképp beszélnek!
  Hát tényleg olyan modortalan, önfejű, öntelt, szerénytelen, buta, lusta
stb. vagyok, mint azt a felső emeleten lakók állítják? Szó sincs róla. Jól
tudom, hogy sok hibám és rossz tulajdonságom van, de ők ezt eltúlozzák.
  Fogalmad sincs róla, Kittym, hogy néha mennyire elfut a pulykaméreg,
amikor szidnak és korholnak! Tudom, hogy nem bírom már soká, s egy szép
napon kitör belőlem a keserűség.
  De ebből most elég ennyi. Már úgyis sokat untattalak a veszekedésekkel.
Mégsem hallgathatok el előtted egy rendkívül érdekes asztali beszélgetést.
  Szóba került, hogy Pim milyen rendkívül szerény ember. (Pimnek becézzük
édesapámat.) Az ő szerénysége tudniillik olyan kétségbevonhatatlan tény,
hogy még a legbutábbak sem kételkedhetnek benne. Őnagysága ekkor hirtelen
közbeszólt, mert hiszen mindenbe beleüti az orrát: - Én is nagyon szerény
vagyok, sokkal szerényebb, mint a férjem.
  Hát ilyet még életemben nem hallottam! Ezzel a megjegyzésével aztán végleg
bebizonyította, hogy szerény! Van Daan úr, aki úgy vélte, hogy meg kell
magyaráznia a "sokkal szerényebb, mint a férjem" kitételt, nyugodt hangon
jegyezte meg: - Nem is akarok szerényebb lenni. Világéletemben azt
tapasztaltam, hogy a szerénytelen emberek sokkal többre viszik, mint a
szerények. - Van Daan azután hozzám fordult: - Anne, csak ne légy szerény,
mert ezzel nem sokra mégy!
  Anya teljesen egyetértett vele. De Van Daannénak, mint mindig, most is
hozzá kellett szólni ehhez a nevelési kérdéshez. Ez alkalommal azonban nem
hozzám intézte szavait, hanem a szüleimhez: - Különös életfelfogásra vall,
hogy ilyesmire tanítják Annét. Bizony engem fiatalkoromban másként neveltek.
De arról is meg vagyok győződve, hogy ez `most` sincs így mindenhol,
csak a maguk `modern` családjában! - Ez utóbbi megjegyzésével anyám
sokszor hangoztatott haladó szellemű nevelési módszerére célzott.
  Közben őnagysága rákvörös lett az izgalomtól, anya ellenben nyugodt
maradt. Aki hamar kivörösödik, felhevül, önmagát izgatja s végül alulmarad
ellenfelével szemben. Anyám nem hevül fel könnyen, s most is minél
gyorsabban napirendre akart térni az ügy felett. Ezért rövid gondolkodás
után így válaszolt:
  - Tudja, Van Daanné, őszintén szólva én is azt hiszem, sokkal helyesebb,
ha valaki az életben kevésbé szerény. Például a férjem, Margot meg Peter
rendkívül szerény. A maga férje, Anne, maga és én viszont nem vagyunk
szerénytelenek, de azért nem hagyjuk magunkat háttérbe szorítani.
  Őnagysága: - De asszonyom, nem érti, hogy én igazán szerény vagyok? Mi jut
eszébe, engem szerénytelennek nevezni?
  Anya: - Ön bizonyára nem szerénytelen, de senki sem tartaná kifejezetten
szerénynek.
  Őnagysága: - Valóban tudni szeretném, miért vagyok szerénytelen! Ha nem
gondoskodnék magamról, más aztán igazán nem törődne velem, sőt éhen is
halhatnék. Mégis éppoly szerény vagyok, mint a maga férje.
  Ez a mulatságos önvédelem anyát csak nevetésre késztette. Őnagysága
viszont úgy felbőszült, hogy kitűnő szónoklatát még egy sorozat pompás
holland-német és német-holland mondással toldotta meg, míg végre ez a
született szónok úgy belezavarodott a saját szavaiba, hogy felemelkedett és
ki akart menni a szobából. Ekkor akadt meg a szeme rajtam. Te, ha láttad
volna! Szerencsétlenségemre abban a pillanatban, amikor hátat fordított
nekünk, részvevően és gúnyosan csóváltam a fejem, nem szándékosan, inkább
akaratlanul, a szóáradat hatása alatt. Van Daanné erre visszafordult s német
nyelven durva, közönséges és csúf szitkokat szórt rám, pontosan úgy, ahogyan
a kövér, vörösképű halaskofák szokták. Öröm volt nézni. Ha rajzolni tudnék,
a legszívesebben ebben a pózban örökítettem volna meg, olyan nevetséges volt
ez a kis buta, hóbortos nő!
  Egyet azonban megtanultam: csak akkor ismered meg az embereket igazán, ha
egyszer, amúgy istenigazában kiveszekszed magad velük. Csak így tudod meg,
milyen a jellemük!
  Annéd

  `1942. szeptember 29, kedd`
  Drága Kittym!
  A bujkálók mindenféle fura helyzetbe kerülnek. Képzeld: nincsen
fürdőkádunk, s egy kisebb bádogteknőben fürdünk, mert csak az irodában van
meleg víz (irodán mindig az egész alsó emeletet értem). Heten, egymás után
élvezzük ezt a gyönyörűséget.
  De mert mi heten merőben különböző lények vagyunk, és a szemérmesség
némelyikünknél jobban ki van fejlődve, a család minden egyes tagja más-más
helyet keres magának, ha fürdik. Peter ilyenkor a konyhába megy, pedig ott
egy üvegajtó van; s előbb mindenkit külön-külön felkeres és közli, hogy fél
óráig tilos a konyha felé menni. Ezt a rendszabályt kielégítőnek tartja. Van
Daan úr a felső emeletre megy fürdeni. Ő a maga szobáját tartja a
legbiztonságosabbnak, s ez megéri neki azt a kényelmetlenséget, hogy a forró
vizet fel kell cipelnie a lépcsőn. Őnagysága egyelőre egyáltalán nem fürdik;
meg akarja előbb figyelni, melyik a legjobb hely. Apa a főnöki szobában,
anya a konyhában, a kályhaellenző mögött tisztálkodik; Margot meg én az első
irodahelyiséget választottuk pancsolószobának. Szombat délutánonként
lefüggönyözünk és a sötétben tisztálkodunk. Közben, míg az egyik soros, a
másik a függöny résén át kikémlel az utcára, s azon csodálkozik, hogy milyen
mulatságosak innen a járókelők.
  A múlt hét óta unom ezt a fürdőző helyet s kényelmesebb hely után
szimatolok. Peter azt ajánlja, hogy tegyem a teknőt a tágas alsó emeleti W.
C.-be. Itt, ha beülök a teknőbe, villanyt gyújthatok, magamra zárhatom az
ajtót, segítség nélkül kiönthetem a vizet s nem kell félnem kíváncsi
tekintetektől. Először vasárnap vettem igénybe szép fürdőszobámat, s
bármilyen furcsán hangzik, ez különb a többinél.
  A múlt héten szerelő járt a földszinten és iroda W. C.-jének vízvezeték-
és lefolyó csövét áthelyezte az előszobába. Erre a változtatásra azért volt
szükség, mert ha véletlenül zord telünk lesz, könnyen befagyhat a
vízvezeték. A szerelő ottléte egyáltalán nem volt számunkra kellemes.
Nemcsak egész nap nélkülöztük a vizet, de még W. C.-re sem mehettünk.
Persze, nem valami finom modorra vall, ha elmondom, mit tettünk, hogy
áthidaljuk a nehézségeket, de hát én nem vagyok álszemérmes, ilyenekről is
beszélek.
  Apa meg én elrejtőzésünk kezdetén kerítettünk magunknak egy-egy rögtönzött
éjjeli edényt, értsd, hogy befőttes üvegeket áldoztunk fel erre a célra.
Ezeket a befőttes üvegeket a szerelő ottlétének idejére beállítottuk a
szobába. Szükségletünket napközben ebbe végeztük s persze nem önthettük ki.
Nem ez volt azonban a legkellemetlenebb; inkább az volt a borzasztó, hogy
egész nap csendben kellett ülnünk s még csak nem is beszélgethettünk. El se
tudod képzelni, hogy ez milyen nehezére esett kvak-kvak-kvak kisasszonynak.
Hiszen más napokon is csak suttogni szoktunk, de meg se mukkanni, meg se
moccanni még ennél is tízszer rosszabb. Háromnapi lapítás után már fájt és
teljesen elzsibbadt a hátsórészem; csak az esti torna segített rajta.
  Annéd

  `1942. október 1, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Tegnap szörnyen megijedtem. Este nyolckor hirtelen erélyesen csengettek.
Sejtheted, mitől tartottam. Csak akkor nyugodtam meg, amikor mindnyájan
bizonygatták, hogy vagy néhány vásott kölyök, vagy pedig a postás
csengetett.
  Napjaink szinte teljesen eseménytelenek. A konyhában egy Lewin nevű kis
zsidó gyógyszerész dolgozik, Kraler úr megbízásából. Minthogy kitűnően
ismeri az egész házat, egyre attól félünk, hogy egyszer eszébe jut valami, s
meg akarja nézni a fenti laboratóriumot. Csendben vagyunk, mint a kisegerek.
Három hónappal ezelőtt ugyan ki gondolta volna, hogy a higany-Anne órákig
csendben tudjon maradni?!
  Huszonkilencedikén volt Van Daanné születésnapja. Nagy ünnepséget nem
csináltunk belőle, de azért megajándékoztuk virággal, kisebb tárgyakkal és
néhány falattal. Férjeura piros szegfűcsokorral kedveskedett neki. Ez, úgy
látszik, családi hagyomány. Ha már őnagyságánál tartunk, elmondom, hogy
állandó bosszúságom forrása, mert folyton kacérkodik apával. Simogatja az
arcát és a haját, jó magasra felhúzza a szoknyáját, s úgynevezett
szellemességekkel szórakoztatja; így szeretné magára terelni Pim figyelmét.
Szerencsére Pim nem tartja se szépnek, se csinosnak, és nem vesz tudomást
flörtölési kísérleteiről. Mint tudod, igen féltékeny természetű vagyok s nem
tudom elviselni az ilyesmit. Anya sem viselkedik így Van Daan úrral, amit
szemébe is mondtam őnagyságának.
  Peter néhanapján meglepően szellemes. Van egy közös szenvedélyünk:
szeretünk maskarába öltözni s ezen nagyokat nevetni. Peter egy ízben
megjelent anyjának egy rendkívül szűk szoknyájában, én pedig az ő öltönyét
vettem fel. Peter női kalapot tett a fejére, én pedig férfisapkát. A
felnőttek kétrét görnyedtek a nevetéstől, és mi is nagyszerűen mulattunk.
  Elli a Bijenkorfnál új szoknyát vásárolt Margot-nak meg nekem. Vacak
szövetből készült. Olyan, mint a zsák. Az egyik huszonnégy, a másik hét
forint ötvenbe került. Micsoda árak, ahhoz képest, hogy azelőtt mennyiért
vettünk ilyesmit!
  Közölni szeretnék Veled valamit. Elli Margot-nak, Peternek meg nekem
gyorsírási leckefüzeteket rendelt valamilyen egylettől. Meglátod, milyen
tökéletes gyorsírók leszünk jövőre. Én legalább igen fontosnak tartom, hogy
ezt a titokzatos írást alaposan megtanuljam.
  Annéd

  `1942. október 3, szombat`
  Drága Kittym!
  Tegnap ismét kellemetlenségem volt. Anya szörnyen kikelt magából és minden
bűnömet elmondta apusnak. Nagyon sírt, természetesen én is, pedig különben
is rettentően fájt a fejem. Apusnak végül is bevallottam, hogy sokkal jobban
szeretem anyánál, mire azt felelte, hogy ez majd másképp lesz, de én nem
hiszem. Erőszakkal kényszerítem rá magam, hogy rendesen viselkedjem anyával
szemben. Apus azt kívánja, hogy ha anya rosszul érzi magát, vagy fáj a feje,
önként ajánljam fel neki a segítségemet, de én erre nem vagyok hajlandó.
  Szorgalmasan tanulok franciául és már a `La belle Nivernaise`-t
olvasom.
  Annéd

  `1942. október 9, péntek`
  Drága Kittym!
  Ma csupa kellemetlen és lesújtó hírről számolhatok be. Zsidó ismerőseinket
csoportosan elhurcolják. A Gestapo nem bánik velük kesztyűs kézzel:
egyszerűen tehervagonokba rakják őket s elszállítják Westerborkba, a drentei
nagy zsidó gyűjtőtáborba. Több száz embernek van ott egyetlenegy mosdója és
W. C. is kevés. A fekhelyek egymás felett vannak. Férfiak, asszonyok,
gyermekek mind együtt alusznak. Így terjed az erkölcstelenség: teherbe esett
sok asszony és lány, aki régebben van ott.
  Megszökni lehetetlen. A tábor legtöbb lakója meg van bélyegezve, mert az
emberek fejét kopaszra nyírják, és sokakat elárul zsidós külsejük is.
  Ha már Hollandiában ilyen rossz a soruk, hogyan élnek majd a távoli,
barbár vidékeken, ahová elszállítják őket? Meggyőződésünk, hogy legtöbbjüket
legyilkolják. Az angol rádió szerint gázzal ölik meg őket. Ez nyilván a
legradikálisabb tömegpusztítási módszer. Egészen fel vagyok dúlva. Miep
szánakozva mondja el ezeket a szörnyűségeket és nagyon fel van háborodva.
Nemrégiben például egy öreg, béna zsidóasszony ült Miepék ajtaja előtt.
Várt, míg a Gestapo autóval elszállítja. Szegény öregasszony, úgy félt az
átrepülő angol gépektől és a vakítóan világító fényszóróktól. És Miep mégsem
merte beengedni, és ezt nem is kockáztatta volna senki, mert a németek nem
fukarkodnak a megtorlással.
  Elli is szomorú; a vőlegényének el kell mennie Németországba. Attól fél,
hogy a repülőgépek, amelyek a házaink felett elrepülnek, sokszor egymillió
kilónál is nagyobb bombaterhüket Dirk fejére ejtik. Nem szeretem az olyan
tréfálkozásokat, mint például: - Ennyit úgysem kap - vagy: - elég neki egy
bomba is. - Naponta egész vonatszerelvényeket indítanak, tele fiatalokkal.
Ha útközben egy-egy kisebb állomáson megállnak, néhányan titokban
elszelelnek és megpróbálnak elbújni, de ez csak igen kevésnek sikerül.
  Még nem fejeztem be a sirámaimat. Hallottál-e már valaha túszokról? Ez a
legújabb büntetési forma. A legszörnyűbb, amit el tudsz képzelni. Kiváló
polgárokat ártatlanul fogságba vetnek, s ott maradnak, míg el nem ítélik
őket. A legközelebbi szabotázsakciónál ugyanis, ha a bűnöst nem sikerül
kézre keríteni, a Gestapo egyszerűen a falhoz állít öt túszt. Gyakran
olvassuk az újságban ezekről az áldozatokról szóló gyászjelentéseket,
amelyekben ez a bűntett mint "végzetes szerencsétlenség" szerepel. Szép kis
náció a német. Valaha magam is hozzájuk tartoztam, bár Hitler már régen
hontalanná tett. Vajon van-e a világon nagyobb gyűlölködés, mint amely
németek és zsidók közt forr?
  Annéd

  `1942. október 16, péntek`
  Drága Kittym!
  Rettentően sok a dolgom. Éppen az előbb fordítottam le egy fejezetet a
`La belle Nivernaise`-ből és kiírtam az ismeretlen szavakat. Utána
megcsináltam egy undok számtanpéldát és megtanultam három oldal francia
nyelvtant. Egyszerűen utálok mindennap számtani példát kidolgozni. Apus se
szeret vele foglalkozni. Én talán még jobban értek hozzá, mint ő.
Végeredményben egyikünk se valami nagy szakértő, úgyhogy sokszor hívjuk
Margot-t segítségül.
  Tegnap kiolvastam a `De Stormers` című könyvet. Elég szép, de meg
sem közelíti a `Joop ter Heul`t.
  Egyébként úgy látom, Cissy van Marxveldt írásai igen hatásosak. Biztos,
hogy majd egyszer a gyermekeimmel is elolvastatom a könyveit.
  Anya, Margot meg én újra a legjobb barátságban vagyunk. Mégiscsak ez a
legkellemesebb. Tegnap este Margot-val együtt feküdtünk az ágyban. Szörnyen
szűken voltunk, de éppen ezért igen jól mulattunk. Margot arra kért, hogy
mutassam meg neki a naplómat. - Egyes részleteket szívesen - válaszoltam és
megmondtam, hogy én is szeretném látni az övét, amibe bele is egyezett.
Aztán beszélgettünk a jövőről. Kérdeztem Margot-t, hogy mi szeretne lenni,
de ez titok, amit nem akart elárulni. Ha jól sejtem, pedagógusnak készül.
Nem tudom, jól választott-e. Lehet, hogy igen. Tulajdonképpen nem volna
szabad ennyire kíváncsiskodnom.
  Ma reggel Peter ágyára feküdtem, de előbb lekergettem őt róla. Dühös is
volt rám, de hát ezzel édeskeveset törődöm. Igazán, barátságosabb lehetne
hozzám, hiszen éppen tegnap adtam neki egy almát.
  Megkérdeztem Margot-t, nagyon csúnyának tart-e? Azt mondta, igen élénk
vagyok és a szemem is szép. Ez elég határozatlan válasz, ugye?
  Legközelebb folytatom.
  Annéd

  `1942. október 20, kedd`
  Drága Kittym!
  Még remeg a kezem, bár már két órája, hogy elmúlt az ijedségünk. Tudnod
kell, hogy tűzvész esetére öt darab Minimax-készüléket tartunk a házban.
Tudtuk, hogy majd jön valaki és megtölti a készülékeket, de senki sem
figyelmeztetett bennünket, hogy ez az ács, vagy hogyan is hívják, ma
megérkezett.
  Egyszerre csak, amikor sajnos éppen nem voltunk csendben, kalapácsütéseket
hallottam a külső folyosóról (a forgatható szekrénnyel szemben). Rögtön az
ácsra gondoltam és szóltam Ellinek, aki fent ebédelt nálunk, eszébe ne
jusson lemenni. Apával lesben állottunk az ajtónál s figyeltük, hogy mikor
távozik ez az ember. Negyedórai munka után letette a kalapácsát és egyéb
szerszámját a szekrényre (mi legalábbis úgy hallottuk) s kopogtatott az
ajtón. Elsápadtunk. Talán bizony gyanít valamit s most vizsgálgatja ezt a
titokzatos bútordarabot? Minden jel erre mutatott; a kopogás, huzigálás,
tologatás, taszigálás tovább tartott. Majdnem elájultam félelmemben arra a
gondolatra, hogy ez a vadidegen ember felfedezi a mi szép rejtekhelyünket.
Már arra gondoltam, hogy ez a legszörnyűbb perce életemnek, amikor
megismertem Koophuis úr hangját:
  - Nyissák csak ki, én vagyok. - Azonnal kinyitottuk az ajtót. Kisült, hogy
beszorult a kallantyú, amely a szekrény ajtaját tartja, s amelyet kívülről
is rá lehet kapcsolni. Ezért nem tudtak bennünket arra figyelmeztetni, hogy
az ács lent dolgozik. Az ács távozása után Koophuis le akarta hívni Ellit,
de megint nem tudta kinyitni a szekrényt.
  Nagy kő esett le a szívemről. A férfi, akiről feltételeztem, hogy be akar
hozzánk hatolni, az előbb még egyre nőtt képzeletemben, végül gonosz
fasiszta óriássá tornyosodott, akinél gonoszabb már nem is lehet senki.
  Haha, ez egyszer megint szerencsésen megúsztuk.
  Közben hétfőn nagyszerűen éreztük magunkat. Nálunk aludt Miep és Henk.
Margot meg én éjszakára átköltöztünk apához, anyához s helyünket a Van
Santen-házaspár foglalta el. Nagyszerű vacsoránk volt. A változatosság
kedvéért apa lámpája rövidzárlatot okozott, s egyszerre csak sötétben
maradtunk. Nem tudtuk, mitévők legyünk. Bár volt biztosítékunk, de hátul, a
sötét raktárban kellett behelyezni, ami este nem valami kellemes
foglalatosság. A férfiak azonban mégis hozzáláttak, s tíz perc múlva már
megszűnt a gyertyavilágítás.
  Ma reggel igen korán keltem, mert Henknek már fél nyolckor el kellett
mennie. Kedélyes reggelizés után Miep is lement. Kint ömlött az eső, és Miep
boldog volt, hogy nem kellett hazulról az irodába kerékpároznia.
  Jövő héten Elli marad nálunk éjszakára.
  Annéd

  `1942. október 29, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Apa megbetegedett. Nagyon aggódom érte. Magas láza van és olyan vörös
kiütései, mintha kanyarója volna. Képzeld, még csak orvost sem hívhatunk!
Anya izzasztót adott neki; ez talán lenyomja a lázat.
  Miep ma reggel elmesélte, hogy Van Daanék lakásából elhordták a bútorokat.
Meg sem mondtuk őnagyságának; amúgy is sokat idegeskedik az utóbbi időben.
Nincs kedvünk hallgatni az óbégatásait szép porcelán készlete meg gyönyörű
székei miatt, amelyeket a lakásban hagyott. Nekünk ott veszett majd minden
szép holmink, de ezen nem segít a siránkozás.
  Mostanában több felnőtteknek való könyvet olvastam. E pillanatban
belekezdtem Nico van Suchtelen `Éva ifjúsága` című regényébe. Nincs is
olyan nagy különbség a kislányoknak való könyvek és e között. Igaz, olyan
lányokról és asszonyokról szól, akik az utcán árulják a testüket olcsó
pénzért, ismeretlen férfiaknak. Én halálra szégyellném magam egy ilyen férfi
előtt. Szó van benne arról is, hogy Éva havibajt kapott. Ezt bizony én is
nagyon várom és fontosnak tartom.
  Apa elővette a nagy szekrényből Goethe és Schiller drámáit. Esténként
felolvas majd nekem belőlük. Már el is kezdtük a `Don Carlos`szal.
  Anya is követte a jó példát és kezembe nyomta az imakönyvét. Az illendőség
kedvéért el is olvastam belőle néhány imádságot németül. Nagyon szépek, de
nekem nem sokat jelentenek. Vajon mért akarja mindenáron, hogy vallásos
legyek?
  Holnap fűtünk be először, majd nyelhetjük a sok füstöt. Ugyanis már
réges-régen nem tisztították ki a kéményt, de hát reméljük, hogy azért lesz
huzatja!
  Annéd

  `1942. november 7, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Anya rettentően ideges, s ez nekem mindig a vesztemet okozza. Vajon
véletlen-e, hogy Margot sohasem kap ki apától és anyától, s mindig én vagyok
a bűnbak? Például tegnap is: Margot regényt olvasott, gyönyörű rajzok voltak
benne; közben felment valamiért s letette a könyvét. Éppen ráértem, hát
megnéztem kicsit a képeket. Margot később visszajött s meglátta, hogy az
`ő könyve` van a kezemben, összeráncolta a homlokát s visszakérte
tőlem. Szerettem volna még egy ideig lapozgatni benne, de nővéremet
elfutotta a méreg, s anya is rám szólt: - A könyvet Margot olvassa, miért
nem adod vissza neki? Apa éppen akkor lépett a szobába, nem tudta, miről van
szó, csak azt látta, hogy Margot-t bántották, s máris rendreutasított: -
Szeretném látni, mit tennél, ha Margot lapozgatna a te könyvedben!
  Azonnal szót fogadtam, letettem a könyvet és, a többiek szerint
sértődötten, kimentem a szobából. Pedig nem sértődtem meg, nem is voltam
dühös, csak igen szomorú.
  Apa nem tette helyesen, hogy ítélkezett, bár nem is tudta, miről van szó.
A könyvet hamarabb visszaadtam volna Margot-nak, ha apa és anya nem
avatkoznak bele és nem kelnek úgy a védelmére, mintha valami nagy sérelem
érte volna.
  Az még hagyján, hogy anya pártolja Margot-t. Ők ketten mindig
összetartanak. Ezt annyira megszoktam, hogy nem is izgatnak már anya
szidalmai és Margot szeszélyei.
  Mindkettőjüket nagyon szeretem, hiszen anyámról és testvéremről van szó.
De apánál más a helyzet. Ha Margot-nak kedvez, ha helyesli a viselkedését,
ha dicséri vagy kényezteti, majd meghasad a szívem, mert bolondulok apáért.
Apa a példaképem, s nálánál jobban a világon senkit nem szeretek.
  Apa nem is tudja, hogy Margot-val másképp bánik, mint velem. Tudom, hogy a
nővérem okosabb, kedvesebb, szebb és jobb nálamnál, de azért nekem is van
jogom a megbecsülésre. Igaz, hogy mindig én voltam a család rakoncátlan
ördöge, akit minden csínyjéért kétszeresen megbüntettek először úgy, hogy
összeszidtak érte, másodszor meg, mert szörnyen keseregtem a saját
rosszaságom miatt. Ma már nem elégít ki, ha apa felületesen kedveskedik, még
kevésbé, ha úgynevezett komoly beszélgetést folytat velem. Többet várok
apától, mint amennyit nyújtani tud.
  Nem vagyok Margot-ra féltékeny, nem áhítozom a szépségére és az
okosságára; arra vágyom csupán, hogy apa ne csak a gyermekét, hanem az
embert szeresse bennem.
  Görcsösen ragaszkodom apához, mert ő az egyetlen, akihez a családi érzés
utolsó töredéke fűz. Apa nem érti, hogy előbb-utóbb ki kell öntenem a szívem
előtte anya miatt! Erről hallani sem akar s mindent kerül, ami rávezethetné
anya hibáira. Pedig anya fogyatékosságai nyomják legjobban a szívemet. Nem
tudom, mit tegyek, hiszen hanyagságát, gunyorosságát és keménységét nem
vethetem a szemére, de mindig magamban sem kereshetem a hibát.
  Mindenben ellentétes véleményen vagyunk, s ez a tény már maga is
szóváltásra vezet. Nem akarom bírálni a jellemét, hiszen anyámról van szó. Ő
azonban számra nem `az anya`; s így kénytelen vagyok a magam anyja
lenni. Elidegenedtem a családomtól, egyedül hajózom az élet vizein. Majd
meglátjuk, hol kötök ki. Azért jutottam ide, mert van elképzelésem arról,
milyen egy igazi anya és feleség, s nem látom benne azt, amit egy anyában
látni szeretnék.
  Mindig elhatározom, hogy többé nem hibáztatom, mindenért magamat okolom s
csak jótulajdonságait nézem. Sajnos, ez nem sikerül, s az a legszomorúbb,
hogy sem apa, sem anya nem sejti, hogy nem tudnak bánni velem, s ezért
elítélem őket. Vajon van-e olyan szülő, akivel a gyermeke tökéletesen
elégedett?
  Néha arra gondolok, hogy Isten most és a jövőben próbára kíván tenni, hogy
nekem jónak kell lennem mások példaadása és rábeszélése nélkül, s akkor
idővel én leszek az erősebb.
  Vajon rajtam kívül olvassa-e majd más is ezeket a leveleket?
  Ugyan ki vigasztalna engem magamon kívül? Bizony, gyakran van szükségem
vigasztalásra s többször vagyok gyenge, mint erős. Mindezt igen jól tudom és
mindennap újra elhatározom, hogy megjavulok.
  Nem bánnak velem egyformán. Egyik nap Anne olyan értelmes, hogy mindenről
tudhat, máskor viszont azt hallom, hogy Anne kicsi, buta bárányka, akinek
fogalma sincs semmiről. Pedig nem vagyok már kisbaba vagy elkényeztetett
kölyök, akinek minden csínyjén jót mulathatnak a felnőttek. Nekem is
megvannak a magam eszményképei, gondolatai, tervei, csak éppen nem tudom
őket szavakba foglalni. Esténként, amikor magamra maradok, sok minden
felmerül bennem, s ugyanígy van napközben is, amikor olyan emberekkel kell
együtt lennem, akiket már nem bírok, vagy olyanokkal, akik soha nem fognak
megérteni. Végül is mindig visszatérek a naplómhoz, innen indulok el és ide
menekülök vissza, mert az én Kittym mindig türelmesen meghallgat. Ígérem
Néked, Kittym, hogy bármi történjék is, kitartok elhatározásom mellett,
mindig a saját utamon járok és elfojtom könnyeimet. Csak legalább annyit
szeretnék elérni, hogy bátorítson valaki azok közül, akiket szeretek.
  Ne ítélj el, édes Kittym, tekints rám, mint olyan valakire, akinek
néhanapján ki kell öntenie a szívét.
  Annéd

  `1942. november 9, hétfő`
  Drága Kittym!
  Tegnap ünnepeltük Peter tizenhatodik születésnapját. Egészen szép
ajándékokat kapott. A többi között börzejátékot, borotvakészletet és
öngyújtót. Nem mintha nagy szüksége volna rá, mert még csak nem is
dohányzik, de hát ez így előkelő.
  A legnagyobb meglepetést Van Daan úr szerezte, aki egy órakor elújságolta,
hogy az angolok partra szálltak Tuniszban, Algírban, Casablancában és
Oranban. - Ez a vég kezdete - hajtogatták mindannyian. Viszont Churchill, az
angol miniszterelnök, aki valószínűleg Angliában is ugyanezt hallotta, így
nyilatkozott: - Ez a partraszállás igen nagy teljesítmény, de senki ne
higgye, hogy ez jelenti a vég kezdetét. Inkább azt mondanám, hogy ez a
kezdet vége. - Figyeled a különbséget? Persze azért van okunk a bizakodásra.
Sztálingrád, tudod, az az orosz város, amelyet már három hónapja védenek,
még mindig nem került német kézre.
  Hogy a rejtekhelyünkön uralkodó szellemről is mondjak valamit, beszámolok
élelmiszerellátásunkról is. Tudnod kell, hogy a felső emeleti lakók
valóságos haspókok. Kenyerünket egy derék pék szállítja, Koophuisnak jó
ismerőse. Persze nem kaphatunk annyit, mint otthon, de azért beérjük vele.
Az élelmiszerjegyeket feketén vásároljuk, egyre drágábban. Huszonhét forint
helyett már harminchármat fizetünk darabjáért. S mindezt egy nyomtatott
papírlapért!
  A százötven doboz főzelék-konzerven kívül kétszázhetven font hüvelyest is
beszereztünk, hogy valami tartós élelem is legyen a házban. Ez azonban
nemcsak a miénk, hanem az irodaszemélyzeté is. A rengeteg babot-borsót
zacskókba tettük, s felakasztottuk a kis előszoba falára. (A titkos ajtón
belül.) A nagy tehertől azonban a zacskók varratai néhány helyen kirepedtek,
mire elhatároztuk, hogy téli készletünket inkább a padlásra visszük fel. A
felhordással Petert bíztuk meg. A hat zacskóból öttel ép bőrrel fel is
érkezett, de amikor a hatodikat vitte, az alsó varrat kirepedt s nem is
egyszerű zápor, hanem jégeső módjára zúdult a magasból a lépcsőre. A zsákban
mintegy ötven font bab volt s olyan nagy csörömpölést csapott, mintha
bekövetkezett volna az ítélet napja. A földszinten azt gondolhatták, hogy a
roskatag ház a fejükre zuhan. Szerencsére idegenek nem tartózkodtak a
házban. Peter előbb megrémült, aztán kitört belőle a kacagás, mert
megpillantott engem; úgy álltam a lépcső alján, mint valami sziget a
babhullámok között, s a barna tömeg a bokámig ért. Hamar felszedtük,
amennyire tudtuk, de hát a babszemek igen aprók és gömbölyűek, s begurulnak
a leglehetetlenebb sarkokba és lyukakba is. Azóta valahányszor lemegyünk a
lépcsőn, mindig összeszedünk egy maroknyi babot és átnyújtjuk őnagyságának.
  U.i. Éppen most adja hírül az angol rádió, hogy Algír elesett s Marokkó,
Casablanca és Oran rövidesen angol kézre kerül. Aztán Tunisz következik...
  Majd elfelejtettem: apa megint egészséges!
  Annéd

  `1942. november 10, kedd`
  Drága Kittym!
  Óriási újság! Egy nyolcadik üldözöttet is befogadunk! Az ám! Rájöttünk,
hogy volna még hely egy nyolcadik személy számára is. Eleinte nem akartuk
még jobban megterhelni Koophuist és Kralert. Minthogy azonban a külvilágból
mind szörnyűbb hírek érkeznek a zsidók sanyargatásáról, apa puhatolózott két
legfőbb gyámolítónknál, s ők helyeselték szándékunkat. - Hét személlyel
ugyanannyi veszélyt vállalunk, mint nyolccal - mondották s igazuk volt.
  Amikor ebben már megállapodtunk, gondolatban felsorakoztattuk
ismerőseinket. Olyan egyedül álló embert kerestünk, aki beleillik a mi kis
bujkáló családunkba. Nem volt nehéz rátalálnunk. Minthogy apa Van Daanék
rokonairól tudni sem akart, választásunk egy Albert Dussel nevű fogorvosra
esett, akinek a felesége szerencséjére külföldön tartózkodik. Nyugodt
embernek ismertük és amennyire felületesen meg tudtuk ítélni,
valamennyiünknek szimpatikus. Miep szintén ismeri, így hát rábíztuk Dussel
ügyének intézését. Ha itt lesz, majd az én szobámban alszik, Margot helyén,
Margot-t pedig az összecsukható ágyon helyezzük el.
  Annéd

  `1942. november 12, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Dussel rettentően boldog volt, amikor Miep közölte vele, hogy elbújtatja.
Barátnőnk a lelkére kötötte, hogy jöjjön, amilyen hamar csak tud.
Legszívesebben már szombaton idehozta volna. De hát Dussel erre mégsem
szánta rá magát, mert előbb rendbe akarta hozni a nyilvántartását, befejezni
két páciense kezelését és lezárni a könyvelését. Miep mindezt ma reggel
mondta el nekünk. Nem helyeseltük, hogy elodázta a dolgot. Az ilyenfajta
előkészületek felkeltik mások figyelmét is, akikre nem szívesen bíznánk
titkunkat. Meg is üzentük Mieppel, intézze úgy az ügyeit, hogy már szombaton
ide jöhessen. Dussel nem állt kötélnek s így csak hétfőn érkezik. Furcsa,
hogy nem fogadta el azonnal ajánlatunkat. Pedig, ha az utcán elkapják és
elhurcolják, sem a kartotékjait nem rendezheti, sem a könyvelését nem
zárhatja le, de még a pácienseit se kezelheti. Mire való ez a halogatás?
Szerintem helytelen, hogy apa ebbe belement.
  Máskülönben semmi újság.
  Annéd

  `1942. november 17, kedd`
  Drága Kittym!
  Dussel megérkezett. Minden jól sikerült. Miep meghagyta neki, hogy
tizenegy órakor legyen a megbeszélt helyen a postahivatal előtt, s onnan
majd egy férfi tovább kíséri. Dussel pontosan meg is jelent. Koophuis úr,
aki szintén ismeri Dusselt, odament hozzá s közölte vele, hogy a szóban
forgó úr egyelőre nem jöhet, de addig is keresse fel Miepet a hivatalban.
Koophuis ezután villamosra szállt, Dussel pedig gyalogosan követte. Tíz
perccel fél tizenkettő előtt a fogorvos kopogtatott az irodaajtón. Miep
levétette vele a kabátját - így nem látszott a csillag - s bevitte a főnöki
szobába. Itt Koophuis addig tartotta szóval, míg a takarítónő el nem ment.
Miep ezután azzal a kifogással, hogy a főnöki szobában üzleti tárgyalásokat
akarnak folytatni, felkísérte Dusselt az emeletre, kinyitotta előtte a
forgatható szekrényt és az elképedt embert betessékelte a rejtekajtón.
  Mi ezalatt Van Daanékkal az asztal körül ültünk s konyakkal meg kávéval
vártunk bujdosó társunkra. Miep előbb a nappali szobába vezette Dusselt, aki
ugyan nyomban felismerte bútorainkat, de arra nem is gondolt, hogy egy
emelettel feljebb velünk találkozik. Amikor Miep ezt tudtára adta, majd hogy
el nem ájult. De erre nem volt ideje, mert Miep felhozta közénk.
  Dussel előbb leroskadt a legközelebbi székre, aztán szótlanul ránk meredt,
mintha arcunkról igyekezett volna leolvasni az igazságot. Végül is dadogni
kezdett: - De... aber, hát sind sie nicht in Belgien?[2] Nem jött magukért a
Militär?[3] Nem sikerült a Flucht?[4] Elmondtunk neki mindent. Azt, hogy a
menekülés hírét szántszándékkal terjesztettük, mert ezzel akartuk a
szomszédokat és a németeket tévútra vezetni, ha esetleg keresnének
bennünket. Dussel újból csodálkozott óvatosságunkon és mert egyebet nem
tehetett, elámult és gyönyörködött nagyszerűen és praktikusan berendezett
rejtekhelyünkön. Együtt ebédeltünk. Ebéd után Dussel lepihent, később velünk
teázott, kirakta a holmiját, amit Miep már előzőleg ideszállított és most
már egészen otthonosan érezte magát. Különösen amikor rejtekhelyünk gépen
írott házirendjét (Van Daan remekművét) is megmutattuk neki:
  `A hátsó traktus prospektusa és vezérfonala`
  Különleges intézet zsidók és hasonlók ideiglenes tartózkodása céljából.
  `Egész éven át nyitva`
  Szép, nyugodt, erdőmentes környék, Amszterdam szívében, szomszédok nélkül.
Megközelíthető a 13-as és 17-es villamossal, továbbá autóval és kerékpárral;
bizonyos esetekben, amikor a németek nem engedélyezik ezen közlekedési
eszközök használatát, gyalogosan is.
  `Lakbér: nincs`
  `Zsírtalan, diétás konyha`
  Folyóvíz a fürdőszobában (fürödni, sajnos, nem lehet), valamint kívül és
belül a falakon.
  `Tágas raktárhelyiségek` a legkülönbözőbb áruk számára.
  `Saját rádióközpont.` Közvetlen összeköttetés a londoni, New York-i,
Tel-Aviv-i és egyéb állomásokkal. A készülék este hat órától minden lakó
rendelkezésére áll. Tiltott adások nincsenek, de német állomás csak
kivételesen hallgatható, például klasszikus zene és hasonlók sugárzása
esetén.
  `Csendes órák:` Este tíztől reggel fél nyolc óráig. Vasárnaponként
negyed tizenegyig. Csendes órákat a körülményekre való tekintettel az
igazgatóság napközben is elrendelhet. A közbiztonság érdekében a csendes
órák szigorúan betartandók!!!
  `Kijárás.` A házon kívül tartózkodás engedélyezése további
intézkedésig szünetel.
  `Nyelvhasználat:` Egyszer s mindenkorra megköveteltetik a halk
beszéd. Engedélyezve minden kultúrnyelv, a német nyelv használata tehát
tilos.
  `Tornagyakorlatok:` naponta.
  `Tanfolyamok:` Gyorsírás heti egy órában, angol-, francia-,
matematika- és történelemtanulás szakadatlanul.
  `Külön részleg kisebb háziállatok számára,` jó ellátással (kivételt
képeznek a férgek, amelyek tartására külön engedély szükséges).
  `Étkezés rendje:` reggeli vasár- és ünnepnapok kivételével naponta
kilenc órakor. Vasár- és ünnepnapokon körülbelül fél tizenkettőkor.
  `Ebéd:` esetenként déli egynegyed kettőtől háromnegyed kettőig.
  `Vacsora:` hideg, meleg. A rádióleadásokra való tekintettel nincsen
időhöz kötve.
  `Az élelmezési különítménnyel kapcsolatos kötelezettségek:` állandó
közreműködés az irodai munkában.
  `Fürdés:` vasárnaponként reggel kilenc órától a teknő minden lakó
rendelkezésére áll. Fürdés tetszés szerint a W. C.-ben, a főnöki szobában
vagy bárhol.
  Vége.
  Annéd

  `1942. november 19, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Ahogy mindnyájan feltételeztük, Dussel nagyon kedves ember. Természetesnek
vette, hogy meg kell osztania velem a szobáját. Én viszont, őszintén szólva,
nem vagyok túlságosan elragadtatva tőle, hogy egy idegen a holmimat
használja, de hát valami áldozatot is kell hozni a nemes cél érdekében, s én
szívesen teszem - fő, hogy még valakit megmentsünk, minden egyéb mellékes -
mondta apa és igaza van.
  Dussel már érkezése napján mindenfélét kérdezett tőlem. Például, hogy
mikor szokott jönni a takarítónő, mikor lehet fürödni, mikor szabad a W.
C.-re menni. Hiába nevetsz, mert ezek a problémák egy rejtekhelyen nem is
olyan egyszerűek. Napközben nemigen csaphatunk zajt; a kívülállókra, például
a takarítónőre, mindnyájunknak tekintettel kell lennünk. Mindezt szépen
elmagyaráztam Dusselnek. Meglepő, hogy milyen nehéz a felfogása. Mindent
kétszer kérdez és még akkor sem képes megjegyezni. Lehet, hogy ez majd
megváltozik; talán csak az izgalmak zavarták meg így.
  Különben minden rendben van. Dussel sokat mesélt nekünk a külvilágról,
amelyet már olyan régen nélkülözünk. Sok szomorú hírt hozott. Rengeteg
barátunkat és ismerősünket elhurcolták, s szörnyű sors vár rájuk. Minden
este zöld meg szürke katonai autók pöfögnek végig a városon. A németek
minden ajtón becsengetnek és megkérdik, laknak-e ott zsidók. Ha igen, akkor
az egész családot azonnal elhurcolják, ha nem, tovább mennek. Senki sem
vonhatja ki magát ez alól, hacsak el nem bújik. Gyakran listákkal járnak és
ott csengetnek be, ahol gazdag zsákmányra van kilátásuk. Néha fejenként
megállapított váltságdíjat is elfogadnak. Mindez a régi idők
rabszolgavadászataira emlékeztet. És mindez nem tréfa, hanem szomorú
valóság. Esténként sokszor látom, amint ártatlan emberek és síró gyermekek
vonulnak, egyre csak vonulnak végig az utcán, néhány gazember
parancsszavára, akik úgy ütlegelik és kínozzák őket, hogy majd
összeroskadnak. És senkit sem kímélet, csecsemőket, terhes asszonyokat sem.
Mindenkinek mennie kell a halál torkába.
  Milyen jó itt nekünk! Milyen jó és nyugalmas.
  Nem kellene úgy a szívünkre venni ezt a szerencsétlenséget, ha nem
féltenénk azokat, akik nekünk olyan drágák és akiken már nem tudunk
segíteni.
  Szörnyű érzés a meleg ágyban feküdni, amikor tudom, hogy legkedvesebb
barátnőim valahol a szabad ég alatt sínylődnek, ha elgondolom, hogy akikkel
szoros barátságban éltem, most ki vannak szolgáltatva a világ
legkönyörtelenebb hóhérainak.
  És pusztán azért, mert zsidónak születtek!
  Annéd

  `1942. november 20, péntek`
  Drága Kittym!
  Egyikünk sem tudja, hogyan viselkedjék. Eddig még nemigen értesültünk a
zsidók sorsa felől és úgy gondoltuk, legjobb, ha lehetőleg jókedvűek
maradunk. Ha Miep néhanapján kikottyantott valamit egy-egy ismerősünk
szörnyű sorsáról, anya és Van Daanné rögtön sírva fakadt. Miep végül
belátta, hogy jobb, ha hallgat. Dusselt azonban nyomban megrohantuk
kérdéseinkkel, s olyan rengeteg hajmeresztő barbárságról hallottunk, hogy
nem mehetett be az egyik fülünkön és ki a másikon.
  Azért, ha majd megemésztettük a hallottakat, újra csak tréfálkozunk és
ugratjuk egymást, hiszen sem rajtunk, sem a kintieken nem segít, ha
állandóan úgy búsulunk, mint most. Mi értelme volna a hátsó traktust
búskomor hátsó traktussá változtatni?
  Mindennek ellenére egyre azok járnak az eszemben, akiket már elhurcoltak.
És ha elnevetem magam, ijedten hagyom abba. Szégyenkezem, mert vidám vagyok.
De hát egész nap csak sírjak? Nem, erre képtelen vagyok és remélem, majd
csak elmúlik ez a szomorúság.
  Mindehhez a kellemetlenséghez még egy másik is járult. Ez azonban egészen
személyes természetű és semmi ahhoz képest, amiről az imént beszéltem. És
mégsem mulaszthatom el, hogy elmeséljem Neked. Az utóbbi időben nagyon
elhagyatottnak éreztem magam. Mintha valami üresség venne körül. Ilyesmi
azelőtt eszembe sem jutott, mert boldog életem és barátnőim betöltötték
minden gondolatomat. Mostanában vagy a borzalmakkal, vagy önmagammal
foglalkozom. Végül is arra a felfedezésre jutottam, hogy bármilyen
szeretetre méltó is, apa nem pótolhatja az én régi kis világomat. De minek
is terhellek ilyen ostoba dolgokkal! Tudom, drága Kittym, hogy rettentően
hálátlan vagyok, de szinte beleszédülök, ha a többiekre gondolok és ráadásul
még sok szidásban is van részem!
  Annéd

  `1942. november 28, szombat`
  Drága Kittym!
  Túlságosan sokat világítottunk és több áramot fogyasztottunk, mint
amennyit engedélyeztek. Eredmény: nagyon kell takarékoskodnunk és
valószínűleg lezárják az árammérőt. Ez tizennégy napi sötétséget jelent.
Ugye, milyen nagyszerű? Vagy talán mégis szerencsésen megússzuk! Négy, fél
öt tájban már sötét van az olvasáshoz. Ilyenkor mindenféle bolondsággal
töltjük az időt. Találós kérdéseket adunk fel egymásnak, tornászunk a
sötétben, angolul és franciául beszélünk, könyvekről mondunk bírálatot -
mindez azonban idővel unalmassá válik. Tegnap estére valami újat találtam
ki; a látcsővel a hátsó szomszédok kivilágított szobájába leskelődöm.
Napközben egy centiméternyire sem húzhatjuk félre a függönyt, a sötétben
azonban nem történhetik baj.
  Sosem hittem volna, hogy ilyen mulatságos szomszédok is vannak a világon.
Az egyik házaspárt éppen étkezésnél kaptam el, a másik család filmet
vetített, a szemközti fogorvos pedig egy öreg, félős nénit kezelt.
  Dussel úrról mindenki azt tartja, hogy kitűnően tud a gyerekekkel bánni és
szereti is őket. Kiderült, hogy igen ósdi felfogású nevelő, végtelenül
hosszú prédikációkat tart a jó modorról.
  Sajnos, nekem jutott az a rendkívüli szerencse (!), hogy ezzel az igen
tiszteletre méltó és jól nevelt úriemberrel megoszthatom meglehetősen szűk
szobámat. És mert köztudomású, hogy a három fiatalkorú közül én vagyok a
legneveletlenebb, mindent el is követek, hogy a folyton ismételt, ódivatú
pirongatások és intelmek elől elmeneküljek, sokszor meg úgy teszek, mintha
süket volnék.
  Mindezt még elviselném valahogy, ha Dussel úrnak nem járna el a szája, s
főleg, ha nem mondana el mindent anyának.
  Ha Dussel megdorgál valamiért, utána anyától is van mit hallgatnom. Így
hát jobbról is, balról is megkapom a magamét, s ha szerencsém van, öt percen
belül őnagysága is felelősségre von, így még a felső emeletről is ellátják a
bajom.
  Gondolhatod, édes Kittym, milyen kellemes lehet ilyen zsémbes közösség
neveletlen középpontjának lenni. Esténként, amikor az ágyban eszembe jut
rengeteg bűnöm és minden állítólagos hibám, úgy belezavarodom a sok
szemrehányásba, hogy sírok vagy nevetek, aszerint, hogy milyen hangulatban
vagyok.
  Aztán azzal a kívánsággal alszom el, hogy szeretnék más lenni, mint
amilyen vagyok, vagy legalábbis másként viselkedni, mint ahogyan természetem
szerint szoktam. ó, Istenem, a végén még Téged is kétségbe ejtlek, édes
Kittym, de hát semmit sem szeretek törölni abból, amit írok, s a mostani
papírínségben tilos a papírt eldobni. Ezért csupán azt tanácsolhatom, nehogy
elolvasd még egyszer az előbbi mondatot s főleg ne mélyedj el benne, mert
akkor aligha kecmeregsz ki belőle.
  Annéd

  `1942. december 7, hétfő`
  Drága Kittym! Ebben az évben a Chanuka és a Mikulás ünnepe egy nap
eltéréssel egybe esik. A Chanukából nem csinálunk nagy ügyet. Kiraktunk
néhány szép tárgyat és gyertyát gyújtottunk. Minthogy azonban gyertyát
nemigen lehet kapni, csak tíz percig égettük. Így is szép volt, mert nem
mulasztottuk el az ünnepi éneket. Van Daan úr fából karos gyertyatartót
faragott, így hát semmi sem hiányzott.
  A szombati Mikulás-este azonban sokkal jobban sikerült. Elli és Miep
próbára tette kíváncsiságunkat, mert egyre suttogtak apával, s így már előre
tudtuk, hogy készülődnek valamire.
  És tényleg, nyolc órakor mindnyájan levonultunk a falépcsőn és a
koromsötét folyosón át a kisszobába. (Közben rettegtem és azt kívántam,
bárcsak már újra biztonságban fent lehetnék.) A kisszobában meggyújthattuk a
lámpát, mert ott nincs ablak. Amikor ez is megtörtént, apa kinyitotta a nagy
szekrényt. - Jaj, de szép! - kiáltottuk. A szekrény egyik sarkában színes
papírral bevont kosár állt, s egy krampusz ült a tetején.
  A kosarat hamar felvittük. Mindenki részére volt benne valami kedves
ajándék a hozzáillő versikével.
  Én paprikajancsit kaptam, apa két könyvtámaszt stb. stb. Mindenképpen
kedves gondolat volt, mert mi nyolcan ekkor ünnepeltük először Mikulás
napját s a premier egészen jól sikerült.
  Annéd

  `1942. december 10, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Van Daan úr szakmája a fűszer-csemege. Az irodában is szakképzettsége
miatt alkalmazták. Most is tündököl kolbászgyártó művészetével, ami
számunkra korántsem kellemetlen.
  Az elkövetkezendő nehéz időkre gondolva rengeteg húst vásároltunk
(természetesen a feketepiacon). Érdekes látvány volt, hogyan darálták meg
előbb kétszer-háromszor a húst, s aztán hogyan gyúrták bele a hozzávalót a
húspépbe, végül pedig egy csövön keresztül töltötték a bélbe. A sütnivaló
kolbászt még aznap délután elfogyasztottuk savanyú káposztával, a
gelderlandi kolbászt azonban előbb jól ki kell szárítani, ezért felaggattuk
a padláson egy kétoldalt kötéllel felerősített rúdra. Bárki lépett is be és
meglátta a nagy halom kolbászt, elnevette magát. Tényleg elég szívderítő
látvány volt.
  Olyan volt a szoba, mint valami zsibvásár. Van Daan gyúrta a húst, de
előbb maga elé kötötte őnagysága kötényét (így még kövérebbnek látszott,
mint különben), s egész hájas mivoltában nekiesett a húsnak. Véres kezei,
vörös képe és vérfoltos köténye valódi mészárossá változtatták. Őnagysága
egyidejűleg végezte különböző teendőit: egy könyvből hollandul tanult,
keverte a levest, ügyelt a húsra s közben nagyokat sóhajtott; fájlalta a
törött bordáját. Így járnak az olyan idősebb hölgyek(!), aki ostoba
tornagyakorlatokat végeznek, hogy megszabaduljanak kövér hátsórészüktől.
  Dussel szemgyulladást kapott s kamillateával gyógyítgatta. Pim egy széken
ült és sütkérezett abban a kis napsugárban, amely belopózott az ablakon.
Ide-oda lökdösték szegényt, pedig biztosan megint kiújult a reumája, mert
elég görnyedten ült és szórakozott arckifejezéssel figyelte Van Daan
tevékenységét. A megszólalásig hasonlított a diakonissza-ház vén, rokkant
emberkéire. Peter a macskájával kergetőzött, anya, Margot meg én krumplit
hámoztunk. Kiderült, hogy egyikünk sem végezte jól a dolgát, mert mindnyájan
Van Daant figyeltük.
  Dussel megkezdte fogorvosi rendelését. A móka kedvéért elmondom, hogyan
folyt le az első kezelés. Anya éppen vasalt. Van Daanné volt az első
jelentkező. A szoba közepén leült egy székre, Dussel pedig nagy
fontoskodással kicsomagolta a műszerdobozát, aztán kölnivizet kért a
fertőtlenítéshez és vazelint a viaszkozáshoz.
  Előbb belenézett őnagysága szájába, aztán megragadott egy fogat a
hozzávaló gyökérrel. Őnagysága minden alkalommal úgy összecsuklott, mint aki
fájdalmában haldoklik, s összefüggéstelen hangokat hallatott. Hosszas
vizsgálat után (őnagyságának legalábbis hosszasnak rémlett, valójában nem
tartott tovább két percnél) Dussel belefúrt az egyik lyukba. De hát ezt abba
kellett hagyni, mert őnagysága vadul csapkodott maga körül, úgyhogy Dussel
egy pillanatra elengedte a műszert és... az bennmaradt őnagysága szájában.
  Csak most kezdődött meg igazán a haddelhadd! Őnagysága kézzel-lábbal
hadonászott és zokogott (már amennyire tehette, hiszen a műszer benn volt a
szájában), meg akart szabadulni tőle, de csak egyre mélyebben tolta be a
fogába. Dussel úr halálos nyugalommal, csípőre tett kézzel nézte a
jelenetet. A többi szemtanú szívből nevetett. Ez persze pimaszság volt
tőlünk, mert jól tudom, hogy én még sokkal jobban üvöltöttem volna.
  Sok csavarás, lökés, sírás és kiabálás után őnagysága végül mégis
megszabadult a kaparótól s Dussel folytatta a munkát, mintha mi sem történt
volna.
  A fogorvos olyan gyorsan dolgozott, hogy őnagyságának nem volt ideje újból
handabandázni, de kapott is annyi segítséget, mint még életében soha. Két
asszisztens nem csekélység. Van Daan úr meg én kitettünk magunkért. Az egész
jelenet középkori képre emlékeztetett, amelynek címe: "Kuruzsló munka
közben."
  A páciens azonban továbbra sem volt különösen türelmes. Közben folyton
vigyázott a "levesére" meg az "ebédjére".
  Az azonban kétségtelen, hogy őnagysága egyhamar nem lesz hajlandó
kezeltetni magát.

  `1942. december 12, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Kényelmesen üldögélek az első irodahelyiségben s a sűrű szövésű függöny
mögül kinézek az utcára. Esteledik, de még van annyi világosság, hogy írni
tudjak neked.
  Érdekes innen nézni az emberek jövés-menését. Mintha mindenkinek sürgős
dolga volna. Majd hogy bele nem botlanak a saját lábukba.
  Hát még a kerékpárosok. Alig lehet követni őket. Azt se látom, ki ül a
gépen.
  Nem valami kellemes külsejű emberek élnek ezen a környéken. Főként a
gyerekek maszatosak, s csak csipesszel volna tanácsos hozzájuk nyúlni.
Valódi külvárosi, taknyos orrú gyerekek. A beszédjüket is alig értem.
  Tegnap, amikor Margot-val ebben a szobában fürödtünk, megkérdeztem tőle: -
Mi lenne, ha ezeket a gyerekeket egyenként horoggal elkapnánk,
megfürdetnénk, kimosnánk és megfoltoznánk a ruhájukat és újra útjukra
engednénk őket?... - Másnapra ugyanolyan maszatosak és rendetlenek volnának -
vélte Margot.
  De hát miért töröm annyit a fejem? Van itt még más érdekesség is; autók,
hajók és az eső is esik. Még a villamos csikorgása is mulattat.
  Gondolatainkban ugyanolyan kevés a változatosság, mint az életünkben.
Állandóan egy körben forognak, a zsidókérdéstől az evésig s onnan tovább a
politikáig. A zsidókérdésről jut eszembe: tegnap, mint valami csodával
határos látványosságot, két zsidót pillantottam meg a függönyön keresztül.
  Furcsa érzés volt. Mintha elárultam volna ezeket az embereket és most
gyönyörködnék a szerencsétlenségükben. Közvetlenül velünk szemben horgonyoz
egy hajó. Rajta lakik a hajós a feleségével és a gyermekeivel. Ennek az
embernek van egy kis kuvasza. A kutyusnak mindnyájan ismerjük már a hangját,
no meg a farkát, amelyet mindig látunk, amikor a hajó mélyén futkos.
  Juj, most rákezdett az eső. A járókelők bebújtak az esernyők alá. Csak
esőköpenyeket látok, meg itt-ott egy-egy sapkával fedett koponyát. De hisz
ez is elég. Mert végül is felismerem az asszonyokat, akiket felfújt a sok
krumpli, piros vagy zöld kabátot hordanak, ferde a cipősarkuk és szatyor
csüng a karjukon. Arcuk morcos vagy derűs, aszerint, hogy milyen hangulatban
van a férjük.
  Annéd

  `1942. december 22, kedd`
  Drága Kittym!
  A hátsó traktus boldogan vette tudomásul, hogy karácsonyra mindenkinek
negyed font vajjal többet utalnak ki. Az újság ugyan fél fontról ír, de
ennyi csak azoknak a boldog halandóknak jut osztályrészül, akiknek
élelmiszerjegyét az állam adja és nem a szegény zsidóknak, akik a
feketepiacon vesznek belőle nyolc személyre négy darabot.
  Ebből az extra-vajból mindenki külön süt magának valamit. Én ma reggel
teasüteményt és két tortát készítettem. Idefent a konyhában most nagy a
sürgés-forgás, s anya kijelentette, hogy addig nem tanulhatok és nem
olvashatok, míg el nem végeztem a háztartási munkát.
  Van Daanné repedt bordájával ágynak esett. Egész nap siránkozik, egyre új
kötést kér és mindennel elégedetlen. Bárcsak minél előbb meggyógyulna és
újra ellátná a háztartást, mert meg kell hagyni: rendkívül szorgalmas és
tiszta háziasszony, s ha nincs semmi baja vagy lelki bánata, jókedvű is.
  Eddig csak napközben korholtak folyton, mert hangos vagyok, most azonban a
szobatárs úrnak az jutott az eszébe, hogy éjszakánként csitt-csitt-tel
boldogítson. Szerinte még megfordulnom se volna szabad az ágyban. De hát ez
engem nem nagyon érdekel s legközelebb majd én fogom elcsitítani.
  Különösen vasárnap reggelenként dühösít Dussel, mert már korán lámpát
gyújt és tornázik. Én meg, szegény szerencsétlen, ilyenkor úgy érzem, mintha
órák hosszat edzené magát, mert a székek, amelyekkel az ágyamat
meghosszabbítom - ide-oda csúszkálnak álmos fejem alatt. Dussel néhány
szilaj karlendítés és derékhajlítás után hozzáfog az öltözködéshez. Az
alsónadrágja a fogason lóg, hát odamegy érte. Közben elfelejti, hogy a
nyakkendőjét az asztalra tette, érte megy, húzogatja, tologatja a székeket.
  De minek is számolok be Néked bolond vénemberek rigolyáiról. Még az afféle
bosszantásokkal sem érek célt, mint például a lámpa kicsavarása, az ajtó
lezárása vagy Dussel öltönyének elrejtése. Most mar ezekről lemondok a
békesség kedvéért.
  Egyre okoskodom! Mert itt mindenhez ész kell; megtanultam hallgatni, a
számat befogni, kedvesnek, engedékenynek lenni és még mindenféle
istencsudáját. Attól félek, hogy túlságosan gyorsan elhasználom az eszemet,
pedig úgy sincs belőle sok és semmi se marad a háború utánra.
  Annéd

  `1943. január 13, szerda`
  Drága Kittym!
  Ma reggel megint folyton zavartak, s így semmit sem tudok rendesen
bevégezni.
  Szörnyű események történnek a külvilágban. Éjjel-nappal tart a
szerencsétlen emberek elhurcolása. Egy hátizsákon és kevés pénzen kívül
semmit sem vihetnek magukkal s útközben azt is elveszik tőlük.
  Elszakítják egymástól a családtagokat, különválasztják a férfiakat, nőket
és gyermekeket. Iskolából hazatérő gyermekek nem találják meg többé
szüleiket. Bevásárlásból hazatérő asszonyok lepecsételve találják lakásuk
ajtaját s eltűnt családjukat siratják.
  A holland keresztények is rettegnek már, mert fiaikat Németországba
küldik. Mindenkinek van oka a félelemre.
  És éjszakánként száz meg száz repülőgép húz el Hollandia felett. A német
városok fölé repülnek, s bombáik felszántják a földet. Óránként sok-sok ezer
ember pusztul el Oroszországban, Afrikában. Senki sem érzi magát
biztonságban; háborúzik az egész földteke, s bár most a szövetségesek
győznek, senki sem tudhatja, mi lesz.
  Nekünk itt aránylag jól megy a sorunk. Jobban, mint sok millió
embertársunknak. Nyugodt és biztos helyen gubbasztunk és hogy úgy mondjam,
feléljük a pénzünket. Önzők vagyunk. Arról beszélünk, hogy mi lesz a "háború
után", örülünk egy új ruhának, cipőnek. Pedig jobban tennénk, ha minden
felesleges centet megtakarítanánk, hogy a pénzzel a háború után másokat
segíthessünk és mentsük, ami még menthető.
  A környékbeli gyerekek vékony blúzocskákban, facipőben, sapka, harisnya és
kabát nélkül szaladgálnak és senki sem törődik velük. A gyomruk üres,
egy-egy szál sárgarépát rágcsálnak, a lakásból kimennek a hideg utcára s
beülnek a még hidegebb tanterembe. Bizony, bizony, odajutottunk
Hollandiában, hogy a gyerekek az utcán megállítják a gyalogjárókat és
kenyeret koldulnak.
  Órák hosszat beszélhetnék a nyomorúságról, ami együtt jár a háborúval, de
ezzel csak magamat szomorítanám. Nem marad más hátra, mint magunkra
erőszakolt nyugalommal bevárni ennek a szerencsétlenségnek a végét. Csak
várunk mindnyájan, zsidók is, keresztények is; vár az egész földgolyó és
sokakra már csak a halál vár.
  Annéd

  `1943. január 30, szombat`
  Drága Kittym!
  Majd megpukkadok mérgemben és még csak nem is mutathatom. Toporzékolni
szeretnék és ordítani, anyámat jól megrázni és tudj'isten, mit tenni a
szidások, a gúnyos pillantások, a szemrehányások miatt, amelyekkel nap mint
nap célba vesznek, mint a megfeszítet íjból kilőtt nyíl a célpontját. Ezt a
nyilat nehezen tudom testemből eltávolítani.
  De szeretném anyának, Margot-nak, Van Daannak, Dusselnek, sőt még apának
is odakiáltani: "Hagyjatok békén, hadd töltsek el legalább egyetlen éjszakát
zokogás nélkül, hogy ne égjen a szemem és ne zúgjon a fejem. Szeretnék innen
elmenni, mindent itthagyni, a világból kiszaladni!"
  De hát ez lehetetlen: aztán nem is akarom elárulni, hogy kétségbe vagyok
esve; nem akarom mutogatni a sebeket, amelyeket rajtam ejtettek; nem tudnám
elviselni a részvétüket és jóindulatú iróniájukat, mert csak sírni tudnék
miatta. Azt állítják, hogy mesterkélten beszélek, de akkor is nevetséges
vagyok, ha hallgatok, viszont szemtelen vagyok, ha válaszolok, ravasz
vagyok, ha valami jó ötletem támad; a fáradtságom lustaság, a jó étvágyam
önzés, buta vagyok, de számító is stb. stb. Egész nap egyebet se hallok,
mint hogy kiállhatatlan leány vagyok, s bár úgy nevetek rajta, mintha fel
sem venném, egyre kérem az Istent, ajándékozzon meg más természettel,
olyannal, amely nem bosszantja fel környezetemet.
  Persze ez is lehetetlen. Ilyen a természetem, de érzem, hogy nem vagyok
rossz. A felnőtteknek sejtelmük sincs róla, mennyire igyekszem, hogy meg
legyenek velem elégedve. S mindenen csak nevetek: nem mutatom a fájdalmamat.
  Anyának többször megmondtam, amikor szemrehányásokkal illetett: - Bánom is
én, hogy mit beszélsz, vedd le rólam a kezed, úgyis reménytelen eset vagyok
- ilyenkor persze azt vágják a fejemhez, hogy szemtelen vagyok; két napig
érzem, hogy neheztelnek rám, de aztán mindent elfelejtenek s úgy bánnak
velem, mint a többiekkel.
  Nem tudok egyik nap mézesen-mázosan viselkedni, másnap pedig gyűlölködve
visszavágni. Inkább választom az arany középutat, amely voltaképp nem is
arany, eltitkolom a gondolataimat s szeretnék velük ugyanolyan lekicsinylően
viselkedni, mint ők énvelem.
  Ez azonban, sajnos nem sikerül.
  Annéd

  `1943. február 5, péntek`
  Drága Kittym!
  Régen nem írtam Neked a veszekedésekről, pedig javában folynak. Dussel úr
eleinte tragikusan fogta fel a múló nézeteltéréseket, de azóta megszokta s
már nem igyekszik békítgetni a feleket.
  Margot és Peter szinte nem is olyanok, mintha fiatalok volnának. Mind a
kettő unalmas és csendes. Az én természetem éppen ellentéte az övéknek, s
ezt a felnőttek állandóan a szememre is vetik: - Margot és Peter nem tesz
ilyet. Végy példát róluk. - Szörnyű!
  Bevallom, édes Kittym, hogy semmiképpen nem kívánok Margot-hoz
hasonlítani, mert ő véleményem szerint túlságosan lagymatag és közömbös;
mindenkinek helyesel és mindenbe belenyugszik. Azt akarom, hogy az én
jellemem erősebb legyen! De az efféle elméleteimet nem közlöm senkivel, mert
biztosan kinevetnének, ha ilyesmit mondanék.
  Az asztalnál rendszerint feszült a hangulat. A kitöréseket szerencsére
megakadályozzák a levesevők. Levesevőknek hívjuk azokat, akik az irodából
felszaladnak hozzánk egy csésze levesre.
  Ma délután Van Daan úr ismét szóvá tette, hogy Margot milyen keveset
eszik. - Bizonyára azért, hogy karcsú maradjon - tette hozzá gunyorosan.
  Anya, aki mindig védelmébe veszi Margot-t, felemelte a hangját: - Már
hallgatni sem tudom a maga ostoba fecsegését.
  Van Daanné elvörösödött, Van Daan pedig szótlanul meredt maga elé. Néha
mulatunk bizonyos dolgokon. A napokban őnagysága nagy szamárságot tálalt
fel. Elmondta, hogy annak idején milyen jól megfért az apjával és hogy
mennyit flörtölt. - És tudja, ha egyik-másik úr ölelgetni akart, apám azt
tanácsolta, mondjam neki: "Uram, én úrilány vagyok", akkor az az úr tudja
majd, hogy mire célzok. - Ezen aztán úgy nevettünk, mint valami jó viccen.
  Még a különben igen csendes Peter is okot ad néha a vidámságra. Bolondul
az idegen szavakért, de úgy látszik, nem mindig tudja a jelentésüket.
  Egy délután, amikor idegenek voltak lent az irodában, és így nem mehettünk
W. C.-re, igen sürgős dolga akadt. Bement hát, de nem húzta meg a
vízöblítőt. Figyelmeztetni akart rá bennünket s egy táblát akasztott a W. C.
ajtajára a következő felirattal: "Gáz!! S'il vous plait!" (Gáz!! Kérem
szépen!) ahelyett, hogy azt írta volna: Vigyázat!! Gáz!! Finom akart lenni,
de nem tudta, hogy mit jelent ez a kifejezés.
  Annéd

  `1943. február 27, szombat`
  Drága Kittym!
  Pim naponta várja az inváziót. Churchillnek tüdőgyulladása volt, de már
lábadozik. Gandhi, az indiai szabadsághős megkezdte nem tudom hányadik
éhségsztrájkját.
  Őnagysága azt állítja magáról, hogy fatalista. Pedig hát ki a leggyávább,
amikor lőnek? Senki más, mint Petronella.
  Henk elhozta nekünk a püspöki pásztorlevelet, amelyet felolvastak a
templomokban. Nagyon szép és biztató írás: "Ne nyugodjatok, holland
hazafiak, küzdjetek a saját fegyvereitekkel a haza, a nép és a vallás
szabadságáért! Segítsetek, adjatok, ne habozzatok!" Mindezt csak úgy a
szószékről olvasták fel. Vajon lesz-e hatása? Annyi biztos, hogy
hitsorsosainkon ez már nem segít.
  Képzeld csak, mi történt. A háztulajdonos anélkül, hogy megkérdezte volna
Koophuist vagy Kralert, eladta a házat. Egy reggel egyszerre csak beállított
az új tulajdonos s egy építésszel megtekintette az épületet. Szerencsére
Koophuis úr is jelen volt s mindent megmutatott a hátsó traktus kivételével.
Azt a kifogást használta, hogy otthon felejtette a kulcsot. Az új házigazda
nem kérdezősködött tovább. Remélem, nem jön vissza és nem akarja megnézni a
hátsó traktust, mert akkor azután bajba kerülnénk.
  Apa Margot-nak meg nekem kiürített egy kartotékdobozt és telerakta
kartonlapokkal. Ez lesz a mi könyvkartotékunk. Mind a ketten beírjuk majd,
hogy milyen könyveket olvastunk, ki a szerzője stb. Az idegen szavak számára
külön könyvecskét szereztem magamnak.
  Az utóbbi időben jobb a viszony köztem és anyám között, de bizalmas
barátságba `soha` nem kerülök vele. Margot ingerlékenyebb, mint
valaha, apát meg bántja valami, amiről nem hajlandó beszélni. De
változatlanul nagyon aranyos.
  Új vaj- és margarin-elosztási rendszert vezettünk be az étkezésnél!
Mindenki a tányérjára a kapja a saját adagját. Véleményem szerint Van Daanék
elég tisztességtelenül végzik az elosztást. A szüleim azonban sokkal jobban
rettegnek a veszekedéstől, semhogy ezt szóvá tegyék. Kár. Meggyőződésem,
hogy az ilyen embereket a saját módszerük szerint kell kezelni.
  Annéd

  `1943. március 10, szerda`
  Drága Kittym!
  Az este rövidzárlat volt nálunk s méghozzá szüntelenül pufogtattak. Még
nem szoktam le arról, hogy féljek a lövöldözéstől és a repülőgépektől.
Minden éjjel apa ágyába bújok, ha megijedek. Persze ez elég gyerekes
viselkedés, de az én helyemben Te is ezt tennéd, kedves Kittym. Hiszen a
saját szavaimat se hallom, amikor dübörögnek az ágyúk. Őnagysága, a
fatalista, sírva fakadt és reszkető hangon hajtogatta: - Óó, de kellemetlen,
óó, de nagyon lőnek - ami azt jelenti: - "Jaj, de félek."
  Gyertyafény mellett nem félek úgy, mint a sötétben. Úgy reszkettem, mintha
lázam volna s könyörögtem apának, hogy gyújtson gyertyát. Apa azonban
kérlelhetetlen volt, s továbbra is sötétben maradtunk. Egyszerre csak
kattogni kezdtek a gépfegyverek is, ami tízszer olyan szörnyű, mint az
ágyúdörgés. Anya kiugrott az ágyból és apa bosszúságára meggyújtotta a
gyertyát. Apa zúgolódott, anya azonban határozott hangon jelentette ki: -
Anne nem kiszolgált katona. - Ezzel a vita befejeződött.
  Meséltem-e már Neked, édes Kittym, őnagysága egyéb félelmeiről? Úgy tudom,
hogy nem. De ha már minden más hátsó traktusbeli kalandról beszámoltam,
erről is meg kell emlékeznem. Őnagysága egy éjszaka úgy hallotta, hogy
tolvajok járnak a padláson s úgy megijedt, hogy a férjét is felkeltette. De
a tolvajok pontosan abban a pillanatban hagyták abba a járkálást, amikor Van
Daan úr felébredt; ő már nem hallott más zajt, csak a rettegő fatalista
szíve dobogását. - Ó, Putti - ez Van Daan beceneve - ezek biztosan elvitték
a kolbászt, a babot és a borsót. És Peter... mi van Peterrel?
  - Petert bizonyára nem lopták el. Nyugodj meg és hagyj aludni!
  De hát erről szó sem lehetett. Őnagysága félelmében le se hunyta többé a
szemét. Néhány nap múlva a Van Daan-családot kísértetek riasztották fel.
Peter zseblámpával a kezében bevilágított a padlásra és meglátott... brrr... egy
nagy csapat patkányt. Most legalább megtudtuk, kik a tolvajok. Mouschi
ezután a padláson aludt, s a hívatlan vendégek elmaradtak - legalábbis
éjszakára.
  Peter néhány nappal ezelőtt felment a padlásra, hogy régi újságpapírt
hozzon. A lépcsőn lejövet jól meg kell kapaszkodni a korlátban. Peter meg is
tette, de mert nem nézett körül, meglepetésében és fájdalmában majd hogy le
nem gurult. Történetesen egy nagy patkányt érintett meg s az állat alaposan
megharapta a karját. Szegény fiú rogyadozó térddel érkezett le közénk. A
pizsamája véres volt. Nem csoda, nem valami nagy élvezet lehet egy
megtermett patkányt megcirógatni, ami méghozzá harap is.
  Annéd

  `1942. március 12, péntek`
  Drága Kittym!
  Bemutatom Néked a gyermekek jogaiért küzdő Frank-mamát. Külön vajadagot
szerzett az ifjúságnak, foglalkozik az ifjúság problémáival, mindenkor
síkraszáll az ifjakért a némi veszekedés árán meg is valósítja
elgondolásait.
  Megromlott egy üveg sózott nyelv. Nos, Mouschi és Moffi díszebédre voltak
hivatalosak.
  Moffit még nem ismered, pedig már akkor is az irodához tartozott, amikor
még itt se voltunk. Ő a raktár és az iroda macskája s távoltartja a háztól a
patkányokat. Politikai hangzású nevére is könnyű megtalálni a magyarázatot.
A cégnek egy ideig két macskája volt, egy az iroda, egy pedig a raktár
számára. Ha a két macska találkozott, mindig összeverekedett. A támadást
állandóan a raktár macskája provokálta, de a végén a padlás cicája győzött.
Akárcsak a politikában. A raktár macskáját ezért nevezték el Németnek, azaz
Moffinak, a padlásbelit pedig Angolnak, azaz Tomminak. Tommit később
elvitték innen és így, ha lemegyünk, Moffival szórakozunk.
  Már annyi babot ettünk, hogy ránézni sem tudok, rosszul leszek, ha
rágondolok. Vacsorához már nem eszünk kenyeret.
  Apa éppen most vallotta be, hogy rosszkedvű. Szegénykémnek már megint
olyan bánatos a tekintete.
  Teljesen rabja vagyok Ina Boudier-Bakker `De klop op de deur` című
könyvének. Ez a családi regény kitűnő írás, de amit a háborúról, az írókról,
a nők egyenjogúságáról ír, nem a legjobb s őszintén szólva nem túlságosan
érdekel.
  Németországot szörnyű bombatámadások érik. Van Daan úr rosszkedvű. Nincs
cigarettája. A vita, melynek azt kellett eldöntenie, hogy megegyük-e a
konzerv-főzelékeket, a mi pártunk javára dőlt el.
  Minden cipőmet kinőttem, kivéve a síbakancsot, de ez a lakásban nem valami
kellemes viselet. Egy pár gyékényszandált kaptam hat forint ötvenért, de már
egy hét múlva felmondta a szolgálatot. Remélem, hogy Miep kerít valamit
feketén. Újra lenyírtam apa haját. Pim erősködik, hogy a háború után sem
megy más borbélyhoz, olyan jól értek a hajvágáshoz. Csak legalább ne vágnék
oly sokszor a fülébe!
  Annéd

  `1942. március 18, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Törökország belépett a háborúba. Nagy az izgalom, kíváncsian lessük a
rádióhíreket.
  Annéd

  `1943. március 19, péntek`
  Drága Kittym!
  Örömünket már egy fél óra múlva felváltotta, sőt túl is szárnyalta a
kiábrándulás. Törökország még nem avatkozott be a háborúba, a török
miniszter csupán a semlegesség gyors feladásáról beszélt. A Damnon egy
újságárus azt kiabálta, hogy "Törökország Anglia oldalán!" - mire
kirángatták kezéből a lapokat. Így került el hozzánk is ez az örömhír.
  Érvénytelennek nyilvánították az ötszáz és az ezer forintos bankókat. Nagy
csapás ez a feketézőkre és hasonlókra, de még nagyobb azokra, akik dugott
pénzt őriznek, vagy bujkálnak. Ha valaki be akar váltani egy ezrest,
pontosan be kell róla számolnia, hogy hol szerezte. Csupán az adóhivatalnál
fogadják el, de ott is csak a jövő hétig.
  Dussel kapott egy lábbal hajtható fúrógépet. Jövő héten az én fogaimat
veszi alapos vizsgálat alá.
  Minden németek vezére beszélgetett a sebesült katonákkal. Szomorú volt
végighallgatni. Körülbelül ezek voltak a kérdések és feleletek:
  - Nevem Heinrich Scheppel.
  - Hol sebesült meg?
  - Sztálingrádnál.
  - Milyen sérülése van?
  - Lefagyott a két lábam és eltörött a bal csuklóm.
  A rádió pontosan így közvetítette ezt a szörnyű bábszínházat. Úgy látszik,
ezek a sebesültek büszkék a sebeikre. Minél súlyosabb a seb, annál nagyobb a
dicsőség. Egyikük alig tudott szóhoz jutni a boldogságtól, amikor a vezérrel
kezet szoríthatott (ha ugyan volt még keze).
  Annéd

  `1943. március 25, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Anya, apa, Margot meg én tegnap kedélyesen üldögéltünk együtt, amikor
bejött Peter és súgott valamit apának. Olyasmit hallottam, hogy: "Egy hordó
felborult a raktárban", meg, hogy "valaki matatott az ajtóval". Margot is
így értette, de igyekezett engem kissé megnyugtatni, mert én természetesen
krétafehér lettem az idegességtől, amikor láttam, hogy apa Peterrel kimegy a
szobából.
  Mi hárman várakoztunk. Alig két perc múlva feljött hozzánk őnagysága, aki
lent hallgatta a rádiót. Pim ugyanis szólt neki, hogy zárja el a készüléket
és csendesen menjen fel. De hát az mindig úgy van, hogy épp akkor recsegnek
a legjobban a lépcső rozoga deszkái, amikor valamelyikünk a legnagyobb
csendben fel akar jönni. Öt perc múlva az orrahegyéig sápadtan megérkezett
Pim és Peter s elmesélték élményeiket.
  Először letelepedtek a lépcső mögé és várakoztak, de semmit se hallottak.
Aztán két nagy csattanás hallatszott, mintha itt a házban csaptak volna be
két ajtót. Pim egy ugrással fent termett, Peter még előbb figyelmeztette
Dusselt, aki nagy körülményességgel és rengeteg csörömpöléssel végül is
felérkezett, Van Daan úr ágyban feküdt, mert nagyon náthás volt, és így
mindnyájan a betegágyhoz vonultunk, suttogtunk és találgattunk.
  Valahányszor Van Daan hangosabban köhögött, mi ketten őnagyságával majd
meghaltunk félelmünkben. Ez így ment mindaddig, amíg egyikünknek az a fényes
ötlete támadt, hogy kodeint adjunk a betegnek, ettől a köhögés azonnal
elmúlott.
  Csak vártunk, vártunk, de semmit se hallottunk... Arra gondoltunk, hogy a
tolvajok nyakukba szedték a lábukat és elmenekültek, amikor hirtelen
lépteket hallottunk az egyébként oly csendes házban. Szerencsétlenségünkre a
rádió még mindig Londonra volt beállítva s a székek is ott sorakoztak szép
rendben körülötte. Ha felfeszítették az ajtót, s ezt a légvédelmi őrség
észreveszi, értesíti a rendőrséget, az ügynek igen kellemetlen
következményei lehetnek. Ezért Van Daan úr felkelt, kabátot vett magára,
feltette a kalapját s apával együtt óvatosan lement a lépcsőn. Peter a
biztonság kedvéért kalapáccsal felfegyverkezve követte őket. A hölgyek
(Margot-t és engem is beleszámítva) feszülten várakoztak fent. Öt perc múlva
az urak megérkeztek s elmondták, hogy a házban teljes a nyugalom.
  Elhatároztuk, hogy nem folyatunk vizet és a W. C.-t sem húzzuk le. De mert
az izgalom minden lakótársnak a gyomrára húzódott, elképzelheted, milyen
levegő volt ott, amikor egymás után könnyítettünk magunkon.
  Ha valami nagyobb kellemetlenség történik, rendesen néhány apróbb
bosszúság is követi. Először is elnémult a Westertoren harangja, pedig
mindig meg szokott nyugtatni. Másodszor: Vossen úr előző este korábban ment
el, s így nem tudtuk, vajon Elli megkapta-e a kulcsot vagy talán
elfelejtette bezárni az ajtót.
  Még mindig este volt és bizonytalanság, de azért kissé már megnyugodtunk,
mert nyolc órától, amikor a tolvaj a házban járt, egészen fél kilencig
semmiféle zajt nem hallottunk többé. Arra is rájöttünk, milyen
valószínűtlen, hogy egy tolvaj a kora esti órákban, amikor még járnak az
utcán, felfeszítsen egy ajtót. Ezenkívül egyikünknek eszébe jutott az a
lehetőség, hogy az egyik szomszédos raktárház raktárnoka még bent
dolgozhatott, s mi a nagy izgalomban a vékony falakon áthallatszó zajról nem
tudtuk megállapítani, honnan származott. Az ilyen veszélyes pillanatokban
többnyire nagy szerepet játszik a képzelet is.
  Lefeküdtünk, bár aludni egyikünk sem tudott. Apa, anya és Dussel úr sokat
volt ébren s kis túlzással én is azt mondhatnám, hogy le se hunytam a
szemem. Ma reggel a férfiak lementek és kipróbálták a külső ajtót, de
mindent rendben találtak.
  A történteket, amelyek miatt annyira megijedtünk, kellően kiszínezve
elmeséltük az egész személyzetnek. Ugrattak is érte bennünket, de hát utólag
könnyű nevetni. Egyedül Elli érzett velünk.
  Annéd

  `1943. március 27, szombat`
  Drága Kittym!
  A gyorsírás tanfolyamot bevégeztük, s most a sebességet igyekszünk
fokozni. Jaj, de ügyesek leszünk! Ezenkívül, hogy agyonüssem a napot (ezt
azért mondom így, mert egyebet sem teszünk, mint hogy fogyasztjuk a napokat,
amilyen gyorsan tudjuk, csakhogy minél közelebb jussunk a felszabaduláshoz).
Imádom a mitológiát, főként a görög-római isteneket. Itt azt hiszik, hogy
olyan átmeneti vonzalom, mert még sohasem hallottak istenekért rajongó
bakfisról. Hát akkor én vagyok az első!
  Van Daan úr meghűlt, jobban mondva: kapar a torka. Nagy hűhót csap miatta.
Kamillával gargarizál, mirrhatinktúrával ecseteli a szájpadlását, tüdő-,
fog-, orr- és nyelvinhalálást végez s ezenfelül még rosszkedvű is.
  Rauter, a sok magasrangú mof[5] egyike beszédet tartott: - Július 1-ig
minden zsidónak el kell hagynia a germán országokat. Április 1-től május
1-ig Utrecht tartományt kell megtisztítani (mintha csak svábbogarakról volna
szó), május 1-től június 1-ig pedig Észak- és Dél-Hollandiát. - Beteg,
leromlott nyájként hurcolják ezeket a szegény embereket a mocskos vágóhídra.
De jobb, ha nem beszélünk róla; lidércnyomást kapok ha csak rágondolok.
  Jó hírt is hallottunk. A munkás-nyilvántartó német osztályát
szabotázsakcióval felgyújtották. Néhány nappal később ugyanez történt a
bejelentő hivatallal is. Német rendőrségi egyenruhába öltözött férfiak
leütötték az őrséget s fontos aktákat semmisítettek meg.
  Annéd

  `1943. április 1, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Egyáltalán nem vagyok viccelő kedvemben. Nézz csak a dátumra.
Ellenkezőleg, ma nyugodtan idézhetem azt a közmondást, hogy: "A baj sosem
jár egyedül."
  Először is vigasztalónknak, Koophuis úrnak tegnap gyomorvérzése volt s
legalább három hétig kell az ágyat nyomnia. Másodszor Elli influenzát
kapott. Harmadszor: Vossen úr a jövő héten kórházba megy. Valószínűleg
gyomorfekélye van és operálni kell. Negyedszer fontos üzleti tárgyalásokra
van kilátás, amelyeknek minden lényeges pontját apa részletesen megtárgyalta
Koophuis úrral, Kraler urat pedig ilyen gyorsan nem lehet mindenbe beavatni.
  Az üzletfelek meg is érkeztek. Apa már előre izgult a tárgyalások
eredménye miatt.
  - Bárcsak lent lehetnék - hajtogatta.
  - Eredj hát le, hasalj a földre, hiszen azok az urak amúgy is a főnöki
szobában lesznek, s hallgasd végig a tárgyalást.
  Apa arca felderült, s tegnap reggel fél tizenegykor Margot és Pim
elfoglalta őrhelyét a padlón. (Két pár fül csak többet hall egy párnál.) A
tárgyalásokat délután még folytatták, de apa képtelen volt folytatni a
hallgatózást. Majdnem kerékbetörte testének szokatlan és természetellenes
helyzete. Helyette én mentem le fél háromkor Margot társaságában. A
tárgyalás azonban hosszadalmas és unalmas volt, elaludtam a kemény
linóleumpadlón. Margot nem mert felébreszteni. Félt, hogy meghallanak
bennünket az idegenek, s beszélni se mert. Jó fél órát alhattam s mire
ijedten felriadtam, mindent elfelejtettem, amit a fontos megbeszélésből
hallottam. Szerencsére Margot jobban figyelt.
  Annéd

  `1943. április 2, péntek`
  Drága Kittym!
  Jaj, már megint bővült valamivel a bűnlajstromom.
  Tegnap este az ágyban feküdtem. Vártam, hogy apa imádkozzék velem s
jóéjszakát kívánjon. Helyette anya lépett a szobába, ágyamra ült s nagy
szerényen megkérdezte: - Anne, apus nem jön, nem imádkoznál velem?
  - Nem, mami - válaszoltam.
  Anya erre felkelt, előbb megállt az ágy mellett, aztán lassan elindult az
ajtó felé. Hirtelen megfordult s eltorzult arccal ennyit mondott: - Nem
haragszom. A szeretetet nem lehet erőszakolni. - Néhány könnycsepp gördült
végig az arcán, amikor kiment a szobából.
  Nyugodtan fekve maradtam, de rögtön éreztem, milyen csúf dolgot követtem
el, amikor így eltaszítottam őt magamtól, de tudtam, hogy nem cselekedhettem
másként. Képtelen vagyok tettetni és kedvem ellenére vele imádkozni.
Egyszerűen nem megy. Sajnálom anyát. Igen. Nagyon sajnálom, mert életemben
először vettem észre, hogy fagyos viselkedésem milyen hatással van rá.
Láttam szomorú arcát, amikor a szeretetről beszélt, amit erőltetni nem
lehet. Kegyetlenség megmondani az igazat, s az igazság mégis az, hogy ő
taszított el magától, ő fojtotta el bennem a szeretetet tapintatlan
megjegyzéseivel és nyers tréfálkozásával olyan dolgok felett, amelyekben nem
ismerek tréfát. Ahogyan én is mindig összecsuklom, ha ridegen beszél velem,
úgy szorult össze anya szíve, mikor látta, hogy tényleg megszűnt közöttünk a
szeretet.
  Fél éjszakán át zokogott s alig aludt valamit. Apa rám se néz, s ha néha
találkozik a tekintetünk, ezt olvasom ki a szeméből: "Miért vagy olyan
hóbortos, hogy merted így elszomorítani az anyádat?"
  Azt várják, hogy bocsánatot kérjek, de ez egyszer képtelen vagyok rá,
hiszen csak az igazat mondtam s azt anyának előbb vagy utóbb úgyis meg
kellett tudnia. Érzéketlennek látszom és az is vagyok anya könnyeivel és apa
tekintetével szemben, de ők mind a ketten először érzik azt, amit én
állandóan érzek. Csak sajnálni tudom anyát, neki kell megváltoznia. Én pedig
hallgatok, fagyosan viselkedem s továbbra se riadok vissza az igazságtól,
mert minél később derül ki, annál rosszabb arra nézve, akit illet.
  Annéd

  `1943. április 27, kedd`
  Drága Kittym!
  A házunk csak úgy reng a veszekedéstől. Anya meg én, apa meg Van Daanék,
anya és őnagysága, mindenki haragszik a másikra, mondhatom, szép kis
atmoszféra. Anne szokásos bűnlajstroma is újból szőnyegre került egész
terjedelmében.
  Vossen már bent fekszik a városi kórházban, Koophuis viszont felgyógyult.
Úgy látszik, a gyomorvérzés hamarabb megszűnt, semmint gondolták volna.
Mesélte, hogy a bejelentő hivatalt a tűzoltók is alaposan elintézték.
Ahelyett, hogy oltották volna a tüzet, az egész épületet eláztatták. Hát
ennek örülök!
  A Carlton-hotelnek is vége. Két angol repülőgép rengeteg gyújtóbombával
egyenesen rázuhant a tiszti otthonra. Leégett az egész Vijzel utca és a
körút sarka. Napról napra hevesebb repülőtámadások érik a német városokat.
Egyetlen nyugalmas éjszakánk sincsen. Olyan keveset alszom, hogy fekete
karikák vannak a szemem alatt. Az életünk nyomorúságos. Reggelire száraz
kenyeret eszünk és pótkávét iszunk hozzá. Tizennégy napja spenótot ebédelek
salátával. A húsz centiméter hosszú krumpli édes ízű, minden darab rothadt.
Aki soványodni kíván, eljöhet hozzánk vendégségbe! Van Daanék eleget
siránkoznak is, de mi ezt nem fogjuk fel tragikusan. Minden férfit, aki
1940-ben harcolt vagy katona volt, behívtak és hadifogolyként dolgoztatják a
Führer részére. Ez valószínűleg elővigyázatossági rendszabály az invázió
esetére!
  Annéd

  `1943. május 1, szombat`
  Drága Kittym!
  Ha egyszer-másszor rágondolok mostani életkörülményeinkre, meg kell
állapítanom, hogy azokhoz a zsidókhoz képest, akik nem tudtak elbújni,
paradicsomban élünk. És mégis, ha bekövetkezik a béke, el sem tudom majd
képzelni, hogy is süllyedhettünk ilyen mélyre mi, akik otthon olyan tiszták
voltunk. Igen, mert ami az életmódot illeti, igen mélyre süllyedtünk.
Például, amióta csak itt lakunk, egyetlen viaszosvászon abroszon eszünk,
amely - tekintve, hogy rengeteget használjuk - nem valami gyönyörű. Pedig
gyakran lemosom a mocskos mosogatóruhával, amelyen több a lyuk, mint a ruha,
de bármennyire dörzsölöm is, mégsem tudom helyrehozni. Van Daanék egész
télen egyetlen flanell lepedőn alusznak s nem moshatják ki, mert a jegyre
osztott mosópor igen kevés s méghozzá rossz minőségű is. Apa rojtos
nadrágban jár és a nyakkendője is foszladozik. Anya fűzője ma felmondta a
szolgálatot és már nem lehet megfoltozni, Margot melltartója két számmal
kisebb a kelleténél.
  Anyának meg Margot-nak egész télen összesen három ingük volt, s az enyémek
olyan rövidek, hogy a hasamig sem érnek.
  Mi azonban mindezzel nem sokat törődünk s csak akkor rémülök meg, ha arra
gondolok: "Leszünk-e még egyszer olyan jó módban, mint a háború előtt
voltunk? Hiszen a bugyimtól kezdve az apám borotvaecsetéig, mindenünk
tönkrement."
  Az éjszaka annyit lövöldöztek, hogy négyszer egymás után összekapkodtam a
holmimat. Ma mindent becsomagoltam egy kis bőröndbe, amire menekülés közben
szükségem lehet. Anya joggal kérdezte:
  - Ugyan hová akarnál menekülni?
  Megbüntették az egész holland népet, a sok sztrájk miatt. Kihirdették az
ostromállapotot, s mindenki eggyel kevesebb vajjegyet kap. Ejnye, ejnye,
milyen haszontalanok ezek a gyerekek!
  Annéd

  `1942. május 18, kedd`
  Drága Kittym!
  Saját szememmel láttam német és angol repülők heves légiharcát. Néhány
szövetséges repülőnek bizony ki kellett ugrania az égő repülőgépből.
Tejesünk, aki Halfwegben lakik, az országút szélén négy kanadai katonát
látott üldögélni. Egyikük folyékonyan beszélt hollandul, s tüzet kért a
tejesembertől. Elmondta neki, hogy gépük legénysége hat emberből állott. A
pilóta bennégett, ötödik bajtársuk pedig elbújt valahová. Aztán a
zöldrendőrség magával vitte ezeket a makkegészséges fiúkat. Micsoda
lélekjelenlétük volt a szörnyű ejtőernyős utazás után!
  Bár az idő elég enyhe, minden második nap befűtünk. El kell égetnünk a
zöldséghulladékot meg a szemetet, nehogy feltűnjék a munkásoknak, hiszen a
legkisebb elővigyázatlanság is könnyen vesztünket okozhatja.
  Minden egyetemi hallgatónak, akár befejezte már a tanulmányait, akár
folytatni kívánja, nyilatkozatot kell aláírnia, hogy szimpatizál a
németekkel s támogatja az új rendet. Nyolcvan százalékuk nem volt hajlandó
erőszakot elkövetni a lelkiismeretén és a meggyőződésén. Nem is maradtak el
a következmények. Azokat a diákokat, akik az ívet nem írták alá, német
munkatáborokba hurcolják. Mi lesz a holland fiatalságból, ha
agyondolgoztatják Németországban?
  A nagy robbanások miatt anya éjszakára becsukta az ablakot. Pim ágyába
bújtam. Egyszerre csak őnagysága a felső emeleten kiugrott az ágyából. Talán
bizony Mouschi harapta meg. Utána akkora dördülést hallottam, mintha
gyújtóbomba esett volna le az ágyam mellett. - Lámpát, lámpát - sikoltottam.
Pim felkattintotta a lámpát. Azt hittem, néhány percen belül kigyullad a
ház, de nem történt semmi. Felrohantunk Van Daanékhoz. Tán náluk van valami
baj. A Van Daan-házaspár elmondta, hogy az ágyból, a nyitott ablakon át
nézték a tüzet. Van Daan úr szerint a közelben gyulladt ki valami, őnagysága
viszont azt erősítgette, hogy a mi házunk ég. A nagy csattanásra aztán
őnagysága kiugrott az ágyból. Egyéb azonban nem történt, mire
visszafeküdtünk.
  Alig negyedóra múlva újra kezdődött a lövöldözés. Őnagysága rögtön felkelt
s leszaladt Dussel úrhoz. Úgy látszik, ott kereste azt az oltalmat, amelyet
házastársa oldalán nem talált meg. - Gyere mellém az ágyba, gyermekem -
fogadta Dussel, mire harsogó nevetésben törtünk ki, hogy már az ágyútűzzel
sem törődtünk s elmúlt minden félelmünk.
  Annéd

  `1943. június 13, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Apa olyan szép verset írt a születésnapomra, hogy nem foszthatlak meg
tőle. Minthogy Pim többnyire németül versel, a költeményt Margot fordította
le hollandra. Bíráld meg az itt idézett részlet alapján, hogy Margot milyen
nagyszerűen felelt meg önként vállalt feladatának. A múlt év rövid
összefoglalása után az alábbi sorok következnek:

  Fiatal vagy ugyan, de korántse gyerek,
  Így helyzeted ferde. Fogadni merek,
  Oktat, ki talán nevelésre szorul:
  "Azt tedd, amit én", fecsegik botorul.
  Mert bölcs, ki megérte haján a deret,
  Ő tudja csupán, amit tenni lehet.
  Gerenda szemébe', de egyre kutat,
  Szálkát hogy a más szeme hátha mutat.
  Ó, jól tudom, ismerem mind e hibát,
  De a gondolatokba, a szívbe ki lát
  S ha mégis az ember a mélyire néz,
  Felnőtteket, haj, korholni nehéz.
  Eltérnek, ahogy patikában a fű,
  Mézédes az egyik, a más keserű.
  Ám nyugtom tőle, hogy végre legyen,
  Bár rossz is a gyógyszer, ha kell, lenyelem.
  Elcammog e rejteken hosszú idő,
  De kárba talán nem vész s ez a fő.
  Unalmat elűzni, ha nincsen is más,
  Alkalmas a könyv s a komoly tanulás.
  Probléma emellett, óh, számos akad,
  Hisz nő a gyerek s szűk lesz a kacat.
  Bosszant, hogy az inged a combodig ér
  S a láb a cipőbe csak épp ha befér.
  Sok a baj s már csőstül a házba beront:
  Szegény kicsi lányom, óh mennyi a gond.

  Az étkezésről is volt benne egy rész, de azt Margot képtelen volt rímbe
szedni, ezért el is hagyom. Ugye, milyen szép vers ez? Ezenkívül is igen sok
szép ajándékkal leptek meg. A többi között kaptam egy vastag könyvet Hellasz
és Róma mitológiájáról, amit annyira szeretek. Édességben sincs hiányom.
Mindenki nekem adta egész cukorkakészletét. Nekem, a bujkálók Benjáminjának,
valóban jobb dolgom van, mint amit megérdemlek.
  Annéd

  `1943. június 15, kedd`
  Drága Kittym!
  Sok minden történt, de többnyire arra gondolok, hogy csak untatnálak a
fecsegésemmel s örülsz, ha minél kevesebb levelet kapsz tőlem. Ezért csak
röviden közlöm Veled a legújabb híreket.
  Vossen úr fekélyét nem operálták meg. Amikor a műtőasztalra fektették és
felnyitották a gyomrát, az orvosok megállapították, hogy rákja van s nem
lehet rajta segíteni. Bevarrták hát a gyomrát, három hétig bent tartották s
végül hazaküldték. Rettenetesen sajnálom szegényt, s igen fájlalom, hogy nem
mehetek ki a házból, mert gyakran meglátogatnám és felvidítanám. Nekünk kész
szerencsétlenség, hogy a derék Vossen nem számolhat be mindenről, ami a
raktárban történik. Ő volt legfőbb és legéberebb segítőnk és gyámolítónk.
Nagyon nélkülözzük.
  A jövő hónapban nekünk is be kell szolgáltatnunk a rádiónkat. Koophuisnak
van otthon eldugva egy törperádiója, amit idehoz majd a Philips-készülékünk
pótlására. Kár ezért a szép rádióért, de hát az olyan házra, ahol üldözöttek
rejtőznek, semmiképpen sem szabad ráterelni a hatóság figyelmét. A kis
rádiót majd fenn tartjuk. Feketén élő zsidóknak, akiknek csak feketén van
pénzük és csupán feketén vásárolhatnak, miért ne legyen rádiójuk is feketén.
  Mindenki igyekszik feketén rádióhoz jutni, a maga beszolgáltatott
"reményforrása" pótlására. Érthető, hogy amikor a városból egyre rosszabb
híreket kapunk, csak a rádió csodahangjától várunk biztatást. Neki
köszönhetjük, hogy nem veszítjük el a bátorságunkat, s egyre hajtogatjuk:
  - Fel a fejjel, bátorság, majd csak eljön a szebb idő!
  Annéd

  `1943. július 11, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Még egyszer visszatérek a nevelés kérdésére. Bevallom, nagyon törekszem
arra, hogy készséges, barátságos és kedves legyek, s mindent elkövetek, hogy
ne zúduljon egyre a fejemre az a rengeteg szidás. Átkozottul nehéz
udvariasan viselkednem olyan emberekkel, akiket ki nem állhatok, de belátom,
hogy némi alakoskodással többre viszem, mintha régi szokásomhoz híven
mindenkinek kereken megmondom a véleményemet, hiszen az úgysem érdekel
senkit, ügyet sem vetnek rá.
  Gyakran előfordul, hogy kiesem ebből a szerepből és nem tudom elfojtani
felháborodásomat, ha igazságtalanságot veszek észre. Ilyenkor újabb négy
hétig pletykálnak a világ legszemtelenebb lányáról. Ugye, olykor igazán okom
van a panaszra? Még jó, hogy nem vagyok zsémbes természetű, mert akkor már
rég el kellett volna savanyodnom s elvesztettem volna jó humoromat is.
  Elhatároztam továbbá, hogy kissé elhanyagolom a gyorsírást. Már elég volt
belőle. Először azért, mert így több időt fordíthatok más tantárgyakra,
másodszor meg a szemem miatt, mert sok bajom van vele. Rövidlátó lettem és
már réges-régen szemüvegre lenne szükségem (brr, úgy néznék ki benne, mint
egy bagoly), de jól tudod, hogy bujkálóknak nem lehet... Tegnap az egész ház
egyébről sem beszélt, mint Anne szeméről, mert anya megkérte Koophuisnét,
hogy kísérjen el a szemorvoshoz. Amikor meghallottam, majd beleszédültem,
hiszen ez nem csekélység.
  Az utcára menni. Hallod, az utcára! Még elképzelni is sok. Előbb halálra
rémültem, aztán megörültem neki. De hát mindez nem olyan egyszerű s azok,
akik ebben dönteni hivatottak, nem tudtak egyhamar határozni. Előbb
mérlegelni kellett az összes nehézségeket és kockázatokat, bár Miep máris el
akart velem indulni.
  Mindenesetre elővettem a szekrényből a szürke kabátomat, de sajnos,
kinőttem s úgy néztem ki benne, mintha a saját kistestvérem volnék. Kíváncsi
vagyok, mi lesz ebből a tervből. Nem nagyon hiszem, hogy megvalósítjuk, mert
közben az angolok partra szálltak Szicíliában, s apa megint meg van róla
győződve, hogy "hamarosan vége lesz az egésznek".
  Elli sok irodai munkával bízza meg Margot-t és engem is. Mind a ketten
szívesen csináljuk, s ez neki is nagy segítséget jelent. Igaz, hogy más is
tud leveleket lerakni és az eladásokról könyvet vezetni, de mi ezt rendkívül
pontosan végezzük.
  Miep úgy jön-megy, mint egy teherhordó szamár. Van is mit cipelnie.
Majdnem mindennap szerez nekünk valami főzelékfélét, s nagy szatyrokban
szállítja ide a kerékpárján. Ugyancsak ő hozza el nekünk szombatonként az öt
cserekönyvet a kölcsönkönyvtárból. A könyvek miatt úgy várjuk a szombatot,
mint a kisgyermekek a Mikulást.
  Emberek, akik rendes körülmények között élnek, nem is tudják, mit
jelentenek nekünk, bujkálóknak a könyvek. Az olvasás, a tanulás és a rádió
tartja bennünk a lelket.
  Annéd

  `1943. július 13, kedd`
  Drága Kittym!
  Tegnap délután apa engedelmével kértem Dusselt, legyen szíves beleegyezni
(lám, milyen udvarias vagyok), hogy heti két délután négytől fél hatig a
közös szobánkban levő kisasztalnál ülhessek. Fél háromtól négy óráig, míg
Dussel aludt, eddig is ott tartózkodtam, de azután ki kellett mennem a
szobából. Pedig a közös nappali szobában délután olyan sokan vagyunk, hogy
ott nem tudok tanulni, s az íróasztalt különben is apa foglalja le
délutánonként.
  Kívánságom tehát jogos volt s csupán udvariasságból kértem rá külön
engedélyt. S mit gondolsz, mit felelt erre a mi nagyműveltségű Dusselünk?
Azt, hogy: - Nem. - Röviden és velősen: - Nem!
  Fel voltam háborodva s nem hagytam magamat egyszerűen elutasítani, hanem
megkérdeztem, hogy miért nem. De meg is jártam, mert ezt felelte:
  - Én is dolgozni akarok. Ha délután nem tudok, máskor nincs rá időm. Ha
már rászántam magam a tanulásra, meg kell csinálnom a leckémet. Te viszont
úgysem tanulsz komolyan. A mitológia tanulmányozása csak nem komoly munka,
sőt a kötés meg az olvasás sem. Az asztalkát továbbra is magam veszem
igénybe. - Mire én a következőt válaszoltam:
  - Kedves Dussel úr, én igenis komoly munkát végzek s délután nem tudok a
nappaliban dolgozni. Még egyszer nagyon kérem, gondolja meg a dolgot!
  Ezzel sértődötten hátat fordítottam s úgy tettem, mintha a nagyműveltségű
doktor levegő volna. Forrt bennem a düh; igen kíméletlennek tartottam
Dusselt (s az is volt), pedig én nem voltam hozzá barátságtalan. Este,
mihelyt alkalmam volt rá, elmondtam Pimnek beszélgetésünk eredményét s
megbeszéltem vele a továbbiakat, mert nem akartam feladni a harcot, de
egyedül kívántam elintézni az ügyet. Pim megmondta, hogy mit kell tennem, de
azt tanácsolta, várjak inkább holnapig, mert ma nagyon ideges vagyok.
  Tanácsát nem fogadtam meg s mosogatás után megszólítottam Dusselt. Pim ott
ült mellettünk a szobában, s ez igen megnyugtatott. Így hát elkezdtem: -
Dussel úr, úgy hiszem, nem tartotta érdemesnek, hogy ezt a kérdést jobban
fontolóra vegye, ezért kérem, foglalkozzék vele még egyszer.
  Dussel erre legkedvesebb mosolyával megjegyezte: - Én mindig és mindenkor
hajlandó vagyok erről a kérdésről beszélni, bár már letárgyaltuk!
  Dussel egyre félbeszakított, de én tovább kérleltem: - Kezdetben, amikor
Ön idekerült, abban állapodtunk meg, hogy közösen használjuk a szobát. Ha
tehát igazságos volna a beosztás, akkor a szoba délelőtt a magáé volna,
délután pedig az enyém. Ennyit nem is kérek, de úgy érzem, hogy heti két
délutánhoz jogom van.
  Erre Dussel úgy ugrott fel, mintha tűt szúrtak volna belé: - Miféle jogról
beszélsz itt nekem? Hát akkor én hol legyek? Talán bizony forduljak Van Daan
úrhoz és építtessek vele valamilyen kis odút a padlás sarkában, hogy
leülhessek valahová, mert már másutt nem tanulhatok nyugodtan. Te mindenkibe
belekötsz. Ha Margot nővéred fordult volna ilyen kéréssel hozzám, akinek
mégiscsak több oka volna rá, eszembe sem jutna megtagadni tőle. De te...
  Aztán megismételte a mondókáját a mitológiáról meg a kötésről s megint
megsértett. Én azonban ezt nem vettem tudomásul, hanem hagytam, hogy Dussel
folytassa; - De hát veled egyáltalán nem lehet boldogulni. Hallatlanul önző
vagy, s csak arra gondolsz, ami neked jó. Életemben sem láttam még ilyen
gyereket. Persze, most kénytelen leszek engedni, nehogy később, valamikor
azt halljam, hogy Anne Frank azért bukott meg a vizsgán, mert Dussel úr nem
engedte neki át a kisasztalt.
  És csak darált, darált tovább. Annyit, hogy végül már alig tudtam követni.
Egy másodpercig arra gondoltam: "Rögtön lekenek neki egy olyan pofont, hogy
hazugságaival együtt a falnak penderül", de a következő pillanatban az
jutott eszembe: "Nyugalom, hiszen ez a fickó nem érdemli meg, hogy
bosszankodj miatta!"
  Dussel végül is kidühöngte magát s részben haragos, részben diadalmas
arccal kivonult ételfoltos kabátjában a szobából. Apához szaladtam s
elmondtam beszélgetésünk végét, amelynél már nem volt jelen. Pim
megnyugtatott, hogy még aznap beszél Dussellel. Így is történt. Több mint
fél óra hosszat tárgyaltak. A beszélgetés lényege körülbelül a következő
volt. Először is megvitatták, igazán szükségem van-e az asztalra. Aztán apa
megemlítette, hogy már egy ízben beszélgettek erről Dussellel. Apa akkor
Dussel javára döntött, mert nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni az
idősebbet a fiatalabbal szemben. Jogosnak azonban akkor sem tartotta Dussel
álláspontját. Dussel most kifogásolta, hogy úgy beszéltem vele, mint valami
betolakodóval, aki aztán mindent a maga számára foglal le. Apa ezt
határozottan visszautasította, mert saját fülével hallotta, hogy erre egy
szóval sem céloztam. Így vitatkoztak egymással. Apa azt mondta, hogy nem
vagyok önző és nem igaz, hogy csupán "pepecselek", de Dussel továbbra is
megmaradt álláspontjánál.
  Végül azonban mégis engedett, s én heti két délután zavartalanul
dolgozhatom. Dussel sértett arcot vágott, két napig nem állt velem szóba, s
öttől fél hatig ő is ott ült a kisasztalnál... Micsoda gyerektempó!
  Aki még ötvennégy éves korában is ilyen makacs és kicsinyes, annak ez a
természete és nehezen változik már meg.
  Annéd

  `1943. július 16, péntek`
  Drága Kittym!
  Újabb betörés, de ezúttal igazi!
  Ma reggel hét órakor Peter szokás szerint lement a raktárba s mindjárt
észrevette, hogy nyitva van mind a belső, mind pedig a külső utcai ajtó.
Azonnal jelentette Pimnek, aki a főnöki szobában levő rádiót gyorsan német
állomásra igazította, lezárta a lakrészünkhöz vezető ajtót s Peterrel együtt
feljött.
  Ilyen esetekre azt tanácsolták nekünk, hogy ne nyissuk ki a vízcsapot,
vagyis ne mosakodjunk, legyünk csendben, nyolc órára teljesen öltözzünk fel
és a W. C.-t se használjuk... Ezt rendszerint szigorúan be is tartottuk.
Örültünk, hogy éjszaka zavartalanul aludtunk és semmit sem hallottunk. Csak
fél tizenkettőkor tudtuk meg Koophuis úrtól, hogy a betörők feszítővassal
benyomták a külső ajtót és feltörték a raktárt. Ott azonban nem sok zsákmány
akadt, s ezért egy emelettel feljebb próbáltak szerencsét.
  Viszont ellopták a két pénzesládát a benne levő negyven forinttal, néhány
bianko csekk-könyvet s ami a legszörnyűbb, százötven kilogrammnak megfelelő
cukorjegyet.
  Koophuis úrnak meggyőződése, hogy a betörők ugyanannak a bandának a
tagjai, amely hat héttel ezelőtt itt járt. Akkor mind a három ajtót
feszegették, de nem sikerült betörniök.
  Meglehetősen letört bennünket ez az eset. Látom, hogy a hátsó traktus nem
élhet izgalmak nélkül. Még örülhettünk, hogy az írógépekhez meg a pénztárhoz
nem férhettek hozzá, mert azok biztonságban voltak az emeleti
ruhaszekrényben, ahová esténként fel szoktuk őket hordani.
  Annéd

  `1943. július 19, hétfő`
  Drága Kittym!
  Vasárnap rettenetesen bombázták Észak-Amszterdamot. Azt hallom, szörnyű
pusztítást vittek ott véghez. Egész utcasorok hevernek romokban és még soká
tart, amíg az összes áldozatokat kiássák. Eddig kétszáz halottat és
számtalan sebesültet tartanak nyilván. A kórházak zsúfolásig megteltek. Azt
mondják, sok gyermek szaladgál a romok között; szüleiket keresik.
  Végigfut a hátamon a hideg, hacsak rágondolok arra a különös, tompán
morajló zajra, amely számunkra is a közeli megsemmisülést jelenthette volna.
  Annéd

  `1943. július 23, péntek`
  Drága Kittym!
  A rend kedvéért elmondom Néked, mi lesz nyolcunknak első kívánsága, ha
majd egyszer elhagyhatjuk ezt a házat. Margot és Van Daan úr fél óra hosszat
nyakig érő forró fürdőben szeretne ülni. Van Daanné a legszívesebben azonnal
betelepedne a cukrászdába, Dussel elsősorban a feleségét, Lotjét szeretné
viszontlátni, anya egy csésze jó kávéra vágyik, apa legelőször Vossen urat
látogatná meg, Peter a városba és moziba menne, én pedig azt se tudnám,
mihez fogjak örömömben.
  Leginkább arra vágyom, hogy saját lakásunk legyen s szabadon mozoghassak,
ne kelljen otthon tanulnom, hanem eljárhassak az iskolába.
  Elli gyümölcsöt is tud nekünk szerezni. Hogy mibe kerül? A szőlő kilója öt
forint, az egres fontja hetven cent, az őszibarack darabja ötven cent, a
sárgadinnye kilója egy forint ötven. Ugyanakkor az újságban mindennap kövér
betűk hirdetik: "Az árdrágítás uzsora!"
  Annéd

  `1943. július 26, hétfő`
  Drága Kittym!
  Tegnap olyan izgalmas napunk volt, hogy még most is a hatása alatt állunk.
Tulajdonképpen megkérdezhetnéd, van-e egyáltalán izgalommentes napunk.
  Már reggelizés közben berepülést jeleztek, de ezzel nem nagyon törődtünk,
mert ez csupán annyit jelent, hogy repülőgépek közelednek a tengerpart fölé.
Ebéd után egy órára lefeküdtem, mert fájt a fejem, s csak aztán mentem le.
Körülbelül két óra lehetett. Fél háromkor Margot elkészült az irodai
munkával, de még el se rakta az iratokat, máris megszólaltak a szirénák, hát
újra felszaladtam. Alig voltunk fent öt percig, már olyan vadul lőttek, hogy
kimentünk a lépcsőházba. Rengett az egész ház és potyogtak a bombák.
Magamhoz szorítottam a légótáskámat, nem mintha menekülni akarnék, inkább
azért, hogy legyen mibe kapaszkodni, hiszen hova is menekülhetnék? Ha
menekülésre kerülne a sor, az utca ugyanolyan életveszélyt jelentene
számunkra, mint a bomba. Fél óra múlva csendesedett a légiveszély, de nálunk
annál nagyobb volt a sürgés-forgás. Peter otthagyta a padláson levő
őrhelyét, Dussel lement az irodába, őnagysága a főnöki szobában érezte csak
magát biztonságban, Van Daan úr a padlásról kémlelte az eget, s a mi
családunk is elhagyta a lépcsőházat. Én is felkapaszkodtam a padlásra. Látni
akartam az Ij felett szállongó füstoszlopokat, amelyekről Van Daan úr
beszámolt. Nemsokára mindenütt füst és égett szag terjengett. Mintha mindent
elborított volna a sűrű füstfelhő.
  Bár az ilyen nagy tűz nem valami szép látvány, mi boldogok voltunk, hogy
szerencsésen megúsztuk, s ki-ki tovább folytatta munkáját. Este a vacsoránál
újra megszólalt a légiriadó. Bár ízletes vacsoránk volt, a sziréna hangjának
hallatára rögtön elment az étvágyam. Nem történt azonban semmi, s
háromnegyed órával később elmúlt a légiveszély. Amikor viszont befejeztük a
mosogatást, újabb légiveszély-jelzést, lövéseket és rengeteg repülőgép
zúgását hallottuk. Óó, Istenem, kétszer naponta, ez több a soknál -
sóhajtoztunk, de mindhiába, újra csak hullott a bombaeső a város másik
végén, az angol rádió szerint Schipholra. A repülőgépek hol lebuktak, hol
felszálltak, s borzasztó volt a zaj. Rettenetes. Minden pillanatban azt
hittem: most esik rám egy bomba és meghalok.
  Kilenc órakor, lefekvés előtt, már alig álltam a lábamon. Felébredtem az
éjféli harangszóra: repülőgépzúgás. Dussel éppen vetkőzött. Nem zavartattam
magam, hanem az első lövésre riadtan kiugrottam az ágyból. Két órakor ismét
apa ágyában lapultam, mert újabb repülőrajok zúgtak el felettünk. Aztán nem
lőttek többé. Visszamentem a helyemre és fél háromkor elaludtam.
  Hét óra. Ijedten felültem az ágyban. Hallottam, hogy Van Daan apával
beszél. Előbb azt hittem, betörtek. - Mindent - mondta Van Daan s én úgy
értettem, hogy mindent elloptak. De nem, ez egyszer örvendetes hírről volt
szó, olyanról, amilyet már hónapok óta, de talán a háború kezdete óta nem
hallottunk. Mussolini lemondott; az olasz császár és király vette át a
hatalmat. Ujjongtunk. A tegnapi szörnyűségek után végre valami jó újság és...
reménység. Az a remény, hogy vége lesz, hogy elkövetkezik a béke.
  Kraler is bejött és elmondta, hogy a Fokker repülőgépgyárat súlyosan
megrongálták. Ma éjjel is volt légiriadó, berepülés és légiveszély. Már alig
bírom a sok riadót, nem alszom ki magam rendesen, s nincs kedvem a
tanuláshoz. Csak az Olaszországról hallott jó hír s az a remény éltet
bennünket, hogy talán még ebben az évben vége lesz a háborúnak...
  Annéd

  `1943. július 29, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Van Daannéval és Dussel úrral együtt mosogattuk az edényt. Olyan szótlan
voltam, mint még soha, s azt hiszem, ez fel is tűnt nekik.
  Minthogy el akartam kerülni a kérdezősködést, hamar kerestem egy semleges
beszédtémát. Úgy gondoltam, a `Henri van de overkant` című könyv lesz
erre a legalkalmasabb. Sajnos tévedtem. Mert ha őnagysága nem talál rajtam
kifogásolni valót, Dussel úr korhol. Úgy kezdődött, Dussel úr rendkívül
melegen a figyelmébe ajánlotta ezt a könyvet, viszont Margot meg én semmi
különöset nem találtunk benne. Az író jól megrajzolja benne a kisfiú
alakját, no de a többi... jobb, ha hallgatok róla. Ilyesféle kijelentéseket
tettem mosogatás közben, de meg is kaptam érte a magamét.
  - Hogyan érthetnéd meg te egy férfi lelkét? A gyermek lelkének megértése
már kevésbé nehéz (!). Túlságosan fiatal vagy ahhoz, hogy ilyen könyvet végy
a kezedbe. Ez még egy húszéves fiúnak sem való. (Akkor miért ajánlotta
annyira Margot-nak meg nekem?)
  Dussel és Van Daanné ezután együttesen folytatták: - Túlságosan sok olyat
tudsz, ami nem neked való. Rossz a nevelésed. Ha majd felnősz, semminek sem
tudsz örülni s mindenre azt mondod: - Óó, hiszen én ezt már húsz évvel
ezelőtt olvastam. - Igyekezz minél hamarább férjhez menni, vagy valakibe
beleszeretni, mert ha idősebb leszel, nem találsz már örömet semmiben.
Elméletben persze, teljesen érettnek érzed magad, csupán a gyakorlatod
hiányzik.
  Szerintük valószínűleg az is a jó neveléshez tartozik, hogy folyton
lázítanak a szüleim ellen. Hogy egy korombéli lánynak semmi köze a
"felnőttek" dolgaihoz, már magában is kitűnő módszer. Az ilyen nevelés
eredményei rendszerint hamarosan megmutatkoznak.
  A legszívesebben pofon vágtam volna mindkettőjüket, amikor így gúnyolódtak
velem. Alig bírtam a dühömmel s mondhatom, számolom a napokat, meddig kell
még együtt élnem "ezekkel az emberekkel"! Ez a Van Daanné igazi díszpéldány.
És róla vegyek példát? Igen, róla... De nem abban az irányban, hogy mi a jó,
hanem abban, hogy mi a rossz.
  Mindenki tudja, milyen szerénytelen, önző, ravasz, számító ez a nő és
örökké elégedetlen. Ezenkívül kacér és hiú! Furcsa egy nőszemély, az biztos.
Fejezeteket tudnék írni róla s lehetséges, hogy egyszer még bele is kezdek.
Valamiféle külső mázt bárki fel tud magára kenni. Idegenekkel, főleg
férfiakkal szívélyes s mindenkit megtéveszt, aki csak futólag ismeri.
  Anya szerint oly buta, hogy kár a szót vesztegetni, Margot
jelentéktelennek tartja, Pim azt mondja: csúnya kívül is, belül is, s én
hosszú tépelődés után - mert előre soha nem ítélek meg senkit - arra az
eredményre jutottam, hogy mindhármuknak igaza van. Annyi a rossz
tulajdonsága, hogy nem érdemes közülök egyeseket kiemelni.
  Annéd
  Ui. Ne felejtse el az olvasó, hogy fenti sorokat Anne első
felháborodásában írta.

  `1943. augusztus 4, szerda`
  Egy éve, amióta a hátsó traktusban élünk, sokat megtudtál rólunk, de
mindenbe mégsem avathattalak bele. Olyan körülményes az egész életünk;
egészen más, mint a normális idők normális embereié. Hogy mégis fogalmad
legyen róla, hogyan élünk, időnként leírom, hogyan töltjük napjainkat. Ma az
estével és az éjszakával kezdem:
  `Este kilenckor` a hátsó traktusban megkezdődik a lefekvés előtti
sürgés-forgás.
  Ide-oda tologatjuk a székeket, elrendezzük a fekhelyeket, összehajtjuk a
terítőket. Minden máshova kerül, mint napközben volt. Én egy alig másfél
méter hosszú díványon alszom, melyet székekkel toldok meg. Aztán Dussel
ágyából kiszedem a plümómat, a lepedőmet, a takaróimat és a párnáimat.
Mindezt napközben ott tartom.
  A nappaliban szörnyű recsegés, ropogás. Margot kinyitotta harmonika-ágyát.
Hogy puhább legyen, takarókat és díványpárnákat tesz a lécekre.
  Fejünk felett mennydörgésszerű robaj. Őnagysága ágyát az ablakhoz húzzák,
mert a rózsaszín ágykabátos delnő apró orrlyukai friss levegőre áhítoznak.
  `Kilenc óra:` Peter után most én megyek a mosdóba. Alaposan
megtisztálkodom s néha (főleg a nyári hónapokban) az is megesik, hogy bolha
úszik a mosdóvizemben. Aztán fogat mosok, becsavarom a hajam, kitisztítom a
körmöm, hidrogénes vattával pepecselek (ezzel szőkítem a fekete szálakat az
ajkam felett). S mindezzel rövid fél óra alatt végeznem kell.
  `Fél tíz:` gyorsan magamra kapom a fürdőköpenyt. Egyik kezemben
szappan, éjjeli edény és hajcsat, a másikban nadrág, hajcsavar és vatta.
Kisietek a mosdóból, azonban rendszerint még visszahívnak a különböző
hajszálak miatt, amelyek tetszetős, de az utánam következő tisztálkodó
számára nem éppen kívánatos összevisszaságban dísztelenítik a mosdót.
  `Tíz óra:` Leengedem az elsötétítő függönyt. Jóéjszakát. Negyedórán
keresztül ágyrecsegés, kopott rugók csikorgása. Aztán minden csendes,
kivéve, amikor a fenti lakótársak összevesznek az ágyban.
  `Fél tizenkettő:` Nyikorog a mosdófülke ajtaja. A szobára vékony
fénysugár vetődik. Cipőcsikorgás. Megjelenik egy nagy kabát; jóval nagyobb,
mint aki hordja... Dussel megjött Kraler szobájából, ahol dolgozott. Tíz
percnyi ide-oda csoszogás, papírzörgés (elrakja az ennivalóját), és megveti
az ágyát. Aztán újra eltűnik, s csak időnként hallok valami gyanús zajt a W.
C. felől.
  `Három óra:` Fel kell kelnem. Valami kis elintéznivalóm akadt a
konzervdobozon, amelyet az ágyam alatt tartok. A doboz alá
elővigyázatosságból, esetleges beázások elkerülése céljából gumiszőnyeget
tettem. A művelet alatt még a lélegzetemet is visszafojtom, mert a kisdolog
úgy csobog, mint valami hegyiforrás. Aztán a doboz újra visszakerül az ágy
alá, s a fehérhálóinges tünemény, aki Margot-ból minden este kiváltja az "Ó,
de erkölcstelen hálóing!" szövegű felkiáltást, visszabújik az ágyba.
  Ugyanez a tünemény röpke negyedóra hosszat hallgatózik az éjszakában.
Mindenekelőtt megfigyeli, nincsenek-e tolvajok a földszinten, aztán a
különböző ágyakból származó neszt hallgatja, a felső emeletről, a
szomszédból, na meg a saját szobájából. Mindebből meg tudja állapítani, hogy
melyik lakótársa alszik és ki tölti félig ébren az éjszakát.
  Ez utóbbi nem valami kellemes ránézve, főleg, ha egy Dussel nevű
lakótársról van szó, aki előbb olyan hangot hallat, mint mikor egy hal
levegő után kapkod. Ezt megismétli vagy tízszer, aztán nagy körülményesen
hol cuppog, hol meg nyel egyet, utána soká forgolódik ide-oda s a párnáit
igazgatja. Öt percig tökéletes a csend, de aztán mindezt legalább háromszor
megismétli, míg végül rövid időre álomba szenderül a doktor.
  Megtörténik, hogy éjjel egy és négy óra között lövöldöznek. Erről csak
akkor tudok magamnak számot adni, amikor - szokás szerint - már kiugrottam
az ágyból. Néha olyan mélyen alszom, hogy azt álmodom, francia rendhagyó
igéket kell ragoznom, vagy pedig azt, hogy a felső lakótársak veszekszenek.
Csak amikor véget ért már a lövöldözés, akkor veszem észre, hogy
bennmaradtam a szobámban. Többnyire azonban az történik, amit már leírtam:
gyorsan felkapom a párnám, a zsebkendőm, magamra dobom a fürdőköpenyt,
belebújok a papucsomba s rohanok apához. Ezt Margot az egyik születésnapomra
írt köszöntőjében versbe is foglalta.

  Ha éjjel dördül az első lövés,
  Csikordul az ajtó s a jelenés:
  Egy párna, egy kendő s a lány...

  De mihelyt bebújok a nagy ágyba, csillapodik a félelmem, kivéve, ha
túlságosan sokat ágyúznak.
  `Háromnegyed hét:` Trrrrrr... a vekker, amelynek megvan az a
hajlandósága, hogy a nap bármely órájában megszólaljon (akkor is, ha
megkérik rá, sőt néha anélkül is). Kraak... Van Daan úr felkel. Vizet melegít,
aztán lesiet a mosdóba.
  `Negyed nyolc:` Újabb ajtónyikorgás. Most Dussel megy mosdani. Végre
egyedül. Félrehúzom az elsötétítő függönyt... A hátsó traktus új napra virrad.
  Annéd

  `1943. augusztus 5, csütörtök`
  Ma pedig beszéljünk a déli ebédszünetről. Ilyenkor az egész társaság
fellélegzik, mert a raktárból hazamennek a munkások. Fent őnagysága egyetlen
megmaradt szőnyegét porszívózza, Margot néhány könyvet csap a hóna alá.
Dussel holland nyelvórát vesz. Margot annyit vesződik vele, mint egy
fogyatékos értelmű gyerekkel. Pim egy sarokba vonul elmaradhatatlan
Dickens-kötetével, s boldog, hogy végre békessége van. Anya a felső emeletre
siet; segít a szorgalmas háziasszonynak, én pedig a mosdóba megyek s
magammal együtt azt is rendbehozom.
  `Háromnegyed egy:` Telt ház. Megérkezik Van Santen úr, azután
Koophuis vagy Kraler, Elli és néha Miep is.
  `Egy óra:` Mindnyájan feszült figyelemmel hallgatjuk a BBC-t.
Körülüljük a törperádiót. Ezek azok a ritka percek, amikor a hátsó traktus
lakói nem vágnak bele egymás szavába, mert most olyasvalaki beszél, akivel
még Van Daan úr sem tud vitázni.
  `Negyed kettő:` Kezdődik a tálalás. A lentről érkezők egy-egy csésze
levest kapnak, ha van csemege, abból is. Van Santen úr kényelembe
helyezkedik a díványon, vagy pedig nekitámaszkodik az íróasztalnak. Mellette
az újság, a leveses csésze és legtöbbször a cica is. Valószínűleg
tiltakozna, ha a három közül valamelyik hiányozna. Koophuis beszámol a
városban szállongó hírekről. Kitűnő hírhozónk ő nekünk. Kraler felrohan a
lépcsőn, röviden és erélyesen megkopogtatja az ajtót. Kezét dörzsölgetve
nyit be, vidám és élénk, vagy rosszkedvű és hallgatag, aszerint, hogy milyen
a hangulata.
  `Háromnegyed kettő:` A kosztosok elmennek. Mindenki folytatja
munkáját: Margot és anya a mosogatóvályúnál, Van Daan és a felesége a
díványon, Peter a padláson, apa meg Dussel ki-ki a saját díványán, Anne
pedig tanul. Következik a csendes óra. Ha mindenki alszik, senki nem zavar
senkit. Dussel finom ételekről álmodik. Az arcáról legalábbis ezt olvasom
le. De nem nézem sokáig. Az idő sürget, mert négy órakor a pedáns doktor
órával a kezében ott áll mellettem, nehogy a kitűzött időnél egyetlen
perccel is később adjam át helyemet az asztalnál.
  Annéd

  `1943. augusztus 7, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Most kissé megszakítom itteni életünk leírását. Néhány héttel ezelőtt egy
mesét írtam, amit magam találtam ki. Olyan örömem tellett benne, hogy tollam
azóta jó néhány mesegyereknek adott életet.
  Annak idején megígértem, hogy hűségesen és őszintén beszámolok Neked
minden élményemről. Szeretném tudni, vajon a meséim tetszenek-e majd a
gyerekeknek.
  `Kaatje`
  Kaatje a szomszédék gyereke. Szép időben, ha az ablakon kikukucskálok,
látom, amint a kertben játszik. Kaatje ünnepnap bordó bársonyruhát,
hétköznap kék szövetruhát visel. Lenszőke haját két kemény copfba fonja s a
szeme ragyogóan kék. Csak édesanyja van, apja már nem él. Kaatje anya
mosással keresi a kenyerét. Napközben sokszor nincs itthon. Ilyenkor
segíteni hívják valahová a nagytakarításhoz. Esténként idegenek fehérneműjét
mossa, késő éjszaka teríti fel száradni s csak aztán kerül sor a saját
holmijuk gondozására.
  Hat testvére van Kaatjénak. Egyikük még pici, folyton bömböl, s amikor az
anyja aludni hívja a gyerekeket, Kaatje szoknyácskája mögé bújik. Van
Kaatjénak egy cicája is, fekete, mint egy szerecsen. Kaatje ezt a cicát
nagyon szereti s esténként így hívogatja: - Cica, cica, cicuskáá...ám!
Bizonyára ezért hívják őt Kaatjénak.[6] Két kis nyula is van. Egy fehér meg
egy barna. Ezek vidáman ugrabugrálnak a kertben s kis híján bemerészkednek a
lakásba. Kaatje olykor éppoly neveletlen, mint a többi gyerek, főképp, ha
fiútestvéreivel összevész. Ha dühbe gurul, verekszik, lökdösődik, sőt néha
harap is! De hamarosan megbékül. Tisztelik is a fiúk az erejéért és nem
egyhamar mernek vele kikezdeni.
  - Kaatje, eredj el a boltba - szólítja az édesanyja. Kaatje befogja a
fülét, hogy nem hallotta, amit mondtak neki. A bevásárlás Kaatje szerint
szörnyű dolog, de azért kár hazudni, hogy megtakarítson egy utat. Kaatje nem
hazudik, hiszen becsületes kék szeme van.
  Kaatje legidősebb bátyja már tizenhat éves és inaskodik valahol. Szeret
nagyzolni és a kisebbeknek parancsolgatni. Kaatje nem felesel Peterrel.
Tapasztalatból tudja, hogy Peterrel nem tanácsos kikezdeni. De azt is tudja,
hogy ha szót fogad, cukrot kap. És a cukrot mind nagyon szeretik, ő is és a
kistestvérei is.
  Vasárnaponként a harangok csengő-bongó hangja istentiszteletre hívja a
hivőket. Kaatje édesanyja is templomba megy a gyerekeivel. Ott Kaatje
imádkozik az apjáért, aki már fent van az égben, s az anyjáért, hogy Isten
tartsa meg jó egészségben. Utána sétálni indul az egész család. Elmennek a
parkba, nagynéha az állatkertbe is. Persze csak szeptemberben, amikor
olcsóbb a belépőjegy, vagy Kaatje születésnapján, különösen ha nagyon
könyörög érte. Ez egyúttal születésnapi ajándék is, mert egyébre igazán nem
telik.
  Kaatje mamája néha sírva fakad, ha nagyon kifáradt a nehéz munkában.
Ilyenkor Kaatje vigasztalja. Mindenfélét ígér neki, olyasmiket, amik majd
neki is kellenének, ha felnő. Mert úgy, de úgy szeretne már nagylány lenni,
sok pénzt keresni, szép ruhában járni, cukrot venni a kicsinyeknek - mint
bátyja, a Peter. De Kaatjénak addig még rengeteget kell tanulni, iskolába
járni. Az anyja el szeretné küldeni háztartási iskolába is, de Kaatjénak
ehhez nincs nagy kedve. Nem akar "helybe menni". Inkább járna a gyárba, mint
azok a helyes lányok, akik mindennap elmennek a ház előtt. A gyárban
legalább nem lenne egyedül és jobban telnék az idő. Mert Kaatje bizony
nagyon szeret fecsegni! Néha sarokba állítják az iskolában, mert nem képes
befogni a csőrét, de azért jól tanul. És a tanító nénit is szereti. A tanító
néni nagyon szép és nagyon okos! Ő is ilyen szeretne lenni, ha megnő, pedig
hát ez biztosan nagyon nehéz. Már azzal is beérné, ha csak részben
sikerülne. De hát az édesanyja arra figyelmeztette, hogy nemigen kap férjet,
ha túl sokat tanul. Kaatje viszont mindenképpen férjhez akar menni. Azt
szeretné, ha neki is lennének gyerekei, persze nem olyanok, mint a
kistestvérei. Szebbek legyenek és tisztábbak. Szép, barnafürtös gyerekek
legyenek, nem szőkék, mert az nem előkelő. És ne legyenek szeplősek se!
Bizony, bizony, Kaatje sok mindent szeretne. És olyan sok gyerek se kell
neki, mint amennyi az anyjának van. Kettő-három teljesen elég volna belőlük.
De hát ez még messze van. Ráér, ha kétszer olyan idős lesz majd.
  - Kaatje - szólítja az anyja - nem fekszel le rögtön?! Hol jár az eszed?
Már megint ábrándozol?
  Kaatje halkan felsóhajt... legszebb álmából riasztották fel!
  `Katrientje`
  Katrientje a házuk előtt ült egy kövön, sütkérezett a napon és mélyen
elgondolkozott. Csendes kislány volt. Senkinek nem volt róla sejtelme, hogy
ez a kis parasztlány mi mindenre gondolt. Ő meg el nem árulta volna, sokkal
csendesebb és szűkszavúbb volt ennél. Barátnői nem voltak, valószínűleg nem
is lesznek soha. Anyja különcnek tartotta és ezt éreztette is Katrientjével.
Apjának pedig földműves létére sokkal több volt a dolga, semhogy időt
szakíthatott volna egyetlen gyermeke részére. Így hát Katrientje magára
maradt. Nem bántotta az egyedüllét, mert nem tudta, hogy lehetne másképp is,
és így elégedetten éldegélt.
  Ezen a nyári délutánon mégis nagyot sóhajtott, amikor felriadt és
végigjártatta a szemét a rozsföldeken. De jó volna ott együtt hancúrozni a
többi kislánnyal! Nini, hogy ugrándoznak, kacarásznak, milyen boldogok! Most
errefelé tartanak, egyre közelebb jönnek... Talán bizony kérdezni akarnak
valamit tőle? De hát rettenetes, szörnyű! Hiszen azért jöttek, hogy
kinevessék. Már fel is hangzott a csúfneve, amit annyira gyűlölt: -
Mulyakati, Mulyakati! - Juj, de borzasztó! Csak legalább beszaladhatna a
házba, de akkor még jobban kicsúfolják a gyerekek. Szegény kislány!
Bizonyára nem először életedben érzed magad egyedül, nem először irigyled a
többi gyereket!
  - Katrientje, Katrientje, gyere vacsorázni! - A kislány még sóhajtott egy
nagyot, aztán lassan felállt, hogy bemenjen a házba. - De barátságos arcot
vág megint a kislányunk, de elégedett is a mi gyerekünk! - szólt az asszony,
amikor Katrien csendesen belépett a szobába. Még szomorúbb volt, mint
máskor. - No mi van veled, megnémultál? - támadt rá Katrientjére az anyja. A
hangja érdes volt, anélkül hogy tudott volna róla. Igaz, hogy a lány is
másmilyen volt, nem az a vidám, jókedvű gyerek, amilyenre az anya vágyott.
  - Igen, anyám - rebegte Katrientje. - Majd adok én neked egész nap
császkálni és a napot lopni! Már megint hol lófráltál?
  - Künn - felelte Katrientje, s az volt az érzése, hogy valami fojtogatja a
torkát.
  Az anya félreértette gyermeke szótlanságát s csak faggatta tovább: -
Felelj hát! Tudni akarom, hol voltál, hallod-e? Ki nem állhatom ezt az
örökös mulyaságot! - Erre a szóra, amely gyűlölt csúfnevére emlékeztette,
Katrientje nem tudott tovább uralkodni magán és hangos sírásban tört ki. -
Hát most meg mi lelt? Mért vagy ilyen ügyefogyott? Annyit csak meg tudsz
mondani, hogy hol csellengtél? Vagy ez is titok? A gyerek a zokogástól nem
tudott válaszolni, hirtelen felugrott, kirúgta maga alól a széket, és sírva
rohant a padlásra. Ott a sarokban volt egy pár zsák, arra rogyott és
szívszaggatóan zokogott, egyre zokogott. Az anyja meg lent a vállát
vonogatta, aztán leszedte az asztalt s nem törte többé a fejét, mi is
lelhette a gyerekét. Már máskor is rájött a bolondóra. Legjobb ilyenkor
békén hagyni. Kiszedni amúgy se lehet belőle semmit, mert rögtön ríva fakad.
Hát bizony ilyen volt ez a tizenkét éves parasztlányka.
  Ezalatt Katrien a padláson kissé megnyugodott és gondolkozni kezdett.
Elhatározta, hogy lemegy az anyjához. Megmondja, hogy kint ült a kövön s
elvégzi az elmulasztott munkát. Akkor aztán az anyja is belátja, hogy nem
akart kibújni a munka alól, s ha majd megkérdi, miért ült egy helyben, azt
is megmondja, hogy fontos dolgokon gondolkozott. Este pedig, amikor már
eladta a tojást, egy szép gyűszűt vesz az anyjának, gyönyörű ezüst gyűszűt,
pompásat, ragyogót, mert hiszen pénze lesz rá elegendő. Akkor majd az anyja
belátja, hogy nem is olyan mulya. Azon is törte a fejét, miképp
szabadulhatna meg a csúfnevétől. Eszébe jutott valami. Majd vesz a maradék
pénzén egy nagy zacskó cukrot s másnap szétosztja az iskolában a lányok
között. Így biztosan megszeretik és a játékba is beveszik. Akkor aztán
mindenki látná, hogy ő is tud játszani, s nem csúfolná senki. Mindezek után
Katrientje kissé habozva lement a lépcsőn. Amikor a tornácra ért, anyja
megkérdezte tőle: - Na, kislányom, kisírtad már magad? - Katrientjének erre
ismét inába szállt a bátorsága s nem merte elmondani, hogy miért rohant el
az előbb, hanem eloldalgott, hogy még besötétedés előtt megtisztítsa az
ablakokat.
  A nap már nyugovóban volt, amikor Katrientje elindult karján a tojásos
kosárral. Jó félórai gyaloglás után elérkezett az első vevőjéhez, aki már
porcelán tállal a kezében várt rá az ajtóban. - Tíz tojás kéne - szólt az
asszony barátságosan. Katrientje leszámolta a tojást, elköszönt és ment
tovább. Háromnegyed órával később kiürült a kosárkája, s ekkor Katrientje
bement a boltba. Ott sok mindent árultak. Egy idő múlva szép ezüst gyűszűvel
és egy egész zacskó édességgel kosarában indult hazafelé.
  Már feleúton járhatott, amikor észrevette, hogy messziről két kislány jön
vele szemben, azok közül való, akik ma délután kicsúfolták. Legszívesebben
elbújt volna, de azért csak ment tovább, s a szíve hangosan dobogott. -
Nicsak, itt a Mulyakati, a bolondos Mulyakati! - Katrientje halálsápadt
lett. Kétségbeesésében félénken odanyújtotta a cukroszacskót a gyerekeknek.
Erre az egyik kislány gyorsan kikapta a kezéből az egészet és elszaladt
vele. A másik utána és futás közben kiöltötte Katrientjére a nyelvét, amíg
csak el nem tűnt az út kanyarodójában.
  Katrientje bánatában tanácstalanul és elhagyatottan rogyott az útszéli
gyepre és zokogott, ameddig csak bírta. Már egészen besötétedett, amikor
karjára vette a felborult kosarat és hazaindult...
  Valahol a fűben ott fényeskedett az ezüstgyűszű.
  Annéd

  `1943. augusztus 9, hétfő`
  Ezúttal a hátsó traktus délutáni időbeosztását írom le.
  A délutáni pihenés után következik a vacsora.
  `Van Daan úr` az első. Őt kínálják legelőbb. Amit szeret, abból
bőségesen szed. Közben mindenbe beleszól. Mindig az ő véleménye a döntő, s
ha kimondta, szentírásnak kell tekinteni. Aki mégis megkockáztatná, hogy
kétségbe vonja, alaposan megjárná. Olyankor fúj, akár a macska... A világért
sem kezdenék ki vele, de nem ám... Őrizkedik is tőle, aki egyszer megpróbálta.
  Csak az ő véleménye helyes, ő tud mindent a legjobban. Jó, belátjuk, okos
ember, de olyan öntelt, hogy ebben aztán senki sem versenyezhet vele.
  `Őnagysága:` Tulajdonképpen jobb, ha hallgatok. Egyes napokon,
főleg, ha rossz hangulatban van, rá sem szabad nézni. Ha jól meggondoljuk, ő
okozza az összes nézeteltéréseket, de a vitában semmiképp nem vesz részt.
Óó, dehogyis, ettől őrizkedik, annál inkább elmondható róla, hogy ő a
felbujtó. Nagy élvezet lehet a többieket Franknéra meg Annéra uszítani.
Persze Margot-nál meg apánál már nem megy olyan könnyen.
  No de térjünk vissza az ebédhez. Őnagysága sohasem jár rosszul, noha
mindig meg van erről győződve. Specialitása, hogy turkál az ételben. A
legapróbb, tehát legfinomabb krumplit, a legjobb falatokat válogatja ki,
mindennek az övé a legjava. A többiek nem érdeklik; fő, hogy kiszedje
magának a legfinomabbat.
  És fecseg. Hogy hallgatják-e, az neki, úgy látszik, nem is fontos. Nyilván
azt gondolja: - Amit Van Daanné mond, annak mindenkit érdekelnie kell...
  Azt hiszi, hogy mindenkinek tetszik akkor is, ha kacéran mosolyog, vagy ha
úgy tesz, mintha mindenhez értene, ha tanácsot ad és gyámolít. De minél
jobban megismeri valaki, annál alaposabban kiábrándul belőle.
  Egyéb tulajdonságai: Először is szorgalmas, másodszor vidám, harmadszor
kacér s néha egész csinos is. - Ez Petronella Van Daan.
  `Asztaltárs no. 3:` Keveset beszél. Az ifjú Van Daan úr többnyire
hallgat, magába mélyed. Ami az étvágyát illeti, olyan telhetetlen, mint a
Danaidák hordója, s a legkiadósabb étkezés után is halálos nyugalommal
jelenti ki, hogy még kétannyit is meg tudna enni.
  `No. 4. Margot:` Annyit eszik, mint egy egér, s egyáltalán nem
beszél. Főleg főzeléken és gyümölcsön él. "El van kényeztetve" - állapítja
meg Van Daan, "sportra és levegőre volna szüksége" - mondjuk mi.
  `Következik mama:` Kitűnő étvágya van, sokat beszél. Van Daannéval
ellentétben, senki sem feltételezné, hogy ő itt a háziasszony. Hogy miért?
Mert őnagysága főz, anya csak mosogat és takarít.
  `No. 6 és 7:` Apáról és magamról nem sokat mondhatok. Apa az
asztalnál mindenkinél szerényebb. Mindig azt nézi, hogy a többinek jusson,
neki nem kell semmi. A legjobb falatokat a gyerekeinek adja. Ő a hátsó
traktus mintaképe, én meg az idegközpontja.
  `Dr. Dussel:` Kiveszi a részét. Nem néz semerre, csak eszik, nem
beszél. Ha el nem kerülheti, hát Isten nevében megszólal, de csak akkor, ha
evésről van szó, mert abból nem származhatik veszekedés, legfeljebb
hencegés. Óriási adagokat tüntet el, soha nem mond "nem"-et, akár jó az
étel, akár rossz. - A nadrágját a melléig húzza s piros kiskabátot, fekete
papucsot meg szarukeretes pápaszemet hord hozzá. Ugyanez az öltözéke, mikor
a kisasztalnál ül. Örökösen tanul, s csak a változatosság kedvéért pihen le
délután vagy jelenik meg az étkezésnél és... kedvenc helyén... a W. C.-n.
Naponta háromszor, négyszer, sőt ötször is megtörténik, hogy egyikünk ott
vár a W. C. ajtó előtt, egyik lábáról a másikra áll, már alig bírja. De
Dussel nem zavartatja magát. Miért is zavartatná? Negyed nyolctól fél
nyolcig, fél egytől egyig, kettőtől negyed háromig, négytől negyed ötig,
hattól negyed hétig és fél tizenkettőtől tizenkettőig ő tette le a garast.
Pontosan meg lehet állapítani, hogy mikor "ülésezik". Ettől az órarendtől
nem hajlandó eltérni s az ajtó előtt jelentkezők sürgetései sem zavarják,
még akkor sem, ha azok egy rohamléptekkel közeledő katasztrófa eljövetelét
helyezik kilátásba.
  `No. 9:` Nem lakója a hátsó traktusnak, de asztaltársunk és hozzánk
tartozik. Ellinek kitűnő étvágya van. Semmit sem hagy a tányérján és nem is
válogatós. Mindenért hálás, s mi már csak ezért is nagyon kedveljük. Vidám,
jókedvű, készséges és jóindulatú. Ezek az ismertető jelei.
  Annéd

  `1943. augusztus 10, kedd`
  Drága Kittym!
  Új ötletem támadt: az asztalnál inkább magammal folytatok beszélgetést,
mint a többiekkel, s ez két szempontból is előnyös. Először is mindnyájan
örülnek, hogy nem fecsegek szakadatlanul, másodszor nem bosszant a többiek
véleménye. A nézeteimet - bár az egész társaságnak más a véleménye - nem
tartom ostobának, így hát jobb, ha megtartom magamnak. Még akkor sem szólok
egy szót sem, amikor olyan ételt tálalnak, amit ki nem állhatok. Ilyenkor
elképzelem, hogy valami finom van a tányéromon, lehetőleg nem nézek rá s
gyorsan, gondolkodás nélkül megeszem. Korán reggel felkelni se kellemes.
Gyorsan ki szoktam ugrani az ágyból. - Úgyis mindjárt visszafekszel -
biztatom magam. Az ablakhoz megyek, leveszem az elsötétítő függönyt, s addig
szimatolok az ablaknál, míg egy parányi friss levegőt fel nem szippantok, s
már ébren is vagyok. Gyorsan szétrakom az ágyat, mert ezzel elejét veszem a
kísértésnek. Tudod, Kittym, anya ilyenkor azt mondja, hogy életművész
vagyok. Ugye, milyen vicces kifejezés?
  Egy hét óta sosem tudjuk a pontos időt. Drága Westertoren-harangunkat -
valószínűleg háborús célokra - elvitték, s azóta se éjjel, se nappal nem
tudjuk, hogy pontosan hány óra. Remélem, kitalálnak valamit, ami pótolja a
környéken ezt a harangot, mondjuk egy ónból, rézből vagy isten tudja miből
készült alkotmányt.
  Akár fent vagyok, akár lent, mindenki megcsodálja a lábamat, amelyen
ezekhez az időkhöz képest különlegesen szép cipő feszül. Miep szerezte kéz
alatt, huszonhét forint ötvenért. Borvörös antilop, bőrdíszítéssel és
meglehetősen magas sarokkal. Úgy érzem, mintha gólyalábakon járnék, mert
sokkal magasabbnak látszom, mint amilyen vagyok.
  Dussel akaratlanul majdnem életveszélybe sodort bennünket. Mieppel
hozatott magának egy Mussolini- és Hitler-ellenes könyvet. Igen ám. De az
úton Miepet véletlenül elütötte egy SS-motoros. Miep elvesztette önuralmát s
odakiáltotta a vezetőnek: "Nyomorult." Ezzel továbbkarikázott. Rá sem merek
gondolni, mi történt volna, ha beviszik az őrszobára.
  Annéd

  `1943. augusztus 18, szerda`
  Drága Kittym!
  Levelem mottója: "Közösségünk napi feladata: a krumplihámozás!"
  Egyikünk újságpapírt kerít, a másik előszedi a késeket (a legjobbat persze
magának tartja meg), a harmadik behozza a krumplit, a negyedik vizet készít
a fazékba.
  Dussel úr kezd hozzá legelőször. Nem mindig hámoz jól, de azért csak hámoz
szakadatlanul s közben egy-egy oldalpillantást vet jobbra-balra: látni
akarja, vajon a többiek is úgy csinálják-e, mint ő. Szó sincs róla - Anne,
nézd csak, hogyan hámozok én. Fentről lefelé húzom a kést. Nem, nem úgy...
hanem így!
  - De ha nekem így megy jobban, Dussel úr - jegyzem meg bátortalanul.
  - Lári-fári, úgy a legjobb, ahogy mondom. Fogadni ezt el tőlem. Aber, én
nem bánni, Du csinálni, ami akarsz.
  Buzgón hámozunk tovább. Néha lopva rápillantok a szomszédomra, aki -
bizonyára miattam - súlyos gondokba merülve csóválgatja a fejét, de nem szól
hozzám többé.
  Hámozgatok, hámozgatok. Olykor-olykor apára nézek. Az ő számára a
krumplihámozás fontos munka és korántsem kényszerű feladat. Olvasás közben
apa össze szokta ráncolni a homlokát; s amikor krumplit, babot vagy egyéb
főzeléket tisztít, akkor is teljesen munkájába mélyed, felveszi a
krumplitisztító ábrázatát, és még nem fordult elő, hogy egyetlen krumplit is
rosszul hámozott volna.
  Megint csak hámozok, hámozok, azután hirtelen felkapom a fejem; most már
tudok mindent. Őnagysága igyekszik Dussel figyelmét magára vonni, Előbb csak
rápislog. Dussel úgy tesz, mintha nem venné észre. Aztán rákacsint. Dussel
rendületlenül dolgozik tovább. Őnagysága most elneveti magát; Dussel még
ekkor sem néz fel. Már anya is mosolyog. Dussel még ezt se látja. Minthogy
őnagysága nem érte el célját, mást talál ki. Rövid csend után megszólal: -
Puttikám, miért nem kötöttél magad elé kötényt? Holnap majd megint
tisztíthatom a ruhádat.
  - Majd vigyázok rá!
  Ismét csend.
  - Putti! Miért nem ülsz le?
  - Mert jólesik állnom!
  Újabb szünet.
  - Nézd csak, Putti, de nagyon fröcskölsz!
  - Jól van, anyukám, majd vigyázok.
  Őnagysága most más témát keres.
  - Mondd, Putti, miért nem bombáznak most az angolok?
  - Mert rossz az idő, Buksikám.
  - De tegnap szép idő volt és akkor se repültek.
  - Ugyan kérlek, hagyd már abba!
  - Aztán miért? Hát nem mondhatom meg a véleményemet?
  - Nem.
  - De hát miért nem?
  - Ugyan, anyus, elhallgass már!
  - Frank úr is mindig válaszol a feleségének.
  Van Daan úr zavarban van. Most megfogták, erre nem tud megfelelni,
őnagysága pedig folytatja:
  - Semmi sem lesz az invázióból! - Van Daan úr mérgében elsápad, mire
őnagysága vérvörös lesz, de azért csak nem hagyja abba:
  - Az angolok semmit se csinálnak! - Erre aztán felrobban a bomba.
  - Fogd be már a szád, donnerwetter-noch-einmal!
  Anyám alig tudja visszafojtani a nevetését; én komoran nézek magam elé.
  Az ilyesmi napirenden van, kivéve, ha a házastársak már előzőleg
összevesztek. Akkor persze mind a ketten hallgatnak.
  Felszaladok a padlásra krumpliért. Peter éppen a macskáját balházza.
Amikor felnéz a macska észreveszi és huss... már el is tűnt a nyitott
padlásablakon át, az ereszcsatornába. Peter szitkozódik, én elnevetem magam
és már ott se vagyok.
  Annéd

  `1943. augusztus 20, péntek`
  Drága Kittym!
  Pontosan fél hatkor a munkások elhagyják a raktárt s mi felszabadulunk.
  Fél hat: Elli megajándékoz bennünket az estéli szabadsággal. A házban
fellendül az élet. Én előbb még Ellivel felszaladok a konyhába s legtöbbször
megkínálom a vacsora utáni csemegével. Alig ül le Elli, őnagysága már
elhalmozza kívánságaival; már hallom: "Jaj, Elli, volna egy kérésem..."
  Elli rám kacsint. Őnagysága egyszer se mulasztja el, hogy kérjen valamit
azoktól, akik feljönnek hozzá. Valószínűleg ez az egyik oka annak, hogy
senki sem jön fel hozzá szívesen.
  Háromnegyed hat: Elli hazamegy. Leszaladok a földszintre. Előbb a
konyhába, aztán a főnöki szobába, végül a szénraktárba, s kinyitom az
egérfogó ajtaját Mouschi számára. Hosszú ellenőrző körutam végeztével Kraler
szobájában kötök ki. Van Daan minden fiókba és mappába belenéz. Keresi a
napi postát. Peter előkeríti a raktárkulcsot és Moffit; Pim felcipeli az
írógépeket; Margot csendes helyet keres és irodai munkáját végzi; őnagysága
vizet melegít a gázrezsón; anya egy fazék krumplit hoz a padlásról; mindenki
tudja, hogy mi a dolga.
  Peter hamarosan visszajön a raktárból. Első dolgunk, hogy felvisszük a
kenyeret, amelyet aztán a hölgyek a konyhaszekrénybe zárnak. Ma nem
találjuk. Talán megfeledkeztek róla? Peter az első irodahelyiségben akarja
keresni. Az ajtó előtt lekuporodik, ahogy csak tud s négykézláb jár, nehogy
az utcáról meglássa valaki. Ahá, a vasszekrénybe tették. Gyorsan felkapja és
már el is tűnne, de még mielőtt tudatára ébred annak, hogy mi történik,
Mouschi keresztülugrik rajta és bebújik az íróasztal alá.
  Peter mindenütt keresi. Hohó, megvan már. Újra bemászik az irodába s
meghúzza a macska farkát. Mouschi dühösen ráfúj. Peter felsóhajt. Minden
hiába! Mouschi nyugodtan mosakszik az ablaknál. Igen elégedett, hogy
megszabadult Petertől. Peter végül is kis darab kenyérrel csalogatja a
macskát. Mouschi nem tud ellenállni a csábításnak, s Peter becsukja az iroda
ajtaját.
  Mindezt az ajtórésen keresztül figyeltem meg. Aztán dolgozom tovább. Most
három koppantás: tik, tik, tik, elérkezett a vacsoraidő!
  Annéd

  `1943. augusztus 23, hétfő`
  Drága Kittym!
  Folytatom a hátsó traktus napi időbeosztásának ismertetését: Reggel fél
kilenckor megkondul a harang!
  Margot és anya ideges: - Csitt, apa, csendesen, Ottó, pszt... Pim! Fél
kilenc; gyere onnan, ne folyasd tovább a vizet; csendesebben járj! - Így
szólongatjuk apát, aki a mosdóban van. Amikor a toronyóra elüti a fél
kilencet, neki már a szobában kell ülnie. Attól kezdve tilos vizet folyatni
és a W. C.-t meghúzni. Csendnek kell lenni. Ha az irodában még senki nincs,
annál jobban behallatszik minden zaj a raktárba.
  Tíz perccel fél kilenc előtt kinyílik az ajtó, s nyomban utána hármat
koppantanak a padlóra: Anne számára elkészült a kása. Felszaladok a lépcsőn
s lehozom a tálat, mely kutyatálnak is beillik. Aztán megyek a szobámba.
Sebtiben rendet csinálok: fésülködöm, kiviszem a csobogódobozt, helyretolom
az ágyat. Csend. Megint üt az óra. Őnagysága fent leveti a cipőjét, férjével
együtt fürdőcipőt húz, s abban csoszognak ide-oda; mindez a legzajtalanabbul
megy végbe. Most újra a tetőfokára lép az eszményi családi élet. Olvasni
szeretnék. Margot is, anya is, apa is. Apa (kezében Dickensszel és a
szótárral) leül az ócska, recsegő ágy szélére, amelyen még csak rendes
matrác sincsen. Két párnát teszünk oda neki. - Ugyan minek, jó nekem anélkül
is - szerénykedik.
  Úgy beletemetkezik a könyvébe, hogy se nem lát, se nem hall. Itt-ott
felkacag s mindenképpen rá akarja venni anyát, hogy egy-egy részletet
végighallgasson.
  A válasz: - Most nincs időm. - Erre csalódott arccal tovább olvas; később
megint igen kedves részlethez ér s ismét próbálkozik:
  - Ezt el kell olvasnod, anya!
  Anya a felcsapható ágyon ül, olvas, varr, köt vagy tanul, mikor - hogyan.
Hirtelen eszébe jut valami, s odaszól nekünk: Tudod, Anne... Margot, írd csak
fel!...
  Senki sem felel. Margot hirtelen összecsapja könyvét. Apa tréfásan
összevonja szemöldökét, de aztán megint csak a homlokát ráncolja és
belemerül az olvasásba. Anya most tereferél Margot-val. Kíváncsi vagyok s
odafigyelek! Pimet is bevonják a beszélgetésbe... Kilenc óra! Jöhet a reggeli!
  Annéd

  `1943. szeptember 10, péntek`
  Drága Kittym!
  Mindig olyankor írok, amikor valami rendkívüli esemény történik, ami
sajnos rendszerint inkább kellemetlen, mint kellemes. Most azonban jó hírt
mondhatok. Szeptember 8-án, szerdán este hét órakor, amikor a rádiót
bekapcsoltuk, legelőször ezt hallottuk: - "Here follows the best news of the
whole war. Italy has capitulated" - Olaszország feltétel nélkül megadta
magát! Negyed kilenckor megszólalt az Oranje-adó is: "Kedves hallgatóim, egy
órával ezelőtt, éppen amikor befejeztem a napi hírek leadását, befutott a
szenzációs hír: Olaszország kapitulált." Mondhatom, sosem dobtam még olyan
élvezettel a papírkosárba a kezemben levő papírlapot, mint ma! - Aztán
eljátszották az angol és az amerikai himnuszt, majd az
`Internacionálé`t. Az Oranje rádió, mint rendesen, most is buzdított,
de nem volt valami nagyon derűlátó.
  Hanem azért Koophuis úr miatt gondjaink vannak. Tudod, mindannyian nagyra
becsüljük. Bár állandóan betegeskedik, szenved és sem sokat ennie, sem
járnia nem szabad, mindig jókedvű és igen bátran viselkedik. - Ha Koophuis
úr bejön hozzánk, kisüt a nap - mondta anya a múltkor, s ez így is van.
  Ez a derék ember jelenleg kórházban fekszik, s igen súlyos béloperációt
hajtanak végre rajta. Legkevesebb négy hetet kell ott töltenie. Láttad
volna, hogyan búcsúzott el tőlünk. Olyan egyszerűen, mintha valami
jelentéktelen elintéznivalója volna.
  A hátsó traktus lakói egyre rosszabbul férnek meg egymással. Az asztalnál
senki sem meri a száját kinyitni, kivéve persze, ha ételt kell beletenni. Ha
tudniillik egyikünk mond valamit, a többi megsértődik vagy félreérti.
Állandóan Valérián-tablettákat szedek. Félek és rosszkedvű vagyok. De nem
sokat használ. Másnapra még levertebb leszek. Ha egyetlenegyszer alaposan
kikacaghatnám magam, többet érne tíz Valérián-tablettánál. De hát mi már
talán el is felejtettünk nevetni. Néha attól félek, hogy a folytonos
komolyságtól megnyúlik az arcom és lefittyed az ajkam. A többiek sincsenek
különbül. Mindenki rossz érzéssel gondol arra a nagy sziklatömbre, amelynek
a neve tél.
  Még egy tény, amely nem éppen megnyugtató. Van M. nevű raktári
munkásunknak gyanús a hátsó traktus. Nem érdekelne bennünket különösebben a
véleménye, ha nem volna olyan kíváncsi természetű. De így nem lehet valami
olcsó kifogással hazaküldeni. S méghozzá ez az ember nem is megbízható.
  Egy napon Kraler igen éber akart lenni. Tíz perccel egy óra előtt felvette
a kabátját s átment a sarki drogériába. Alig öt perc múlva azonban
visszajött, tolvaj módára fellopózott a padláslépcsőn s onnan jött át
hozzánk. Negyed kettőkor már vissza akart indulni, amikor Elli elébe jött és
figyelmeztette, hogy Van M. bent ül az irodában. Kraler sarkon fordult, s
fél kettőig fent ült nálunk, aztán levetette a cipőjét s harisnyában felment
a padlásra. Óvatosan lemászott a meredek lépcsőn. Negyedóráig egyensúlyozott
így, nehogy meghallják lent a recsegést, szerencsésen leért az utcára s
onnan az irodába.
  Mihelyt Elli megszabadult Van M.-től, feljött Kraler úrért. De már nem
találta nálunk; valahol a padláslépcsőn mászkált harisnyában. Ugyan mit
szóltak a szomszédok, amikor meglátták az igazgatót, amint az utcán húzza
fel a cipőjét. Haha, egy igazgató harisnyában!
  Annéd

  `1943. szeptember 29, szerda`
  Drága Kittym!
  Van Daannénak ma van a születésnapja. Mi a sajt-, hús- és kenyérjegyen
kívül csupán egy üveg lekvárral ajándékoztuk meg. Férjétől, Dusseltől és
gyámolítóinktól is csak virágot vagy élelmiszert kapott. Ja, ilyen időket
élünk manapság!
  Ellit e héten annyiszor küldözgették, hogy kisebbfajta idegrohamot kapott.
Minduntalan elszalasztották valamiért, vagy nem voltak megelégedve azzal,
amit hozott és visszaküldték kicserélni. Ha meggondoljuk, hogy lent az
irodában is el kell végeznie munkáját, hogy Koophuis beteg, Miep meghűlt és
otthon maradt, ő kificamította a csuklóját, továbbá szerelmi bánata és
zsémbeskedő apja van, nem csoda, ha elveszti a türelmét. Vigasztaltuk és azt
a tanácsot adtuk, jelentse ki néhányszor erélyesen, hogy nem ér rá, akkor
majd kevesebb megbízással terhelik.
  Van Daannal is baj lesz, már előre látom! Apa nagyon dühös rá. Vajon
milyen vihar van már megint kitörőben a fejünk felett? Csak ne volna közöm
ezekhez a civakodásokhoz. De jó volna innen elmenni. Már szinte az őrület
határán vagyunk.
  Annéd

  `1943. október 17, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Koophuis szerencsésen felgyógyult. Még meglehetősen sápadt, de azért
jókedvűen vállalkozott rá, hogy eladja Van Daan úr öltönyét. Kellemetlen,
hogy Van Daanéknak teljesen elfogyott a pénzük. Őnagysága nem hajlandó
lemondani rengeteg kabátjáról, ruhájáról, cipőjéről, Van Daan öltönyét
viszont nehéz pénzzé tenni, mert túl sokat kér érte. Még nem lehet tudni,
mit határoznak. Valószínű, hogy őnagyságának meg kell válnia a bundájától.
Parázs veszekedés is volt emiatt, most azonban az édes kibékülés időszakában
vagyunk: - Óó, édes Puttim és - drága Kerlim - hallom szakadatlanul.
  Szinte szédelgek azoktól a szitkoktól, amelyek az utóbbi időben ebben a
tiszteletre méltó házban elhangzottak. Apa összeszorított szájjal jár-kel.
Összerezzen, ha valaki szól hozzá. Mintha félne, hogy újból valamilyen
kényes ügyet kell rendeznie. Anyának az izgalomtól piros foltok jelennek meg
az arcán. Margot fejfájásról panaszkodik, Dusselnek álmatlan éjszakái
vannak, őnagysága egész nap siránkozik, én pedig teljesen megzavarodtam.
Őszintén szólva, időnként elfelejtem, kivel vagyunk haragban és kivel
békültünk már ki.
  Egyetlen szórakozásom a tanulás. Tanulok is szorgalmasan.
  Annéd

  `1943. október 29, péntek`
  Drága Kittym!
  Megint hangos veszekedés volt Van Daan úr és a felesége között. Mint már
megírtam: Van Daanéknak elfogyott a pénzük. Nemrégiben Koophuis beszélt egy
szűcs ismerősével. Erről jutott eszébe Van Daan úrnak, hogy mégis el kellene
adni őnagysága szőrmebundáját, mely nyúlbőrből készült és tizenhét telet ért
meg. Háromszázhuszonöt forintot kaptak érte, ami rengeteg pénz. Őnagysága
azonban félre akarta tenni ezt az összeget, hogy a háború után legyen miből
kiruházkodnia, és temérdek fáradságba került, amíg Van Daan úr megértette
vele, hogy ez a pénz a megélhetéshez szükséges.
  El sem tudod képzelni, hogyan ordított, toporzékolt és szitkozódott.
Félelmetes volt. Családom visszafojtott lélegzettel állt lesben a
lépcsőfeljáratnál, hogy végső szükség esetén szétválassza őket. Olyan
izgalmas és idegesítő volt a sok sírás, visítás, hogy aznap este zokogva
feküdtem le és hálát adtam Istennek, hogy végre fél órára magamra
maradhatok.
  Koophuis úr megint beteg; a gyomrával van baj. Maga sem tudja, vajon
elállt-e már a gyomorvérzése. Először akkor láttuk, hogy lehangolt, amikor
bejelentette, hogy nem jól érzi magát, hazamegy.
  Én általában jól érzem magam, attól eltekintve, hogy nincs étvágyam. Egyre
csak ezt hallom: "De rossz színben vagy." Meg kell hagyni, hogy mindenki fel
akar hizlalni. A szőlőcukor, a csukamájolaj meg a méz használ is.
  Már régóta nem tudok uralkodni az idegeimen. Főként vasárnap érzem magam
igen nyomorúságosan. Ilyenkor álmos, nyomott, ólmos hangulat nehezedik az
egész házra. Erre még a madár se jár; a halálos, fülledt csend mindenre
rátelepszik, olyan súlyosan, hogy szinte magával húz a sötét alvilágba.
  Ebben a hangulatban még apával, anyával és Margot-val sem törődöm, csak
támolygok egyik helyiségből a másikba, le- és feljárok a lépcsőn. Úgy érzem
magam, mint az énekesmadár, amelynek kegyetlen emberek kitépték a szárnyát,
s a vaksötétben nekirepül szűk kalitkája rácsának. "Repülj ki a szabadba,
kacagj" - kiáltja bennem egy belső hang, de nem hallgatok már rá. Lefekszem
a díványra s alszom. Ezzel ütöm agyon az időt, így szabadulok meg a csendtől
és a szörnyű félelemtől, amely, sajnos, nem hagy el egy pillanatra sem.
  Annéd

  `1943. november 3, szerda`
  Drága Kittym!
  Apa, aki mindig gondol rá, hogy számunkra valami foglalatosságot találjon,
amely egyúttal továbbképzésünket is elősegíti, elhozatta egy intézetnek a
prospektusát, amely távtanítással foglalkozik. Margot háromszor
áttanulmányozta már a vastag könyvet, de nem találta meg benne a neki
megfelelőt. Azt hitte ugyanis, hogy a zsebpénzéből kell megfizetnie a
tanfolyamot s a legtöbbjének sokallotta az árát. Apa végül is egy
próbaleckét rendelt meg: `Latin nyelvtanítás kezdők számára` címmel.
Margot lelkesen kezdett hozzá és rögtön meghozatta az egész tanfolyam
anyagát. Nekem sajnos túlságosan nehéz, pedig nagyon szeretnék latinul
tanulni.
  Hogy én is tanuljak valami újat, apa megkérte Koophuist, vásároljon be egy
bibliát gyermekek részére. Azt akarta, hogy az Új Testamentumot is
megismerjem.
  - Chanukára bibliát akarsz ajándékozni Annénak? - kérdezte Margot
meglepetve.
  - Hát... eh... azt hiszem, Mikulásra inkább való. Jézus nem fér össze
Chanukával - felelte apa.
  A porszívó tönkrement. Ezentúl a szőnyeget minden este egy öreg kefével
kell csukott ablakoknál, fülledt melegben, mesterséges világításnál
letisztítani.
  Ennek nem lesz jó vége - gondoltam, s anyám csakugyan fejfájást kapott a
portól, amit felkavartam a szobában. Amellett a piszkot se sikerült
eltávolítanom, és apa haragudott rám, hogy minden rendetlen. Az emberek
hálátlanok.
  Pillanatnyilag megnyugodtak a kedélyek, csak Dussel haragszik Van
Daanékra. Ha Van Daannéról beszél, csak ezekkel a jelzőkkel illeti: "Buta
tehén - vagy - vén borjú." Van Daanné viszont a csalhatatlan és mindentudó
urat aggszűznek vagy megcsontosodott agglegénynek csúfolja, aki folyton
sértve érzi magát.
  Bagoly mondja a verébnek, nagyfejű!
  Annéd

  `1943. november 8, hétfő`
  Drága Kittym!
  Ha végigolvasod a leveleimet, biztosan feltűnik Neked, milyen hullámzó
hangulatban írtam őket. Elég kínos nekem, hogy itt a hátsó traktusban
annyira rabja vagyok a hangulataimnak, de hát így vagyunk valamennyien. Ha
egy könyv hatása alatt állok, előbb alaposan rendet kell teremtenem a
fejemben, mielőtt emberek közé megyek, másként azt hinnék, nem vagyok
egészen épeszű. Jelenleg, mint már észrevehetted, letört hangulatban vagyok.
Igazán nem tudom megmondani, miért, de azt hiszem, a gyávaságommal küzdök
ilyenkor.
  Ma este, amikor Elli még lent volt, hosszan és erősen csengettek. Egy
pillanat alatt elfehéredtem és hascsikarást meg szívdobogást kaptam az
ijedségtől.
  Esténként az ágyban elképzelem, hogy börtönben ülök, távol anyától,
apától. Vagy valahol az országúton csatangolok. Máskor meg úgy rémlik, hogy
ég a hátsó traktus, vagy hogy éjnek idején elhurcolnak bennünket. Mindezt
úgy végigélem, mintha igazán bekövetkezett volna, és az az előérzetem, hogy
ez egyszer csakugyan bekövetkezik!
  Igaz, Miep gyakran erősködik, hogy irigyel bennünket, mert itt legalább
nyugtunk van. Lehet, hogy igaza van, de arra biztosan nem gondol, mennyire
félünk. El se tudom képzelni, hogy még egyszer úgy élhessünk, mint a többi
ember. Bár a "háború után"-t emlegetem, de hát ez csak olyan, mintha
kacsalábon forgó várról képzelődnék, azaz olyasmiről, amiből soha nem lehet
valóság. Úgy gondolok régi otthonunkra, barátnőimre, iskolai csínyjeimre,
mintha mindezt nem is én, hanem valaki más élte volna át.
  Látom nyolcunkat itt a hátsó traktusban, ahogy az ég egy kis kék sávján
lebegünk súlyos, sötét viharfelhők közepette. Az a kerek folt, amely a
mienk, egyelőre még biztonságos, a felhők azonban egyre összébb tömörülnek,
egyre szűkebb a kör, amelyen kívül ott leselkedik a veszély. Már-már úgy
szorongat bennünket, hogy kétségbeesésünkben egymásba ütközünk. Valamennyien
vagy lefelé tekintünk, oda, ahol folyik a harc ember ember ellen, vagy
felfelé, ahol csend van és szépség. Közben bekerít bennünket a sötét tömeg,
áthatolhatatlan falként állja el a felfelé vezető utat s készül
mindnyájunkat eltaposni, bár egyelőre még nem tud ránk lecsapni. És én
mindezt nézem, tehetetlenül, csak kiáltani vagy könyörögni tudok: - Ó, kör,
drága kör, tágulj, nyílj meg előttünk!
  Annéd

  `1943. november 11, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Van egy jó címem ehhez a fejezethez: `Óda néhai töltőtollam
emlékére.`
  Mindig féltettem a töltőtollamat és nagyra tartottam, különösen azért,
mert gömbhegyű. Tudniillik csak gömbhegyű tollal tudok igazán szépen írni.
Hadd írjam le röviden e töltőtoll hosszú és érdekes élettörténetét.
Kilencéves voltam, amikor a töltőtoll egy csomagban, amelyre az volt
felírva, hogy "minta érték nélkül", megérkezett a messzi Aachenból.
Nagyanyám volt a jótékony adakozó. Éppen influenzában feküdtem, s kint
süvített a februári szél. A dicsőséges, piros bőrtokban díszelgő töltőtollat
siettem megmutatni a barátnőimnek. Én, Anne Frank, én voltam ennek a tollnak
a büszke tulajdonosa.
  Tízéves voltam, amikor megengedték, hogy a töltőtollat elvihessem az
iskolába, a tanítónőm abba is beleegyezett, hogy írjak vele. Úgy ám!
  Tizenegy éves koromban azonban újból el kellett zárnom kincsemet, mert a
hatodik osztály tanítónője ragaszkodott a tintatartó meg a tollszár
használatához.
  Amikor tizenkét éves lettem, a zsidó líceumba kerültem, s ekkor
töltőtollamat új tasakkal tiszteltem meg, melyben egy ceruza is elfért. Ez
már olyan komoly darab volt, hogy zippzárral csukódott.
  Tizenhárom éves koromban magammal hoztam a töltőtollat a hátsó traktusba s
rengeteget írtam vele.
  Aztán tizennégy éves lettem. Ez volt az utolsó évem, amelyet együtt
töltöttem kedvenc tollammal. És most...
  Egy péntek délután, öt óra elmúlt már, amikor kijöttem a szobámból s írni
akartam. Odaléptem hát az asztalhoz, de erélyesen félretoltak; át kellett
engednem a helyem Margot-nak és apának, akik itt tanulták a "latinjukat".
  Töltőtollam érintetlenül feküdt az asztalon, tulajdonosa pedig sóhajtozva
beérte az asztal sarkával és hozzáfogott a babfényesítéshez. Nálunk ez azt
jelenti, hogy ledörzsöljük a babszemekről a rárakódott penészt.
  Háromnegyed hatkor összesepertem a szemetet s a rothadt babszemekkel
együtt újságpapírba göngyölve bedobtam a kályhába. Hatalmas láng csapott ki,
s én örültem, hogy a tűz, mely már kialvóban volt, újra feléledt. Közben az
asztal is felszabadult, a latinosok kimentek. Most már én ültem oda s addig
írhattam volna, ameddig jólesik, de hiába kerestem a töltőtollam, sehol nem
találtam. Még egyszer végigkutattam mindent, kereste Margot, kereste anya,
kereste apa, kereste Dussel, de a töltőtollnak hűlt helye volt.
  - Biztosan bedobtad a babbal együtt a kályhába - jegyezte meg Margot.
  - Ugyan, dehogy! - feleltem.
  Amikor azonban a töltőtoll estig sem került meg, mindannyian
megállapítottuk, hogy elégett, annál is inkább, mert a celluloid kitűnően
ég.
  Így is volt. Feltevésünket megerősítette az a tény, hogy amikor apa másnap
reggel kiszedte a kályhából a hamut, megtalálta benne azt a kis csíptetőt,
amellyel a töltőtollat a zsebhez szokták erősíteni. Az arany tollhegy
viszont eltűnt. - Valószínűleg beleolvadt a salakba - vélte apa.
  Egyetlen sovány vigaszom, hogy töltőtollam a krematóriumba került, oda,
ahol egyszer én is végezni szeretném.
  Annéd

  `1943. november 17, szerda`
  Drága Kittym!
  Csupa megrendítő esemény történik mostanában. Elli családjában diftériát
kapott valaki, s ezért hat hétig nem érintkezhetik velünk. Ez nagy
nehézséget okoz az élelmezésnél és a bevásárlásnál, nem szólva arról, hogy
mennyire hiányzik nekünk. Koophuis még mindig beteg s három hete csak tejen
és kásán él. Így Kralernek őrületesen sok a dolga.
  Margot latin írásbelijét beküldi egy tanintézetbe, s onnan egy tanár
kijavítva küldi vissza. Margot Elli neve alatt írja a dolgozatait. A tanárja
igen kedvesen és szellemesen ír. Valószínűleg boldog, hogy ilyen kitűnő
tanítványa akadt.
  Dussel - nem tudni, miért - teljesen megzavarodott. Azzal kezdte, hogy
valahányszor felment a felső emeletre, elnémult és nem szólt a Van
Daan-házaspárhoz. Ez mindannyiunknak feltűnt s amikor már néhány napja
tartott, anya figyelmeztette, jól vigyázzon, mert őnagyságával még sok
kellemetlensége lesz.
  Dussel azzal érvelt, hogy Van Daan úr kezdte, s neki esze ágában sincs
megtörni a hallgatást.
  Tegnap, november tizenhatodikán múlt egy éve, hogy Dussel megérkezett a
hátsó traktusba. Ez alkalommal meglepte anyát egy cserép virággal, de Van
Daannénak semmit sem adott, pedig már hetek óta sokszor tett célzást erre az
évfordulóra és nem rejtette véka alá azt a nézetét, hogy Dusselnek mindenkit
meg kell vendégelnie.
  Ahelyett, hogy először is megköszönte volna, amiért olyan önzetlenül
befogadták, egy szót sem szólt. November 16-án reggel megkérdeztem tőle,
gratuláljak-e vagy kondoleáljak. Azt válaszolta, hogy mind a kettőt szívesen
veszi. Anya készségesen vállalkozott a békebíró szerepére, de nem boldogult
vele, s így minden maradt a régiben.
  "Der Mann hat einen grossen Geist
  Und ist so klein von Taten."[7]
  Annéd

  `1943. november 27, szombat`
  Tegnap este elalvás előtt hirtelen megjelent lelki szemeim előtt Lies.
  Testét rongyok fedték, arca beesett és lesoványodott. A szeme szokatlanul
nagy volt. Szomorú és szemrehányó pillantást vetett rám; körülbelül ezt
olvastam ki a szeméből: "Ó, Anne, miért hagytál el? Miért nem segítsz
rajtam? Ments ki ebből a pokolból!"
  Én, én nem tudok rajta segíteni. Végig kell néznem a többiek szenvedését
és halálát. Legfeljebb csak az Istent kérhetem, hogy vezérelje őket vissza
hozzánk.
  Csak Liest láttam, senki mást, s jól tudtam, miért. Helytelenül ítéltem
meg őt; túlságosan gyerekes voltam ahhoz, hogy megértsem nehéz helyzetét.
Szegény, nagyon ragaszkodott új barátnőjéhez s azt hitte, hogy el akarom
tőle csábítani. Meg tudom érteni, mennyire bánthatta ez szegényt; jól
ismerem ezt az érzést!
  Olykor megjelenik előttem a szenvedő Lies alakja, de nyomban utána önzőn
elmerülök a magam szórakozásaiba vagy nehézségeibe. Bizony, csúful
viselkedtem vele szemben. Ezért látom magam előtt sápadt arcát és könyörgő
tekintetét. Bárcsak segíthetnék rajta!
  Ó, Istenem, nekem itt megvan mindenem, neki meg milyen szomorú sors jutott
osztályrészül. Pedig legalább olyan vallásos volt, mint én, s ő is
mindenkinek csak jót akart. Miért vagyok éppen én a kiválasztott, aki
megmenekül, s miért kell neki esetleg elpusztulnia? Ugyan mi a különbség
kettőnk kőzött? Miért vetődtünk oly messze egymástól?
  Őszintén szólva, hónapok óta, sőt majdnem egy éve, hogy alig gondolok rá.
Csak néha jutott az eszembe, de még sohasem jelent meg előttem ily szörnyű
állapotban.
  Édes Lies, remélem, hogy megéred a háború végét, visszajössz közénk, s én
befogadhatlak és jóvátehetem, amit ellened vétettem.
  Igaz, ha nekem módom lesz rajta segíteni, akkor neki sem lesz rá olyan
nagy szüksége. Vajon gondol-e még reám; vajon mit érez irántam?
  Gyámolítsd őt, édes Istenem. Akkor legalább nem érzi majd olyan egyedül
magát. Mondd, hogy szeretettel és részvéttel gondolok rá. Talán így jobban
bírja a megpróbáltatásokat.
  Nem merek tovább gondolkodni, mert belezavarodom. Állandóan magam előtt
látom rám szegzett tekintetét s nem tudok tőle szabadulni. Vajon hisz-e
Istenben vagy pedig csupán külső máz volt nála a vallásosság?
  Még ezt se tudom róla; sosem szántam rá magam, hogy megkérdezzem tőle.
  Lies, édes Lies, bárcsak elhozhatnálak onnan, ahol most vagy, s
megoszthatnám Veled, amim van. De késő, már nem segíthetek Rajtad, nem
tehetem jóvá, amit ellened vétettem. De soha nem felejtelek el s mindig
imádkozom majd Érted.
  Annéd

  `1943. december 6, hétfő`
  Drága Kittym!
  Mikulás közeledtével akaratlanul is a múlt évi szépen díszített kosárra
gondoltunk, s főként én sajnáltam, hogy idén nem ünnepelhetünk. Addig-addig
gondolkoztam, amíg ki nem találtam valami mulatságosat.
  Tanácskoztam Pimmel, s egy héttel ezelőtt verset gyártottunk mind a
nyolcunkról.
  Vasárnap este negyed kilenckor mindnyájan felmentünk a felső emeletre s
magunkkal vittük a nagy ruháskosarat is, melyet rózsaszín és világoskék
selyempapír mintákkal és rózsákkal díszítettünk fel. A kosarat lefedtük egy
nagy ív csomagolópapírral, s egy cédulát tűztünk rá. Mindenkit meglepett
kissé az ajándéktárgy terjedelmes volta.
  Levettem róla a cédulát és olvasni kezdtem:
  `Idén is itt a Mikulás,`
  `Rejtekhelyünkön hej, de más,`
  `Tekintve az időt s helyet,`
  `Oly szívderítő nem lehet.`
  `A szép, habár hiú remény,`
  `Hogy rabságunk sötét egén`
  `Szabadság fényes napja kel,`
  `Eloszlott, bánat mosta el.`
  `S bár senki semmit nem kapott,`
  `Megünnepeljük e napot:`
  `Ha csúf is még e zord idő,`
  `Nézzük meg, mit rejt a cipő.`
  (Közben apával együtt felemeltük a csomagolópapírt.)
  Harsány kacagás következett, mert mindenki felfedezte a kosárban a saját
cipőjét. Minden pár cipőben kis csomag volt, benne tulajdonosának neve.
  Annéd

  `1943. december 22, hétfő`
  Drága Kittym!
  Súlyos influenzám hátráltatott abban, hogy hamarább írjak Néked.
Nyomorúságos érzés itt betegnek lenni. Ha köhögési ingerem volt, gyorsan a
takaró alá bújtam s igyekeztem - amennyire tudtam - megnyugtatni a gégémet,
többnyire azzal az eredménnyel, hogy a köhögés egyáltalán nem múlt el s
kénytelen voltam mézes tejet inni s cukrot vagy pasztillát szopogatni. Égnek
áll minden hajamszála, hacsak rágondolok ezekre a gyötrelmes kúrákra.
Izzadni, borogatni, száraz, majd nedves kendőt tenni a mellemre, meleg
folyadékot inni, torkot öblögetni, ecsetelni, mozdulatlanul feküdni,
termofórt és melegvizes palackot tenni az ágyba, limonádét inni és mindehhez
két óránként hőmérőzni.
  Ilyen körülmények között lehet-e egyáltalán meggyógyulni? Az volt a
legszörnyűbb, hogy Dussel úr adta a doktor bácsit és pomádés fejét a
mellemre hajtva, figyelte tüdőm zörejeit. Nemcsak az zavart, hogy a haja
szörnyen csiklandozott, hanem szégyelltem is magam, annak ellenére, hogy már
harminc évvel ezelőtt végezte az egyetemet és doktori címet is szerzett.
Ugyan miért is fekszik ez az ember csupasz mellemre? Hiszen nem a
szerelmesem? Emellett amúgy sem hallja, hogy ott belül mi egészséges és mi
beteg. Ki kellene fecskendezni a fülét, mert egyre gyengül a hallása.
  Most azonban elég a betegségből. Újból makkegészséges vagyok, nőttem egy
centimétert, híztam két fontot, sápadt vagyok és tanulni akarok.
  Sok újat nem mondhatok. Kivételesen nagy közöttünk az egyetértés, senki
sem veszekszik; ilyen békesség nem volt már vagy fél éve a házban. Elli még
mindig el van különítve tőlünk.
  Karácsonyra extra adag olajat, édességet és szirupot kapunk. "Karácsonyi
ajándékul" kapok egy két és fél centes pénzdarabból készült, ragyogóra
csiszolt brosstűt. Ki sem mondhatom, milyen gyönyörű. Dussel úr anyának és
Van Daannénak szép tortát ajándékozott. Miep sütötte az ő kérésére. Miepnek
rengeteg munkája mellett még erre is időt kellett szakítania. Magam is
készítettem valamit Miepnek és Ellinek. Két egész hónapig megtakarítottam a
kásámról a cukrot s abból Koophuis úr közvetítésével szaloncukrot
csináltatok.
  Esik az eső, füstöl a kályha, gyomrunkat nyomja az étel; nem csoda, hiszen
folyton dörögnek az ágyúk. Undok háborús hangulat.
  Annéd

  `1943. december 24, péntek`
  Drága Kittym!
  Már többször írtam arról, hogy mi itt mindnyájan pillanatnyi hangulataink
hatása alatt vagyunk s úgy látom, rajtam ez a betegség - különösen az utóbbi
időben - egyre jobban úrrá lesz.
  A "Himmelhoch jauchzend, zum Tode betrübt"[8] idézet nagyon rám illik.
"Himmelhoch jauchzend" vagyok, ha arra gondolok, hogy milyen jól megy
dolgunk, ha összehasonlítom a magam helyzetét más üldözött gyermekével és
"zum Tode betrübt" vagyok például ma, mert nálunk járt Koophuis asszony és
elmondta, hogy Corry nevű leánya pajtásaival hokizik, evez és műkedvelő
színielőadásokon vesz részt. Nem irigykedem Corryra, de én is
kimondhatatlanul vágyom rá, hogy legalább egyetlenegyszer, amúgy
istenigazában jól érezzem magam, s úgy nevethessek, hogy majd megpukkadok.
Főleg most télidőben, karácsony és újév táján érezzük magunkat
kitaszítottaknak. Pedig nem volna szabad ezt leírnom, hiszen ez rút
hálátlanság és bizonyos fokig túlzás is. De gondolj felőlem, amit akarsz,
nem fojthatok mindent magamba, inkább elismétlem naplóm első szavait: "A
papír türelmes."
  Ha valaki betoppan hozzánk a külvilágból s ruhája még hűvös a széltől,
arcát kicsípte a hideg, akkor legszívesebben a párnámba fúrnám a fejem, hogy
ne gondoljak rá: "Vajon mikor szívhatunk már mi is friss levegőt?" De, mert
azt nem tehetem, hanem illedelmesen kell ülnöm, ezek a gondolatok igen
sokszor, számtalanszor felmerülnek bennem. Hidd el, Kittym, ha az ember már
másfél év óta el van zárva a külvilágtól, néhanapján igazság ide, hála oda,
nagyon elege van. És hát jó volna biciklizni, táncolni, fütyülni, a
fiatalságomat kiélvezni. Erre vágyódom, de senkinek sem beszélhetek róla.
Képzeld el, mi lenne belőlünk, ha mind a nyolcan siránkoznánk és fancsali
képet vágnánk? Még így is elég sokszor megkérdezem magamban: "Vajon akad-e
olyasvalaki, aki megértene, akár az üldözöttek fajtájából való, akár más?
Aki belátná például, hogy az ilyen kislánynak életszükséglete a hancúrozás?"
Nem tudom, meghallgatásra találnék-e, de már azért sem beszélnék róla
senkinek, mert azonnyomban elsírnám magam. Persze a sírástól
megkönnyebbülnék.
  Napról napra jobban nélkülözöm a megértő anyai szívet. Ezért gondolatban
és írásban is megfogadom, hogy egyszer majd olyan édesanyja leszek a
gyermekeimnek, amilyent magamnak szeretnék. Olyan anya, aki nem vesz mindent
készpénznek, amit másoktól hall, de komolyan veszi, amit én mondok. Csak
érzem, de leírni nem tudom, hogy mi mindent fejez ki a "mamus" szó! Tudod-e,
mit találtam ki, hogy valamiképpen anyukának szólíthassam az anyám? Gyakran
"manusnak", sőt "mani"-nak hívom. Ilyenformán nem mondom teljesen ki, hogy
"mama", elcsenem az "m"-betű egyik lábát. Jaj, pedig de szívesen hozzátennék
százannyit! Anya mindezt szerencsére nem sejti; igen boldogtalan volna
miatta.
  De hát elég ebből ennyi, "Zum Tode betrübt" hangulatom ezzel kissé
megenyhült.
  Annéd

  `1943. december 25, szombat`
  Drága Kittym!
  Most, hogy túl vagyunk karácsony első napján, egyre az jár az eszemben,
amit apa mondott nekem egy évvel ezelőtt ifjúkori szerelméről. Akkor nem
értettem meg úgy, mint most. Ha még egyszer szóba hozná, tudtára adnám, hogy
vele érzek.
  Azt hiszem, Pim azért beszélt ifjúkori szerelméről, mert neki, aki "annyi
szív titkát ismeri", `egyszer` szintén ki kellett végre önteni a
szívét. Egyébként Pim soha nem beszél magáról, s azt hiszem, Margot-nak
fogalma sincs róla, hogy apának milyen nehéz élete volt. Nekem ugyan hiába
erősítgeti szegény, hogy mindezt már elfelejtette. Az ilyet soha nem lehet
feledni, legfeljebb beletörődik az ember. Remélem, kissé hasonlítok apára,
de nem szeretnék annyit szenvedni, mint ő szenvedett.
  Annéd

  `1943. december 27, hétfő`
  Drága Kittym!
  Pénteken este kaptam életem első karácsonyi ajándékát. A lányok és
Koophuis meg Kraler megint pompás meglepetést tartogattak számunkra. Miep
karácsonyi kalácsot sütött "Béke 1944" felirattal. Elli szerzett egy font
békebeli leveles-vajas süteményt, Peternek, Margot-nak meg nekem egy-egy
üveg joghurtot, a felnőtteknek pedig személyenként egy-egy üveg sört. Minden
darabot külön díszes papírba csomagoltak és még képeket is ragasztottak rá.
A karácsonyi ünnepek egyébként elég gyorsan elmúltak.
  Annéd

  `1943. december 29, szerda`
  Drága Kittym!
  Tegnap megint igen bánatos voltam. Nagymama és Lies járt az eszemben.
Nagymamám, édes nagymamám! De aranyos voltál! Sejtelmünk sem volt, hogy
mennyit szenvedett, mert mindvégig gondosan titkolta gyógyíthatatlan
betegségét.
  Hű és jóságos teremtés volt. Sosem hagyott volna cserben bennünket.
Bármiről volt is szó, akármilyen haszontalan voltam, nagymama mindig
megbocsátott.
  Drága nagymamám! Vajon szerettél-e, vagy talán Te sem értettél meg? Nem
tudom. A nagymamát sem fogadta senki a bizalmába. Nagyon egyedül érezhette
magát, pedig itt élt közöttünk. Egy ember olyankor is egyedül lehet, amikor
sokan szeretik, ha senki sincs, akinek `ő a legkedvesebb.` Vajon él-e
még Lies? Ugyan mit csinálhat? Édes Istenem, óvd meg őt és vezéreld vissza
hozzánk. Drága Lies, a Te sorsodon látom, hogy hová juthattam volna én is.
Folyton a helyedben érzem magam. Miért is vagyok itt mindennel olyan
elégedetlen? Nem kell-e boldognak, elégedettnek és szerencsésnek éreznem
magam, kivéve ha Liesre és sorstársaira gondolok?
  Önző vagyok és aljas. Miért álmodom és gondolok állandóan ezekre a
szörnyűségekre, miért szeretnék üvölteni félelmemben? Mert mindennek
ellenére nem bízom Istenben. Annyit kaptam tőle, amennyit meg sem érdemlek,
s mégis nap mint nap elkövetek egy csomó hibát.
  Hacsak rágondolok hitsorsosaimra, sírni tudnék, voltaképpen egész nap,
folyton sírhatnék. Nem marad más hátra, csak arra kérni Istent, tegyen
csodát s engedje meg. hogy legalább néhányan megmeneküljenek. Ennél többet,
azt hiszem, nem tehetek.
  Annéd

  `1944. január 2, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Ma reggel, más dolgom nem lévén, a naplóban lapozgattam s több olyan
levélre akadtam, melyben anyámról olyan indulatosan nyilatkozom, hogy azt
kérdeztem magamtól: "Anne, te voltál az, aki gyűlöletről beszéltél? Ó Anne,
hogyan is tehettél ilyet!"
  Elüldögéltem a nyitott füzet felett. Gondolkoztam, mi lehetett az oka,
hogy így feldühödtem, hogy felhalmozódott gyűlöletemről be kellett Neked
számolnom. Igyekeztem megérteni és mentegetni azt az Annét, aki egy évvel
ezelőtt voltam. Addig nem tiszta a lelkiismeretem, míg utólag meg nem
magyarázom, hogyan jutottam el idáig.
  Szörnyen kétségbeejtő hangulatban voltam és vagyok még ma is. Minden
ítéletem egyoldalú volt. Nem törekedtem mérlegelni a másik fél igazát. Nem
tiszteltem azok kívánságát, akiket indulatos természetemmel megbántottam és
akiknek szomorúságot okoztam.
  Begubóztam, csak magamra gondoltam s örömet, gúnyt és bánatot gátlás
nélkül lefirkáltam. És mégis nagy becsben tartom ezt a naplót. Helyenként
olyan, mint egy emlékirat, noha néhány oldalt nyugodtan ki lehetne belőle
hagyni.
  Annak idején haragudtam az anyámra s ez mostanában is előfordul. Igaz, nem
értett meg, de én sem őt. Gyengéd hozzám és biztosan szeret, de sokszor
kerül miattam kellemetlen helyzetbe, s érthető, hogy összeszid, hiszen a
rengeteg izgalomtól amúgy is ideges és sokat bosszankodik.
  Mindezt túlságosan a szívemre vettem. Sértőn, pökhendien és ostobán
viselkedtem vele szemben s ez őt még jobban elkeserítette. Se vége, se
hossza nem volt a kellemetlenségeknek és bosszúságoknak. Ez bizony
mindkettőnknek bánatot okoz, de majd csak elmúlik.
  Az is érthető, hogy nem akartam ezt belátni és elkeseredtem. Az indulatos
mondatokat rossz hangulatban írtam. Rendes körülmények között bezárkóztam
volna egy szobába, toporzékolva, dühös kifakadásokkal könnyítettem volna
magamon.
  De ma már elmúlt az az idő, amikor sírva ítélkeztem anya felett.
  Azóta okosabb lettem, s anya idegei is megnyugodtak kissé. Ha mostanában
bosszant valami, többnyire befogom a számat, s ilyenkor ő is hallgat. Így
mindenesetre könnyebben boldogulunk egymással. De mégsem tudom anyát igazi
gyermeki ragaszkodással szeretni, ehhez hiányzik belőlem a megfelelő érzés.
Azzal csitítom a lelkiismeretem, hogy jobb, ha panaszaimat leírom, mintha
anya szívét keserítem velük.
  Annéd

  `1944. január 5, szerda`
  Drága Kittym!
  Ma két olyan titkot vallok be Neked, aminek a leírása igen hosszú lesz. De
hát mindezt el `kell` valakinek mondanom, s hát Te vagy rá a
legalkalmasabb, mert meggyőződésem, hogy Te semmi körülmények között nem
árulsz el.
  Először is hadd beszéljek anyáról. Tudod, sok panaszom volt rá, s mégis
iparkodtam jól viselkedni vele szemben. Most hirtelen rájöttem, mi az ő
hibája. Anya maga mesélte nekünk, hogy inkább barátnőinek, mint leányainak
tekint bennünket. Ez persze nagyon szép, de hát egy barátnő nem töltheti be
az anya szerepét. Nekem olyan anyára van szükségem, akit tisztelek és akiről
példát vehetek. Az az érzésem, hogy Margot egészen másként vélekedik erről a
kérdésről és soha meg nem értené, amit most elmondtam Néked. Apa viszont
elzárkózik minden olyan beszélgetés elől, amelyben anyáról van szó.
  Úgy képzelem, egy anyának olyannak kell lennie, aki elsősorban igen-igen
tapintatos, főleg a korombeli gyermekekkel szemben s nem tesz úgy, mint
mani, aki kinevet, ha nem azért sírok, mert fáj valamelyik testrészem.
  Egyet - bármilyen jelentéktelennek látszik is - sohasem bocsátok meg neki.
Egyszer a fogorvoshoz készültem. Velem tartott anya és Margot is.
Megengedték, hogy magammal vigyem a biciklimet. Amikor a fogorvosnál
végeztünk s lementünk az utcára, Margot és anya közölte velem, hogy ők
ketten bemennek a városba valamit megnézni vagy vásárolni, már nem emlékszem
rá pontosan. Én is szerettem volna velük menni, de tudni sem akartak róla.
Az volt a kifogásuk, hogy biciklivel vagyok. Könny szökött a szemembe, mire
anya és Margot kinevettek. Úgy elfutott a méreg, hogy a nyílt utcán
kiöltöttem rájuk a nyelvemet. Egy véletlenül arra járó fiatalasszony
megrökönyödve nézett rám. Aztán hazabicikliztem és ha jól emlékszem, még
sokáig zokogtam.
  Hát nem furcsa, hogy az a seb, amelyet anya akkor ejtett rajtam, még most
is éget, már arra a gondolatra is, hogy annak idején mennyit sírtam.
  A másik kérdés, amiről igen nehezemre esik beszámolnom, csak velem
kapcsolatos.
  Tegnap elolvastam Sis Heyster orvosnő cikkét arról, hogy miért pirul el
valaki. Olyan ez a cikk, mintha rólam írta volna. Bár nem pirulok el
gyakran, az, amit ír, rám is vonatkozik. Körülbelül azt fejtegeti, hogy a
lányok a pubertás idején csendesebbek és sokat gondolkodnak azokon a
csodákon, amelyek végbemennek a testükben.
  Én is így vagyok vele. Az utóbbi időben az az érzésem, hogy szégyellnem
kell magam Margot, apa meg anya előtt. Ezzel szemben Margot, aki pedig
sokkal félszegebb nálam, egyáltalán nem szégyenlős.
  Csodálatos az a változás, amit mostanában megfigyelek magamon. De nemcsak
az, ami a külsőmön megy végbe, hanem az is, ami belül történik. És mert
magamról és mindezekről soha senkivel nem beszélek, kénytelen vagyok egyedül
leszámolni ezekkel a dolgokkal.
  Valahányszor beáll gyengélkedésem ideje - ez eddig csak háromszor fordult
elő - úgy érzem, hogy minden fájdalom, kényelmetlenség és tisztátlanság
ellenére édes titkot őrzök magamban s éppen ezért - bár igen bántó - előre
örülök annak az időszaknak, amikor majd újból érzem ezt a titkot.
  Sis Heyster még azt is megemlíti, hogy a fiatal lányok csak ekkor ébrednek
öntudatra. Ekkor fedezik fel, hogy emberek, akiknek egyéni ötletei,
gondolatai és szokásai vannak. Minthogy rövid idővel tizenharmadik
születésnapom után kerültem ebbe a házba, korábban kezdtem magamra eszmélni,
mint más leányok, s hamarabb ébredtem annak tudatára, hogy "önálló ember"
vagyok. Este az ágyban néha ellenállhatatlan kényszert érzek, hogy kezemet a
keblemre tegyem és figyeljem, milyen nyugodtan és szabályosan ver a szívem.
Mielőtt idejöttünk, voltak már hasonló érzéseim, bár öntudatlanul. Egyszer,
emlékszem, valamelyik barátnőmnél aludtam s hirtelen elfogott a vágy, hogy
megcsókoljam. Meg is tettem. Valahányszor meztelen női aktot látok, mondjuk
Vénusz szobrát, extázisba kerülök. Néha oly csodálatosan szépnek találom az
ilyesmit, hogy a könnyem is kicsordul.
  Bárcsak volna barátnőm!
  Annéd

  `1944. január 6, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Kimondhatatlanul vágyom rá, hogy bizalmasan beszélgethessek valakivel,
elhatároztam, hogy erre a célra Petert választom ki.
  Ha néhanapján benéztem Peterhez, mindig jól éreztem magam nála, de mert
Peter sokkal szerényebb és udvariasabb, semhogy valakit kitessékeljen, nem
mertem soká nála maradni, nehogy terhére legyek. Valami ürügyet kerestem,
hogy feltűnés nélkül tovább ott időzhessek és beszélgethessek vele. Tegnap
azután találtam is ilyen ürügyet. Peterre tudniillik rájött a
keresztrejtvény-fejtés mániája s egyebet sem tesz, csak rejtvényt fejt.
Segítettem neki s hamarosan együtt ültünk a kisasztalnál; ő a széken, én meg
vele szemben a díványon.
  Csodálatosan jól éreztem magam, amikor belenéztem sötétkék szemébe, ő
pedig szája körül titokzatos mosollyal ült velem szemben. Beleláttam a
lelkébe. Leolvastam az arcáról, hogy tanácstalan és bizonytalan, nem tudja,
hogyan viselkedjék s ugyanakkor megéreztem rajta, hogy van már benne valami
férfiasság.
  Láttam, hogy zavarban van s az úgy hatott rám, hogy kénytelen voltam újból
és újból belenézni sötétkék szemébe. Végtelenül kívántam, bárcsak beszélne
arról, ami bántja s felhagyna a közömbös fecsegéssel.
  De az este elmúlt és nem történt semmi, csak az, hogy elbeszéltem neki,
amit a pirulásról olvastam. Persze nem mindazt, amit itt leírtam, hanem csak
annyit, hogy idősebb korában nem lesz már olyan félszeg.
  Este, az ágyban, már nem láttam a helyzetet olyan biztatónak s riasztó
volt az a gondolat, hogy nekem kell Peter kegyeiért könyörögnöm. De amint
látod, sok mindenre vagyok képes, ha arról van szó, hogy kielégítsem
vágyaimat; elhatároztam tehát, hogy többször bemegyek Peterhez és
valamiképpen szólásra bírom.
  Ne hidd, hogy szerelmes vagyok belé. Szó sincs róla. Ha Van Daanéknak fiú
helyett lányuk volna, azzal is megpróbálnék barátságot kötni.
  Ma reggel körülbelül öt perccel hét előtt ébredtem s még pontosan
emlékeztem rá, hogy mit álmodtam. Ültem egy széken s szemben velem Peter
Wessel. Egy könyvben lapoztunk s gyönyörködtünk Mary Bis rajzaiban. Olyan
élénk volt az álmom, hogy még részben emlékszem is a rajzokra. De ez nem
minden: az álom még folytatódott. Peter tekintete egyszerre csak találkozott
az enyémmel. Sokáig néztem barna, bársonyos tekintetű szemébe. Aztán Peter
halkan így szólt: "Ha én ezt tudom, már régen eljöttem volna Hozzád!"
Annyira meghatott, hogy gyorsan elfordultam. Nemsokára éreztem, hogy lágy,
hűvös, jóságos arca odasimult az enyémhez. Mindez oly jó, oly nagyon jó
volt...
  Amikor idáig eljutottunk, felébredtem. Arcát még ott éreztem az arcomon, s
azt is, hogy barna szeme belelát szívem legmélyébe. Olyan mélyre, hogy
megtudta belőle, mennyire szerettem és szeretem most is. Ismét könny szökött
a szemembe. Fájt, hogy eltűnt a szemem elől, de azért boldog voltam, mert
megint meggyőződtem róla, hogy Peter még mindig az én egyetlenem.
  Különös, hogy mostanában milyen élénken álmodom. Valamelyik éjszaka
annyira határozottan láttam magam előtt omit,[9] hogy tisztán kivettem
vastag, ráncolt bársonyhoz hasonló arcbőrét. Később védőangyalként oma is
megjelent, utána pedig Lies, aki úgy látszik, jelképe nálam valamennyi
barátnőmnek és minden zsidónak. Ha érette imádkozom, egyben imádkozom az
összes zsidókért és üldözöttekért. És most eljött Peter is, az én kedves
Peterem, aki még sosem jelent meg előttem ilyen élénken, hogy fénykép nélkül
is teljesen elevennek hasson. Annéd

  `1944. január 7, péntek`
  Drága Kittym!
  Ó, milyen buta vagyok! Hogy eddig nem meséltem el imádóim történetét.
  Mikor még egészen kicsi voltam és óvodába jártam, Karel Samson tetszett
nekem. Apja már nem élt s ő anyjával együtt a nagynénjénél lakott.
Unokafivére, Robby, szép, karcsú, fekete fiú, mindenkinek jobban tetszett,
mint a kis, kövér, mulatságos külsejű Karel. De én nem adtam a szépségre s
évekig nagyon szerettem Karelt.
  Egy ideig gyakran találkoztunk, azonban szerelmem nem talált viszonzásra.
Aztán Peter került az utamba és igazi gyermekszerelem fejlődött ki
közöttünk. Ő is nagyon szeretett engem s egy nyáron át elválaszthatatlanok
voltunk. Gondolatban még magam előtt látom, ahogy kéz a kézben az utcán
sétálgatunk. Peteren fehér vászonöltöny, rajtam kartonruhácska. Aztán eljött
a nagy szünidő, s Peter a középiskola első osztályába került, én pedig a
hatodik elemit végeztem. Megvártuk egymást az iskola előtt. Peter gyönyörű
fiú volt. Magas, karcsú, az arca komoly, nyugodt és értelmes. A haja sötét,
a szeme a legszebb barna, az arca pirospozsgás, orra egyenes. Különösen a
nevetését szerettem nagyon, mert akkor csibésznek és huncutnak látszott. A
következő vakációt vidéken töltöttem. Mire hazaérkeztem, Peter elköltözött s
együtt lakott egy nála sokkal idősebb fiúval. Ez valószínűleg
felvilágosította, hogy én csak egy kis csitri vagyok, mire Peter faképnél
hagyott. Továbbra is szerelmes voltam bele, nem akartam elhinni a
történteket, ragaszkodtam hozzá. De elkövetkezett a nap, amikor megértettem:
ha tovább is szaladok utána, majd azt hiszik rólam, hogy fiúbolond vagyok.
Múltak az évek. Peter magával egykorú lányokkal barátkozott s még csak nem
is köszönt nekem, de én mégsem tudtam őt elfelejteni. Amikor a zsidó
líceumba jártam, az osztályban sok fiú szeretett belém. Ez tetszett nekem,
legyezte a hiúságomat, de közelebbről nem érintett. Aztán Harry bolondult
utánam, de mint már említettem, nem voltam belé szerelmes.
  A közmondás szerint: "Az idő minden sebet begyógyít." Velem is ez történt.
Azzal áltattam magam, hogy elfelejtettem Petert, hiszen nem is esetem.
Emléke mégis oly mélyen élt bennem, hogy egyszer megvallottam magamnak:
féltékeny vagyok a többi lányra s csak ezért erősködöm, hogy nem tetszik
nekem. Ma reggel aztán rájöttem, hogy mi sem változott, ellenkezőleg, minél
idősebb és érettebb vagyok, annál jobban szeretem. Most már azt is megértem,
hogy Peter annak idején gyerekesnek tartott, és mégis egyre jobban fáj, hogy
elfelejtett. Élénken magam előtt látom az arcát s tudom, hogy senki mást nem
tudnék így szeretni.
  Egészen belezavarodtam ebbe az álomba. Ma reggel, amikor apa megcsókolt,
szerettem volna felkiáltani: "Bárcsak Te volnál Peter." Egyre csak
rágondolok s egész nap hajtogatom: "Peterke, drága, aranyos Peterke..."
  De hát mindezeken nem tudok változtatni. Ezt is ki kell bírnom. Kérem az
Istent, hogy ha innen kikerülök, vezérelje őt vissza hozzám. Peter akkor
majd mindent leolvas az arcomról s így szól: "Tudod, Anne, ha sejtettem
volna, már régen eljöttem volna hozzád!"
  Nézegetem az arcomat a tükörben. Úgy látom, alaposan megváltozott. A
szemem ragyogóbb és kifejezőbb, az arcom rózsás - és ami már hetek óta nem
fordult elő - a szám vonala sokkal lágyabb. Mintha boldog volnék. De van
azért az arcomon valami bánatos vonás is, s a mosoly elhal az ajkamon.
Mégsem vagyok boldog; Peter bizonyosan nem gondol rám, s mégis úgy érzem,
újra meg újra rám szegezné szép tekintetét, combomhoz szorítaná hűvös arcát...
  Ó, Peterkém, édes Peterkém, hogy is felejthetnélek el, amikor hozzád
képest mindenki más csak szegényes utánzat! Szeretlek, olyan nagy
szerelemmel szeretlek, hogy a szerelem csírája szívemben virágba szökkent s
egész pompájában kibontakozik.
  Ha egy héttel, de csak egy nappal ezelőtt is, megkérdezték volna tőlem:
"Ismerőseid közül kihez szeretnél férjhez menni?" azt feleltem volna: "Nem
tudom." Most azonban kikiáltanám: "Peterhez, mert szeretem áldozatos
szerelemmel, tiszta szívből, egész lelkemből!" De azt kikötném, hogy csak az
arcom érintheti meg.
  Amikor egyszer szexualitásról beszélgettünk, megjegyezte, hogy én még nem
tudhatom, mit jelent a vágyakozás. Pedig én ezt mindig tudtam, de csak most
értem meg teljesen. Senki sem oly drága nekem, mint Peter!
  Annéd

  `1944. január 12, szerda`
  Drága Kittym!
  Két hete újra feljár hozzánk Elli. Miep és Henk két napig otthon maradt.
Mind a ketten elrontották a gyomrukat. Jelenleg rámjött a tánc- és
balett-őrület s naponta szorgalmasan gyakorolom a lépéseket. Egy világoskék
alsószoknyából táncruhát varrtam magamnak. A csipkét mani adta hozzá. A
derék kivágásába szalagot fűztem, s elöl, a mell felett csokorba kötöttem.
Rózsaszín ripszöv tetézi be az egészet. Sajnos, a tornacipőmet nem sikerült
valódi balettcipővé átalakítanom. Merev végtagjaim most a legjobb úton
vannak ahhoz, hogy olyan hajlékonyak legyenek, mint régen. Van egy
szenzációs gyakorlatom. Ülök a földön, megfogom a két sarkam s felemelem a
lábam. Előbb azonban párnát rakok magam alá, mert különben szegény
hátsórészem vallaná kárát.
  A többiek most a `Felhőtlen reggel` című könyvet olvassák. Anyának
rendkívül tetszik; sok ifjúsági problémát vet fel. Kissé gúnyorosan
gondoltam arra: "Jobb volna, ha a saját gyermekeiddel törődnél többet."
  Azt hiszem, anya meg van róla győződve, hogy Margot meg én a lehető
legjobb viszonyban vagyunk a szüleinkkel, s hogy nálánál jobban senki sem
bánik a gyerekeivel. Ilyenkor bizonyára csak Margot-ra gondol. Azt hiszem,
anyának sose voltak olyan problémái és gondolatai, mint nekem. Egyáltalán:
nem szándékozom anyát rávezetni arra, hogy egyik sarjának lelkiélete más,
mint ahogyan elképzeli, hiszen csak elképedne s úgyse tudna másként
viselkedni velem szemben. Meg szeretném őt kímélni a bánattól, amely emiatt
érné, már csak azért is, mert jól tudom, hogy helyzetemen ezzel úgysem
változtatnék.
  Anya érzi, hogy Margot sokkal jobban szereti őt, mint én, de azt hiszi,
nálam mindez csak múló szeszély; Margot-ból igen kedves teremtés lett.
Teljesen megváltozott. Nyugodtabb s igazi barátnőm. Már nem néz taknyos
kölyöknek.
  Bármennyire furcsa is, de néha egy idegen ember szemével nézem magamat.
Tárgyilagosan kezelem egy bizonyos Anne ügyeit és úgy lapozgatok a saját
élettörténetemben, mint valami kívülállóéban. Azelőtt, amikor még otthon
voltunk és nem gondolkoztam annyit, időnként olyan érzés fogott el, mintha
nem tartoznék mamihoz, Pimhez, Margot-hoz és mintha kirínék a családi
együttesből. Egyszer-másszor eljátszottam magamnak az árvagyerek szerepét.
Aztán meg szidtam és hibáztattam magam, mert beláttam, hogy én vagyok az
oka, ha szenvedek, hiszen mindig jók voltak hozzám. Később olyan időszak
következett, amikor kedvességet erőszakoltam magamra. Reggelenként, amikor
lépteket hallottam a lépcsőn, már vártam, hogy anya lejöjjön jó reggelt
kívánni. Vidáman köszöntöttem, mert valóban örültem, hogy olyan szeretettel
néz rám. De ha egy-két indulatos megjegyzést tett, igen rossz hangulatban
indultam az iskolába. Hazafelé menet persze mentegettem. Arra gondoltam,
hogy sok a gondja; jókedvűen érkeztem haza, s élményeimről be akartam
számolni anyának, de olyan sok badarságot kotyogtam össze, hogy ismét
rosszra fordult minden, s én sértett ábrázattal vettem a táskám, úgy mentem
vissza az iskolába. Néha elhatároztam, hogy haragot tartok, de amikor
hazajöttem az iskolából, annyi mesélnivalóm akadt, hogy hirtelen
megfeledkeztem elhatározásomról, úgy éreztem, anyának feltétlenül el kell
mondanom, ami velem történt. Utána újra olyan időszak következett, amikor
nem lestem, jön-e anya. Egyedül éreztem magam s esténként könnyeimmel
öntöztem a párnám.
  Itt azután rosszabb lett minden; hiszen tudod.
  Isten azonban megsegített s elküldte hozzám Petert. Megérintem a
nyakláncomon függő érmet, megcsókolom, s azt gondolom: "Fütyülök mindenre!
Peter az enyém, ha más nem is tud róla." Így aztán nem is érdekel a szidás.
  Ki gondolná, hogy ennyi minden játszódik le egy serdülő lány lelkében?
  Annéd

  `1944. január 15, szombat`
  Drága Kittym!
  Semmi értelme, hogy minden veszekedést, vitát részletesen leírjak. Elég,
ha elmondom, hogy a különféle élelmiszereket, úgymint zsírt, vajat, húst
szétosztottuk és a krumplinkat is magunk készítjük el. Egy idő óta
rozskenyeret is eszünk az ebédhez, különben már négy órától kezdve
türelmetlenül várjuk a vacsorát s alig tudjuk lecsendesíteni korgó
gyomrunkat.
  Anya születésnapja rohamléptekkel közeleg. Kraler külön cukoradaggal lepte
meg anyust. Féltékenyek is rá Van Daanék, mert őnagysága születésnapján nem
volt semmiféle ünnepség. Pedig hát mi értelme annak, hogy állandóan
gorombaságokkal, sírógörcsökkel és sértegetésekkel gyötörjük egymást.
Biztosíthatlak, édes Kittym, hogy mi még jobban unjuk őket, mint ők
bennünket. Anya egyelőre azt a megvalósíthatatlan kívánságát nyilvánította,
hogy tizennégy napig látni sem kívánja Van Daanékat.
  Már többször feltettem magamnak a kérdést: Vajon más emberek is így
veszekszenek, ha sokáig laknak együtt? Lehetséges, hogy csak mi fogtuk ki
ilyen rosszul? Vagy talán a legtöbb ember önző és fösvény? Örülök annak a
csekélyke emberismeretnek, amelyet itt megszereztem, de most már aztán elég
is belőle. Sajnos, a háború veszekedéseink, szabadság és friss levegő utáni
vágyakozásunk ellenére csak tovább folyik, így hát igyekeznünk kell
itt-tartózkodásunkat elviselhetővé tenni, amennyire lehet. Persze én is csak
prédikálok, de azt hiszem, ha még soká itt maradok, kiszáradt babkaró válik
belőlem. Pedig de nagyon szeretnék még igazi fiatal lány lenni!
  Annéd

  `1944. január 22, szombat`
  Drága Kittym!
  Meg tudnád nekem magyarázni, hogy az emberek miért rejtik el olyan
gondosan igazi énjüket? Hogy van az, hogy társaságban mindig másképp
viselkedem, mint ahogy kellene?
  Miért van oly kevés bizalmunk egymáshoz? Tudom, ennek bizonyára megvan az
oka, mégis helytelenítem, hogy még azok sem őszinték velem szemben, akik a
legközelebb állnak hozzám.
  Úgy érzem, mióta azt a bizonyos álmot láttam, egészen "önálló ember" lett
belőlem. Bizonyára bolondnak tartasz, ha azt mondom, hogy Van Daanékra is
másképpen nézek azóta, s a vitákat és egyebeket most már nem az enyéim
elfogult szemszögéből nézem.
  Mi lehet az oka ennek a változásnak? Tudod, megint csak arra gondolok, ha
anya más lett volna, akkor egészen másképp alakul a kettőnk viszonya. Az is
kétségtelen persze, hogy Van Daanné minden, csak nem kellemes teremtés, s
mégis úgy hiszem, ha anya a kínos viták alatt nem lett volna olyan
csökönyös, a veszekedések felét elkerülhettük volna.
  Van Daannénak van tudniillik egy igen jó tulajdonsága: lehet vele okosan
beszélni. Minden önzése és alattomossága ellenére könnyen rá lehet bírni az
engedékenységre, ha nem izgatják és nem bosszantják. Igaz, hogy ezt a
módszert a legközelebbi vitánál meg kell ismételni s csak akkor sikerül nála
valamit elérni.
  Mind a nevelési, mind pedig az elkényeztetés és az evés körüli viták
egészen másképp alakultak volna, ha szívélyes és barátságos lett volna a
légkör s nem kerestük volna mindennek a rossz oldalát.
  Tudom, édes Kittym, hogy erre mit válaszolnál. "Te mondod ezt, akit Van
Daanék annyit szidtak. Te, aki jól tudod, hogy mennyi igazságtalanság
történt velünk". "Igen, én."
  Újból meg akarok mindent fontolni s nem indulok ki ebből a közmondásból,
hogy: "Az alma nem esik messze a fájától." Magam szeretném Van Daanék ügyét
megvizsgálni és megállapítani, mennyi belőle a túlzás és mennyi az igazság.
Ha aztán én is csalódom bennük, akkor anyának és apának adok igazat, de ha
nem, igyekszem őket eltéríteni helytelen álláspontjukból, s ha ez nem
sikerülne, akkor is fenntartom saját véleményemet és ítéletemet. Minden
alkalmat megragadok majd arra, hogy őnagyságával nyíltan megtárgyalhassam a
vitás kérdéseket s nem riadok vissza tőle, még ha pökhendinek is tartanak,
hogy saját véleményemet hangoztassam.
  Nem akarok ellentétbe kerülni a családommal, de mától kezdve, ami engem
illet, senkit sem fogok becsmérelni.
  Eddig szilárdan hittem, hogy Van Daanék kezdik a veszekedéseket, de most
úgy látom, hogy részben mi is hibásak vagyunk. Tulajdonképpen nekünk van
igazunk, de értelmes emberektől (s mi idesoroljuk magunkat) több belátást
követelhetünk a más emberekkel való bánásmód tekintetében. Bennem van
belátás, ha csak egy szikrányi is, s fel is tudom használni, ha lesz rá
alkalmam.
  Annéd

  `1944. január 24, hétfő`
  Drága Kittym!
  Valami történt velem - ha ugyan történésnek lehet nevezni - amit
furcsállok.
  Azelőtt otthon és az iskolában a nemi kérdésről csak titokzatosan vagy
ellenszenvvel beszéltek. Suttogva ejtették ki az ezzel kapcsolatos szavakat
s gyakran kinevették azt, aki tudatlan volt ezen a téren. Én ezt igen
furcsállottam és így gondolkoztam: "Ugyan minek beszélnek ezekről a
kérdésekről ilyen titokzatosan és ízléstelenül?" Minthogy azonban nem tudtam
rajta változtatni, hallgattam s esetleg a barátnőimnél kérdezősködtem.
  Amikor már sok mindenről tudtam és a szüleimmel is beszélgettem róla,
anyám egy szép napon így szólt hozzám: - Anne, adok neked egy jó tanácsot.
Sose beszélj a fiúkkal ilyesmiről, s ne válaszolj, ha ők kezdik.
  Arra is pontosan emlékszem, hogy mit feleltem erre: - Hát persze hogy nem.
Még csak az kéne!
  S ez így is volt.
  Elrejtőzésünk kezdetén apa gyakran magyarázott nekem olyan kérdéseket,
amelyekről szívesebben hallottam volna anyámtól. A többit könyvekből és
beszélgetésekből tudtam meg. Peter Van Daan ezen a téren sosem volt oly
neveletlen, mint a fiúk az iskolában, talán csak egyszer kezdetben, akkor
sem azért tette, hogy engem is szóra bírjon.
  Őnagysága egyszer azt mesélte, hogy ő Peterrel sohasem beszélt erről a
témáról s azt hiszi, a férje sem. Úgy látszik, még azt sem tudja, hogy Peter
mennyiben van felvilágosítva.
  Tegnap, amikor Margot, Peter meg én krumplit hámoztunk, véletlenül Moffira
terelődött a szó. - Ugye, még mindig nem tudjuk, hogy Moffi nőstény-e vagy
hím? - kérdeztem.
  - Dehogynem - válaszolt Peter - kandúr.
  Erre aztán kitört belőlem a nevetés. - Szép egy kandúr ez, hiszen
várandós. Peter is, Margot is velem kacagott ezen a mulatságos tévedésen.
Peter tudniillik két hónappal azelőtt azt állította, hogy Moffinak rövidesen
gyerekei lesznek, olyan feltűnően nőtt a hasa. Később azonban kisült, hogy
nagy hasát a sok lopott húsnak köszönheti, vagyis se gyerekei nem nőttek
benne, sem nem hozhatta őket a világra.
  Peter félszegen igyekezett védekezni a nevetségesség ellen. - Magad is
meggyőződhetsz róla - mondotta - egyszer, amikor játszottam vele, jól
láttam, hogy kandúr.
  Képtelen voltam kíváncsiságomat legyőzni. Lementem hát Peterrel a
raktárba. Moffinak azonban akkor éppen nem volt fogadóórája, sehol sem
találtuk. Vártunk egy ideig, de átfáztunk és újból felmentünk a lépcsőn.
Délután meghallottam, amikor Peter másodszor is lement. Összeszedtem hát
minden bátorságomat s az elhagyatott házon keresztül egyedül elindultam a
raktárba. Moffi a csomagolóasztalon játszott Peterrel, aki éppen akkor tette
a mérlegre, hogy a testsúlyát ellenőrizze.
  - Halló, látni akarod? - Peter nem sokat teketóriázott, felkapta a
macskát, a hátára fordította, ügyesen lefogta a fejét és a négy lábát, majd
magyarázni kezdett. - Ez a nemiszerve, ez itt néhány szőrszál, ez meg a
hátsórésze. - Ezzel a macska már meg is fordult s újra fehérharisnyás
lábaira állt.
  Ha ezt más fiú mutatja meg nekem, többé szóba se állok vele. Peter azonban
olyan elfogulatlanul kezelte ezt a kényes témát, annyira nem volt semmiféle
hátsó gondolata s így olyan megnyugtatólag hatott, hogy magam se jöttem
zavarba. Aztán játszottunk Moffival, tréfálkoztunk, beszélgettünk s később a
tágas raktárépületen keresztül visszasétáltunk a lakásba.
  - Amit tudni akarok, azt mindig megtalálom egyik-másik könyvben. Te nem? -
kérdeztem.
  - Minek fáradjak vele, hiszen megkérdezhetem. Apa jobban tudja, és
tapasztaltabb is nálam.
  Közben elérkeztünk a lépcsőhöz s nem válaszoltam.
  "Így is történhetik" - mondotta Bredero.[10] Hát bizony, ilyen
elfogulatlanul egy lánnyal sem tudtam volna erről a kérdésről beszélni. Meg
vagyok róla győződve, hogy anya sem ilyenféle beszélgetésre gondolt, amikor
óvott engem a fiúktól. Mégis maradt bennem valami idegenkedés, amikor erre a
beszélgetésre visszagondoltam; valahogy furcsának találtam. Egyetlen
tanulságot azonban mégis levontam belőle: rájöttem, hogy vannak a fiatalok,
méghozzá az ellenkező neműek között olyanok, akikkel elfogulatlanul és
otromba tréfálkozás nélkül lehet ilyesmiről beszélni.
  Vajon igazán olyan sokat kérdezget Peter a szüleitől, mint ahogyan tegnap
állította?
  És ha igen, mi közöm hozzá?
  Annéd

  `1944. január 27, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Az utóbbi időben belebolondultam a királyi házak családfáinak és
származási táblázatának tanulmányozásába és arra a megállapításra jutottam,
hogy ha belekezdek a kutatásba, egyre jobban vissza kell nyúlnom a régi
időkbe s egyre érdekesebb felfedezéseket tesznek.
  Bár igen szorgalmasan tanulom a különböző tantárgyakat és már elég jól
tudom követni az angol rádió hírszolgálatát, sok vasárnapot töltök
tekintélyes mennyiségű fényképből álló filmcsillag-gyűjteményem
rendezgetésével is.
  Kraler minden hétfőn boldoggá tesz, mert elhozza a `Cinema &
Theater` című folyóiratot. Igaz, hogy ezt a figyelmességet kevésbé
nagyvilági lakótársaim pénzpocsékolásnak minősítik, mégis minduntalan
megcsodálják azt a képességemet, hogy egy év múlva is meg tudom mondani,
hogy melyik filmnek kik a főszereplői. Elli, aki szabad idejében gyakran jár
vőlegényével moziba, minden szombaton elmondja, melyik filmet szándékoznak
megnézni, s akkor én mindjárt fújom a főszereplők nevét és a darabról
megjelent kritikákat. A múltkor mani meg is jegyezte, hogy nekem nem is kell
majd moziba járnom, hiszen kívülről tudom a filmek meséjét, a szereposztást
és a kritikákat.
  Ha egyszer-másszor új frizurával jelenek meg, rosszalló pillantások
kísérnek, s számíthatok rá, hogy valaki megkérdi: ugyan melyik filmsztár
viseli így a haját? Csak félig-meddig hisznek nekem, ha megmondom, hogy
saját találmány.
  Ami a frizurát illeti, fél óránál tovább nem hordom. Akkorra már annyira
elegem van a lekicsinylő kritikákból, hogy rohanok a fürdőszobába s
visszatérek rendes házi, kerti és konyhai hajviseletemhez.
  Annéd

  `1944. január 28, péntek`
  Drága Kittym!
  Ma reggel az jutott az eszembe, hogy Te hovatovább olyan tehénnek
érezheted magad, amely folyton a régi híreken kénytelen kérődzni, s az
egyoldalú táplálék miatt végül is nagyot ásít, s titokban pedig arra vágyik,
hogy végre kapjon valami új hírt is.
  Sajnos, jól tudom, hogy már unod a régi ügyeket. Elképzelheted, hogy nekem
is elegem van az olyan öreg tehenekből, amelyeket minduntalan a legelőről
ráncigálnak elő. Az asztalnál, ha nem politizálnak vagy nem beszélnek remek
ebédekről, akkor anya vagy őnagysága eleveníti fel nem tudom hányadszor
ifjúkori emlékeit, esetleg Dussel úr csacsog felesége hatalmas ruhatáráról,
szép versenylovakról, kilyukadt csónakokról, úszni tudó négyéves fiúkról,
izomfájdalmairól és félős pácienseiről. Odajutottunk, hogy ha nyolcunk közül
valamelyik kinyitja a száját, a többi hét be tudja fejezni a mondanivalóját.
A vicceknek már előre tudjuk a csattanóját, s csak az mulat rajta, aki
elmondja. A két exháziasszony különböző tejesembereinek, fűszereseinek és
mészárosainak képzeletünkben már szakálluk van, annyiszor dicsérték vagy
szapulták őket asztalunknál. Lehetetlen, hogy üde és ifjú lehessen az, akit
a hátsó traktusban emlegetnek.
  Mindezt el lehetne még viselni, ha a felnőtteknek nem volna meg az a
hajlandóságuk, hogy a Koophuis, Henk vagy Miep által leadott híreket tízszer
elismételjék s minden alkalommal a saját hozzáadásaikkal cifrázzák. Ez olyan
szörnyű, hogy nemegyszer kénytelen vagyok az asztal alatt belecsípni a
karomba. Így fékezem magam, nehogy belevágjak a lelkes szónok szavába. Mert
hiszen az olyan kisgyerekeknek, mint én, semmilyen körülmények között sem
szabad helyreigazítani a felnőtteket, bármily ostobaságot mondjanak is, s
akármilyen valótlanságot szopjanak is ki az ujjukból.
  Koophuis és főleg Henk a bujkáló zsidókról hozzák a híreket. Jól tudják,
hogy minden érdekel bennünket, ami sorstársainkkal történik. Minket is
őszintén lesújt azoknak a sorsa, akiknek rejtekhelyét felfedezik és örülünk
a kiszabadított foglyok szerencséjének.
  A bujkálás ma már olyan mindennapos dolog, mint például apa papucsa,
amelynek annak idején a kályha mellett volt a helye. Igen sok az olyan
intézmény, mint a Vrij Nederland,[11] ahol személyi igazolványokat
hamisítanak, pénzzel támogatják az elrejtőzötteket, búvóhelyeket szereznek,
bujkáló keresztény fiúkat munkához juttatnak, s szinte megrendítő, milyen
sokféle és áldozatkész munkát végeznek. Életük kockáztatásával segítik és
mentik embertársaikat.
  Mindebben elöljárnak gyámolítóink. Sikerült bennünket mindeddig kihúzniok
a csávából, s remélhetőleg ép bőrrel menekülünk meg, mert ha nem, ők is
osztoznak az elhurcoltak sorsában. Soha, egyetlen szóval sem utalnak arra,
hogy terhükre vagyunk, pedig jól tudjuk, hogy így van; egyikük sem
panaszkodott még a sok fáradság miatt, amit nekik okozunk.
  Naponta mind feljönnek hozzánk. A férfiakkal politizálnak, az asszonyokkal
az élelmezési nehézségekről és a háború terheiről beszélgetnek, a
gyermekekkel pedig könyvekről és újságokról vitatkoznak. Amennyire lehet,
derűs képet vágnak, a születés- és ünnepnapok alkalmából virágot és
ajándékot hoznak; mindig és mindenben rendelkezésünkre állnak. Nem szabad
soha elfelejtenünk: míg mások a németek ellen vívnak hősies harcot, a mi
gyámolítóink hősies vidámságot mutatnak és elhalmoznak bennünket
szeretetükkel.
  A leghihetetlenebb rémhírek terjednek el, de többnyire nem alaptalanul.
Például Koophuis e héten elmondta, hogy Gelderlandban két futballcsapat
mérkőzött s az egyik kizárólag bujkálókból, a másik pedig a csendőrség
tagjaiból állott. Hilversumban új élelmiszer-törzslapokat adtak ki. A
tisztviselők az ott rejtőzködőknek is akartak juttatni ezekből a
törzslapokból. Ezért a napnak bizonyos órájában egyszerre rendelték be őket
a hivatalba s egy külön asztalnál megkapták az igazolványokat. Persze
vigyázni kell, nehogy az effajta trükkök a moffok fülébe jussanak.
  Annéd

  `1944. február 3, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Országszerte nap mint nap nő az inváziós hangulat. Ha itt lennél, egyrészt
velem együtt lelkesednél és felkészülnél rá, másrészt kinevetnél bennünket,
hogy annyit izgulunk, talán ok nélkül.
  Az újságok az invázió híreivel szédítik olvasóikat s ilyesféléket írnak: -
"Ha az angolok partra szállnának Hollandiában, a német hatóságok minden
védelmi intézkedést megtennének, s ha szükségét látnák, még vízzel is
elárasztanák az országot." Térképeket is közölnek, s megjelölik rajtuk
azokat a vidékeket, amelyek majd víz alá kerülnek. Minthogy Amszterdam is
ezekhez tartozik, törjük a fejünket, mit teszünk, ha méteres víz borítja az
utcát.
  Erre a súlyos problémára különbözőképpen válaszoltunk:
  - Ha sem kerékpározni, sem gyalog járni nem lehet, átgázolunk a vízen.
  - Dehogyis. Úszni fogunk. Felvesszük a fürdőruhánkat, fejünkre fürdősapkát
húzunk, s lehetőleg a víz alatt maradunk; akkor nem veszik majd észre, hogy
zsidók vagyunk.
  - Ragyogó ötlet. Már látom is, ahogy a patkányok beleharapnak az úszó
hölgyek lábikrájába. (Ezt persze az egyik férfi mondta; arra volt kíváncsi,
hogy melyik nő sikít fel erre a leghangosabban!)
  - Talán ki se kerülünk többé ebből a házból. A raktár ugyanis olyan
rozoga, hogy feltétlenül összeomlik már az első áradásnál.
  - Ugyan, hagyjatok fel végre a bolondozással. Legjobb lenne, ha kerítenénk
valahonnan egy bárkát.
  - Arra ugyan semmi szükség. Jobbat ajánlok. Mindenki lehoz a padlásról egy
cukrosládát, beleül és főzőkanállal elevez.
  - Én majd gólyalábon járok. Ifjúkoromban nagyszerűen értettem hozzá.
  - Henk van Santennek erre nincs szüksége. Egyszerűen felkapja a hátára a
feleségét, s Miepnek máris lesz gólyalába.
  Most körülbelül tudod, hogy milyen nálunk a hangulat. Az ilyenféle
beszélgetések persze mulatságosak, de nem sok közük van a valósághoz.
  Még egy kérdés merül fel az invázióval kapcsolatosan. Mi lesz velünk, ha a
németek kiürítik Amszterdamot?
  - Velük megyünk s álcázzuk magunkat, amennyire tudjuk.
  - Dehogy megyünk velük. Legokosabb, ha itt maradunk! A németek arra is
képesek, hogy a lakosságot egészen Németországig maguk előtt hajszolják, még
ha el is pusztul.
  - Persze, hogy itt kell maradnunk; itt még a legbiztonságosabb.
Megpróbáljuk rábeszélni Koophuist, hogy költözzön ide családostul. Majd
szerzünk egy zsák faforgácsot, szétszórjuk a földön és azon alszunk. Miep és
Koophuis már most idehozhatnák a takaróikat. Jó lenne még gabonát szerezni a
meglevő hatvan fonthoz. Henket pedig megkérjük, hogy vásároljon be
hüvelyeseket. Egyelőre van hatvan font babunk és tíz font borsónk, nem is
szólva az ötven doboz zöldfőzelék-konzervről.
  - Anya, számold csak össze, mennyi ennivalónk van még ezenkívül!
  - Hát van még tíz doboz halunk, negyven doboz tejünk, tíz kiló tejporunk,
három üveg olajunk, négy kiló olvasztott vajunk, négy kiló húskonzervünk,
két demizson eperszörpünk, húsz üveg paradicsomunk, tíz font zabpehelyünk,
nyolc font rizsünk. Ez minden.
  - Megjárja. De arra is gondolnunk kell, hogy a látogatóinkat is tudjuk
élelmezni, aztán meg mindennap fogyasztunk a készletből. Így az egész nem
valami sok. Szenünk, gyújtósunk, gyertyánk van elegendő. Mindenki varrjon
magának egy zacskót, s abba tesszük a pénzünket, ha útnak indulunk.
  - Listát kell készítenünk azokról a holmikról, amiket meneküléskor
magunkkal viszünk s előre becsomagolunk a hátizsákokba is. Ha itt lesz az
ideje, egy-egy megfigyelőt állítunk az első és a hátsó padlásra. És hogyan
használjuk fel a sok élelmet, ha nem lesz se víz, se gáz, se villany?
  - Majd főzünk a kályhán. Vizet pedig a csatornából merítünk, megszűrjük és
felforraljuk. Kimossuk a nagy demizsonokat és megtöltjük őket vízzel.
  Napok óta csak erről hallok. Invázió itt, invázió ott, vitatkozás
éhezésről, halálról, bombázásról, tűzoltófecskendőkről, hálózsákokról, zsidó
személyi igazolványokról, mérges gázokról stb., stb. Mindez nem valami
biztató. A hátsó traktusbeli férfiak találó meglátásaira jellemző a
következő, Henkkel folytatott párbeszéd:
  A hátsó traktus: - Attól félünk, hogy a németek visszavonulás közben
magukkal hurcolják az egész lakosságot.
  Henk: - Lehetetlen, hiszen ehhez nincs is elég vonatuk.
  H. T.: - Vonatuk? Hát maga azt hiszi, hogy a németek kocsiba ültetnék a
népet? Eszükbe se jutna. Mehetne mindenki gyalogosan. (Dussel azt szokta
erre mondani: per pedes apostolorum.)
  H.: - Nem hiszem. Maguk mindent túl sötét szemüvegen keresztül néznek. Mi
hasznuk volna a németeknek abból, ha maguk előtt hajtanák az embereket?
  H. T.: - Hát nem emlékszik rá, hogy mit mondott Göbbels? - "Ha vissza kell
vonulnunk, valamennyi megszállt területen becsapjuk magunk mögött az ajtót."
  H.: - Mondtak ők már sok mindent.
  H. T.: - Szóval maga szerint a németek sokkal jobbak és emberségesebbek,
semhogy ilyet tennének. De higgye el, ők úgy gondolják, ha nekik pusztulniok
kell, akkor hadd vesszen el mindenki, aki a hatalmukban van.
  H.: - Mondhat, amit akar, úgysem hiszem el.
  H. T.: - Mindig ugyanaz a nóta. Senki sem hajlandó elhinni, hogy
veszedelem fenyegeti, csak akkor, amikor már a saját bőrén érzi.
  H.: - Ezt maguk csak gondolják, de biztosat nem tudnak.
  H. T.: - Mi ezt már mind megértük előbb Németországban, aztán meg itt. Na
és ami Oroszországban történik.
  H.: - Most ne beszéljünk a zsidókról. Hogy a németek mit művelnek
Oroszországban, arról senki sem tud biztosat. Az angolok és az oroszok
valószínűleg ugyanolyan túlzott propagandát folytatnak, akárcsak a németek.
  H. T.: - Dehogy. Az angol rádió mindig az igazat mondja. De tegyük fel,
hogy a hírek túloznak, a tények akkor is beszélnek, hiszen azt maga se
vonhatja kétségbe, hogy Lengyelországban és Oroszországban sok millió békés
embert minden teketória nélkül meggyilkoltak vagy elgázosítottak.
  Nem is folytatom tovább, nem akarlak tovább terhelni. Teljesen nyugodt
vagyok, s nem törődöm az egésszel. Odajutottam, hogy már nem is nagyon
érdekel, meghalok-e, vagy életben maradok-e. A világ nélkülem is tovább
forog, s úgyse tudom feltartóztatni az eseményeket. Lesz, ami lesz. Egyebet
úgyse tehetek, mint hogy tanulok s remélem, hogy megmenekülök.
  Annéd

  `1944. február 12, szombat`
  Drága Kittym!
  A nap süt, az égbolt mélykék, pompásan fúj a szél, s én úgy, de úgy vágyom
mindenre... Beszélgetésre, barátokra, egyedüllétre, s nagyon szeretnék... sírni!
Érzem, majd szétpattanok, s tudom, hogy ezen csak a sírás segítene. Sajnos,
képtelen vagyok sírni. Nyugtalankodom, egyik szobából a másikba megyek,
friss levegőt szippantgatok az ablak résén át, s mintha a szívem dobogása
azt mondaná: "Miért nem teszed végre azt, amire vágyol!"
  Úgy látszik, testem-lelkem érzi a tavaszt. Igyekszem úgy viselkedni, mint
máskor, pedig teljesen fel vagyok dúlva, magam se tudom, mit tegyek, mit
olvassak, mit írjak, csak azt tudom, hogy tele vagyok vágyakozással...
  Annéd

  `1944. február 13, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Vasárnap óta nagy változás történt velem. Tudod, ez úgy volt, hogy
valamiféle vágy támadt bennem s bár ez a vágy még mindig él... kicsit, egy
icipicit megnyugodtam. Már vasárnap reggel észrevettem, hogy Peter egyre
olyan különösen néz rám, másképp, mint azelőtt; meg se tudnám magyarázni,
hogyan.
  Sokáig azt hittem, hogy Peter Margot-ba szerelmes, de most úgy érzem,
tévedtem. Egész nap szándékosan kerültem, mert ha néha meglátom, akkor,
igen, akkor valami furcsa, jó érzés fogott el és az ilyesmivel csínján kell
bánni.
  Borzasztóan vágyom az egyedüllétre. Apának feltűnt, hogy nem vagyok olyan,
mint máskor, de hát mindent csak nem mondhatok el neki. - Hagyjatok békén,
hagyjatok magamra! - a legszívesebben mindig ezt hajtogatnám. Pedig ki
tudja, egyszer talán még többet leszek egyedül, mint szeretném!
  Annéd

  `1944. február 14, hétfő`
  Drága Kittym!
  Vasárnap este Pimen és rajtam kívül mindenki rádiót hallgatott. A "német
mesterek halhatatlan muzsikáját" közvetítették. Dussel folyton babrálta a
készüléket. Peter és a többiek bosszankodtak. Este tizenegykor aztán
Peterből kitört a visszafojtott idegesség s kissé ingerülten arra kérte
Dusselt, hogy hagyja végre abba a csavargatást. Dussel gőgösen visszavágott:
- Ich mach' das schon.[12] Peter megdühödött és visszafeleselt, Van Daan úr
a fia pártjára kelt, s Dusselnek végül is engednie kellett. Semmi más nem
történt.
  Az egész nem volt különösen fontos, de Peter nyilván mégis nagyon a
szívére vette. Mindenesetre ma reggel, amikor a padláson egy
könyvszekrényben keresgéltem, oda jött és elmesélte a történteket. Addig nem
is tudtam róla. Peter látta, hogy figyelmesen hallgatom s csakhamar
belemelegedett a beszédbe.
  - És tudod - folytatta - én nem szólalok meg egyhamar; ugyanis hamar
belezavarodom, dadogok, elpirulok, összekeverem a szavaimat s végül
elhallgatok, mert nem találom meg a kellő kifejezést. Tegnap is ez történt
velem. Egészen mást akartam mondani, de amikor belekezdtem, szörnyen
kijöttem a sodromból. Volt azelőtt egy rossz szokásom. Legszívesebben most
is ehhez folyamodnék. Ha felbosszantottak, inkább az öklömmel, semmint
vitával szereztem magamnak elégtételt. Persze, ezzel a módszerrel nem sokra
megyek. Csak téged csodállak a jó svádádért. Te legalább mindenkinek
megmondod a véleményed és nem zavarodsz bele.
  - Nagyon tévedsz - feleltem - legtöbbször egészen mást mondok, mint amit
szerettem volna, aztán meg túl sokat beszélek, sokat és sokáig, s ez is elég
kellemetlen.
  Magamban nevettem az utolsó mondat miatt, de ha azt akartam, hogy tovább
folytassa, nem árulhattam el, hogy mulatok. Fogtam hát egy párnát, leültem a
földre, két kezemmel átkulcsoltam a térdem és figyelmesen hallgattam.
  Szörnyen örülök, hogy van még valaki a házban, aki éppúgy dührohamokban
szenved, mint én. Peternek szemmel láthatóan jólesett, hogy a legsúlyosabb
szavakkal illethette Dusselt, s nem kellett félnie, hogy elárulják. Én meg
boldog voltam, hogy úgy megértjük egymást Peterrel, mint azelőtt a
barátnőimmel.
  Annéd

  `1944. február 16, szerda`
  Drága Kittym!
  Margot-nak ma van a születésnapja. Peter is bejött azzal az ürüggyel, hogy
megnézi az ajándékokat, de sokkal tovább maradt, mint ameddig ilyenkor
szokásos. Ezt még sohasem tette. Délben én szolgáltam fel a kávét s azután
krumpliért mentem Margot helyett, mert legalább egyszer egy évben meg
akartam ettől kímélni. Át kellett mennem Peter szobáján. Ő készségesen
lerakta a holmiját a padláslépcsőről. Kérdeztem, hogy becsukjam-e magam után
a padlásajtót. - Igen - válaszolta - csukd csak be, aztán kopogj, ha
visszajössz, majd kinyitom.
  Megköszöntem, felmentem és jó tíz percig válogattam a krumplit a nagy
hordóból. Kikerestem a legapróbbakat. Belefájdult a hátam és fáztam.
Természetesen nem kopogtam, hanem magam nyitottam ki az ajtót. Peter nagyon
szolgálatkészen elém jött s átvette tőlem a krumplisfazekat. - Sokat
keresgéltem, de ennél apróbbat nem találtam - jegyeztem meg.
  - Megnézted a nagy hordót is?
  - Igen, felforgattam mindent.
  Eközben már a lépcső alján álltam. Peter a kezében levő fazékba nézett s
megjegyezte: - Nagyszerűen kiválogattad. Gratulálok! - tette még hozzá,
miközben átvettem tőle az edényt s oly meleg és gyengéd pillantást vetett
rám, hogy valami melegség futott végig rajtam. Határozottan úgy láttam, hogy
kedveskedni szeretett volna, de mert nem akart dicshimnuszba kezdeni, szája
helyett a szeme beszélt. Óó, én igen jól megértettem s kimondhatatlanul
hálás voltam érte. Még most is elfog a boldogság érzése, ha magam elé idézem
a szavait és a tekintetét.
  Amikor végre lementem, anya kért, hogy hozzak le krumplit a vacsorához is.
Készségesen vállaltam, hogy még egyszer felmegyek. Peter szobájába érve
bocsánatot kértem, hogy még egyszer zavarom. Ő pedig, amikor már felmenőben
voltam, megállt a fal és a padláslépcső között s elkapta a karom. Mindenáron
tartóztatni akart. - Majd felmegyek én - erősködött, de én azt feleltem,
hogy felesleges, mert most úgyse kell apró krumplit kiválogatnom. Ezzel
meggyőztem, s elengedte a karom.
  Visszafelé jövet kinyitotta előttem a padlásajtót, s elvette a fazekat. -
Mit csinálsz? - kérdeztem.
  - Tanulok franciául - felelte.
  Kértem, engedje megnéznem az írásbeli feladatát, aztán kezet mostam s
leültem a díványra, vele szemben.
  Miután kicsit magyarázgattam neki a franciát, beszédbe elegyedtünk.
Elmondta, hogy Holland-Indiába szeretne kijutni s kint egy ültetvényen élni.
Beszélt otthoni életéről, arról, hogy a szülei feketekereskedelmet űztek.
Magáról az a véleménye, hogy mihaszna. Figyelmeztettem, hogy nagyfokú
kisebbrendűségi érzésben szenved. Szó volt a zsidóságról is. Nézete szerint
jobb lett volna kereszténynek születni. Peter a háború után keresztény
szeretne lenni. Megkérdeztem tőle, ki akar-e keresztelkedni, de erre kitérő
választ adott. Azt mondta, a háború után úgyse törődnek majd vele, hogy
keresztény-e, zsidó-e valaki.
  Közben kissé megrendültem. Elszomorított, hogy még mindig megtalálom benne
a tisztességtelenség maradványait. De különben igen kedélyesen
elbeszélgettünk apámról, az emberismeretről és más egyébről, amire már nem
is emlékszem.
  Fél öt volt, amikor elmentem tőle.
  Este is mondott valamit, ami nagyon jólesett. Egy filmsztárról volt szó,
akinek a képét tőlem kapta, s azóta - vagy másfél esztendeje - ott függ a
szobájában. Mikor kijelentette, hogy nagyon szereti ezt a képet,
felajánlottam, hogy odaadom neki még néhány más filmszínész fényképét is.
  - Nem - válaszolta - maradjon nálam inkább csak ez az egy. Ezt mindennap
látom, és már egészen jó barátok lettünk.
  Most értem csak meg igazán, miért szorítja mindig úgy magához Mouschit.
Persze neki is szüksége van gyengédségre.
  Még valamiről beszélt, amiről majdhogy megfeledkeztem. Azt mondta: - Nem
ismerem a félelmet, csak akkor, ha valami bajom van! De majd erről is
leszokom.
  Peter kisebbrendűségi érzése igen nagyfokú. Például mindig azt hiszi
magáról, hogy nagyon buta, mi meg rendkívül okosak vagyunk. Ha segítek neki
a francia tanulásnál, ezerszer megköszöni. Egyszer igazán meg is mondom
neki: - Hagyd már abba ezt a szamárságot. Te viszont sokkal jobban értesz az
angolhoz meg a földrajzhoz.
  Annéd

  `1944. február 18, péntek`
  Drága Kittym!
  Valahányszor felmegyek a padlásra, ez azért történik, hogy "Őt" láthassam.
Itteni életem most már sokkal elviselhetőbb, újra van célja, ismét van miért
örülnöm.
  Barátom, érzelmeim tárgya ugyanis mindig jelen van, s Margot kivételével
nem kell vetélytársaktól tartanom. Ne gondold, hogy szerelmes vagyok, szó
sincs róla, de mindig az az érzésem, hogy köztem és Peter között kifejlődik
valami egészen szép, kölcsönös bizalmon alapuló igaz barátság. Ha csak
tehetem, felmegyek hozzá. Most már nem úgy van, mint azelőtt, hogy nem
tudja, miről beszéljen velem. Még akkor is beszél, amikor kilépek az ajtón.
  Anya nem nézi jó szemmel, hogy feljárok. Azt állítja, terhére vagyok
Peternek, s jobb, ha békén hagyom. Hát csakugyan nem érti, hogy nekem is
lehetnek érzéseim?
  Valahányszor Peter kis szobájába lépek, anya furcsán néz rám. Ha a
padlásról jövök, megkérdi, hol voltam. Elviselhetetlen az ilyesmi.
  Annéd

  `1944. február 19, szombat`
  Drága Kittym!
  Újra itt a szombat. Ez már egymagában is eleget mond.
  A reggel nyugalmasan telt el. Felmentem a konyhába segíteni, de "Vele"
csupán futólag beszélhettem. Délután fél háromkor, amikor mindenki
visszavonult a szobájába olvasni vagy aludni, magamra kaptam takarómat és
leszaladtam a főnöki irodába; olvasgattam és írtam az íróasztalnál. Kis idő
múlva azonban úgy megtelt a szívem keserűséggel, hogy fejemet a kezembe
temettem és kitört belőlem a zokogás. Potyogtak a könnyeim és borzasztó
szerencsétlennek éreztem magam. Miért nem jött le legalább "Ő", hogy
megvigasztaljon? Már négy óra volt, amikor újra felmentem az emeletre.
Szívemben azzal a reménnyel, hogy Vele találkozom, krumpliért mentem a
padlásra. Sajnos, míg én a fürdőszobában a hajamat rendezgettem, lement a
raktárba a Moffi cica után.
  Egyszerre csak azt vettem észre, hogy szememet újra elárasztják a könnyek.
Gyorsan berohantam a W. C.-be, útközben azonban még a kézitükröt is magamhoz
vettem. Aztán ott ültem, teljesen felöltözve, s míg könnyeim piros
kötényemre sötét foltokat festettek, mélységes bánat fogott el.
  Azután eszembe jutott, hogy így sohasem hódíthatom meg Petert. De tán nem
is tetszem neki, s nincs szüksége bizalmas barátra. Sőt lehet, hogy teljesen
közömbös vagyok számára és végleg egyedül maradok, társ nélkül, Peter
nélkül. Újból elfogott a reménytelenség, a vigasztalanság érzése. Ó, bárcsak
megint a vállára hajthatnám a fejem, bárcsak ne érezném magam oly
reményvesztetten, elhagyatottan, oly egyedül! Lehet, hogy már nem törődik
velem és másokra is vet olvadozó pillantásokat. Tán csak én képzeltem úgy,
hogy ezek a pillantások nekem szóltak? Ó, Peter, nem hallod, nem látod, mi
megy végbe bennem? Azt hiszem, nem tudnám elviselni a valót, mely bizonyára
igen kiábrándító!
  Később újból felülkerekedett bennem a bizakodás, reménykedtem, de a
könnyeim azért csak hullottak tovább.
  Annéd

  `1944. február 23, szerda`
  Drága Kittym!
  Tegnap óta gyönyörű az idő s egészen felvidultam tőle. Reggelenként
felmegyek a manzárdra, ahol Peter tanul s kiszellőztetem a tüdőmből a
nyomott szobalevegőt. Kedvenc helyemen, a padlón ülök s gyönyörködöm a kék
égben, a kopasz vadgesztenyefákban, az ágakon ragyogó gyantacseppekben, a
sirályokban és a többi madárban. Ha bukórepülést végeznek, olyanok, mintha
ezüstből volnának.
  Peter fejét egy vastag tetőgerendának támasztva álldogált. Én ültem.
Élveztük a friss levegőt, kinéztünk a manzárdszoba ablakán s éreztük: mindez
olyan, hogy nem szabad szavakkal megszentségteleníteni. Soká gyönyörködtünk
így együtt, s mikor Peter elment fát vágni, már tudtam, hogy nagyszerű fiú.
  Felszaladt a padláslépcsőn. Én követtem. Amíg a fát vágta, teljes
negyedóra hosszat, egyikünk se szólalt meg. A helyemről figyeltem. Szemmel
láthatóan elkövetett mindent, hogy jól vágja a fát, csakhogy lássam, milyen
erős. Közben a nyitott tetőablakon kinéztem Amszterdamra, végig a
háztetőkön, egészen a látóhatárig, amely olyan halványkék volt, hogy szinte
beleolvadt az összképbe. Amíg ez lehetséges - gondoltam - amíg ebben
gyönyörködhetem, láthatom a napot s a felhőtlen eget, nem lehetek szomorú.
  Aki retteg valamitől, magára maradt vagy szerencsétlen, egyetlen és
legjobb módszer, ha kimegy a szabadba, oda, ahol teljesen egyedül lehet,
egyedül az égbolttal, a természettel és Istennel. Csak akkor, egyedül csak
akkor érezheti, hogy minden úgy van, ahogy lennie kell, s hogy Isten azt
akarja, hogy boldogok legyünk az egyszerű, de gyönyörű természet ölén. Amíg
van természet - s valószínűleg mindig is lesz, éljünk bármily nehéz
körülmények között is - vigaszt nyújt minden bánatunkban. Meggyőződésem,
hogy a természet enyhíti minden nyomorúságunkat. Talán lesz valakim, akivel
megoszthatom a túláradó boldogságnak ezt az érzését, valakim, aki ugyanúgy
érez, mint én!
  GONDOLATOK
  Mi itt régóta sokat, igen sokat nélkülözünk és én is ugyanúgy nélkülözök,
mint Te. Nem anyagiakra gondolok, azzal el vagyunk látva, nem, hanem
lelkiekre. Szabadságra és levegőre vágyom, akárcsak Te. Most azonban úgy
érzem, gazdagon kárpótolva vagyunk ezekért a nélkülözésekért. Mindez akkor
jutott hirtelen eszembe, amikor ma reggel ott ültem az ablak alatt.
Természetesen belső kárpótlásra gondolok.
  Amikor az ablakon kinéztem, egyenesen és bensőségesen szembenéztem
Istennel és a természettel, s boldog voltam, csak boldog, semmi egyéb. És
Peter is itt van. Amíg örül a lelkem, amíg örülök a természetnek, az
egészségemnek és sok egyébnek, addig, amíg ilyen érzések élnek bennem,
mindig újra meg újra boldog leszek.
  Az ember gazdagságot, tekintélyt, mindent veszíthet, a lelki boldogsága
azonban legfeljebb csak háttérbe szorulhat, de újra és újra éled, amíg csak
él.
  Amíg bátran nézel az égre, addig érzed, hogy tiszta a lelked és újra
boldog leszel.
  Annéd

  `1944. február 26, szombat`
  Drága Kittym!
  Kora reggeltől késő estig tulajdonképpen egyebet sem teszek, mint Peterre
gondolok. Képével alszom el, vele álmodom s ébredéskor is magam előtt látom.
  Meg vagyok győződve arról, hogy Peter meg én nem is különbözünk egymástól
annyira, mint ahogy a látszat mutatja. Azt is megmagyarázom, hogy miért.
Mind a ketten nélkülözzük az igazi anyát. Az övé felületes, szeret flörtölni
és nem sokat törődik a fia gondolataival. Az enyémben, bár foglalkozik
velem, nincs tapintat és igazi anyai érzés.
  Peter meg én, mind a ketten vívódunk. Mindkettőnk lelke bizonytalan még,
zsenge és törékeny; nem volna szabad bennünket keményen kezelni. Nálam, ha
mégis megteszik, ez azzal az eredménnyel jár, hogy dühroham fog el, de nem
törhet ki belőlem. Magamba fojtom hát indulataimat, csörömpölök, hangoskodom
úgy, hogy szinte azt szeretnék, ha ott se volnék.
  Ezzel szemben Peter zárkózott, csendes, szótlan, álmatagon és gyáván
magába vonul.
  Hogyan és mikor találunk hát végre egymásra?
  Nem tudom, meddig uralkodik még az eszem a vágyaimon.
  Annéd

  `1944. február 28, hétfő`
  Drága Kittym!
  Lidércnyomás üldöz éjjel és nappal. Majd minden órában látom s nem mehetek
hozzá, el kell titkolnom érzéseimet, vidámságot erőltetek magamra, pedig
kétségbe vagyok esve.
  Peter Wessel és Peter Van Daan `egyetlen` Peterré olvadt össze, aki
jó, aki kedves, és aki után rettentően vágyakozom.
  Anya kellemetlen, apa kedves és ezáltal még kellemetlenebb, s Margot
köztük a legkellemetlenebb. Elvárja, hogy vidám arcot vágjak, én pedig
szeretném, ha békén hagynának.
  Peter nem jött hozzám, amikor felmentem a manzárdra, hanem a padláson
kalapált valamit. Minden kalapácsütés egy-egy darabot tört le a
bátorságomból s még jobban elszomorított. Közben idehallatszott a távoli
harangjáték: "Ép testben ép lélek!" Tudom - szentimentális vagyok,
kétségbeesett és ostoba.
  Óó, édes Kittym, segíts rajtam!
  Annéd

  `1944. március 1, szerda`
  Drága Kittym!
  Saját ügyeim háttérbe szorultak, mégpedig... egy betörés miatt. Lassan
unalmasakká válnak a betörésekről szóló beszámolóim, de hát nem tehetek
róla, ha a betörőknek élvezetük telik abban, hogy megtiszteljék a Kolen &
Co. céget. Ez a betörés sokkal komolyabb volt, mint az első, 1943
júliusában.
  Tegnap este, amikor Van Daan úr szokás szerint fél nyolckor lement Kraler
irodájába, észrevette, hogy az üvegajtók tárva-nyitva állnak s nyitva
felejtették az irodaajtót is. Csodálkozott is rajta. Tovább ment s egyre
nagyobb lett a meglepetése, amikor a többi ajtót is mind nyitva találta s az
első irodahelyiségben rettentő nagy rendetlenséget látott. Tolvaj járt itt -
gondolta hirtelen, s hogy nyomban meggyőződjék róla, leszaladt a lépcsőn,
megvizsgálta a bejáratot s a biztonsági zárakat is kitapogatta. Mindent
zárva talált. "Ejnye, de hanyag volt ma Peter is, Elli is", gondolta
magában, rövid ideig még elüldögélt Kraler szobájában, majd lekattintotta a
lámpát és feljött, de sem a kitárt ajtóknak, sem a rendetlen irodának nem
tulajdonított különösebb jelentőséget.
  Ma reggel Peter már korán kopogtatott szobánk ajtaján azzal a nem éppen
kellemes hírrel, hogy tárva-nyitva a bejárat és hogy a faliszekrényből
eltűnt Kraler vetítőgépe és új aktatáskája. Megbíztuk Petert, hogy zárja be
az ajtót. Van Daan elmesélte, hogy mit tapasztalt előző este s mindnyájan
nagyon nyugtalankodtunk.
  Az esetet nem tudtuk másra magyarázni, mint hogy a tolvajnak is van
kulcsa, mert a zár nem volt feltörve. Bizonyára már a kora esti órákban
belopózott a tettes, bezárta maga után az ajtót, s amikor Van Daan
magzavarta, elbújt, majd távozása után zsákmányával elmenekült, sietségében
azonban nyitva felejtette az ajtót. Vajon kinek lehet kulcsa a bejárathoz? S
miért nem ment be a raktárba? Talán valamelyik raktári munkásunk volt a
tettes s kérdés, nem árul-e el bennünket most, hogy hallotta, de talán látta
is Van Daant?
  Az eset bizony hátborzongató, hiszen nem tudhatjuk, hogy az illető
betörőnek nincs-e szándékában még egyszer behatolni hozzánk. Vagy talán ő is
megijedt, amikor látta, hogy még valaki jár ott?
  Annéd

  `1944. március 2, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Margot meg én tegnap fent jártunk Peternél. Bár így hármasban nem oly
élvezetes az együttlét, mint ahogyan elképzeltem, tudom, hogy Margot a
legtöbb kérdésben ugyanúgy vélekedik, mint én.
  Elli mosogatás közben elpanaszolta anyának és Van Daannénak, hogy mennyire
el van keseredve. S mit gondolsz, mivel vigasztalták?
  Tudod, hogy anya mit tanácsolt neki? Gondoljon arra a sok emberre, akiknek
manapság pusztulás a sorsa. De kit vigasztal a mások szerencsétlensége,
amikor maga is boldogtalan? Ezt meg is mondtam nekik. A válasz: "Ehhez Te
nem értsz!"
  Hogy ezek a felnőttek milyen hülyék és buták! Mintha Peternek, Margot-nak,
Ellinek meg nekem, nem ugyanazok volnának az érzéseink, mint nekik. Ezt csak
az anyai szív s az igazi baráti szeretet tudná megérteni. De a mi anyáink
szemernyit sem értenek hozzánk. Van Daanné talán még inkább, mint anya. Jaj
de szerettem volna még valamit mondani szegény Ellinek, olyasmit, amitől
tapasztalatom szerint megvigasztalódott volna. Apa azonban közbelépett és
félretolt.
  Milyen ostobák mind! Nekünk nem lehet véleményünk. De hát ők szörnyen
modernek. Még hogy nekünk nincs véleményünk! Mondják inkább, hogy fogjuk be
a szánkat, de ne azt, hogy nem értünk hozzá. Egyik ember sem tilthatja meg a
másiknak, hogy véleménye legyen valamiről, bármily fiatal is az a másik.
  Ellinek, Margot-nak, Peternek meg nekem odaadó szeretetre volna
szükségünk; ez hiányzik mind a négyünknek. És senki sem ért meg bennünket,
főleg ezek az itteni ostoba bölcsek nem. Mert mi sokkal érzékenyebbek
vagyunk, sokkal mélyebben gondolkodunk, mint ahogy ők sejtik.
  E pillanatban anya megint zsémbes hangulatban van. Nyilván féltékeny, mert
mostanában többet beszélgetek Van Daannéval, mint vele.
  Ma délután elcsíptem Petert. Jó háromnegyed óráig beszélgettünk. Peternek
igen nehezére esett önmagáról beszélni. Csak lassanként melegedett fel.
Elmondta, hogy szülei gyakran vesznek össze a politikán, egy cigarettán és
más egyében. Nagy zavarban volt.
  Aztán én meséltem a szüleimről. Peter nagyon védte apát. - Nagyszerű fickó
- mondta. Utána még beszéltünk az alsó és felső emeleten lakókról. Kicsit
elképedt, amikor megtudta, hogy még mindig nem kedveljük a szüleit.
  - Peter - mondottam - tudod, hogy őszinte vagyok, hát miért ne valljam be,
hogy mi is látjuk a hibáikat. - Még azt is megmondtam a többi között, hogy:
- Peter, én nagyon szívesen foglalkoznék veled, ha megengednéd. Hiszen csak
őrlődöl itt, a két család között, és tudom, ha nem is mondod, hogy bánatod
van.
  - Óó, én nagyon örülnék, ha foglalkoznál velem.
  - Talán jobb volna, ha apához fordulnál. Ő semmit sem mond tovább, mindent
nyugodtan elmondhatsz neki!
  - Igen, ő igazi bajtárs.
  - Nagyon szereted őt, ugye? - Peter bólintott s én folytattam: - Hát, ha
tudni akarod, ő is szeret téged.
  Hirtelen rám pillantott, aztán elvörösödött. Igazán megható volt, hogy
mennyire boldoggá tette ez a pár szó.
  - Gondolod? - kérdezte.
  - Igen - feleltem - erre abból a néhány szóból is következtetni lehet,
amit néhanapján rólad mond.
  Peter nagyszerű fickó, akárcsak apa!
  Annéd

  `1944. március 3, péntek`
  Drága Kittym!
  Ma este, amikor belenéztem a gyertyafénybe, megint boldog és nyugodt
voltam. Nekem valahogy omát jelenti a péntek esti gyertyafény, s oma az, aki
megvéd, oltalmaz és mindig boldoggá tesz.
  De... van valaki, aki uralkodik a hangulataimon és ez... Peter. Amikor ma este
krumpliért mentem és kezemben a teli lábassal megálltam a lépcsőn, Peter
megkérdezte:
  - Mit csináltál ma délután?
  Leültem a lépcsőre, s beszélgetni kezdtünk. Letettem a lábast a földre s
csak negyed hatkor (egy órával később) vittem le a krumplit a szobába.
  Peter egy szóval sem említette többé a szüleit. Csak könyvekről és régi
életünkről beszélgettünk. Milyen meleg tekintete van ennek a fiúnak; kis
híja, hogy bele nem szerettem. Ma este szóba is hozta, amikor krumplihámozás
után bementem hozzá és elmondtam, hogy nagyon melegem van.
  - Margot-n és rajtam azonnal meglátszik a hőmérsékletünk. Sápadtak
vagyunk, ha fázunk s vörösek, ha melegünk van - kezdtem.
  - Talán szerelmes vagy? - kérdezte.
  - Ugyan mért volnék szerelmes? - válaszoltam meglehetősen ostobán.
  - Mért ne! - mondta Peter, de aztán vacsorához hívtak bennünket.
  Vajon mi volt a szándéka ezzel a kérdéssel? Ma végre hozzájutottam, hogy
megkérdezzem, nem kellemetlen-e neki a fecsegésem. Csak annyit felelt, hogy:
  - Semmi kifogásom sincs ellene!
  Lehet, hogy csak félszegségből válaszolt így, de ezt már nem tudom
megítélni.
  Látod, Kittym, olyan vagyok, mint az a szerelmes, aki semmi másról nem tud
beszélni, csak a kedveséről. Nekem Peter csakugyan kedves. Vajon mikor
közölhetem ezt vele?
  Persze csak akkor, ha tudom, hogy én is kedves vagyok neki, bár
nyilvánvaló, hogy karmolós cica vagyok s kesztyűtlen kézzel nemigen lehet
hozzám közeledni. Pedig Peter ragaszkodik a nyugalmához. Így hát fogalmam
sincs róla, hogy tetszem-e neki. De előbb meg kell hogy ismerjük egymást.
Már alig várom, hogy fel merjük vetni egymásnak a kérdéseket. Ki tudja,
lehet, hogy hamarabb bekövetkezik ez az idő, semmint gondolnám! Naponta jó
néhányszor cinkos pillantásokat vet rám, én visszakacsintok, s mind a ketten
boldogok vagyunk.
  Bizonyára bolondság tőlem az ő boldogságáról beszélni, de biztosra veszem,
hogy ugyanúgy érez, mint én.
  Annéd

  `1944. március 4, szombat`
  Drága Kittym!
  Ez a szombat hónapok óta először nem olyan unalmas és szomorú, mint a
többi. S ezt egyes-egyedül csakis Peternek köszönhetem.
  Amikor tegnap fel akartam teregetni a kötényemet a padláson, apa
megkérdezte, volna-e kedvem egy kicsit franciául beszélgetni. Beleegyeztem.
Előbb franciául társalogtam és megmagyaráztam valamit Peternek, aztán pedig
áttértünk az angolra. Apa felolvasott egy Dickens-könyvből, és én földöntúli
boldogságban úsztam, hogyne, hiszen apával egy széken, szorosan Peter
mellett ültem.
  Tizenegy órakor leszaladtam. Fél tizenkettőkor ismét felmentem. Peter már
várt rám a lépcsőn. Háromnegyed egyig beszélgettünk. Amikor csak alkalmam
nyílik rá, például étkezés után, ha kimegyek a szobából és senki sem hallja,
odasúgja:
  - A viszontlátásra, Anne, nemsokára.
  Juj, milyen boldog vagyok! Hát szeret? Mindenesetre kedves fiú, s annyi
bizonyos, hogy nagyszerűen el lehet vele beszélgetni.
  Őnagysága nem kifogásolja, ha beszélgetek a fiával, de azért ma
bizalmaskodva megkérdezte: - Megbízhatom-e bennetek, ha odafenn vagytok?
  - Természetesen - feleltem sértődötten - csak nem gondol rosszat rólunk!
  Boldog vagyok, hogy reggeltől estig Peterrel lehetek.
  Annéd

  `1944. március 6, hétfő`
  Drága Kittym!
  Peter arckifejezésén látom, hogy ő is tépelődik, nemcsak én, s igen
bosszantott, amikor este őnagysága gúnyosan megjegyezte:
  - Íme, "A Gondolkodó!" - Peter zavarában elpirult, én pedig alig tudtam
türtőztetni magam.
  Hogy egyesek miért nem vigyáznak jobban a nyelvükre!
  El se képzeled, édes Kittym, milyen nehéz tétlenül nézni, mennyire egyedül
van Peter. Teljesen együtt érzek vele, mintha mindez velem történne. Milyen
boldogtalan lehet szegény fiú szüleinek szeretetmegnyilvánulásai és
civakodásai közepette! Pedig igen nagy szüksége volna szeretetre.
  Egészen meghatott, amikor kijelentette, hogy nincs szüksége barátra.
Mennyire téved! Azt hiszem, maga sem hitte el, amit mondott.
  Szegény ragaszkodik az egyedülléthez, közömbösséget színlel, játssza a
felnőtt férfit, csak hogy ki ne essen a szerepéből és soha, senki ne vegye
észre, hogy mennyire el van keseredve. Szegény Peter, meddig bírod még ezt a
színészkedést? Nem lesz-e az emberfeletti megerőltetésnek szörnyű kitörés a
vége?
  Ó, Peter, bárcsak segíthetnék rajtad! Együtt csak jobban leküzdhetnénk a
magányosságunkat!
  Mostanában sokat gondolkozom, de annál kevesebbet beszélek. Csak akkor
vagyok boldog, ha Petert látom, s még inkább, ha a nap is kisüt. Tegnap
hajmosás közben hangosan nevetgéltem, mert tudtam, hogy Peter ott ül a
szomszéd szobában. Isten tudja, minél nyugodtabb a lelkem, annál vidámabb
vagyok.
  Vajon ki lesz majd az első, aki felfedezi és áttöri lelkem páncélját? Még
szerencse, hogy Van Daanéknak nem lányuk van, hanem fiuk, mert akkor
hódításom nem volna ilyen nehéz, szép és nagyszerű; egy lány nem vonzana
úgy, mint egy fiú.
  Ui. Tudod, Kittym, hogy őszintén megírok mindent; bevallom tehát, hogy
csak a találkozásokért élek. Remélem, egy szép napon rájövök, hogy ő is
mindig csak rám vár. Rettentően örülök, ha gyenge, félszeg közeledését
látom. Azt hiszem, ő is ugyanolyan boldogan öntené ki a szívét s nem sejti,
hogy engem éppen a gyámoltalansága hat meg.
  Annéd

  `1944. március 7, kedd`
  Drága Kittym!
  Ha mostanában rágondolok, hogyan is éltem 1942-ben, olyan valószínűtlennek
tűnik az egész. Ez a gyöngyélet egy más Annénak jutott osztályrészül s nem
annak, aki most olyan bölcs. Bizony gyöngyélet volt az. Lépten-nyomon imádók
vettek körül, volt vagy húsz barátnőm és jó ismerősöm, a legtöbb tanárnak én
voltam a kedvence, apa és anya agyonkényeztettek, rengeteg cukrot kaptam, s
volt elég zsebpénzem is. Mi kell még?
  Persze szeretnéd megkérdezni, hogyan tudtam ennyi embert megnyerni? Peter
ezt "vonzóerőnek" nevezi, de hát nem egészen van így. A tanáraim kedvelték
talpraesett válaszaimat, jót mulattak tréfás megjegyzéseimen, mosolygós
arcomon, éles megfigyelőképességemen. Pedig mi más voltam, mint egy sokat
flörtölő, kacér és vidám kislány? De néhány jó tulajdonságom is akadt:
szorgalmas voltam, becsületes és bőkezű, ezért becsültek meg. Soha, senkinek
nem mondtam nemet, ha le akarta másolni a feladatomat, ha volt cukrom, bőven
osztogattam, és nem voltam öntelt.
  Vajon nem tett volna-e idővel elbizakodottá, hogy így körülrajongtak?
Szerencsére az ünneplés kellős közepéből hirtelen belepottyantam a való
életbe. Így is jó egy évbe telt, míg megszoktam, hogy nincsenek már
rajongóim.
  Milyennek ismertek az iskolában? Főkolomposnak, az összes csínyek
kieszelőjének. Rosszkedvű vagy nyafogós sosem voltam. Nem csoda hát, ha a
fiúk szerettek velem biciklizni, és udvarolgattak is.
  Úgy gondolok erre az Annéra, mint valami kedves, de felületes kislányra,
akinek nincs már hozzám semmi köze. Peter jogosan mondta rólam: - Ha
láttalak, állandóan két-három fiú és nagy csapat lány vett körül. Mindig
csak nevettél és te voltál a középpont.
  Mi maradt meg ebből a leányból? Hát igen. A nevetésről meg a feleselésről
még nem szoktam le, s ugyanúgy vagy még jobban, megkritizálok mindenkit, s
flörtölni is tudok, ha... akarok. Szó sincs róla, szeretnék még egy-egy este,
néhány napig, esetleg egy hétig gondtalanul és vidáman élni. A hét végén
azonban halálosan unnám magam, s igen hálás volnék bárkinek, aki hajlandó
volna velem valamilyen komoly kérdésről beszélni. Nem nevetgélő imádókra,
hanem határozott fellépésű és jellemű barátokra van szükségem. Tudom, így
jóval kevesebben lesznek körülöttem. De nem bánom, fő, hogy őszinte jó
barátokat találjak.
  Mindezek ellenére 1942-ben sem voltam egészen boldog; gyakran éreztem
elhagyatottnak magam, de mert reggeltől estig el voltam foglalva, nem
gondolkozhattam rajta és szórakoztam, amennyire csak tudtam. Tudatosan vagy
ösztönösen tréfával igyekeztem kitölteni a bennem levő űrt. Most
visszatekintek életemre és munkámra. Életem egy időszaka visszavonhatatlanul
lezárult. A gondtalan és játszi iskolás kor soha nem tér többé vissza.
  Most már nem is vágyódom ezután. Kinőttem belőle. Ma már nemcsak
vidámságból áll az életem. Énem egy része mindig komoly.
  Erős nagyítóval vizsgálgatom életemet 1944 újév napjáig. Csupa napsugár
volt, amíg otthon laktunk. Aztán 1942-ben hirtelen, minden átmenet nélkül
idekerültem a veszekedések és szemrehányások kellős közepébe. Ez idegen volt
számomra, megdöbbentett, s ha másként nem tudtam, szemtelenül
visszafeleselgettem.
  1943 első félévében még sírógörcsöket kaptam s igen egyedül éreztem magam.
De lassan beláttam a hibáimat és rossz tulajdonságaimat. Ezek nagyok ugyan,
de kétszer akkoráknak látszanak. Napközben sokat fecsegtem, igyekeztem Pimet
megnyerni, ez azonban nem sikerült. Magamra hagyatva kellett megoldanom a
nehéz feladatot s úgy kellett viselkednem, hogy ne kapjak szemrehányást,
hiszen a szidás szörnyen elkedvetlenített.
  Az év második felében kissé javult a helyzet. Serdülő lány lettem, s már
inkább tekintettek felnőttnek. Gondolkozni kezdtem, elbeszéléseket írtam s
rájöttem, hogy a többieknek nincs már joguk engem jobbra-balra ráncigálni,
mint valami bábut. Saját erőmből akartam megváltozni. Nagyon megrendített
azonban, amikor beláttam, hogy apa nem lehet mindenben bizalmasom. Most már
nem bíztam senki másban, csak önmagamban.
  Újév napján történt velem a második nagy változás, az álmom... amely
felfedezte előttem, hogy vágyódom egy fiú, tehát nem leány-, hanem fiúbarát
után. Felfedeztem magamban a boldogság érzését s azt is, hogy nálam a
felületesség és vidámság csak páncél. Lassan-lassan megkomolyodtam s
megismertem magamban a vágyat minden szépre és jóra.
  És esténként, mikor az ágyban fekszem, imádságom a következő szavakkal
fejezem be: - Köszönök Néked minden jót, kedveset és szépet - s ilyenkor
repes a szívem. Arra gondolok, hogy mi a "jó" a bujkálásban, az
egészségemre, az életemre meg Peter "szeretetére", ami még kissé zsenge és
erőtlen, s egyikünk sem meri megérinteni, s a szerelemre, amely majd
elkövetkezik, a jövőre, a boldogságra s az olyan "gyönyörűségekre", mint a
világ; a világ, a természet, a szépség és minden együttvéve, ami szép!
  Ilyenkor nem gondolok a sok bajra, csak a szépre, ami még megmaradt.
Nagyrészt ebben rejlik a különbség köztem és anyám között. Az ő tanácsa a
búskomorság ellen: - Gondolj rá, hogy mennyi nyomorúság van a világon s
örülj, hogy nincs benne részed! - Én viszont azt tanácsolom: - Menj ki a
földekre, a szabadba, a természet ölére, a napfényre, menj ki a szabadba s
próbáld keresni a boldogságot magadban és Istenben. Gondolj a sok szépre,
ami benned és körülötted megmaradt s légy elégedett!
  Véleményem szerint anya felfogása helytelen, mert mit kezdhet el az olyan
ember, aki beleéli magát a nyomorúságba? Hiszen akkor máris elveszett. Nekem
viszont az a meggyőződésem, hogy még mindig marad valami szép, a természet,
a napsugár, a gondolat szabadsága, amikért élni érdemes. Erre kell
felfigyelni, akkor újra magunkra és Istenre találunk, és meglesz a lelki
nyugalmunk.
  És aki maga boldog, az másokat is boldogít. Akiben bátorság van és
önbizalom, az nem pusztul el a bajban.
  Annéd

  `1944. március 12, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Az utóbbi időben semmihez sincs türelmem. Felmegyek, lejövők, s újból csak
felmegyek. Nagyon szeretek Peterrel beszélgetni, csak attól félek mindig,
hogy terhére vagyok. Peter elmondott egyet-mást a maga és szülei régi
életéről. Engem persze mindez nem elégít ki, de igazán nem tudom, milyen
jogon kívánhatnék tőle többet. Peter azelőtt kiállhatatlannak tartott engem.
Én is őt. Nekem azóta megváltozott róla a véleményem, de vajon változott-e
az övé velem szemben?
  Azt hiszem, igen, de ez még nem jelenti azt, hogy bizalmas barátok
leszünk. Bár én úgy jobban kibírnám itt az életet. De hát semmit se jó
elhamarkodni, úgyis eleget foglalkozom Peterrel. Nem szeretném, ha Te is
szomorkodnál, hogy ilyen szerencsétlen vagyok.
  Vasárnap délután egy sereg elszomorító hírt hallottam, s ez annyira
megviselt, hogy lefeküdtem a díványra. Aludni akartam, hogy ne legyek
kénytelen gondolkozni. Négy óráig aludtam. Akkor már be kellett mennem a
többiekhez. Igen nehezemre esett anya kérdéseire felelni, és apa számára
valamilyen mesét kitalálni, amivel megokolhattam az alvást. Fejfájásra
hivatkoztam, s ez nem is volt hazugság, mert a fejem csakugyan fájt... de a
lelkemből!
  Átlagemberek, átlagkislányok és hozzám hasonló kamaszok panaszaim
hallatára azt állapítanák meg, hogy ütődött vagyok. Persze Neked mindent
elmondok, ami a szívemet nyomja, de különben olyan szemtelen, jókedvű és
öntudatos vagyok egész nap, ahogyan csak telik tőlem. Mindezt csak azért
teszem, hogy ne tépelődjem.
  Margot igen aranyos és szívesen lenne a bizalmasom; sajnos nem tudok neki
mindent elmondani. Bár ő nagyon kedves, jó és szép, csakhogy hiányzik belőle
az a merészség, ami a mélyebb problémák megbeszéléséhez szükséges. Pedig
engem komolyan vesz; túlságosan komolyan veszi ezt a bolondos húgát, ha
mondok valamit, alaposan megfontolja s töri a fejét, vajon tréfálok-e vagy
őszintén gondolom. Mindez azért van, mert állandóan együtt vagyunk, én pedig
nem tudom bizalmasomnak tekinteni azt, aki mindig itt van körülöttem.
  Ugyan, mikor kerülök ki a gondolatoknak ebből a zűrzavarából, mikor lesz
már bennem újból nyugalom és béke?
  Annéd

  `1944. március 14, kedd`
  Drága Kittym!
  Lehet, hogy Neked kellemes - nekem egyáltalán nem - ha előre tudom, hogy
mit eszünk. E pillanatban, minthogy a takarítónő lent dolgozik az irodában -
Van Daanék linoleumterítős asztalánál ülök. A zsebkendőmet telefröcsköltem
finom, idejövetelünk előtt vásárolt parfümmel s betakartam vele a szám és az
orrom. Ebből persze nem sokat értesz, tehát megmagyarázom.
  "Kezdjük hát Ádámnál és Évánál."
  Minthogy élelmiszerjegy-szállítóink lebuktak, az öt törzsjegyen kívül
nincs sem pót-, sem zsírjegyünk. Miep és Koophuis beteg, így Elli nem járhat
bevásárolni. Hangulatunk ennek folytán elég vigasztalan s az étkezésünk is
ugyanolyan. Holnaptól kezdve egyetlen csepp zsírunk, vajunk, olajunk sem
lesz. Az ebédhez nem kapunk többé sült krumplit, hanem csak kását. Ezzel
kenyeret takarítunk meg. Őnagysága azonban attól fél, hogy így hamarosan
éhen halunk, ezért lefölözetlen tejet vásárolunk feketén. Mától kezdve
hordóban eltett kelkáposztát eszünk törtkrumplival. Ez az oka
óvintézkedésemnek a zsebkendőt illetőleg. Rothadt szilva, valami erős
konzerváló szer és záptojás keverék bűze terjeng a szobában. Juj, már arra a
gondolatra is rosszullét környékez, hogy ezt a vacakot meg kell majd ennem.
Ezenkívül a krumplikészletünket különféle betegségek pusztítják, úgyhogy két
vödör krumpliból egyet a kályhába kell hajítanunk. Szórakozásból
szétválogattuk az azonos betegségben szenvedő krumplikat. Rákos, himlős és
kanyarós példányokat találtunk. Bizony, nem valami különleges élvezet a
háború negyedik évében rejtekhelyen élni. Bárcsak vége lenne már ennek a
gyalázatos állapotnak!
  Az evés tulajdonképpen nem nagyon érdekelne, ha máskülönben elviselhetőbb
volna itt az élet. De éppen az a szomorú, hogy lassanként valamennyiünket
elemészt itt az unalom.
  Alább következik az öt felnőtt sorstárs véleménye jelenlegi helyzetünkről:
  `Van Daanné`
  - Már régen unom a konyhatündér szerepét, de tétlenül üldögélni, semmit
sem csinálni - szintén utálok, ezért hát csak tovább főzögetek. Meg kell
mondanom, hogy zsír nélkül főzni lehetetlen, s rosszullét környékez a nehéz
ételszagtól. Pedig fáradságomért jutalmul csak hálátlanságban és
gorombaságban van részem. Én vagyok a fekete bárány, mindenért engem
okolnak. Továbbá az a véleményem, hogy a háborús helyzet nem javul, s végül
is a németek fognak győzni. Rettentően félek az éhenhalástól s ha rosszkedvű
vagyok, mindenkivel veszekszem.
  `Van Daan úr`
  - Legyen elég dohány, dohány, dohány, s akkor nem érdekel sem az evés, sem
a politika, sem Kerli rosszkedve. Kerli kedves asszony.
  Ha azonban nem jut dohányhoz, mindennel elégedetlen, s ilyeneket mond: -
Beteg leszek, rossz a koszt, húst adjatok... Rettenetesen buta nő ez az én
Kerlim! - Ilyenkor aztán rendszerint parázs veszekedés következik.
  `Frankné`
  - Az étkezés nem különösen fontos, de azért most szívesen megennék egy
szelet rozskenyeret, mert szörnyen megéheztem. Van Daanné helyében már régen
megtiltottam volna a férjemnek ezt az örökös dohányzást. Most viszont
adjatok gyorsan egy cigarettát, mert nagyon ideges vagyok... Az angolok sok
hibát követnek el, de azért a háború jó úton halad. És boldog vagyok, hogy
nem hurcoltak el Lengyelországba.
  `Frank úr`
  - Minden rendben; nincs semmire szükségem. Csak nyugalom, van elég időnk.
Egy szót se szólok, csak adjátok ide a krumpliadagomat. Tegyetek el a
részemből Ellinek. A politika a legjobb úton halad. Rendkívül bizakodó
vagyok.
  `Dussel úr`
  - Időre el kell készülnöm a leckémmel. A politikai helyzet "kitűnő", s
hogy elcsípjenek bennünket, az - "unmöglich".
  - Én, én, én!...
  Annéd

  `1944. március 15, szerda`
  Drága Kittym!
  Csakhogy megszabadultam a sötét jövendőmondóktól. Ma egész nap egyebet sem
hallok, mint - ha ez vagy az történik, bajba kerülhetünk; továbbá: ha még ez
is megbetegszik, magunkra maradunk, és akkor... - már tudod is a folytatását.
Legalábbis azt hiszem, ismered annyira a hátsó traktus lakóit, hogy
eltalálod, mi foglalkoztatja őket.
  A sok feltételes mód használatának az volt az oka, hogy Kraler urat
behívták sáncot ásni, Elli alaposan meghűlt s holnap valószínűleg otthon
marad, Miep még nem gyógyult fel az influenzából, s Koophuis gyomorvérzéssel
eszméletlen állapotban fekszik. Valóságos veszteséglista.
  A raktári munkások holnapra szabadságot kaptak. Ha Elli nem jön be, zárva
marad az iroda, s nekünk csendben kell maradnunk, nehogy meghalljanak a
szomszédok. Majd akkor Henk egy óra tájban felkeresi az elhagyottakat s
megjátssza az állatkerti őr szerepét. Ma délután hosszú idő óta először
hozott híreket a nagyvilágból. Csak láttál volna nyolcunkat, hogy
körülvettük; a megszólalásig hasonlítottunk a "nagymama mesél" című
jelenethez. Henk százszor is kénytelen volt mindent elismételni hálás
közönségének. Elsősorban persze az élelmezésről volt szó, aztán Miep
orvosáról, aki felől kérdezősködtünk.
  - Ugyan, az az orvos, ne is beszéljünk róla! - felelte. - Ma reggel
felhívtam. Az asszisztensnő jött a telefonhoz. Receptet kértem tőle
influenza ellen. Azt válaszolta, hogy reggel nyolc és kilenc óra között érte
jöhetek. Ha a betegség súlyos, a doktor maga jön egy percre a telefonhoz s
így szól: Nyújtsa csak ki a nyelvét s mondja: ááh. Hallom, be van rekedve.
Majd felírok valamit, szerezze be a gyógyszertárból. A viszontlátásra - s
már le is teszi a kagylót. Ez aztán a kényelmes praxis. Rendelés kizárólag
telefonon.
  De ne szapuljuk a doktorokat. Elvégre egy embernek csak két keze van, s
jelenleg igen sok a beteg, az orvos viszont kevés. Ennek ellenére jót
nevettünk, amikor Henk elmondta ezt a telefonbeszélgetést.
  Remekül el tudom képzelni, mi történik mostanában az orvosi rendelőkben.
Már nem azt nézik, hogy tagja-e valaki a betegpénztárnak, ha nem komoly a
baj, az orvos arra gondol: - Ember, mit keresel itt? Eredj a sor végére.
Először a súlyos betegek jönnek.
  Annéd

  `1944. március 16, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Az idő pompás és leírhatatlanul szép, mindjárt fel is szaladok a padlásra.
  Most már tudom, miért vagyok nyugtalanabb, mint Peter. Neki külön szobája
van, ahol dolgozhat, álmodozhat, gondolkozhat és alhat, engem meg egyik
sarokból a másikba lökdösnek. Dussellel közös szobámban tartózkodom a
legkevesebbet, pedig hej, de nagyon szeretnék. Ezért menekülök oly gyakran a
padlásra. Csak ott és Nálad, édes Kittym, lehetek kicsit, egészen kicsit
magamban. De nem siránkozom a vágyaim miatt, legyőzöm őket. A többiek
szerencsére nem sejtik, hogy mi megy végbe bennem, csak azt látják, hogy
napról napra hűvösebben viselkedem anyával szemben, kevesebbet kedveskedem
apának s Margot-val nem vagyok közlékeny. Hallgatok, miként a sír.
Mindenekelőtt meg kell őriznem önuralmamat, ne tudja meg senki, hogy a
lelkem még egyre háborog. A vágyaim és az eszem között harc dúl. Eddig még
mindig az utóbbi győzött, de lehet, hogy egyszer az előbbi kerekedik felül.
Néha félek tőle, gyakran már szeretném, ha így lenne!
  Rettentően kínos, hogy Petert nem avathatom be semmibe, de tudom, neki
kell elkezdeni. Irgalmatlanul nehéz minden beszélgetést és eseményt, amelyet
álmomban átélek, napközben meg nem történtnek tekintenem. Igen, Kitty, ilyen
furcsa leány vagyok én, de hát furcsa időkben és még furcsább körülmények
között élek.
  Annak különösképpen örülök, hogy legalább leírhatom, amit gondolok;
különben a legkomolyabban megfulladnék. Vajon hogyan gondolkozik erről
Peter? Egyre remélem, hogy egy szép napon mindenről beszélhetek vele. Mégis
kell bennem lenni valaminek, ami őt hozzám vonzza, hiszen azt a felületes
Annét, akit eddig ismert, csak nem szeretheti.
  Nem értem, hogyan lehetek én rokonszenves Peternek, aki úgy szereti a
nyugalmat és a békességet; én viszont nyugtalan vagyok és hangos. Vagy talán
ő a világon az első ember, aki betonálarcom mögé látott? Egy régi közmondás
azt mondja: "A szerelmet gyakran váltja ki a részvét." Talán a kettő együtt
jár? Így van talán az én esetemben is? mert én sajnálom őt is, magamat is!
  Igazán, de igazán nem tudom, hogyan kezdjem el. Hát még ő, akinek még
sokkal inkább nehezére esik a beszéd. Talán írok neki. Akkor legalább
megtudja, amit élőszóval szeretnék elmondani; hű, de nehéz, de nehéz!
  Annéd

  ```1944. március 17, péntek`
  Drága Kittym!
  A hátsó traktust átjárja a megkönnyebbülés szele. Kralert a nagytanács
felmentette. (A sáncásás alól.) Elli rácsapott az orrára, szigorúan
megtiltotta neki, hogy ma rendetlenkedjék. Ismét rendbejött minden, kivéve,
hogy Margot-nak is, nekem is elegünk van szüleinkből. Nehogy félreértsd!
Tudod, hogy anyával e pillanatban nem vagyok jóban, apát azonban ugyanúgy
szeretem, mint eddig, Margot pedig mind a kettőjüket szereti. De ebben a
korban a lányok bizonyos kérdésekben önállóan szeretnének dönteni s
boldogok, ha a szüleik néha-néha békén hagyják őket.
  Ha a felső emeletre megyek, megkérdezik, mit keresek ott, az ételt nem
szabad megsóznom, este pontosan negyed kilenckor anya megkérdi, miért nem
vetkőzöm már le, s minden könyvet ellenőriznek, amit csak a kezembe veszek.
Őszintén szólva ez az ellenőrzés egyáltalán nem szigorú, majdnem mindent
elolvashatok, mégis mindkettőnknek kellemetlenek az állandó megjegyzések és
kérdezősködések. Még egy kellemetlen körülményre térek rá, ami főleg engem
érint. Nem vagyok hajlandó panaszkodni. Ezenkívül nyegleségnek tartom, ha
beceneveken szólítanak. Röviden: szeretnék egy időre megszabadulni a szülői
felügyelettől. Margot éppen ma este jegyezte meg:
  - Ez aztán sok. Ha a kezedre hajtod a fejed és kétszer egymás után
felsóhajtasz, már megkérdik, nem fáj-e a fejed, nem érzed-e rosszul magad?
  Egyszerre állapítottuk meg mind a ketten, hogy kevés maradt meg az otthoni
bizalmas, meghitt légkörből, s ez bizony rendkívül lesújtó. Nagyrészt ebből
következik kellemetlen fonák helyzetünk. Úgy értem, hogy gyermekként
kezelnek bennünket a külsőségeket illetőleg, pedig lelkiekben sokkal
érettebbek vagyunk, mint a hasonló korú lányok.
  Bár mindössze tizennégy éves vagyok, nagyon jól tudom, hogy mit akarok,
látom, kinek van igaza és kinek nem, van véleményem, ítéletem, vannak
elveim, s bármily furcsán hangzik is ez egy fiatal lány szájából, inkább
érzem magam felnőttnek, mint gyermeknek és mindenkitől függetlennek.
  Jobban tudok érvelni és vitatkozni, mint az anyám, tárgyilagosabb vagyok
és nem oly túlzó, ügyesebb és rendesebb vagyok nála, s ezáltal - csak nevess
- sok tekintetben többnek érzem magam, mint ő. Ha szeretek valakit,
elsősorban csodálnom kell. Csodálni és tisztelni. De minden rendben volna,
ha legalább Peter szeretne. Őt sok tekintetben csodálom. Peter igen kedves,
derék fiú!
  Annéd

  `1944. március 19, vasárnap`
  Drága Kittym!
  Nagy napom volt tegnap. Elhatároztam, hogy beszélek Peterrel. Közvetlenül
ebéd előtt odasúgtam neki:
  - Gyakorolsz ma este gyorsírást, Peter?
  - Nem - felelte.
  - Akkor később beszédem volna veled.
  Beleegyezett. Mosogatás után az illendőség kedvéért előbb Peter szüleivel
együtt kinéztem az ablakon, nemsokára azonban felmentem hozzá. Peter a
nyitott ablak baloldalán állt, én meg jobboldalt helyezkedtem el. A sötét
szobában a nyitott ablak mellett sokkal jobban ment a beszélgetés. Azt
hiszem, Peter is érezte ezt.
  Annyi mindenről beszélgettünk, hogy képtelen volnék mindent elismételni.
Nagyszerű volt; a legszebb estém, amit eddig a búvóhelyen eltöltöttem. Azért
röviden elmondok egyet-mást. Először a civakodásokról beszéltünk. Mondtam,
hogy nekem még a hátam is borsózik az ilyesmitől. Aztán bevallottuk
egymásnak, hogy mind a ketten eltávolodtunk a szüleinktől.
  Beszéltem anyámról, apámról, Margot-ról és magamról.
  Peter egy adott pillanatban megkérdezte:
  - Ti esténként biztosan csókkal kívántok egymásnak jó éjszakát?
  - Persze. Sok-sok csókkal. Te talán nem?
  - Nem bizony. Én még talán senkit meg nem csókoltam.
  - Még a születésnapodon sem?
  - De, akkor igen.
  Közöltük egymással, hogy egyikünk sem bizalmas a szüleivel, pedig az ő
szülei sokszor közelednek hozzá, de hiába. Arról is beszámoltam neki, hogy
bánatomban sírdogálni szoktam az ágyban. Én pedig megtudtam tőle, hogy a
padlásra jár fel káromkodni. Arról is szó volt, hogy Margot és én még csak
rövid ideje ismerjük igazán egymást, de most se mondunk el mindent
egymásnak, talán éppen azért, mert mindig együtt vagyunk. Még sok mindenről
beszéltünk. Tudod, Peter pontosan olyan, amilyennek elképzeltem.
  Majd az 1942-es évről folyt a szó. Alig ismerünk rá az akkori énünkre. Ó,
hogy ki nem állhattuk akkor egymást! Peter hangos és kellemetlen fruskának
tartott, engem pedig egyáltalán nem érdekelt ő. Persze nem értettem, miért
nem próbál udvarolni nekem, de most örülök, hogy nem tette. Peter
szándékosan volt zárkózott. Megjegyeztem, hogy az ő hallgatagsága meg az én
hangosságom között nincs is olyan nagy különbség, hogy én is imádom a
csendet és egyebem sincs, mint ez a napló. Peter boldog, hogy nemcsak a
szüleim vannak itt, hanem mi gyermekek is, és én is örülök, hogy ő ide
került. Mondtam, hogy most már megértem zárkózottságát, szüleivel szemben
való tartózkodását s szívesen részt vállalnék minden bánatában, bújában.
  - Hiszen Te mindig megvigasztaltál - felelte.
  - Ugyan, mivel? - kérdeztem értetlenül.
  - A vidámságoddal!
  Ez volt a legkedvesebb mindabból, amit hallottam tőle. Mert hiszen ez
nagyszerű! Úgy szeret, mint a pajtását és ez egyelőre elég is. Ki sem
mondhatom, milyen boldog vagyok és elnézésedet kérem, kedves Kittym, ha ma a
szokottnál gyengébb a stílusom.
  Csak azt írtam ide, ami eszembe jutott. Úgy érzem, közös titkom van
Peterrel. Ha rám tekint, rám nevet vagy rám kacsint, mintha belülről valami
megvilágosodnék bennem. Remélem, hogy ez így marad, és még sok kedves órát
töltünk majd együtt!
  A Te hálás és boldog
  Annéd

  `1944. március 20, hétfő`
  Drága Kittym!
  Ma reggel Peter megkért, hogy esténként gyakrabban nézzek fel hozzá, s
erősködött, hogy egyáltalán nem zavarom, s hogy ha van hely a szobájában egy
személy számára, akkor van kettőre is. Mondtam, nem jöhetek minden este,
mert a lentiek ezt nem jó szemmel néznék. Azt felelte, ne igen törődjek
vele. Szombat este szeretnék felmenni hozzá, s kértem, okvetlenül
figyelmeztessen, hogy mikor kél a hold.
  - Hát akkor majd lemegyünk és onnan nézzük a holdat - felelte.
  Közben árnyék vetődött boldogságomra. Már régen gyanítom, hogy Peter
Margot-nak is tetszik. Nem tudom, mennyire szereti, de számomra ez igen
rossz érzés. Lehet, hogy minden alkalommal, amikor együtt vagyok Peterrel,
fájdalmat okozok neki, s a legszebb, hogy Margot ezt igyekszik titkolni.
  Az ő helyében én kétségbeesnék a féltékenységtől. Margot azonban csak
annyit mond, hogy ne sajnáljam őt.
  - Nekem furcsa, hogy itt állsz közöttünk harmadiknak - mondtam Margot-nak.
  - Én pedig hozzászoktam már ehhez - felelte kissé keserűen.
  Ezt egyelőre el se merem mesélni Peternek, majd talán egyszer később. Most
még sok az egyéb mondanivalónk.
  Anya tegnap este megmosta a fejem, de meg is érdemeltem. Nem lehetek
ennyire közömbös vele szemben. Igyekszem tehát, bárhogy van is,
barátságosabbnak lenni hozzá s megjegyzéseimet megtartom magamnak.
  Pim se olyan kedves már. Az utóbbi időben kevésbé tekint gyereknek,
viszont túlságosan kimért velem. Majd meglátjuk, mi lesz belőle.
  Most nem is írok többet. Úgyis képtelen vagyok bármire is, csak Petert
nézem, s csordultig van a szívem!
  Annéd
  Bizonyíték Margot nemes szívéről; ezt levelet ma, március 20-án kaptam
tőle:
  "Anne, amikor tegnap azt állítottam, hogy nem vagyok Rád féltékeny, csak
50%-ban voltam őszinte. A helyzet tudniillik az, hogy tényleg nem vagyok
féltékeny sem Rád, sem Peterre, csak éppen elszomorít, hogy `én` nem
találtam még senkire, s egyelőre nem is találhatok olyasvalakit, akivel
beszélhetnék gondolataimról és érzéseimről. Mindamellett szívből kívánom
mindkettőtöknek, hogy bizalmas barátságba kerüljetek. Úgyis elég sok mindent
nélkülöztök, ami más számára természetes. Másrészt biztosan tudom, hogy én
Peterrel sose jutnék el odáig. Az az érzésem, hogy nekem egy fiúval
meglehetősen bizalmas viszonyban kellene lennem, hogy mindent elmondjak
neki. Éreznem kellene, hogy szavak nélkül is tökéletesen megért. Ezért olyan
valakire lenne szükségem, aki szellemileg felettem áll, ezt pedig Peterben
nem találom meg. Nálad és Peternél el tudom képzelni, hogy így van.
  Ne tégy tehát magadnak szemrehányást azért, hogy engem megrövidítettél és
olyat teszel, amihez nekem volna jogom; szó sincs róla. Te meg Peter csak
nyerhettek ezzel a barátsággal."
  Válaszom:
  "Drága Margot!
  Levelednek rendkívül örültem, de egyáltalán nem nyugtatott meg.
  Egyelőre szó sincs köztünk olyanfajta bizalmas barátságról, mint amilyenre
Te gondolsz, csak éppen a sötétben, a nyitott ablak mellett jobban megy a
beszélgetés, mint fényes nappal. Érzéseinkről suttogva jobban tudunk
egymásnak beszámolni, mintha ki kellene őket kürtölni. Azt hiszem, Peterrel
szemben valamiféle nővéri érzés él Benned, s szívesen foglalkoznál is vele,
legalább olyan szívesen, mint én. Talán lesz még rá alkalmad, bár az a
véleményünk, hogy ez nem a valódi barátság; a bizalomnak kölcsönösnek kell
lennie. Azt hiszem, ez az oka annak, hogy apa meg én sohasem juthattunk
idáig.
  Hagyjuk hát abba s ne is beszéljünk többé róla. Ha még volna valami
mondanivalód, nagyon kérlek, írd inkább le, én is sokkal jobban ki tudom így
fejezni, amit akarok, mintha elmondanám.
  Nem is hiszed, mennyire csodállak, s remélem, hogy egyszer majd én is
olyan nemes lelkű leszek, mint Apa meg Te. Úgy látom, nagyon hasonlíttok
egymásra.
  Annéd"

  `1944. március 22, szerda`
  Drága Kittym!
  Tegnap ezt a levelet kaptam Margot-tól:
  "Kedves Anne!
  Tegnapi leveled után az a kellemetlen érzésem támadt, hogy
lelkiismeretfurdalás gyötör, ha Peterrel együtt tanulsz vagy beszélgetsz,
pedig erre igazán nincsen okod. Az én lelkem vágyik valaki után, akit
bizalmával megtisztelhet, de Peter még arra sem volna jó, hogy pótolja.
  Az viszont igaz, hogy Peterrel szemben az az érzésem, mintha a fivérem
volna, de... fiatalabb fivérem. Érzéseinkben kölcsönösen közeledünk egymás
felé s talán később, bár az is lehet, hogy soha, fivéri-nővéri viszony
fejlődik ki közöttünk. Egyelőre azonban még nem tartunk ott.
  Így hát igazán kár engem sajnálnod, inkább örülj, ahogy csak tudsz a
társnak, akit megtaláltál."
  Közben itt minden a legjobb úton halad. Azt hiszem, drága Kittym, hogy itt
a hátsó traktusban igazi, nagy szerelem van kibontakozóban. Ám házasságra
nem gondolok, igazán nem. Nem tudom, milyen ember lesz, ha felnő, elég erős
lesz-e a szerelmünk arra, hogy házasságot kössünk. Időközben meggyőződtem
róla, hogy Peter szeret, csak azt nem tudom, hogyan.
  Ki tudja, vajon jó pajtásra van-e szüksége, vagy a nőt látja-e bennem,
esetleg talán csak a húgát.
  Amikor megemlítette, hogy mindig pártoltam, ha a szüleivel nézeteltérése
volt, nagyon boldog voltam. Éreztem, hogy barátságunk tovább jutott egy
lépéssel. Tegnap azt kérdeztem tőle, mit tenne, ha egész tucat Anne volna
itt és mind bejárna hozzá.
  - Nem is lenne rossz, ha mind olyan volna, mint Te! - felelte.
  Peter igen vendégszerető. Azt hiszem, tényleg örül, ha nála vagyok. Közben
szorgalmasan tanul franciául, még az ágyban is, egészen negyed tizenegyig.
Ha a szombat esti hangulatos beszélgetésünkre gondolok, életemben először
meg vagyok magammal elégedve. Ezt úgy értem, hogy most is csak ugyanazt
mondanám és nem mást, pedig ez nálam ritkaság.
  Peter olyan szép fiú; akkor is, ha nevet, akkor is, ha hallgat és maga elé
néz. Kedves és jó. Véleményem szerint akkor hódítottam meg, amikor
ráeszmélt, hogy egyáltalán nem vagyok az a felületes Anne, akinek látszom,
hanem álmodozó lélek, akinek problémái az övéhez hasonlóak.
  Annéd
  Válasz:
  "Drága Margot!
  Legjobb, ha bevárjuk, hogy mit hoz a jövő. Rövidesen - jobbra vagy balra -
döntésre kerül az ügy köztem és Peter között. Hogyan és miképp, még nem
tudom, ezúttal nem nézek tovább az orromnál. Egyet azonban elhatároztam. Ha
barátságot kötök Peterrel, elmondom majd néki, hogy Te is szereted és mellé
állsz, ha szüksége van rá. Ez utóbbi ellen valószínűleg tiltakoznál, de ez
most már nem érdekel engem. Nem tudom, Peter hogyan vélekedik Rólad, majd
akkor azt is megkérdem tőle.
  Már hogy volna kellemetlen, ellenkezőleg!
  Gyere csak fel nyugodtan a manzárdra vagy bárhová, ahol vagyunk. Igazán
nem zavarsz, mert mi - úgy érzem - hallgatólagosan megegyeztünk, hogy csak
este, sötétben beszélgetünk.
  Ne ess kétségbe! Én is így teszek, pedig nem mindig könnyű; eljön még a Te
időd is, hamarább, mint gondolnád.
  Annéd"

  `1944. március 23, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Itteni helyzetünk újra javult kissé. Élelmiszerjegy-szállítóinkat
szerencsére szabadon engedték. Miep is itt van tegnap óta. Elli jobban érzi
magát, de még mindig köhög. Koophuis viszont még soká lesz beteg.
  Tegnap lezuhant egy repülőgép. A bent ülők ejtőernyőikkel még idejekorán
kiugrottak. A gép egy iskolára zuhant, de a gyerekek már nem voltak ott.
Kisebb tűz keletkezett és volt néhány halálos áldozat is. Borzasztó volt,
ahogy a németek tüzeltek a leereszkedő repülőkre. Az amszterdami lakosság a
végletekig felháborodott ennyi aljasság láttán. Mi, vagyis a hölgyek,
megijedtünk. Iszonyodom mindenfajta lövöldözéstől.
  Mostanában gyakran járok fel Peterhez. Habzsolom a friss esti levegőt. Jó
érzés mellette ülni és az ablakon kinézni.
  Van Daan és Dussel igen ízléstelenül viselkedik, ha Peterhez megyek. -
Anne's zweite Heimat[13] - hallom a megjegyzést - illik az, hogy fiatalurak
késő este ifjú lánykákat fogadjanak? - Peter csodálatos nyugalmat tanúsít az
efféle, úgynevezett szellemes megjegyzésekkel szemben.
  Anya elég kíváncsi s biztosan meg szeretné kérdezni, miről beszélgetünk,
de attól fél, hogy elutasító választ kap. Peter azt állítja, hogy a
felnőttek irigylik tőlünk a fiatalságunkat, nem érdemes hát törődnünk epés
megjegyzéseikkel. Néha értem jön, de ilyenkor minden elővigyázatossági
rendszabály ellenére belepirul, s alig tud szóhoz jutni. Mégiscsak jó, hogy
én sohasem pirulok el. Azt hiszem, ez az érzés igen kellemetlen lehet.
  Apa állandóan azzal ugrat, hogy ciframaris vagyok, pedig ez nem is igaz.
Csak a hiúság sok bennem! Eddig még nemigen mondta rám senki, hogy szép
vagyok. Kivéve egy iskolás fiút, aki kijelentette, hogy jól áll nekem, ha
nevetek. Tegnap azután őszinte bókot kaptam Petertől. A rend kedvéért
ideírom beszélgetésünk lényegét:
  Peter gyakran biztat:
  - Nevess hát!
  Ez annyira feltűnt nekem, hogy megkérdeztem:
  - Minek nevessek folyton?
  - Olyan szép vagy így; két gödröcske keletkezik az arcodon; vajon mitől?
  - Így születtem. Az államon is van egy. Az egyetlen szép rajtam.
  - Dehogy, nem igaz.
  - De igen. Jól tudom, hogy nem vagyok szép lány, nem is voltam az, és nem
is leszek soha.
  - Nincs igazad. Nekem tetszel.
  - Nem igaz.
  - Hidd el, ha mondom!
  Erre persze én is hasonlóan nyilatkoztam róla.
  Mindenkitől sokat kell nyelnem hirtelen keletkezett barátságom miatt. Mi
azonban nem sokat törődünk a szülői intelmekkel meg a csípős
megjegyzésekkel. Szüleink talán már elfelejtették, hogy ők is voltak
fiatalok? Ez annál is valószínűbb, mert ha tréfálunk, komolyan néznek reánk
és nevetnek, ha komolyak vagyunk.
  Annéd

  `1944. március 27, hétfő`
  Drága Kittym!
  Bujkálásunk történetének papírra vetésénél tulajdonképpen jelentékeny
helyet kellene szorítanom a politikának, de mert ez a téma személy szerint
nem túlságosan érdekel, a legtöbbször elhanyagoltam. Most a politikának
szentelem ezt az egész levelet.
  A politikai vélemények természetesen igen különbözőek lehetnek és igazán
természetes, hogy a nyomasztó háborús időkben mindenki politizál, de
összeveszni rajta egyszerűen ostobaság.
  Felőlem fogadjanak, vitatkozzanak, csináljanak, amit akarnak, álljanak a
fejük tetejére, csak ne civakodjanak, mert annak többnyire rossz vége
szokott lenni.
  Látogatóink töméntelen koholt hírt hordanak hozzánk. Az illegális holland
adót viszont még sohasem csíptem rajta hazugságon. Henk, Miep, Koophuis,
Elli és Kraler minden kósza hír hallatára fellelkesednek vagy letörnek.
Talán még Henk a legjózanabb közöttük.
  Ami a politikát illeti, a hátsó traktusban a hangulat mindig ugyanaz. Az
invázióról, a légibombázásokról, a különféle nyilatkozatokról stb., stb.
folytatott viták alkalmával számtalanszor hallom: "Lehetetlen" "Um Gottes
Willen,[14] csak már kezdenék, különben mi lesz velünk!" "Nagyszerűen
haladunk előre, prímán, kitűnően!" A derű- és borúlátók elsősorban azonban a
realisták, fáradhatatlan energiával védik saját álláspontjukat, és mindenki
meg van róla győződve, hogy neki van igaza. Egy bizonyos hölgy dühös, mert
férjeura vakon bízik az angolokban. Egy bizonyos úr viszont támadja nejét,
mert az bosszantó és lekicsinylő jelzőkkel illeti ezt az ő szeretett
nemzetét.
  És ezt meg nem unják soha. Van egy trükköm, amely bombaként hat a
társaságra. Csodaszerem úgy hat, mint mikor valakibe gombostűt szúrnak, s az
illető rémülten felugrik. Ha elkezdik a politizálást, csak odavetek egy
kérdést, egyetlen szót, esetleg egy mondatot, s az egész család máris nyakig
belemerül a politikai vitába.
  Egy idő óta nem elégednek meg a német Wehrmacht-jelentésekkel meg a
BBC-vel, hanem beiktatják a Luftlagemeldungot is.[15] Az, hogy "nagyszerű",
csak szó, a hallgató számára azonban gyakran kétségbeejtő. Az angolok
nyilván csak azért tartják éjjel-nappal üzemben a légiflottájukat, hogy
ellensúlyozhassák a németek hazugságait, s ugyanezt teszik a németek is.
Ezért kapcsolják hát be nálunk már korán reggel a rádiót s hallgatják minden
órában, este kilencig, tízig, sőt tizenegyig is.
  Ez a legjobb bizonyíték arra, hogy a felnőtteknek van ugyan türelmük, de a
gondolatmenetüket képtelenség követni. Vannak persze kivételek is; senkit
sem szeretnék megsérteni. De meggyőződésem, hogy naponta egy, legfeljebb két
híradás meghallgatása tökéletesen elegendő volna! Persze ezek a vén csacsik...
Igaz, hisz erről már beszéltem. Valamennyi adó: az Arbeiter-Programm,
Oranje, Frank Phillips vagy Vilma királynő őfelsége, mind-mind sorrakerül és
ők türelmesen hallgatják. Hacsak nem esznek vagy alusznak, ott ülnek a rádió
mellett és evésről, alvásról, na meg a politikáról beszélnek.
  Juj, de unalmas. Még jó, ha nem száradok el itt köztük, mint a kóró. Az
idősebbek számára persze már nem olyan nagy tragédia a kiszáradás.
  Hogy élő példával is szolgáljak, legjobb lesz, ha leírom, hogyan
hallgattuk meg mindnyájunk eszményképének, Winston Churchillnek
rádiószózatát.
  Vasárnap este kilenc óra. A tea az asztalon, a melegítő alatt. A család
bevonul. A rádiónál balról Dussel, középen Van Daan úr, mellette Peter. Anya
Van Daan mellett, mögötte őnagysága. Apa, Margot meg én az asztalhoz
telepedtünk. Úgy látom, nem nagyon világosan írtam le, hogyan helyezkedtünk
el. Az urak pöfékelnek. Peter feszülten figyel; még a szemét is lehunyja.
Anyán hosszú, fekete pongyola. Őnagysága vacogva hallgatja a repülőgépek
zúgását, amelyeknek vezetői, mitsem törődve Churchill beszédével, vígan
száguldanak Essen felé. Apa a teáját szürcsöli, Margot és én testvéri
egyetértésben, szorosan egymás mellett ülünk, mert az alvó Mouschi a
térdünkre telepedett. Margot-nak göndörítők vannak a hajában; én kinőtt,
szűk és rövid pizsamában feszítek.
  A hangulat ez alkalommal valóban meghitt, békés, barátságos, de már előre
remegve gondolok a beszéd következményeire. Hiszen alig várják a végét és
türelmetlenül dobognak a lábukkal, mert máris vitatkozni szeretnének. -
Pszt! Pszt! - lökdösik egymást, s a vitatkozás civódássá és végül nyílt
veszekedéssé fajul.
  Annéd

  `1944. március 28, kedd`
  Drága Kittym!
  Politikáról sokkal többet írhatnék, ha nem kellene rengeteg más eseményről
is beszámolnom. Először is anya megtiltotta, hogy oly gyakran feljárjak
Peterhez, mert észrevette, hogy Van Daanné féltékeny rám. Másodszor pedig
Peter megkérte Margot-t, hogy velem együtt ő is járjon fel hozzá. Csak azt
nem tudom, hogy udvariasságból hívta-e, vagy komolyan szeretné, ha feljárna.
Harmadszor megkérdeztem apát, mi a véleménye, érdemes-e zavartatnom magam
Van Daanné féltékenykedése miatt. Apa szerint nem kell törődnöm vele. Most
hát mitévő legyek? Anya talán azért haragszik, mert ő is féltékeny? Apa
viszont nem sajnálja tőlünk ezt a néhány kellemes órát, sőt örül, hogy olyan
jól megértjük egymást. Margot is szereti Petert, de érzi, hogy vannak olyan
dolgok, amelyeket kettesben meg lehet beszélni, hármasban azonban nem.
  Anya szerint Peter szerelmes belém. Őszintén szólva szeretném, ha így
volna, mert akkor kvittek volnánk és sokkal közelebb kerülnénk egymáshoz.
Ezenkívül anya azt állítja, hogy Peter igen sokat néz engem. Annyi bizonyos,
hogy a nappali szobában gyakran kacsingatunk egymásra, s Peter megcsodálja
arcom gödröcskéit, de mit tehetek erről én? Nem igaz?
  Nagyon nehéz helyzetben vagyok. Anya neheztel rám, én meg őrá, apa pedig
szemet huny a köztünk dúló csendes harc felett. Anya búsul, mert mégiscsak
szeret, engem pedig ez egyáltalán nem érint, mert érzem, hogy úgysem értene
meg. És Peter... Peterről nem mondok le, hiszen oly csodálatosan kedves fiú, s
igen boldogok lehetnénk, ha az "öregek" nem ütnék bele ebbe is az orrukat.
Szerencsére már hozzászoktam ahhoz, hogy az érzéseimet eltitkoljam, s így
sejtelmük sincs róla, mennyire rajongok Peterért. Vajon bevallja-e majd,
hogy szeret? Érzem-e majd úgy arcát az arcomon, mint álmomban a Peterkéét?
Ó, Peter és Peterke, hiszen ti egyek vagytok! Nem értenek meg bennünket a
nagyok. Sejtelmük sincs róla, hogy mi már azzal is megelégszünk, ha egymás
mellett ülhetünk s egyetlen szót sem szólunk. Nem értik, mi az, ami egymás
felé hajt bennünket. Ó, mikor győzhetjük már le ezeket a nehézségeket, bár
mégiscsak szép ez a küzdelem, s megédesíti majd győzelmünket. Ha Peter fejét
két kezébe temetve lehunyt szemmel fekszik, olyan mint egy kisgyerek, ha
Mouschival játszik, szeretetre méltó, ha krumplit vagy más, nehéz terhet
cipel, erős, ha az ágyúzást nézi vagy tolvajokat keres, akkor bátor, de
amikor ügyetlen és tehetetlen - akkor a legkedvesebb.
  Jobban szeretem, ha Peter magyaráz valamit nekem, mintha nekem kell őt
valamire tanítanom. Bárcsak minden téren fölényben volna velem szemben.
  Bánom is én a mamákat! Csak már nyilatkozna Peter.
  Annéd

  `1944. március 29, szerda`
  Drága Kittym!
  Tegnap este az Oranje-rádióban Bolkenstein úr[16] megemlítette, hogy a
háború után összegyűjtenek majd minden háborús naplót és levelet. Erre
persze itt mindnyájan ugrattak a naplóm miatt. Képzeld csak, milyen érdekes
volna, ha megírnám a hátsó traktus regényét. A cím után azt hinnék, hogy
detektív-regényről van szó.
  Azonban beszéljünk komolyan. Egészen érdekes volna tíz évvel a háború után
megírni, hogyan éltünk, ettünk és mi mindenről beszéltünk itt mi, zsidók.
Bár Neked már rengeteget írtam, mégis néhány részletét ismered csak itteni
életünknek.
  Például, hogyan rettegtünk mi, nők, a múlt vasárnap, amikor háromszázötven
angol repülőgép fél millió kilogramm bombát dobott le Ijmuidenre. A házak
úgy inogtak, mint fűszálak a szélben. Hát még a sok járványos betegség!
Minderről sejtelmed sincsen. Ha mindent el akarnék mesélni töviről hegyire,
reggeltől estig csak írhatnék. Az emberek sorba állnak főzelékért és minden
egyébért, az orvosok nem látogathatják betegeiket, mert minduntalan ellopják
járműveiket. Rengeteg a betörés és a lopás. Érthetetlen, mi lelte a holland
népet, hogy egyszeriben ennyien adták lopásra a fejüket. Tizenegy, sőt
nyolcéves kisgyerekek betörik a házak ablakait s mindent elvisznek, ami csak
elmozdítható. Az emberek öt percre sem merik őrizetlenül hagyni a lakásukat,
mert mihelyt kiteszik a lábukat, máris kifosztják őket. Az újságok naponta
közölnek hirdetéseket, amelyekben jutalmat ígérnek azoknak, akik visszaadják
az ellopott írógépeket, perzsaszőnyegeket, villanyórákat, szöveteket és
egyéb holmit. Vannak, akik leszerelik az utcai villanyórákat s a
telefonfülkék berendezését elviszik az utolsó szál drótig. A lakosság
hangulata nem lehet valami bizakodó; mindenkinek korog a gyomra, s a heti
fejadag a pótkávé kivételével két napra sem elegendő. Az invázió pedig
késik, s a férfiakat Németországba hurcolják. A gyerekek betegek vagy
rosszul tápláltak, s mindenkiről lerongyolódik a ruha meg a cipő.
  Egy pár cipő talpalásáért feketén hét forint ötvenet kérnek, de a cipészek
így is alig akarnak új munkát elvállalni, vagy pedig négy hónapig kell várni
egy talpalásra s még jó, ha addigra el nem vész a cipő.
  Egy nagy előnye azért mégis van mindennek: minél rosszabb az élelmezés és
minél szigorúbb rendszabályokat alkalmaznak a lakossággal szemben, annál
több szabotázst követnek el a hatóság ellen. Az élelmiszerjegy-elosztó
hivatal, a rendőrség és a köztisztviselők zöme támogatja a népet, egy részük
azonban besúgó és sokakat juttat börtönbe. Szerencsére a holland lakosságnak
csak csekély százaléka pártolt át az ellenséghez.
  Annéd

  `1944. március 31, péntek`
  Drága Kittym!
  Képzeld, még meglehetősen hideg az idő, de a legtöbb családnak már
körülbelül egy hónapja kifogyott a tüzelője. Ez aztán az élvezet, ugye? A
nagyszerű orosz győzelmek következtében általában megint bizakodó a
hangulat. Nem szoktam sokat írni a politikáról, most azonban mégis közlöm
Veled, hogy hol van most az orosz front. Már eljutottak a Birodalmi
Kormányzóság határához, Romániában a Prut-folyóhoz, és közvetlenül Odessza
előtt állnak. Esténként mindenki Sztálin különnyilatkozatát várja.
  Moszkvában annyi üdvlövést adnak le, hogy valószínűleg reng belé az egész
város, csak azt nem tudom, hogy ezt miért teszik. Azért-e, mert még
emlékeznek rá, hogy a front nemrég még a közelükben volt, vagy ezzel fejezik
ki örömüket.
  A német csapatok megszállták Magyarországot. Ott még van egymillió zsidó.
Most aztán ők is sorra kerülnek.
  Peterrel meg velem kapcsolatban kissé elültek a pletykák. Igen jó barátok
lettünk, sokszor vagyunk együtt és sok mindenről beszélgetünk. Olyan jó,
hogy sohasem kell elharapnom a szót, ha kényes tárgyra terelődik a
beszélgetés.
  Életem jobbra, sokkal jobbra fordult. Isten nem hagyott el és nem hagy el
a jövőben sem.
  Annéd

  `1944. április 1, szombat`
  Drága Kittym!
  És mégis olyan nehéz az élet. Remélem, sejted, hogy mire gondolok?
Rettenetesen vágyom egy csókra, arra a régen esedékes csókra. Vagy talán még
mindig a pajtást látja bennem, s többet nem is jelentek neki?
  Tudod és tudom én is, hogy erős vagyok, hogy igen sokat el tudok viselni.
Nem szokásom a gondjaimat másokkal megosztani, anyámon sohasem csüngtem,
most azonban boldogan hajtanám a vállára a fejem, csak hogy megtaláljam a
lelkem nyugalmát.
  Nem tudom és soha nem is felejtem el azt az álmom, amikor Peterke arca az
enyémhez simult, és minden olyan jó volt, olyan nagyon jó! Hát Peter nem
vágyódik erre? Vagy talán csupa félszegségből nem vall szerelmet? Akkor meg
miért hív minduntalan fel magához? És miért nem nyilatkozik?
  De hagyjuk abba. Meg akarok nyugodni. Erős leszek. Csak türelem, majd
megjön magától a többi, de... az a legkellemetlenebb, hogy a látszat olyan,
mintha én szaladnék Peter után. Mindig `én` járok fel hozzá s nem
`ő` keres fel engem.
  De hát ennek az az oka, hogy nincs külön szobám, s Peter ezt megérti.
  Igen, biztosan tisztában van vele.
  Annéd

  `1944. április 3, hétfő`
  Drága Kittym!
  Szokásom ellenére ez egyszer kimerítően akarok írni az élelmezésről is,
mert ez nemcsak a hátsó traktusban, hanem egész Hollandiában, egész
Európában, sőt még azon túl is igen fontos és döntő tényezővé vált.
  Huszonegy hónap alatt, amióta itt vagyunk, rengeteg "étkezési időszak"-ot
szenvedtünk végig. Hogy ez mit jelent, azt azonnal megmagyarázom. "Étkezési
időszak" alatt olyan időszakot értek, amikor semmi egyebet nem eszünk, csak
egy bizonyos ételt, esetleg csak egyféle főzeléket. Egy időben naponta csak
endiviát ettünk, semmi mást; endiviát homokkal, homok nélkül, tört
krumplival, szólóban és tűzálló tálban. Azután spenót következett, később
karalábé, feketegyökér, paradicsom, savanyú káposzta stb., stb.
  Például savanyú káposztán élni minden délben és este, határozottan nem
nagy élvezet. De mitévők legyünk, ha éhesek vagyunk? Jelenleg a legszebb
időszakhoz érkeztünk el, tudniillik egyáltalán nem jutunk friss főzelékhez.
Egész heti ebédmenünk: tarkabab, borsóleves, krumpli gombóccal, krumpli
héjában s Isten kegyelméből néha karalábélevél vagy rothadt sárgarépa, aztán
megint csak bab. A krumplit nem hagyjuk el egyetlen étkezésnél, még a
reggelinél sem. Ezzel pótoljuk a kenyeret. De fogyasztunk szárított
julianna-királynő- és tarkababból készült, úgynevezett zacskó-levest is.
Minden ételbe, még a kenyérbe is bablisztet kevernek.
  Vacsorára állandóan krumplit eszünk valami műmártással és céklával. Ebből
szerencsére van még elég. Megemlítem még a lisztgombócot, amelyet
hadilisztből készítünk víz és élesztő hozzáadásával. Kemény és ragadós.
Mintha kövek feküdnének a gyomrunkban, de mindegy!
  Legnagyobb élményünk hetenként egyszer egy-egy szelet májas hurka s hozzá
lekváros kenyér. De azért élünk s még élvezzük is ezeket a nyomorúságos
ételeket.
  Annéd

  `1944. április 4, kedd`
  Már hosszabb ideje nem látom értelmét a tanulásnak. A háború vége olyan
távoli, valószínűtlen és meseszerű. Ha szeptemberig nem kötik meg a békét,
többé nem iratkozom be az iskolába. Nem akarok két évet veszíteni. Napjaimat
Peter tölti be, Peter és semmi egyéb. Addig foglalkoztam vele álmaimban és
gondolataimban, míg szombaton este összecsuklottam. Szörnyű volt. Előbb
Peternél ültem és küzdöttem a könnyeimmel, utána a citrompuncs
elfogyasztásakor Van Daannal nevetgéltem, élénk és látszólag vidám
hangulatban, de csak én tudtam, hogy ki kell sírnom magam. Csak úgy
hálóingben lerogytam a csupasz földre s előbb elrebegtem egy bensőséges,
hosszú imádságot, majd fejemet karomra hajtva, térdemet felhúzva egészen
összekuporodtam és úgy zokogtam. Amikor végre kissé magamhoz tértem,
bementem a szobámba s letöröltem a könnyeimet; ne vegyék észre a többiek.
Egyre bátorítottam magam. "Muszáj, muszáj, muszáj..." - mondogattam magamban.
Tagjaim elmerevedtek a természetellenes kuporgástól. Lerogytam az ágy
szélére és ott kínlódtam tovább, de pár perccel fél tizenegy előtt erőt
vettem magamon és lefeküdtem.
  Most már túl vagyok a nehezén. Elhatároztam, hogy tanulni fogok. Nem
maradok műveletlen. Fejlődnöm kell, hogy újságíró lehessen belőlem. Mert
újságíró szeretnék lenni! Érzem, hogy` tudok` írni, egy-két kísérletem
jól sikerült, a hátsó traktus leírása például humorosnak mondható, ez a
napló maga helyett beszél, de... van-e valóban tehetségem? Majd meglátjuk.
  `Éva álma` a legszebb elbeszélésem és a legérdekesebb; sejtelmem
sincs, hogy honnan vettem. `Cady életé`nek viszont egyes fejezetei
jók, de a történet egészében fabatkát sem ér.
  Írás tekintetében magam vagyok legszigorúbb és legmegbízhatóbb kritikusom.
Tudom, mit írtam jól és mit rosszul. Aki még nem próbálta, nem is sejti,
milyen felemelő érzés írni. Azelőtt mindig sajnáltam, hogy a rajzolásban
nincsen tehetségem, most azonban nagyon boldog vagyok, hogy legalább az
íráshoz értek. S ha a tehetségemből nem futja majd arra, hogy írásom
újságban vagy könyvben megjelenjék, majd írok a magam gyönyörűségére.
  El sem tudom képzelni, hogy, úgy éljem le az életemet, mint anya, Van
Daanné és mindazok a nők, akik elvégzik a házimunkát és idővel feledésbe
merülnek. Én ennél többre vágyom. Nekem a férjemen és a gyermekeimen kívül
is szükségem lesz valamire, amiben kiélhetem magam.
  Én a halálom után is tovább szeretnék élni! Ezért vagyok hálás az
Istennek, hogy olyan adottságokkal jöttem a világra, amelyek segítségével
tanulhatok, írhatok, papírra vethetem mindazt, ami bennem él.
  Az írás megnyugtat, elmulasztja a bánatomat s visszaadja bátorságom.
Persze, nagy kérdés, tudok-e majd valami nagyszerűt alkotni, s lesz-e
belőlem valaha is író vagy újságíró.
  Remélem, bizton remélem, hiszen a gondolataimat, ideáljaimat,
elképzeléseimet, mindent papírra tudok vetni.
  `Cady életé`vel már régen nem foglalkoztam. Bár a folytatást
pontosan kiterveltem, nem gördül jól a cselekmény. Valószínűleg sose fejezem
be, s a kályhában vagy a papírkosárban fogja végezni... Persze ez is
bolondság, gondolom, hiszen csak 14 éves vagyok és tapasztalatlan, nem
írhatok mindjárt filozófiai művet.
  Hát csak így tovább; bátorság, majd csak sikerül; mert ha törik, ha
szakad, író lesz belőlem.
  Annéd

  `1944. április 6, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Kérdezed, hogy milyen kedvteléseim vannak és mi érdekel. Elmondom hát.
Előre figyelmeztetlek azonban, nehogy megijedj, mert rengeteg sok van
belőle.
  Elsősorban is írni szeretek, de hát ez csak nem számít kedvtelésnek.
  Nr. kettő: családfa-kutatás. Újságokban, könyvekben és régi papírok között
kutatom a francia, német, spanyol, angol, osztrák, orosz, norvég és holland
uralkodó család leszármazását. Egyik-másiknál egészen szép eredményt értem
el, már csak azért is, mert huzamosabb idő óta jegyzeteket készítek minden
olyan életrajzról vagy történelmi műről, amely a kezembe kerül. Több
történelmi eseményt át is fogalmaztam.
  Harmadik kedvtelésem természetesen a történelem. Ennek kielégítésére apa
sok könyvet szerzett be. Már alig várom azt a napot, amikor végre a
nyilvános könyvtárban bogarászhatok.
  Negyedik kedvtelésem a görög és a római mitológia. Ehhez is vannak
könyveim.
  További kedvtelésem a filmcsillagok, valamint családunk arcképeinek
gyűjtése. Ezenkívül rajongok az olvasásért meg a könyvekért. Nagyon szeretem
a művészettörténetet; főleg ha írókkal, költőkkel és festőkkel foglalkozik.
Azonban lehetséges, hogy idővel majd a muzsikusok is érdekelnek.
  Viszont határozott ellenszenvet érzek az algebrával, a mértannal és a
számolással szemben.
  Szívesen foglalkozom a többi tantárggyal is, de kedvencem a történelem!
  Annéd

  `1944. április 11, kedd`
  Drága Kittym!
  A fejem zúg, azt se tudom, mihez kezdjek.
  Pénteken (nagypénteken) és szombaton társasjátékot játszottunk. Mind a két
nap elég gyorsan és kellemesen telt el. Vasárnap délután Petert fél ötre
meghívtam a szobámba, negyed hatkor pedig felmentünk az utcai rész padlására
s ott is maradtunk hatig. Hattól negyed nyolcig egy szép Mozart-hangversenyt
hallgattunk rádión. Főként a `Kis éji zene` tetszett nekem. A nappali
szobában, a többiek jelenlétében nem szívesen hallgatok rádiót, mert a szép
muzsika egész bensőmet felkavarja.
  Vasárnap este nyolckor Peterrel felmentünk a padlásra, s hogy
kényelmesebben ülhessünk, összeszedtünk minden párnát, amit csak a szobákban
találtunk. Fent egy ládán helyezkedtünk el. A láda is, a párnák is keskenyek
voltak, ezért szorosan egymás mellé ültünk s két másik ládához
támaszkodtunk. A Mouschi cica is ott lebzselt, tehát nem voltunk
"felügyelet" nélkül.
  Háromnegyed kilenckor Van Daan úr felfütyült hozzánk s érdeklődött,
nincs-e nálunk Dussel úr párnája. Erre mindketten felugrottunk, s a
párnákkal, a cicával és Van Daannal együtt lementünk.
  A párna-ügyből nagy kellemetlenségünk származott. Dussel dühöngött, mert
az ő "éjszakai" párnáját is felvittük. Attól félt, hogy tele lett bolhával.
Alaposan leszidott érte bennünket. Peter meg én két súrolókefét csempésztünk
a lepedője alá és jót nevettünk bosszúnk megvalósulásán.
  Örömünk azonban nem tartott soká. Fél tízkor Peter halkan kopogtatott
szobánk ajtaján s kérte apát, jöjjön fel hozzá, segítsen lefordítani egy
nehéz angol mondatot.
  - Ez nekem gyanús - mondtam Margot-nak - látszott Peteren, hogy csak
kifogást használt.
  Igazam volt: betörtek a raktárba.
  Apa, Van Daan, Dussel és Peter másodpercek alatt a helyszínen termett,
Margot, anya, Van Daanné meg én fent vártuk a fejleményeket. Vajon mit
csinál négy nő, amikor retteg? Beszélget. Mi is így tettünk, míg lentről egy
csattanást nem hallottunk. Utána csend lett. A toronyóra éppen akkor ütötte
el a háromnegyed tízet. Arcunkból eltűnt a vér, de ahhoz képest, hogy
mennyire féltünk, eléggé uralkodtunk magunkon. Vajon hol maradnak a férfiak?
Mit jelenthetett az a csattanás? Talán bizony a betörőkkel dulakodnak? Tíz
órakor lépéseket hallottunk a lépcsőn: apa jött fel a szobába. Sápadt volt
és ideges; nyomában Van Daan úr.
  - Oltsátok el a lámpát s menjetek fel csendben! Nemsokára itt lesz a
rendőrség!
  Még félni sem volt időnk. A lámpát leoltottuk. Gyorsan felkaptam a
kabátkámat és már fent is voltunk.
  - Mondjátok már el, hogy mi történt - kérleltük a férfiakat.
  Nem válaszoltak, hanem ismét lementek. Valamennyien csak tíz perccel tíz
óra után kerültek elő. Ketten őrt álltak Peter nyitott ablakánál. Az átjáró
ajtaját lezárták s helyére tolták a forgószekrényt. A kislámpát letakartuk
egy pulóverrel. Csak azután tudtuk meg, mi történt:
  Peter a feljáróban két erős csattanást hallott, leszaladt és észrevette,
hogy a raktárajtó bal oldalán kifeszítették az egyik deszkát. Felrohant,
figyelmeztette a család harcra kész tagjait és negyedmagával levonult. A
betörők már javában garázdálkodtak, amikor ők négyen beléptek a raktárba.
Van Daan gondolkodás nélkül elkiáltotta magát: - Rendőr!
  Futóléptek. A betörők kereket oldottak. A mieink visszaillesztették a
deszkát, nehogy a rendőrség észrevegye, hogy az ajtó be van törve, valaki
azonban az utca felől egy rúgással megint csak belökte. Férfiainkat úgy
felbőszítette ez a vakmerőség, hogy Van Daan és Peter gyilkolni tudtak
volna. Van Daan egy fejszével rácsapott a földre, mire csend lett. Ekkor a
mieink újból vissza akarták helyezni a deszkát, ebből azonban semmi sem
lett, mert hirtelen egy arra járó házaspár zseblámpájának éles fénye
világított be a raktárhelyiségbe. - Az ördög vigye el! - mormogta egyik a
mieink közül. A rend őreiből kénytelen-kelletlen menekülő betörőkké
vedlettek át s valamennyien felrohantak. Peter hamar ablakot, ajtót nyitott
a konyhában és az irodában, ledobta a telefont a földre, s végül mind a
négyen visszaosontak a rejtekfal mögé.
  Vége az első résznek.
  A zseblámpás házaspár minden valószínűség szerint értesítette a
rendőrséget. Vasárnap este volt, méghozzá húsvétvasárnap. Húsvéthétfőn senki
sem jön be az irodába, tehát kedd előtt nem moccanhatunk. Képzeld csak: két
éjszakán és egy napon keresztül ilyen rettegésben élni! Még csak nem is
gondolkoztunk, ültünk a vaksötétségben, mert Van Daanné ijedtében még a
lámpát is eloltotta. Suttogva beszéltünk, s ha valamelyikünk megmozdult,
nyomban lepisszegtük.
  Fél tizenegy, tizenegy. Semmi nesz. Apa és Van Daan felváltva lejött
hozzánk. Negyed tizenkettőkor lentről zajt hallottunk.
  Egymás lélegzetvételét figyeltük s nem mozdultunk. Léptek a házban, az
irodában, a konyhában, azután... a mi lépcsőnkön. Olyan csendben ültünk, hogy
hallhattuk egymás lélegzését s nem moccantunk. Valaki bement az irodába,
aztán a konyhába, végül feljött a lépcsőn s a forgószekrényen matatott. Ezek
a másodpercek leírhatatlanok. Elvesztünk - suttogtam, s már láttam, hogyan
hurcol el bennünket a Gestapo. Még kétszer matattak a szekrényen. Aztán
valami leesett. Most távolodtak a lépések. Egyelőre meg voltunk mentve.
Hátunkon végigfutott a hideg. Valamelyikünknek hangosan vacogott a foga.
Mintha csak megnémultunk volna.
  Lent a házban is csend volt. Az előszobában, közvetlenül a szekrény előtt
égve hagyták a villanyt. Talán bizony gyanús volt nekik a szekrény? Vagy
egyszerűen elfelejtették leoltani? Vajon visszajön-e még a rendőrség? Végre
megoldódott a nyelvünk, hiszen már senki sem volt a házban, legfeljebb az őr
az ajtó előtt.
  A következő órában háromféle foglalkozást űztünk. Egyrészt találgattuk,
hogy mi történt, másrészt félelmünkben reszkettünk, végül pedig - ment a
hasunk. A vödrök a padláson voltak, s így csak Peter bádog papírkosarát
használhattuk. Van Daan kezdte meg a sort; apa folytatta. Anya végtelenül
szégyenkezett, mire apa bevitte az edényt a szobánkba. Margot, Van Daanné
meg én ott könnyítettünk magunkon, s végül anya is rászánta magát. A
papírnak is nagy keletje volt, de szerencsére eleget találtam a zsebemben.
  Az edény bűzlött, mi suttogtunk és hihetetlenül kimerültek voltunk.
  Feküdj le a földre és aludj - biztattak. Én is, Margot is egy-egy párnát
és takarót kaptunk. Margot a pohárszék mellé telepedett, én az asztal lába
közé. A földön nem éreztem oly erősen a bűzt. Van Daanné lábujjhegyen
klórmeszet hozott, beleszórta az edénybe s lefedte egy törlőruhával.
  Beszéd, suttogás, félelem, bűz, szelek. Valaki megint az edény felett
kuporog. Ki tud így aludni? Fél háromra azonban már annyira elfáradtam, hogy
fél négyig nem tudtam semmiről. Arra ébredtem, hogy Van Daanné feje nyomja a
lábamat.
  - Adjatok rám valamit - könyörögtem. Ne kérdezd, hogy mit kaptam: egy
gyapjú nadrágot a pizsamám fölé, vörös pulóvert meg fekete szoknyát, fehér
harisnyát s rá egy pár rongyos térdharisnyát. Aztán Van Daanné egy székre
ült, és Van Daan feküdt a lábamra. Fél négytől újra ébren voltam, de még
akkor is úgy reszkettem, hogy Van Daan nem tudott a lábamon elaludni.
Gondolkodtam, hogy mit is mondjunk, ha értünk jön a rendőrség. Legjobb, ha
bevalljuk, hogy bujkálunk. Ha rendes hollandok, megmentenek, ha pedig nácik,
majd csak megvesztegetjük őket.
  - Rejtsd el azt a rádiót - sóhajtott fel Van Daanné.
  - Jó, majd bedobom a tűzbe - válaszolta élete párja - pedig, ha már ránk
bukkantak, nyugodtan megtalálhatják a rádiót is.
  - Akkor Anne naplójára is rábukkannak - tette hozzá apa.
  - Égesd hát el - javasolta valaki, a leggyávábbik.
  Ez a jelenet volt a legszörnyűbb élményem, meg az a másik, amikor a
rendőrök a szekrénynél matattak.
  - Én pedig nem engedem megsemmisíteni a naplót, csak velem együtt! -
kiáltottam. Apa szerencsémre nem válaszolt.
  Céltalan volna minden szót elismételni, mert sokat fecsegtünk összevissza.
Vigasztaltam Van Daannét. Megvitattuk menekülésünknek különböző
lehetőségeit, s kihallgatásunkat a Gestapónál. Végül elhatároztuk, hogy
telefonálunk és azt is, hogy minden körülmények között bátran viselkedünk.
  - Ha már elvisznek innen - mondottam - viselkedjünk katonásan; a
királynőért, a hazáért, a szabadságért, az igazságért és a jogért, ahogyan
azt az Oranje-rádió hirdeti. Igen ám, csak az a borzasztó, hogy másokat is
magunkkal rántunk a szerencsétlenségbe.
  Egy óra múlva Van Daan úr helyet cserélt a feleségével, apa pedig mellém
feküdt. A férfiak szüntelenül füstöltek. Olykor egyikünk felsóhajtott, egy
másik könnyített magán, de az izgalom maradt a régi.
  Négy óra, öt óra, azután fél hat. Felmentem Peterhez, s az ablaknál
hallgatóztunk. Szorosan ültünk egymás mellett; éreztük egymás testének
remegését. Feszülten figyeltünk s csak néha váltottunk egy-egy szót. A
szomszéd szobában leszedték az elsötétítő függönyt. Úgy döntöttek, hogy
reggel hétkor telefonálnak Koophuisnak s idehívják. A telefonüzenetet előre
megszövegezték. Bár a kockázat nagy volt, mert a hátrahagyott őr
meghallhatta a telefon csengését, még nagyobb bajnak tartottuk, ha a
rendőrség esetleg visszatér, s ezt akartuk megakadályozni.
  A telefonüzenetet a következőképpen fogalmazták meg:
  "Betörtek. A rendőrség behatolt a házba, de csak a forgóajtóig, tovább nem
jutott.
  A betörők feltörték a raktárt, de nyilván megzavarták őket, mire a kerten
keresztül elmenekültek.
  A főbejáratot elreteszeltük. Kraler `biztosan` a mellékajtón
távozott. Az írógépeket és a számológépet biztonságba helyeztük.
  Értesítsék Henket, kérjék el a kulcsot Ellitől, s jöjjenek be az irodába.
Ürügy: a macskának kell enni adni."
  Minden úgy történt, ahogy kitervelték. Sikerült felhívni Koophuist. Az
írógépeket, amelyek fent voltak nálunk, betettük egy ládába. Aztán
körülültük az asztalt és vártuk Henket vagy - a rendőrséget.
  Peter éppen aludt, Van Daan meg én a földön feküdtünk, amikor lentről
erélyes lépteket hallottunk. Csendben feltápászkodtam:
  - Ez Henk.
  - Nem, nem, ez a rendőrség - erősítgették a többiek. Kopogtattak az ajtón.
Miep füttyentett. Van Daanné nem bírta tovább: halálsápadtan, dermedten
rogyott egy székre, s elájul, ha még egy percig tart a feszültség.
  Mikor Henk és Miep belépett, szobánk épületes látványt nyújtott. Az
asztalt egymagában is érdemes lett volna lefényképezni. A `Cinema &
Theater` egy példánya hevert ott lekvárral összemaszatolva és hasmenés
elleni tablettákkal teleszórva. A lap nyitott oldalán néhány csinos táncosnő
képe volt látható. Mellette két lekváros üveg, kenyérmaradék, zsebtükör,
fésű, gyufa, hamu, cigaretta, dohány, hamutartó, néhány könyv, egy
alsónadrág, zseblámpa, W. C.-papír, mindez tarka összevisszaságban.
  Henket és Miepet természetesen örömrivalgással, könnyek között fogadtuk.
Henk megjavította a betört kaput és sietett értesíteni a betörésről a
rendőrséget. Miep a raktárajtó alatt megtalálta az éjjeliőr céduláját,
amelyen megírta, hogy a betörést már jelentette a rendőrségnek. Henk ezt az
őrt is felkereste.
  Így hát csak fél óránk maradt, hogy rendbeszedhessük magunkat. Még sohasem
láttam ilyen rövid idő alatt ekkora változást. Margot-val lent megágyaztunk,
kimentünk a W. C.-re, fogat mostunk, megmosdottunk és megfésülködtünk. Aztán
kissé rendbehoztam a szobát és felmentem a konyhába. Addigra ott már
leszedték az asztalt. Kávét, teát készítettünk, tejet forraltunk, és
megterítettünk. Apa és Peter kiürítette az éjjelinek használt edényt, majd
kimosták forró vízzel és klórmésszel.
  Tizenegy órakor már az asztal körül ültünk Henkkel, aki időközben
visszaérkezett. Lassanként megnyugodtunk. Henk a következőket mesélte:
  Slagter, az éjjeliőr már aludt, amikor felkereste. A felesége elújságolta,
hogy amikor a férje ellenőrző körútját végezte a grachtokon,[17] észrevette
a betört raktárajtót. Rendőrt hívott s átkutatta vele a helyiséget. Slagter
kedden majd eljön Kralerhez és beszámol a történtekről. A rendőrségen még
semmit sem tudtak a betörésről. Azonnal felvették a jegyzőkönyvet s
ugyancsak kedden tartják meg a vizsgálatot. Visszafelé jövet Henk véletlenül
éppen a krumplikereskedőnk boltja előtt ment el s elmondta neki, hogy mi
történt.
  - Tudom - válaszolta az a legnagyobb lelki nyugalommal - tegnap este arra
jártam a feleségemmel és láttam, hogy be van törve az ajtó. Feleségem tovább
akart menni, de én a lámpámmal bevilágítottam, mire a tolvajok elszeleltek.
A biztonság kedvéért nem telefonáltam a rendőrségnek. Azért nem, mert bár
semmi bizonyosat nem tudok, sejtek valamit.
  Henk megköszönte a felvilágosítást és folytatta útját. A krumplikereskedő
bizonyára feltételezi, hogy itt vagyunk, s éppen ezért mindig a déli
munkaszünet alatt szállítja ide a krumplit. Derék ember!
  Mire Henk elment, és elmostuk az edényt, már egy óra volt. Mind a nyolcan
aludni tértünk. Háromnegyed háromkor felébredtem s láttam, hogy Dussel úr
már nincs a szobában. Álmos képpel kisiettem a fürdőszobába s véletlenül
összetalálkoztam Peterrel, aki éppen akkor jött le. Megbeszéltük, hogy az
első emeleten találkozunk.
  Rendbeszedtem magam és lementem.
  - Fel mersz-e még jönni a padlásra? - kérdezte.
  Igent mondtam, felkaptam a párnáimat s felvonultunk. Pompás idő volt, s
bár a szirénák hamarosan felsivítottak, mi azért csak fenn maradtunk. Peter
átfogta a vállam, én meg az övét. Így ültünk, egymást átkarolva. Nyugodtan
megvártuk Margot-t, aki négy órakor értünk jött és kávézni hívott.
  Elfogyasztottuk a kenyerünket, limonádét ittunk és tréfálkoztunk. Újból
visszazökkentünk tehát a rendes kerékvágásba. Este gratuláltam Peternek,
mert ő volt közöttünk a legbátrabb.

  Eddig még soha, egyikünk sem forgott akkora veszedelemben, mint ezen az
éjszakán. De Isten megóvott bennünket: gondold el, a rendőrség már ott
állott a forgóajtónál, s még a villany is égett előtte, s mégsem fedeztek
fel bennünket.
  Ha majd egyszer bekövetkezik az inváziós bombatámadás, ki-ki a saját bőrét
viszi a vásárra. Most azonban ártatlan és derék gyámolítóink életéért is
reszkettünk. - Ha már megmenekültünk, óvj meg minket továbbra is! - Így
fohászkodtunk.

  Ez az esemény különböző változásokat idézett elő életmódunkban. Dussel úr
esténként a fürdőszobában tanul, s nem ülhet lent Kraler irodájában. Peter
fél kilenc és fél tíz között végigjárja a házat. Peter éjszakára nem
hagyhatja nyitva az ablakát. Este fél tíz után tilos lehúzni a W. C.-t. Még
ma este eljön az asztalos és megerősíti a raktárajtókat.
  A hátsó traktusban vég nélküli viták folynak. Kraler úr a szemünkre
vetette elővigyázatlanságunkat. Henk is hangsúlyozta, hogy hasonló esetben
ne menjünk le a világért sem. Hangoztatták, hogy bujkálók vagyunk és
foglyok, röghöz kötött zsidók, akiknek nincsenek jogaik, de van ezernyi
kötelességük. Nekünk zsidóknak tilos kifejezésre juttatni érzéseinket,
erőseknek, bátraknak kell lennünk, s zokszó nélkül kell vállalnunk minden
kényelmetlenséget. Mindent meg kell tennünk, ami tőlünk telik és bíznunk
kell Istenben. Egyszer csak elmúlik ez a szörnyű háború, s akkor újra
emberek leszünk, nemcsak zsidók.
  Vajon ki rótta ránk ezt a nagy megpróbáltatást? Ki tett bennünket,
zsidókat kiválasztott néppé? Ki tűrte eddig is, hogy annyit szenvedjünk?
Isten akarata volt mindez, s Isten ment majd meg bennünket. A zsidók már
rengeteg szenvedést túléltek, s még eljön az idő, amikor majd átkozottakból
példamutatókká válnak. Lehet, hogy éppen a mi hitünk lesz az, amely a
világot és népeit jó útra téríti. Ezért, igen, ezért kell nekünk
szenvednünk. Mi nem lehetünk `csak` hollandok, angolok vagy bármely
más nemzet polgárai, hanem emellett mindig zsidók is vagyunk és azok is
akarunk maradni.
  Bátorság! Legyünk tudatában kötelességeinknek, ne zúgolódjunk, majd csak
lesz valahogy; Isten még sosem hagyta cserben az ő népét. A zsidók
századokon át életben maradtak, századokon át szenvedtek, de a századok
alatt meg is edződtek. A gyengék elhullanak, az erősek azonban megmaradnak
és soha el nem pusztulnak!
  Ezen az éjszakán voltaképpen azt éreztem, hogy meg kell halnom, s vártam a
rendőrséget. Készültem rá, csakúgy, mint a katonák a csatatéren. Szívesen
feláldoztam volna magam a hazáért, de most, most, amikor megmenekültem,
leghőbb kívánságom, hogy a háború után holland állampolgár lehessek!
  Szeretem a holland népet, szeretem ezt a hazát, szeretem a nyelvet és itt
akarok dolgozni. Még ha magához a királynőhöz kellene is fordulnom, addig
nem tágítok, míg célomat el nem érem.

  Egyre inkább függetlenítem magam a szüleimtől. Fiatal lány létemre több
életkedv, igazságérzet és tárgyilagosság van bennem, mint anyában. Tudom,
mit akarok, van életcélom, van véleményem, van hitem és van szerelmem. Csak
akkor leszek boldog, ha a magam életét élhetem. Tudom, hogy nő vagyok, nő,
akiben sok lelkierő és bátorság lakik.
  Ha Isten engedi, hogy éljek, többre viszem, mint vitte valaha is az anyám.
Nem maradok jelentéktelen, s dolgozni fogok a világ és az emberiség
boldogulásáért!
  És azt is tudom, hogy elsősorban bátorságra és boldogságra van szükségem.
  Annéd

  `1944. április 14, péntek`
  Drága Kittym!
  A hangulat itt nálunk meglehetősen feszült. Pim forr a dühtől, őnagysága
meghűléssel ágyban fekszik és nagyokat trombitál. Van Daan úrnak nincsen
szaffiánja és rossz bőrben van, Dussel, akinek sokat fel kellett áldoznia a
kényelméből, egyre megjegyzéseket tesz stb., stb.
  Hát bizony, ami igaz, az igaz, e pillanatban nincs okunk örülni. A W. C.
folyik, a vízcsap rossz, de hála a kitűnő összeköttetéseknek, hamarosan
megjavítják mindkettőt.

  Tudom, hogy néha szentimentális vagyok, de hát... megvan reá minden okom. Ha
Peterrel valahol a sok porlepte limlom között, valamelyik kemény faládán,
egymás vállát átkarolva és szorosan összesimulva üldögélünk, Peter egyik
hajfürtömmel játszik, s kint a madarak trillázva dalolnak, ha kizöldülnek a
fák, hívogat a napfény, ha gyönyörűen kéklik az ég, akkor, ó, akkor oly sok
mindent szeretnék!

  Csupa elégedetlen arcot látok magam körül. Mindenki sóhajtozik és magába
fojtja sirámait. Mintha a sorsunk hirtelen tűrhetetlenül rosszra fordult
volna. Pedig nagyrészt bennünk van a hiba. Itt, a hátsó traktusban senki sem
jár elöl jó példával. Mindenkinek uralkodnia kell rossz hangulatán. - Csak
már vége volna - ezt hallom naphosszat.
  Engem azonban éltet és felemel a munkám, reményem, szerelmem és
bátorságom.
  Édes Kittym! Meg vagyok győződve arról, hogy ma kissé ütődött vagyok, csak
tudnám, hogy miért. Itt minden tótágast áll, nem látom az összefüggéseket s
néha komolyan kételkedem benne, érdekel-e később majd valakit az én
locsogásom?
  "Egy csúnya kis kacsa vallomásai" lesz a címe ezeknek a csacsiságoknak.
Bolkenstein vagy Gerbrandy úr valószínűleg nem sok hasznát veszi majd ennek
a naplónak.
  Annéd

  `1944. április 16, vasárnap reggel, kevéssel 11 óra előtt`
  Drága Kittym!
  Jegyezd meg a tegnapi napot, mert ez egyik legdöntőbb napja életemnek.
Ugye minden lánynál nagy esemény az első csók? Hát nálam sem kevésbé fontos.
Mert az a csók, amelyet valamikor Bramtól a jobb arcomra kaptam, nem számít,
s még ennél is jelentéktelenebb Walker úr csókja a jobb kezemen.
  S most elmesélem, hogyan jutottam hirtelen ehhez a csókhoz.
  Tegnap este nyolc órakor együtt ültem Peterrel a díványon, amikor
egyszerre csak átfogott a karjával.
  - Helyezkedjünk csak el jobban - mondtam - nem akarom beleütni a fejem a
szekrénybe.
  Peter odább húzódott, egészen a dívány sarkába, én meg a hóna alatt
átkaroltam a hátát s így ültünk, szorosan egymáshoz simulva.
  Máskor is ültünk így, de még sohasem oly szorosan egymás mellett, mint
tegnap este. Erősen magához ölelt, mellem a mellének feszült. A szívem
hevesen vert. De ez mind semmi. Peter addig mesterkedett, míg csak a fejem a
vállán nem pihent; ő meg az én fejemre hajtotta a fejét. Amikor, úgy öt perc
múltán, kiszabadítottam magam, hirtelen két kezébe fogta a fejem és magához
szorította. Ó, de gyönyörű volt! Szóhoz se jutottam a boldogságtól. Azután
esetlenül megsimogatta az arcom meg a karom, majd felborzolta a hajamat.
Eközben összeborult a fejünk. Édes Kittym, le sem tudom írni, mit éreztem,
de azt hiszem, mind a ketten mérhetetlenül boldogok voltunk.
  Fél kilenckor aztán felálltunk. Peter tornacipőt húzott, mert abban
nesztelenebbül jár; készült ellenőrző körútjára. Megvártam. S akkor -
fogalmam sincs, hogyan történt - mielőtt elindultunk, egyszerre csak
megcsókolta a bal orcámat a hajam és a fülem között. Hanyatt-homlok
lerohantam és most türelmetlenül várom, hogy mi lesz ma.
  Annéd

  `1944. április 17, hétfő`
  Drága Kittym!
  Gondolod, hogy apa és anya helyeselnék, ha megtudnák, hogy alig tizenöt
éves lányuk a díványon együtt ül és csókolózik egy tizenhét és fél éves
fiúval? Azt hiszem, nem; így hát magamnak kell döntenem ebben a kérdésben.
Oly megnyugtató és biztonságos a karjai közt feküdni és álmodozni, oly
izgató az arcát az enyém mellett érezni, úgy boldogít a tudat, hogy valaki
vár reám. De azért aggódom is kissé, mert nem tudom, Peter megelégszik-e
majd ennyivel? Bár nem felejtettem el, hogy mit ígért, de... mégiscsak fiú!
  Tudom, igen korán kezdem. Egészen önálló vagyok, pedig még nem is
töltöttem be a 15. évemet. Ezt bizony elég nehezen értik meg az emberek.
Majdnem bizonyos, hogy Margot sosem csókolna meg egy fiút, csak ha
eljegyzésről vagy házasságról volna szó. Ilyen tervei azonban nincsenek sem
Peternek, sem nekem. Anyámnak sem volt köze apán kívül egyetlen férfihoz
sem. Mekkorát néznének a barátnőim, ha megtudnák, hogy Peter karjában
feküdtem, szívem a mellén, fejem a vállán, s ő ráhajtotta a fejét a fejemre!
  Mondd, nagy szégyen ez? Márpedig őszintén szólva, én nem szégyellem. Itt
ülünk a világból kirekesztve, s különösen az utóbbi időben csupa gond és
rettegés az életünk. Mi, akik annyira szeretjük egymást, miért tagadjuk meg
ezt magunktól? Miért várjunk addig, amíg idősebbek leszünk? Minek
kérdezgessünk annyit?
  Megfogadtam, hogy vigyázok magamra, Peter pedig nem akar nekem
szomorúságot vagy fájdalmat okozni, miért ne kövessem hát szívem sugallatát,
miért ne tegyem boldoggá mindkettőnket? De azért kételyeim is vannak, édes
Kittym. Lehet, hogy a becsületérzés harcol bennem a kétszínűség ellen.
Gondolod, hogy kötelességem volna mindenről beszámolni apának? Minek
közöljük titkunkat egy harmadikkal? Hiszen szerelmünk így sokat veszítene
szépségéből. De akkor talán visszaszerezném a lelki nyugalmamat. Ezt majd
előbb megbeszélem "Vele".
  Igen, nekünk még sok mindenről kell beszélnünk. Úgy sincs értelme az
örökös enyelgésnek. Ahhoz, hogy a gondolatainkat kicseréljük, kölcsönös
bizalomra van szükség, s mihelyt ezt megtaláljuk egymásban, biztos, hogy
mindketten szilárdabban állunk a lábunkon.
  Annéd

  `1944. április 18, kedd`
  Drága Kittym!
  Minden a legjobb úton halad. Apa biztosra veszi, hogy május 20-a előtt
nagyszabású támadások kezdődnek Oroszországban, Olaszországban és a
Nyugaton. Mégis, minél hosszabb ideje élünk így, annál kevésbé tudom
elképzelni, hogy egyszer felszabadulunk.
  Tegnap beszélgetés közben Peterrel végre eljutottunk oda, ahová már tíz
napja szerettem volna. Elmondtam neki mindent a lányokkal kapcsolatban s nem
rettentem vissza a legkényesebb részletektől sem. Együttlétünk végén
megcsókoltuk egymást. Peter csókja a számnak csak a környékét érte, s éppen
ez esett igazán jól.
  Egyszer talán felviszem hozzá azt a füzetet, amelybe a bölcs mondásokat
gyűjtöm. Szeretném, ha végre kissé mélyebben merülnénk el a problémák
megvitatásában. Nem elégít ki, ha mindennap csak egymás karjában heverünk, s
remélem, Peter is így gondolkozik.
  A tél elmúltával pompás tavasz köszöntött ránk. Az április ragyogó. Nem
túlságosan meleg, de nem is hideg, s csak imitt-amott élénkíti egy kis
záporeső. Vadgesztenyefánk szépen kizöldült, s helyenként már kipattantak a
gyertyái is.
  Elli szombaton négy csokor virággal állított be; három csokor nárcisszal
és egy csokor kék szőlővirággal. Ez utóbbit nekem hozta.
  Most azonban meg kell írnom az algebraleckémet. Viszontlátásra, édes
Kittym.
  Annéd

  `1944. április 19, szerda`
  Édes Szívem!
  Van-e nagyobb élvezet ezen a világon, mint a nyitott ablakon át
kitekinteni a szép természetre, hallani a madárkák énekét, arcomon érezni a
nap melegét s közben egy kedves fiút ölelni? Oly megnyugtató és biztonságos
ölelő karjait magam körül érezni, összesimulni vele és nagyokat hallgatni.
Ez csak nem lehet bűn, hiszen olyan jólesik, s úgy megnyugszom tőle. Ó,
bárcsak senki se zavarna, még Mouschi sem.
  Annéd

  `1944. április 27, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Ma reggel őnagysága igen rosszkedvű volt, s folyton siránkozott. Előbb a
meghűlése miatt, aztán, mert nem kapni szalmiákcukrot; később meg azért,
mert már sokallja a sok orrfúvást. Zúgolódott, hogy nem süt ki a nap, késik
az invázió, nem nézhet ki az ablakon stb., stb. Mi nagyokat nevettünk rajta,
s nemsokára ő is velünk nevetett.
  Jelenleg egy V. Károlyról szóló könyvet olvasok. Szerzője a göttingai
egyetem egyik professzora, aki 40 évig dolgozott ezen a művén. Öt nap alatt
50 oldalt olvastam csak el, de nem is lehet többet. A könyv terjedelme 598
oldal; ebből kiszámíthatod, mennyi idő alatt készülök el vele, s aztán
következik a második rész! De hát... rendkívül érdekes!
  Most pedig hallgasd meg, hogy egyetlen nap alatt mi mindent kell
megtanulnia egy iskolás leánynak. Ma legelőször Nelson utolsó ütközetének
egy részletét fordítottam hollandról angolra. Utána átvettem az 1700-1721-es
norvég háború következményeit; Nagy Peter, XII. Károly, Erős Ágost,
Stanislaus Lescinsky, Mazeppa, van Görz, Brandenburg, Elő- és
Hátsó-Pomeránia és Dánia történetét a hozzátartozó évszámokkal.
  Aztán Brazíliánál kötöttem ki. Olvastam a Bahia-dohányról, a
kávé-túltermelésről, Rio de Janeiro másfél millió lakosáról, Pernambucóról
és Sao-Paolóról, de nem feledkeztem meg a négerekről, mulattokról,
meszticekről, fehérekről, a több mint 50% analfabétáról és a maláriáról sem.
Minthogy maradt rá időm, gyorsan áttanulmányoztam azt a családfát is,
melynek megalapítója Öreg János, leszármazottjai pedig Vilmos Lajos, I. Ernő
Kázmér, I. Henrik Kázmér s a legifjabb hajtása a kis Margriet Francisca
(született Ottawában, 1943-ban).
  Tizenkét órától egy óráig egyháztörténetet tanulok a padláson... brrr!
  Két óra után szegény fejem tovább tanul (bizony, bizony). Most a keskeny
és széles orrú majmok vannak soron. Kitty, mondd csak meg gyorsan, hány ujja
van a vízilónak!
  Ezután következik a bibliatanulás. Noé bárkája, Sém, Hám és Jafet. Utána
V. Károly. Peterrel Thackeray: `Az ezredes` című regényét olvassuk
angolul, később kikérdezem Petert az új francia szavakból, aztán a
Mississippit kell összehasonlítanom a Missourival.
  Még mindig náthás vagyok s megfertőztem Margot-t, apát meg anyát is. Csak
legalább Peter meg ne kapja. Erősködött, hogy csókoljam meg és
"Eldorádó"-jának nevezett. Micsoda ötlet. Bolondos fiú! De azért igen
kedves!
  Mára elég is. A viszontlátásra!
  Annéd

  `1944. április 28, péntek`
  Drága Kittym!
  Peter Wessellel kapcsolatos álmomat egy percre sem felejtettem el (lásd
január elején írt levelemet). Ha rágondolok, még ma is érzem, hogyan simult
arca az enyémhez. Olyan jólesett, hogy mindent jóvátett vele.
  Az itteni Peterrel szemben is éreztem valami hasonlót, de nem az igazit...
egészen tegnapig. Ültünk a díványon, mint rendesen s átöleltük egymást.
Egyszerre csak eltűnt a hétköznapi Anne, és ott termett egy másik, aki nem
lármás és vidám, hanem kedves és megértő.
  Csak ültem, Peterhez simultam s éreztem, hogy egyre inkább ellágyulok.
Könnyek szöktek a szemembe, a jobb szememből az overalljára, bal szememből
előbb az orromra, s onnan ugyancsak az overalljára potyogtak. Nem tudom,
észrevette-e, de nem árulta el egyetlen mozdulattal sem. Velem érzett-e
vajon? Alig szólt hozzám. Tudta-e, hogy két Anne ül mellette? Nehéz
válaszolni ezekre a kérdésekre.
  Fél kilenckor felálltam, odamentem az ablakhoz; ott szoktunk búcsúzni
egymástól. Még mindig reszkettem, s a másik Anne voltam. Peter hozzám
lépett, én átkaroltam a nyakát, megcsókoltam a bal arcát s éppen készültem a
jobbat is megcsókolni, amikor a szám összeért az övével s egyetlen csókban
forrt össze. Szédülten öleltük egymást, s újabb és újabb csókok következtek,
mintha sohasem akarnánk abbahagyni. Ó!
  Peter vágyik a gyengédségre. Életében először fedezett fel egy lányt,
először győződött meg róla, hogy a leghuncutabb lánynak is van szíve és
lelke, s megváltozik, mihelyt kettesben marad vele. Életében először talált
magának barátot, akinek feltárhatta a lelkét. Eddig még soha, de soha nem
volt se barátja, se barátnője. Egymásra találtunk. Én sem ismertem őt, nekem
sem volt soha bizalmasom; ezért jutottunk el idáig...
  Megint nem tudok szabadulni a kérdéstől: helyes-e, hogy olyan engedékeny
voltam, helyes-e, hogy olyan heves vagyok, heves és vágyakozó, akárcsak
Peter? Lány létemre illik-e így viselkednem? Erre csak egyféleképpen
válaszolhatok: - Már régen... nagyon régen vágytam valaki után... egyedül
éreztem magam s most megvigasztalódtam!
  Reggelenként s egy-két eset kivételével még talán délután is ugyanolyanok
vagyunk, mint azelőtt. Este azonban felgyűlik bennünk az egész napi vágy,
eszünkbe jut az eddigi együttlétek minden üdvössége és boldogsága, s csak
egymásra gondolunk. Az esti búcsúcsók után szeretnék elrohanni s nem nézni
többé Peter szemébe, csak kiszaladni, egyedül, a vaksötétbe!
  Ezzel szemben mi vár rám, ha lerobogok a tizennégy lépcsőfokon? Éles
lámpafény, kérdez az egyik, kinevet a másik, s nekem közömbösen kell
viselkednem, nehogy észrevegyenek valamit. A lelkem még nem elég erős ahhoz,
hogy rögtön leküzdhessen egy olyan megrázkódtatást, mint amilyen a tegnap
esti volt. Az érzelmes Anne ritkán kerül felszínre s éppen ezért nem hagyja
magát azonnal elűzni. Peter olyan hatással van rám, mint még senki, kivéve
álmaim Peterét! Kihozott a sodromból, felzaklatta a lelkemet. Érthető, hogy
lelki egyensúlyom helyreállításához nyugalomra van szükségem.
  Ó! Peter, mit tettél velem? Mit akarsz tőlem? Mi lesz ennek a vége? Most
már megértem Ellit; most, hogy én is átélem ugyanezt, értem kételyeit; ha
idősebb volnék, s Peter megkérne, mit felelnék vajon neki? Őszintén szólva
nem mondanék igent, de az útját kiadni is nagyon nehezemre esne. Peternek
még nem elég erős a jelleme, kevés benne az akaraterő, a bátorság és az
energia. Lelkileg még gyermek, olyan korú gyermek, mint én, s csak lelki
nyugalmat és boldogságot keres.
  Hát csakugyan csak tizennégy éves vagyok, csacska iskolás leány? Valóban
tapasztalatlan vagyok? Szó sincs róla. Többet tapasztaltam, mint mások, sok
olyat értem meg, amit talán senki az én koromban. Félek önmagamtól, félek,
hogy vágyakozásomban hamar odaadom magam, s mi lesz akkor később, ha más
fiúkkal lesz dolgom? Jaj, de rettenetesen nehéz ez a harc a szívem és az
értelmem között. Mindent a maga idejében, de honnan tudjam, hogy jól
választottam-e ki az időt?
  Annéd

  `1944. május 2, kedd`
  Drága Kittym!
  Szombaton este megkérdeztem Petertől, nem tartaná-e helyesnek, ha mindent
elmondanék apának. Némi ellenvetés után beleegyezett. Boldog voltam, mert
ebből is láttam, hogy nemesen érez velem szemben.
  Mihelyt lementem, vízért indultam apával, s már a lépesőn hozzákezdtem:
  - Édesapám, remélem, sejted, hogy ha Peterrel együtt vagyok, nem ülök tőle
egy méter távolságra; nagy bűnnek tartod ezt?
  Apa előbb nem adott választ, azután a következőket mondta:
  - Nem, Anne, nem tartom nagy bűnnek, de vigyáznod kell ezen a szűk helyen.
- Még mondott egyet-mást ebben az értelemben, amíg fel nem értünk. Vasárnap
reggel odahívott magához és így szólt: - Anne, gondolkoztam azon, amit
mondtál - s bizony aggódom. Ez elég kellemetlen itt a hátsó traktusban.
Eddig azt hittem, hogy csak pajtások vagytok. Hát Peter szerelmes beléd?
  - Valószínűleg - feleltem.
  - Hát igen, én nagyon megértelek benneteket; azonban néked uralkodnod kell
magadon. Ne járj fel oly gyakran, s amennyire csak lehet, ne bolygasd meg
Peter nyugalmát. Mindig a férfi az aktívabb fél, akit a nőnek le kell
fékeznie. A helyzet egészen másként alakulna, ha szabadon élnénk. Más
fiúkkal és lányokkal is találkoznál, eljárnál otthonról, sportolnál,
szórakoznál. De itt? Ha már megsokallod az együttlétet, hiába szeretnél
kimozdulni a házból, nem lehet. Jóformán óránként találkoztok s úgyszólván
állandóan együtt vagytok. Vigyázz, Anne, nehogy komolyan vedd ezt a
barátságot!
  - Nem, nem. De azért Peter igen rendes, kedves fiú!
  - Ez igaz, de nem valami erős jellem. Könnyen hajlik a jóra, de a rosszra
is. Remélem, megbecsüli magát, mert alapjában véve derék gyerek!
  Még beszélgettünk egy ideig s elhatároztuk, hogy apa Peternek is szól.
  Vasárnap délután Peter a padláson megkérdezte:
  - Na, Anne, beszéltél-e már apáddal?
  - Igen - feleltem - s azt is elmondom, hogy mit. Apa szerint nem bűn, amit
teszünk, de az a véleménye, hogy az állandó együttlét könnyen súrlódásokra
vezethet.
  - De hiszen mi megállapodtunk abban, hogy nem veszünk össze; s én ezt be
is akarom tartani!
  - Én is, Peter. Apa azonban nem gondolta, hogy ilyen jóban vagyunk. Azt
hitte, csak pajtásság az egész. Nos, mi a véleményed, lehetünk-e ezek után
még jóban?
  - Természetesen. És te hogyan gondolod?
  - Én is azt hiszem. Meg is mondtam apának, hogy bízom benned. Bízom
benned, Peter, ugyanúgy, mint apában, s hiszem, hogy ezt meg is érdemled.
Vagy talán nem?
  - Remélem - felelte s zavarában elpirult.
  - Bízom benned, Peter - ismételtem - hiszem, hogy jellemes fiú vagy és
boldogulsz az életben.
  Ezután másra fordítottuk a szót. Később még hozzátettem:
  - Úgyis tudom, rám sem nézel többé, ha kikerültünk innen!
  Peter erre tűzbe jött:
  - Ne mondj ilyet, Anne, ne merészelj rólam ilyet feltételezni!
  Utána elhívtak.
  Peter ma közölte, hogy apa beszélt vele.
  - Apád attól tart, hogy ebből a pajtásságból egyszer még szerelem
fejlődhetik- mesélte. - Én megígértem, hogy majd vigyázunk magunkra.
  Apának az a kívánsága, hogy ne járjak fel minden este Peterhez, de én ebbe
nem nyugszom bele. Nemcsak azért, mert szeretek felmenni, hanem mert
megmondtam Peternek, hogy bízom benne. Ez így is van, s Peter
bizalmatlanságnak venné, ha most már ritkábban járnék fel hozzá.
  Én bizony feljárok!

  `1944. május 3, szerda`
  Drága Kittym!
  Először is hadd mondjam el az e heti híreket. A politikában uborkaszezon
van. Semmi, de igazán semmi újságolni valóm sincsen. Ennek ellenére azt
hiszem, hogy nemsokára bekövetkezik az invázió. Csak nem bíznak mindent az
oroszokra? Ámbár e pillanatban azok is elég tétlenek.
  Említettem-e már, hogy Moffinknak nyoma veszett? Múlt csütörtök óta nem
láttuk. Azóta már bejutott a macskák paradicsomába, előbb azonban finom
pecsenyét készített belőle valamelyik állatbarát, a bundájából pedig egy
kislánynak varrtak meleg sapkát. Petert igen lesújtotta ez a veszteség.
  Szombat óta fél tizenkettőkor villásreggelizünk, s reggelenként egy csésze
kásával kell beérnünk. Így megtakarítjuk az egyik étkezést. Még mindig
nagyon nehezen jutunk főzelékhez. Ma rothadt salátából készült főzeléket
ebédeltünk. A salátán kívül legfeljebb csak spenótot kapunk s romlott
krumplit eszünk hozzá. Ugye, pompás étrend?
  Ne csodálkozz hát, ha elkeseredésünkben nemegyszer így méltatlankodunk:
Voltaképpen mire való ez a háború? Miért nem élhetnek az emberek békésen?
Miért pusztítanak el mindent?
  Azt hiszem érthető, hogy felvetik ezeket a kérdéseket, eddig azonban még
senki sem találta meg rájuk a választ. Miért gyártanak Angliában egyre
nagyobb repülőgépeket, miért szerkesztenek egyre nehezebb bombákat s miért
terveznek ugyanakkor típusházakat az újjáépítés céljára? Miért áldoznak nap
mint nap milliókat a háború érdekében, s miért nem jut egyetlen cent sem
egészségügyre, a művészet támogatására és a szegények megsegítésére?
  Miért kell éhen halni nagy tömegeknek, amikor a világ másik felén
megromlik a felesleges ennivaló? Ó, miért olyan őrültek az emberek?
  Nem hiszem, hogy a háború csak az uralkodók, a nagyfejűek és a
kapitalisták bűne. Nem bizony. A kisember is hajlandó harcolni. Ha nem így
volna, már régen fellázadtak volna ellene! Úgy látszik, az emberben benne él
a pusztítás és öldöklés ösztöne, a gyilkolás és tombolás vágya. Amíg az
emberek, éspedig kivétel nélkül, alaposan meg nem változnak, egyre dühöngeni
fog a háború, s megrongál és elpusztít mindent, amit valaha létrehoztak és
gondoztak, s mindig újból kell felépíteni a világot.
  Gyakran vagyok szomorú, de azért sosem esem kétségbe. Ezt a bujkálást
veszélyes, romantikus és érdekes kalandnak tekintem. Számomra a sok
nélkülözés csak mulatság, arra jó, hogy feljegyezhessem a naplómban.
Elhatároztam, hogy majd más életet élek, mint a többi lány és az egyszerű
háziasszonyok. Ez itt csak jó kezdet az érdekes élethez. Így csak nevetek a
legveszélyesebb pillanatokban és mindennek a humoros oldalát keresem.
  Még fiatal vagyok s magam sem tudom, hogy mi lesz belőlem, fiatal vagyok
és kitartó. Bár elég veszélyes kalandba keveredtem, mégsem tudok folyton
siránkozni. Sok jó tulajdonságom is van, szerencsés a természetem, erős
vagyok és vidám. Napról napra érzem, hogy egyre erősödik a lelkem, hogy
közeledik a felszabadulás, hogy a természet gyönyörű, hogy körülöttem jók az
emberek, s hogy milyen érdekes ez a kaland! Miért essem hát kétségbe?
  Annéd

  `1944. május 5, péntek`
  Drága Kittym!
  Apa neheztel rám. Azt hitte, hogy vasárnapi beszélgetésünk után nem járok
majd fel minden este Peterhez. Azt kívánja, hogy hagyjam abba a
"puszizkodást". Ki nem állhatom ezt a szót. Elég kényelmetlen volt számomra
erről beszélni is, miért bosszant hát vele apa még mindig? Margot tanácsára
elhatároztam, hogy a következőket mondom meg apának:
  - Apa, én úgy hiszem, hogy valamiféle nyilatkozatot vársz tőlem, hát
nyilatkozom. Csalódtál bennem; több önuralmat vártál tőlem. Nyilván azt
szeretnéd, ha úgy viselkednék, ahogyan tizennégy éves lányok szoktak. De ez
lehetetlen.
  1942. július 12-től, attól kezdve, hogy idejöttünk, egészen néhány héttel
ezelőttig igazán nem volt könnyű az életem. Ha tudnád, mennyit sírtam
esténként, milyen szerencsétlen voltam és mennyire egyedül éreztem magam,
akkor megértenéd, hogy feljárok Peterhez!
  Nem egy-két napig tartott, amíg oda jutottam, hogy már egyáltalán nincsen
szükségem sem anyámnak, sem bárki másnak a támogatására; sok-sok küzdelmembe
és könnyembe került ez az én önállóságom. Lehet, hogy kinevetsz, de én azt
sem bánom. Önálló nő lett belőlem s egy fikarcnyi felelősséget sem érzek
veletek szemben. Csak azért mondtam el mindezt, mert nem akartam, hogy
kétszínűnek tarts, a tetteimért azonban vállalom a felelősséget.
  Amikor nehézségeim voltak, ti mind a ketten behunytátok a szemeteket,
befogtátok a fületeket, ahelyett hogy mellém álltatok volna s csak arra
figyelmeztettetek folyton, hogy ne legyek olyan hangos. Pedig ezzel csak a
szomorúságomat akartam elfojtani. Azért voltam féktelen, hogy ne halljam a
lelkem háborgását. Másfél évig komédiáztam minden istenáldotta nap, nem
panaszkodtam, nem estem ki a szerepemből, semmivel sem árultam el magam, s
most, most megvívtam a harcot. És győztem! Önálló lettem testileg, lelkileg,
s megedződtem a küzdelemben.
  És most, amikor felülkerekedtem, s tudom, hogy győztem, a magam útján
akarok járni, azon az úton, amelyet helyesnek látok. Ne tekints hát
tizennégy évesnek, a sok megpróbáltatás éretté tett; cselekedeteimet nem
bánom meg, s azt teszem, amit jónak látok.
  Hiába féltesz, nem tarthatsz vissza attól, hogy felmenjek. Vagy eltiltasz
mindentől, vagy életre-halálra megbízol bennem s békén hagysz.
  Annéd

  `1944. május 6, szombat`
  Drága Kittym!
  Tegnap ebéd előtt levelet dugtam apa zsebébe, amelyben megírtam mindazt,
amit Neked elmondtam. Margot azt mondja, hogy apa a levél elolvasása után
egész este fel volt dúlva. (Én azalatt fent mosogattam.) Szegény Pim,
tudhattam volna, hogy milyen hatással lesz rá ez az episztola, hiszen olyan
érzékeny lélek! Rögtön meg is mondtam Peternek, hogy ne is faggasson róla.
Pim eddig még nem szólt semmit. Talán később hozza szóba?
  Egyébként a helyzetünk kissé megjavult. Viszont szinte hihetetlen, amit a
kinti árakról és az emberekről hallunk. Egy fél font tea háromszázötven
forint, egy font kávé nyolcvan forint, a vaj fontja harmincöt forint, egy
tojás ára egy forint negyvenöt, s tíz deka bolgár dohányért tizennégy
forintot is elkérnek. Mindenki feketézéssel foglalkozik. Még a kifutófiúk is
eladásra kínálnak egyet-mást. A pékinastól stoppolópamutot vettünk;
kilencven centet kért egy vékony motringért. A tejesember élelmiszerjegyeket
szerez, s a temetkezési vállalkozó sajttal kereskedik. A betörések,
gyilkosságok és lopások napirenden vannak. A rendőrök és az éjjeliőrök
ugyanúgy rabolnak, mint a hivatásos gonosztevők. Mindenki igyekszik
megszerezni az ennivalóját, s minthogy tilos a béreket emelni, az emberek
kénytelenek csalni. A gyermekrendészet állandóan nyomoz otthonukból eltűnt
tizenöt, tizenhat, tizenhét éves és idősebb lányok után.
  Annéd

  `1944. május 7, vasárnap reggel`
  Drága Kittym!
  Ma reggel hosszasan beszélgettem apával. Borzasztóan sírtam, és ő is velem
sírt. Tudod, Kittym, mit mondott nekem?
  - Már sok levelet kaptam életemben, de ez volt köztük a legcsúnyább! Te,
akit a szülei annyira szeretnek, akiért minden áldozatra készek, s akit
bármiről volt is szó, mindig megvédtek, te mondod, hogy nem  érzel velünk
szemben felelősséget? Te érzed, hogy sérelem esett rajtad és hogy magadra
hagytak? Bizony, Anne, nagyon igazságtalan vagy velünk! Azt hiszem, nem úgy
gondoltad, ahogy írtad. Nem, Anne, ezt a szemrehányást mi nem érdemeltük meg
tőled!
  Bizony, bizony, nagy hibát követtem el. Ez volt életem legcsúfosabb
cselekedete. Dicsekedni akartam a sírásommal, a könnyeimmel, azt szerettem
volna, ha felnőttnek néznek. Igaz, hogy sokat szomorkodtam, de nem akartam
megbántani a jó Pimet, aki oly sokat tett és tesz most is értem, nem, ez már
az aljasságnál is több.
  Nagyon jó, hogy végre lerántottak hozzáférhetetlen magasságomból, hogy
kissé megnyirbálták a gőgömet, mert megint nagyon öntelt voltam. Amit Anne
kisasszony elkövetett, az minden, csak nem helyes. Aki így megbántja,
méghozzá szándékosan azt, akiről azt állítja, hogy szereti, az aljas,
éspedig nagyon aljas.
  A legjobban azonban az a mód szégyenített meg, ahogyan apa mindezt
megbocsátotta; megígérte ugyanis, hogy a levelet a kályhába dobja s olyan
kedves hozzám, mintha `ő` követett volna el valamit velem szemben.
Nem, Anne, neked még rettenetesen sokat kell tanulnod. Legjobb, ha mindjárt
el is kezded, ahelyett hogy másokat lenéznél és megvádolnál!
  Sokat bánkódtam, mint az én koromban mindenki. Sokat komédiáztam, noha nem
voltam ennek tudatában. Egyedül éreztem magam, de soha nem estem kétségbe!
Nagyon szégyellem magam, és erre meg is van minden okom.
  Nem tehetem meg nem történtté, amit elkövettem, de okulhatok belőle. Meg
kell változnom, s ez nem lesz nehéz, hiszen most mellettem áll Peter. Az ő
segítségével ennek` sikerülnie kell!`
  Nem vagyok már egyedül, Peter szeret, én is szeretem őt, vannak könyveim,
van füzetem, amelybe írhatok, van egy naplóm, nem vagyok se nagyon csúnya,
se túlságosan ostoba, a természetem vidám s szeretném, ha erős lenne a
jellemem!
  Igen, Anne, jól megérezted; nagyon durva és igazságtalan volt a leveled, s
te még büszke is voltál rá! Most pedig végy példát apádról` és javulj
meg!`
  Annéd

  `1944. május 8, hétfő`
  Drága Kittym!
  Beszéltem-e már Neked a családunkról? Azt hiszem, hogy nem, de most
mindjárt pótolom. Apámnak nagyon gazdag szülei voltak. Édesapja alacsony
sorból küzdötte fel magát, anyja előkelő és gazdag családból származott.
Ilyenformán apa ifjúkorában a gazdag fiatalemberek életét élte. Részt vett
rengeteg összejövetelen, bálon, estélyen, díszebéden, szép nők vették körül,
nagy lakásuk volt stb., stb.
  Nagyapa halála után minden vagyonukat elvitte az első világháború meg az
infláció. Apa tehát kitűnő nevelésben részesült, s így nem csoda, ha
hangosan nevetett, amikor az ebédnél, életében először, kikaparta a
serpenyőből a maradékot.
  Anyám szintén gazdag szülők gyermeke. Gyakran mesél nekünk kétszázötven
személyes lakodalmakról, házibálokról és díszebédekről. Bennünket azonban
már semmiképpen se lehet gazdagnak mondani. Remélem, a háború után jobbra
fordul a sorsunk.
  Bevallom, engem egyáltalán nem elégít úgy ki az egyszerű élet, mint
anyámat és Margot-t. Szeretnék egy évet Párizsban, egyet pedig Londonban
eltölteni, s nyelveket és művészettörténetet tanulni. Ezzel szemben Margot
Palesztinában szeretne szülésznő lenni! Én mindig csak szép ruhákról és
érdekes emberekről álmodozom. Szeretnék világot látni. De hát erről már
többször beszéltem. Mindehhez persze egy kis pénzre volna szükségem.
  Miep ma beszámolt nekünk egy eljegyzésről, amelyre hivatalos volt. A
menyasszonynak is, meg a vőlegénynek is gazdagok a szülei, s így igen fényes
volt a vendéglátás. Folyt a nyálunk, amikor Miep felsorolta az étrendet:
volt zöldségleves húsgombóccal, sajt, szendvics, tojásos előételek és
vesepecsenye, utána orosz torta, bor és cigaretta. Persze mindenből ki
mennyit akart. (Feketén szerezték be.)
  Miep megivott vagy tíz kupica pálinkát. S ez a nő mondja magát
antialkoholistának! Ha már Miep ennyit nyakalt be, mennyit ereszthetett le a
garaton az élete párja? Persze ott mindenki becsiccsentett kissé. Megjelent
a rendőri riadókészültség két tagja is és felvételt készített a fiatal
párról. Miep bebizonyította, hogy egy percre sem feledkezik meg rólunk.
Rögtön felírta a két rendőr nevét és lakáscímét, arra az esetre, ha valami
történnék és szükség volna jó holland hazafiak segítségére.
  Bizony folyt a nyálunk, hiszen reggelenként csak két kanál kását kapunk. A
gyomrunk folyton korog, ami nem csoda, hiszen napról napra (a vitaminok
miatt) félig nyers spenótot és romlott krumplit ebédelünk. Éhes gyomrunkba
egyre csak salátát, spenótot és újra spenótot hajítunk. Még megérjük, hogy
erősek leszünk tőle, mint Popeye,[18] bár ezt egyelőre nem nagyon veszem
észre!
  Ha Miep magával vitt volna bennünket az eljegyzésre, nem sok szendvics
maradt volna a többi vendég részére. Mondhatom, lestük a szót Miep ajkáról s
úgy körülvettük, mintha életünkben nem hallottunk volna finom ételekről és
jól öltözött emberekről!
  Hát ide jutottunk, mi, egy milliomos unokái. Furcsa dolgok történnek ezen
a világon!
  Annéd

  `1944. május 9, kedd`
  Drága Kittym!
  Tündér Ilona történetét befejeztem. Lemásoltam szép levélpapírra, piros
tintával kicirkalmaztam és a lapokat összevarrtam. Eléggé mutatós, de talán
mégis kevés apa születésnapjára. Anya és Margot egy-egy születésnapi verset
fabrikált.
  Kraler úr azzal a hírrel állított be ma délben, hogy B.-né, aki azelőtt az
üzlet alkalmazottja volt, jövő héten minden délben két órakor az irodába jön
kávézni. Mit szólsz ehhez? Akkor azután senki se járhat fel hozzánk, a
zöldséges nem hozhatja a krumplit, Elli nem kaphat ebédet, mi nem mehetünk
le a W. C.-re, nem moccanhatunk stb., stb.
  A legkülönbözőbb terveket eszeltük ki, csakhogy megszabaduljunk tőle. Van
Daan szerint célszerű lenne valami erős hashajtót keverni a kávéjába.
  - Csak azt ne - ellenkezett Koophuis úr - hiszen akkor egyáltalán nem
száll le a trónról! - Harsogó kacagás.
  - A trónról? - kérdezte őnagysága. - Hát ez meg mit jelent?
  Megmagyaráztuk. - Ezt a szót bármikor használhatom? - kérdezte ezután nagy
ostobán.
  - Még csak az kéne - viháncolt Elli - hogy valaki megkérdezze a Bijenkorf-
áruházban, hogy - hol a trón. Meg sem értenék!
  Ó, Kittym! Oly szép az idő, bárcsak kimehetnél!
  Annéd

  `1944. május 10, szerda`
  Drága Kittym!
  Tegnap délután a manzárdon franciául tanultam Peterrel. Hirtelen
vízcsobogást hallottam a hátam mögött. Megkérdeztem Petert, hogy ez mi
lehet, de nem válaszolt, hanem rohant a padlásra, a baj forrásához, s
határozott kézmozdulattal taszította Mouschit a helyes irányba. A macska
ugyanis nem talált száraz tőzeget a ládájában, s erre mellé ült. Hangos
csetepatét hallottam, s végül leszaladtam a lépcsőn.
  Mouschi tudniillik igyekezett a tőzeghez hasonló szükséghelyet találni s
egy kupac fűrészporra kuporodott le. A padlásról a macska... a mennyezeten
keresztül a manzárdra, s onnan, szerencsétlenségünkre, egyenesen a krumplira
folyt. A manzárd mennyezete tehát átázott, s minthogy a padló is elég
rozoga, a lé átszivárgott a szoba korhadt mennyezetén is s rácsepegett az
asztalon levő nagy halom könyvre és harisnyákra. Kétrét görnyedtem a
kacagástól. Mouschi egy szék alá bújt, Peter vizet, klórmeszet és
felmosóruhát hozott, Van Daan úr meg csak csitította Petert. A nyomokat
hamarosan eltakarították, de hát mindenki tudja, hogy milyen bűzös az
ilyesmi. Éreztük is rögtön a krumplin és a fűrészporon is, amelyet apa egy
vederben lehozott és a tűzbe dobott. Szegény Mouschi! Igazán nem tudhatja,
hogy nem lehet tőzeghez jutni.
  Annéd
  Ui. Tegnap és ma este szeretett királynőnk rádiószózatát hallgattuk.
Szabadságra ment, hogy megerősödve térhessen vissza Hollandiába. Beszélt a
visszatéréséről, a közeli felszabadulásról, a hősökről és a súlyos
megpróbáltatásokról.
  Utána Gerbrandy miniszter beszélt. A leadás egy tiszteletes zárószavával
ért véget, aki imádkozott a zsidókért, s a gyűjtőtáborokba, a börtönökbe és
Németországba hurcolt emberekért.
  Annéd

  `1944. május 11, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Mostanában igen sok a dolgom, s bármilyen furcsán is hangzik, nincs rá
elég időm, hogy elvégezzem a rengeteg feladatot. Talán elmondom, hogy mi
mindent csinálok. Először is holnapig el kell olvasnom Galileo Galilei
élettörténetének első kötetét, mert visszaviszik a könyvtárba. Tegnap fogtam
hozzá, de azért ma befejezem.
  Jövő héten elolvasom a `Palesztina a válaszúton` című könyvet és a
Galilei második kötetét. Továbbá tegnap kiolvastam V. Károly császár
életrajzának első kötetét s feltétlenül fel kell dolgoznom a sok jegyzetet
és családfát, amit kiírtam belőle. Ezenkívül különböző könyvekből kijelöltem
bárom oldal idegen szót. Ezeket kiírom, megtanulom és elmondom kívülről.
Negyedik feladatom, hogy rendbeszedjem a filmcsillagaimat, akik borzalmas
összevisszaságban vannak egymásra dobálva. Ez a munka azonban több napig
tartana, s Anne professzornak jelenleg, mint már említettem, rengeteg a
dolga. Egyelőre tehát a káosz  csak káosz marad.
  Theseus, Oidipos, Peleus, Orpheus, Jason és Herakles szintén várják, hogy
sorra kerüljenek. Különböző hőstetteik tarka szálakként szövik át az
agyamat. De Miront és Pheidiást is kezelésbe kell vennem, különben egészen
elfelejtem, hogy mi közük egymáshoz. Ugyanígy vagyok a hét- meg a kilencéves
háborúval is. Mindent összezavarok. De mit csináljak, ha oly rossz az
emlékezőtehetségem? Képzeld, milyen feledékeny leszek nyolcvanéves koromban!
  Majd elfelejtettem, hisz még itt van a biblia is. Mikor jutok már el végre
a fürdőző Zsuzsanna történetéhez? És mit értenek Szodoma és Gomorrha bűnén?
Ó, még rettentően sok kérdezni- és tanulnivalóm van. Közben teljesen
cserbenhagytam Liselotte von der Pfalzot is.[19]
  Látod, Édes Kittym! Hát lehet ezt győzni?
  Most pedig beszéljünk valami másról.
  Tudod, leghőbb vágyam, hogy valamikor híres újságíró vagy író legyen
belőlem. Majd meglátjuk, mire viszem ezzel a nagyzási hóborttal (vagy
bolondsággal?). Igaz, néhány ötletem már most is van hozzá. A háború után
mindenképpen kiadok egy könyvet, amelynek a címe `A hátsó traktus`
lesz. Kérdés, sikerül-e.
  Ez a napló lesz az alapja.
  `A hátsó traktus`on kívül más témák is foglalkoztatnak. Amint
kialakultak bennem, pontosan beszámolok róluk.
  Annéd

  `1944. május 13, szombat`
  Drága Kittym!
  Tegnap ünnepeltük apa születésnapját, s ugyancsak tegnap volt szüleim
tizenkilencedik házassági évfordulója. Munkaszünetet tartottunk. A nap oly
szépen sütött, mint ez évben még soha. Gesztenyefánk egész pompájában
kivirágzott, teljesen elborítják a lombok és sokkal szebb, mint tavaly volt.
  Apa Koophuistól Linné életrajzát, Kralertől egy természetről szóló
könyvet, Dusseltől `A vízre épült Amszterdam` című művet kapta
ajándékba. Van Daan, a kiváló kirakatrendező, feldíszített egy óriási
dobozt, s három tojást, egy üveg sört, egy üveg joghurtot meg egy zöld
nyakkendőt tett bele. Mellette elég szegényesen hatott a mi ajándékunk - egy
üveg cukorszirup. Az én rózsáim pompásan illatoztak, Miep és Elli vörös
szegfűcsokrának viszont nem volt szaga, de azért szintén szép volt. Mindenki
meglepte valamivel apát. Ezenkívül 50 szelet torta is érkezett. Nagyszerű!
  Apa mézeskaláccsal kínálta vendégeit. Az urak sört, a hölgyek joghurtot
ittak. A vendéglátás tehát kitűnően sikerült.
  Annéd

  `1944. május 16, kedd`
  Egyetlen Kittym!
  A változatosság kedvéért - hiszen már oly régen nem beszéltünk róla -
leírok egy vitát, amely tegnap folyt le Van Daan úr és őnagysága között.
  `Őnagysága:`
  A németek valószínűleg alaposan megépítették az Atlanti-Falat és mindent
megtesznek majd, ami csak tőlük telik, hogy feltartóztassák az angolokat.
Mégiscsak hallatlanul erősek ezek a németek!
  `Van Daan úr:`
  Hogyne, szörnyen erősek.
  `Őnagysága:`
  Hajjaj.
  `Van Daan:`
  Szóval a németek olyan erősek, hogy a végén még megnyerik a háborút!
  `Őnagysága:`
  Az bizony könnyen meglehet. Nem vagyok meggyőződve az ellenkezőjéről.
  `Van Daan úr:`
  Legjobb, ha erre nem válaszolok.
  `Őnagysága:`
  Már miért ne válaszolnál? Meg se tudnád állni.
  `Van Daan úr:`
  Nono! Én aztán igazán nem sokat beszélek.
  `Őnagysága:`
  De mégis mindig válaszolsz, s mindig neked kell igazadnak lenni! Viszont a
jóslataid sose teljesülnek!
  `Van Daan úr:`
  Még eddig mindig bevált, amit mondtam.
  `Őnagysága:`
  Nem igaz. A te jóslataid szerint az inváziónak már a múlt évben meg
kellett volna történnie, a finneknek már régen különbékét kellett volna
kötniök, Olaszországnak már a télen kapitulálnia kellett volna, az
oroszoknak már el kellett volna foglalniok Lemberget. Nem sokat adok a
jövendöléseidre.
  `Van Daan úr` (felugrik):
  Most pedig fogd be végre azt a nagy szád, másképp rögtön bebizonyítom,
hogy nekem van igazam. Már éppen elegem van. Nem győzöm tovább hallgatni ezt
a sok nyavalygást. Meglátod, egyszer még ráfizetsz!
  Vége az első felvonásnak.

  Anya meg én majd megpukkadtunk a nevetéstől, s még Peter is alig tudta
türtőztetni magát. Ó, ezek az ostoba felnőttek. Ahelyett, hogy annyit
korholják a gyerekeket, jobb lenne, ha megtanulnák, hogyan kell rendesen
viselkedni.
  Annéd

  `1944. május 19, péntek`
  Drága Kittym!
  Tegnap nagyon rosszul lettem, hánytam (én, Anne!), fájt a hasam, s minden
más bajom is volt, amit csak el tudsz képzelni. Ma kicsit jobban érzem magam
és rettentően éhes vagyok, de mert bab van ebédre, inkább nem eszem.
  Peterrel nagyon jól megvagyunk. Szegény fiúnak még nagyobb szüksége van
gyöngédségre, mint nekem. Esténként még el-elpirul a búcsúcsóknál, de azért
rendszerint könyörög, hogy még egyet kaphasson. Lehetséges, hogy számára
csak egy Moffi vagyok jobb kiadásban? De sebaj, fő, hogy Peter boldog, mert
most tudja, hogy valaki szereti.
  Kissé túljutottam már nehéz hódításom izgalmain, de azért ne hidd, hogy
szerelmem végleg ellanyhult. Peter aranyos fiú, de a lelkem bezárult előtte,
s ha újra fel akarja törni a zárját, erősebb feszítővasra lesz szüksége!
  Annéd

  `1944. május 20, szombat`
  Drága Kittym!
  Amikor tegnap este lejöttem a manzárdról, rögtön észrevettem, hogy a szép
váza, amelyben a szegfűcsokor volt, leesett a földre, anya ott térdelt
mellette és törülgette a padlót, Margot pedig éppen a jegyzeteimet halászta
ki a vízből.
  - Mi történt - kérdeztem rossz előérzettel s a választ be sem várva, már
messziről felmértem az engem ért kárt. Elázott egész családfa-gyűjteményem,
a füzeteim, a könyveim, minden. Legszívesebben sírtam volna s úgy
felizgattam magam, hogy alig emlékszem már rá, hogy mit mondtam. Margot
szerint hirtelen felfortyantam, s valamit beszéltem felbecsülhetetlen,
szörnyűséges, rettenetes, pótolhatatlan veszteségről és más effélékről. Apa
hahotázott, anya és Margot követte példáját. Én inkább sírni szerettem
volna, hiszen veszendőbe ment a munkám, és elpusztultak szorgalmasan
készített jegyzeteim.
  Amikor a jegyzeteimet közelebbről szemügyre vettem, kiderült, hogy nem is
olyan veszélyesek azok a "felbecsülhetetlen" károk. A padláson
szétválasztottam az összeragadt lapokat s feltettem száradni a ruhakötélre.
Olyan mulatságosan festettek, hogy a végén még el is nevettem magam: Medici
Mária V. Károly mellé került, Orániai Vilmosnak viszont Mária Antoinette
lett a szomszédja.
  - Ez már fajgyalázás - mondta Van Daan úr tréfásan. Peterre bíztam a
papírok gondozását s újra lementem.
  - Melyik könyv ázott el? - kérdeztem Margot-tól, aki éppen akkor
mustrálgatta a könyveimet.
  - Az algebra - felelte Margot. Amikor jobban megnéztem, sajnos, kiderült,
hogy még az se ment tönkre. Pedig de szerettem volna, ha beleesik a vázába,
hiszen még életemben nem undorodtam úgy egy könyvtől, mint ettől. A
címlapján legkevesebb húsz leánynév látható: azoké, akik előttem tanultak
belőle. Szörnyen ócska, lapjai megsárgultak, és az egész agyon van javítva
meg firkálva. Ha egyszer dühbe gurulok, még darabokra tépem ezt a vacakot!
  Annéd

  `1944. május 22, hétfő`
  Drága Kittym!
  Május 20-án apa öt üveg joghurtba fogadott Van Daannéval és vesztett. Az
invázió csakugyan nem indult meg. Nyugodtan mondhatom, hogy egész
Amszterdam, egész Hollandia, sőt Európa nyugati partvidéke egészen
Spanyolországig fogadásokat köt és... reménykedik.
  A feszültség tetőfokra hág. Rengeteg ember, akit "jó" hollandnak tartunk,
elvesztette bizalmát az angolokban. Az angolok blöffölését a legtöbben már
nem tartják mesteri taktikázásnak, de nem ám. Az emberek végre tetteket
akarnak látni, nagy és hősi tetteket. Senki se lát tovább az orránál, senki
se gondol arra, hogy az angolok magukért, a saját hazájukért harcolnak. Azt
hiszik, hogy az angoloknak kötelességük megmenteni Hollandiát, mégpedig a
lehető leggyorsabban.
  Vajon miféle kötelezettséget vállaltak az angolok velünk szemben? Mivel
érdemelték ki a hollandok azt a nagylelkű segítséget, amire oly biztosan
számítanak? Pedig a hollandok alighanem tévednek. Az angolok minden
blöffölésük ellenére semmivel sem viselkednek rosszabbul, mint a kisebb-
nagyobb országok, amelyeket a németek megszálltak. Az angoloknak nem kell
mentegetőzniök, mert ha a szemükre vetnék is, hogy éveken át aludtak, míg
Németország fegyverkezett, nem tagadhatjuk, hogy ugyanezt tették a
Németországgal szomszédos országok is. Struccpolitikával nem sokra megyünk.
Ezt belátta Anglia, belátta az egész világ, s ezért kell a szövetségeseknek,
de főleg Angliának súlyos áldozatokat hozni.
  Egyetlen ország, s így Anglia sem áldozza fel az embereit semmiért, de
főleg a mások érdekeiért. Egyszer majd csak bekövetkezik az invázió, a
felszabadulás és a szabadság, de ennek időpontját Anglia és Amerika
állapítja meg, nem pedig a megszállt területek.
  Nagy bánatunkra és megdöbbenésünkre azt hallottuk, hogy velünk, zsidókkal
szemben megváltozott a hangulat, antiszemitizmus ütötte fel a fejét olyan
körökben, ahol erre azelőtt nem volt példa. Ez a hír mind a nyolcunkat
nagyon elszomorította. Ennek a zsidógyűlöletnek oka emberileg érthető, de
azért nem igazságos. A keresztények szemükre vetik a zsidóknak, hogy a
németeknek kifecsegik a nevüket, elárulják segítőiket, s így sok keresztény
zsidók rejtegetése miatt jutott az elhurcoltak szörnyű sorsára.
  Ez igaz, de nézzük meg az érem másik oldalát is. Vajon a mi helyünkben
másképp viselkednének-e a keresztények? Tud-e hallgatni az olyan, aki a
németek kezére kerül, akár zsidó, akár keresztény? Mindenki tudja, hogy ez
majdnem lehetetlen, mért várják hát éppen a zsidóktól?
  Az ellenállók köreiben arról suttognak, hogy azokat a német zsidókat, akik
annak idején bevándoroltak Hollandiába és akiket most Lengyelországba
hurcoltak, többé nem engedik majd be az országba. Igaz, hogy itt
menedékjogot kaptak - mondják - de mihelyt megszűnik Hitler uralma - vissza
kell őket telepíteni Németországba.
  Amikor ilyet hallok, önkéntelenül kérdezem magamtól, mi célból viselik hát
ezt a rettenetes háborút? Folyton csak azt halljuk, hogy együtt küzdünk
mindnyájan a szabadságért, az igazságért és az emberi jogokért! És még vége
sincs a háborúnak, máris marakodnak. Hát a zsidó nem olyan ember, mint a
többi? Ó, de szomorú, milyen nagyon szomorú! Mint már annyiszor, most is
bebizonyul a régi bölcs mondás: "Amit egy keresztény tesz, azért csak maga
felel, egyetlen zsidó tettéért viszont az egész zsidóságnak meg kell
bűnhődnie."
  Őszintén szólva nem értem, hogy ez a jóságos, becsületes és igazságos
holland nép is így beszél rólunk, így ítéli meg a legelnyomottabb,
legszerencsétlenebb és talán az egész világ legszánalomraméltóbb népét.
  Egyetlen reményem, hogy ez a zsidógyűlölet csak átmeneti, s a hollandok
végül mégiscsak megmutatják, hogy kicsodák és sem most, sem soha máskor nem
inognak meg az igazságérzetükben. Mert az antiszemitizmus igazságtalanság!
  De ha mégis igaz lesz ez a szörnyűség, akkor elhagyja Hollandiát a
zsidóságnak életben maradt kis töredéke. És velük együtt mi is... Mi is tovább
vándorolunk kis batyunkkal ebből a szép országból, amely oly szeretettel
nyújtott otthont nekünk s most elfordul tőlünk.
  Szeretem Hollandiát. Mindig reméltem, s még most is remélem, hogy hazám
lesz, nekem, a hontalannak.
  Annéd

  `1944. május 25, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Minden napra jut valami izgalom. Ma reggel elhurcolták a zöldségesünket,
mert két zsidót bújtatott. Súlyos csapás ez nekünk, nemcsak azért, mert azok
a szegény zsidók a halál torkába kerültek, de szörnyű sorsra jut az a derék
ember is.
  Feje tetején áll az egész világ. Gyűjtőtáborba hurcolják a tisztességes
embereket, börtönbe és magánzárkába dugják őket, s a nép söpredéke uralkodik
fiatal és öreg, szegény és gazdag felett. Feketekereskedelem miatt bukik le
az egyik, zsidók és más üldözöttek bújtatása miatt a másik. Hacsak nem tagja
valaki az NSB-nek,[20] sose tudhatja, hogy mi történik vele másnap.
  A szegény zöldségest mi is nagyon nélkülözzük. A lányok nem győzik és nem
is tanácsos, hogy ők cipeljék a rengeteg krumplit a házba. Most majd még
kevesebbet eszünk. Azt is elmondom, hogyan igyekszünk ezt megoldani.
  Annyi bizonyos, hogy ezzel nem lesz kellemesebb az életünk. Anya közölte,
hogy reggelit ezentúl nem eszünk, délben kását kenyérrel, este sült
krumplit, esetleg egyszer vagy kétszer hetenként zöldfőzeléket vagy salátát
kapunk, semmi egyebet. Ez bizony azt jelenti, hogy éhezni fogunk, de
semmiféle nélkülözés nem lehet oly szörnyű, mint az elhurcolás.
  Annéd

  `1944. május 26, péntek`
  Drága Kittym!
  Végre, végre eljutottam odáig, hogy nyugodtan ülhetek az asztalkámnál,
közel az ablaknyíláshoz s beszámolhatok Neked mindenről, de mindenről.
  Már hónapok óta nem éreztem magam olyan nyomorultul, mint mostanában. Még
amikor a betörés történt, akkor sem idegeskedtem ennyire. Egyrészt a
zöldséges elhurcolása meg a zsidókérdés miatt - erről beszél az egész ház -
aztán meg késik az invázió, rossz a koszt, mindenki ideges, a hangulat
siralmas és Peterben is csalódtam. Másrészt Ellinek pünkösdkor volt az
eljegyzése, rengeteg virágot kapott, s Kraler születésnapját nagy tömeg
tortával ünnepelték. Ezenkívül barátaink mindig elmesélik, milyen jól
mulattak a kabaréban, melyik filmet nézték meg s milyen hangversenyt
hallgattak végig. Micsoda ellentétek között hányódunk! Egyik nap nevetünk s
nehéz helyzetünknek csak a humoros oldalát látjuk, de a legtöbbször
rettegünk s kiül arcunkra a félelem, a feszültség, a kétségbeesés.
  Miep és Kraler hozza értünk a legnagyobb áldozatot. Miep a sok munkával,
Kraler pedig olykor már-már összeroppan az óriási felelősség súlya alatt, s
a visszafojtott idegesség és izgalom miatt még a szava is elakad. Koophuis
is, Elli is becsületesen, sőt nagyszerűen gondoskodnak rólunk, de azért
néha, hacsak néhány órára, esetleg egy-két napra is, megfeledkeznek a hátsó
traktusról. Nekik is megvannak a gondjaik. Koophuis betegeskedik, Elli
jegyessége pedig nem valami boldog. De ha vannak is gondjaik, azért közben
ők is járnak szórakozó helyekre és látogatóba, mint a többi ember. Idegeik,
ha rövid időre is, csak megnyugszanak, nem úgy, mint a mieink. S már két éve
élünk így. Vajon meddig kell még elviselnünk ezt a szinte kibírhatatlan
feszültséget?
  A szennyvízcsatorna eldugult. Vizet csak cseppenként folyathatunk. Csak
úgy használhatjuk a W. C.-t, ha egy kefét is viszünk magunkkal. A piszkos
vizet egy nagy cserépedénybe gyűjtjük. Ma még valahogyan elkínlódunk, de mi
lesz, ha a szerelő egyedül nem boldogul vele? A városi csatornatisztítók
kedd előtt ugyan ki nem jönnek.
  Miep küldött egy mazsolás kalácsot "Vidám pünkösdi ünnepeket" felírással.
Majdnem gúnynak éreztük, mert hangulatunk igazán nem vidám, hiszen félünk.
Amióta a zöldségest elhurcolták, még jobban rettegünk. Minduntalan csendre
intjük egymást és még zajtalanabbul járunk-kelünk. A zöldségesre a rendőrség
törte rá az ajtót, így hát még a rendőröktől is kell tartanunk! Talán
egyszer bennünket is... nem, nem, ilyet le se szabad írnom, de amikor képtelen
vagyok elhessegetni magamtól ezt a gondolatot, sőt folyton visszatér a
múltkori szörnyű félelem és ijedség. Ma este nyolckor egyedül mentem le a W.
C.-re. Más nem volt az alsó emeleten, mindnyájan rádiót hallgattak.
Bátorságot erőszakoltam magamra, bár elég nehezemre esett. Itt fent, ahol
most ezt írom, még mindig nagyobb biztonságban érzem magam, mint lent, a
nagy csendes házban, egyedül a fentről hallatszó, titokzatos hangokkal s az
utcai autótülkölés lármájával. Ha nem készülök el elég gyorsan, beleremeg
minden porcikám, mert még ilyenkor is veszélyes helyzetünk jár az eszemben.
  Egyre arra gondolok, nem lett volna-e jobb, ha nem bújunk el annak idején?
Akkor már nem élnénk, nem kellene ennyi nyomorúságot elszenvednünk és
gyámolítóinkat sem keverhetnénk bajba. És mégis, mindnyájan visszariadunk
ettől a gondolattól, még mindig ragaszkodunk az élethez, s megszólal bennünk
a természet szava. Még remélünk, mindent remélünk. Csak legalább történne
végre valami! Már azt se bánnám, ha lövöldöznének. Az sem emésztene úgy,
mint a bizonytalanság. Csak vége lenne már, ha mégolyan csúnya is lenne az a
vég. Legalább tudnánk, hogy végérvényesen győztünk, vagy el kell
pusztulnunk.
  Annéd

  `1944. május 31, szerda`
  Drága Kittym!
  Igazán mondhatom, hogy ritka az olyan enyhe pünkösd, mint ez a mostani.
Itt a hátsó traktusban elviselhetetlen a meleg. Hogy legyen róla fogalmad,
milyen sok bajunk van, röviden leírom, mennyit szenvedtünk a meleg napok
alatt.
  `Szombat:` Reggel mindnyájan boldogan mondogattuk: - Jaj, de jó idő
van! - De délben már így sóhajtoztunk: - Bár ne volna ilyen meleg!
  `Vasárnap:` Kibírhatatlan ez a hőség. Elolvad a vaj, egyetlen hűs
zug sincs az egész házban. Kiszárad a kenyér, megsavanyodik a tej, s nem
nyithatunk ablakot. Míg mások élvezik a pünkösdi vakációt, nekünk, szegény
kitaszítottaknak, meg kell itt fulladnunk.
  `Hétfő:` Őnagysága így panaszkodik: - Fáj a lábam. Nincs nyári
ruhám. Még mosogatni se tudok ebben a melegben. Annyi igaz, hogy nagyon nagy
a hőség.
  Még mindig nehezen bírom a meleget. Boldog vagyok, hogy ma fúj egy kicsit
a szél és mégis napos az idő.
  Annéd

  `1944. június 1, hétfő`
  Drága Kittym!
  Újabb összecsapás a rejtekhelyen. Ezúttal egy kanapéügy: Dussel és a
Frank-család vitája a vajelosztás körül. Dussel végül is kapitulált. Van
Daanné és Dussel között csoda nagy a barátság. Flört, ölelés, puszizkodás,
vihogás napirenden. Dussel kezd érdeklődni a nők iránt.
  Az ötödik hadsereg elfoglalta Rómát. A várost nem rombolták le. Még csak
nem is bombázták.
  Kevés a krumpli meg a zöldségféle. Az idő rossz. A calais-i öblöt és a
francia partvidéket szakadatlanul bombázzák.
  Annéd

  `1944. június 6, kedd`
  Drága Kittym!
  "This is the D-day", jelentette 12 órakor az angol rádió és joggal. "This
is `the` Day",[21] mert megindult az invázió!
  Reggel nyolc órakor angol jelentés: nagy légitámadás Calais, Boulogne, Le
Havre, Cherbourg és (mint rendesen) a calais-i öböl felett. További
biztonsági rendszabályok kihirdetése a megszállt területek számára: a
tengerparttól harmincöt kilométernyire tartózkodó lakosság készüljön fel a
bombázásra. Az angolok, ha módjuk lesz rá, a támadások előtt röplapokat
szórnak le.
  Német jelentés szerint angol ejtőernyős csapatok szálltak le a francia
partvidéken. A BBC közli, hogy a csapatszállító hajóegységek már harcolnak a
német tengerészekkel.
  Rejtekhelyünk lakói kilenc órakor, reggelizés közben azon vitáznak, nem
lesz-e ez is csak próba-partraszállás, mint Dieppe-nél két évvel ezelőtt?
  Tíz órakor angol leadás német, holland, francia és más nyelveken: "The
invasion is begun!"[22] Ez tehát "igazi" invázió. 11 órakor német nyelvű
jelentés: Dwight Eisenhower tábornok főparancsnok beszéde.
  Tizenkét órakor újabb angol jelentés: "This is the D-day!" Eisenhower
tábornok szózata a francia néphez: "Stiff fighting will come now, but after
this the victory. The year 1944 is the year of complete victory, good
luck!"[23]
  Fordításban írom le az angol rádiónak egy órakor leadott angol nyelvű
jelentését: tizenegyezer repülőgép szállítja a csapatokat és dob le
állandóan bombákat a front mögé. Négyezer csapatszállító hajó és bárka
szakadatlanul rak ki csapatokat és hadianyagot Cherbourg és Le Havre között.
Az angol és az amerikai csapatok már kemény harcban állnak az ellenséggel.
Közvetítik a holland és a belga miniszterelnök, Haakon norvég király, De
Gaulle francia tábornok, az angol király és természetesen Churchill beszédét
is.

  Rejtekhelyünkön óriási az izgalom. Hát igazán közeledik a szabadulás
napja, a szabadulásé, amelyet annyiszor emlegettünk? Ó, szinte túlságosan
szép, szinte a mesével határos, hogy igaz is legyen. Valóban meghozza az
1944-es év a győzelmet? Még most sem hisszük el egészen, de reménykedünk és
ez új bátorsággal és erővel tölt el bennünket. Még rengeteg rettegést,
nélkülözést és szenvedést kell kibírnunk, de minden azon múlik, hogy
nyugodtan és elszántan nézzünk a jövő elé. Félre tehát a siránkozással.
Inkább vájjuk körmünket a húsunkba! Siránkozásra egyelőre semmi okunk, a
franciáknak, az oroszoknak, az olaszoknak, a németeknek annál inkább!

  Ó, édes Kittym, az egész invázióból az a leggyönyörűbb, hogy úgy érzem,
közelednek a barátaink. Ezek a szörnyű németek oly soká sanyargattak és
tartották torkunkon a kést, hogy már akkor is bizakodással telik meg a
szívünk, ha arra gondolunk, hogy barátaink és megmentőink nincsenek messze!
  Most már nem a zsidókról van szó, hanem Hollandiáról és az egész megszállt
Európáról. Margot szerint talán már szeptemberben vagy októberben
beiratkozhatunk az iskolába.

  Ui. Majd még beszámolok a legújabb hírekről!
  Annéd

  `1944. június 9, péntek`
  Drága Kittym!
  Az invázió nagyszerűen halad. A szövetségesek elfoglalták Bayeux-t, egy
kis falut a francia tengerparton, s most Caent ostromolják. Világos, hogy el
akarják foglalni Cotentin-félszigetet, mert így bekeríthetik Cherbourg-t. A
haditudósítók esténként beszámolnak a hadsereg harcairól, bátorságáról és
lelkesedéséről. A leghihetetlenebb hőstetteket követik el. Néhány Angliába
visszatért sebesült is megszólalt a mikrofon előtt. Bár kedvezőtlen az
időjárás, szorgalmasan repülnek. A BBC-ből megtudtuk, hogy Churchill is
részt akart venni az invázióban, s csak Eisenhower és még néhány tábornok
tanácsára mondott le erről a tervéről. Képzeld, milyen bátor ez az öreg
ember. Pedig úgy tudom, hogy már hetvenéves is elmúlt.
  Nálunk megint lecsillapodott kissé az izgalom, de azért reméljük, hogy ez
év végéig mégiscsak befejezik a háborút. Már éppen ideje! Őnagysága
siránkozása kibírhatatlan. Most, hogy többé nem őrjíthet meg bennünket az
invázió késése miatt, egész nap azért nyafog, mert rossz az idő. Nagy kedvem
volna beültetni egy vödör hideg vízbe és felrakni a padlásra.
  Annéd

  `1944. június 13, kedd`
  Drága Kittym!
  Már elmúlt a születésnapom is, tizenöt éves lettem. Jó sok ajándékot
kaptam.
  Anya és apa megvette nekem Springer `Művészettörténet`ének öt
kötetét, egy készlet fehérneműt, két övet, egy zsebkendőt, két üveg
joghurtot, egy kis üveg dzsemet, egy mézeskalácsot meg egy növénytani
könyvet. Ezenkívül Margot-tól egy dublé karperecet kaptam, Van Daanéktól
könyvet, Dusseltől Biomalz és Lathyrus-tápszert, Miep és Elli cukorkával és
füzetekkel, s mindennek betetőzéséül Kraler három szelet sajttal és egy
`Mária Terézia` című könyvvel lepett meg. Peter gyönyörű pünkösdi
rózsacsokorral kedveskedett. Szegény fiú, akárhogyan is igyekezett, nem
tudott egyebet szerezni.
  Az invázió továbbra is nagyszerűen halad. Pedig rettenetesen rossz az
időjárás, egymást érik a viharok, a záporok, és állandóan hullámzik a
tenger.
  Churchill, Smuts, Eisenhower és Arnold tegnap meglátogatta az angolok
által meghódított és felszabadított falvakat. Amikor a partvidéket lőtték,
Churchill egy torpedóhajón tartózkodott. Mint a legtöbb férfi, úgy látszik ő
sem ismer félelmet. Irigylem érte!
  Innen, a mi hátsó erődünkből nehéz megállapítani, hogy milyen az országban
a közhangulat. Az emberek kétségtelenül boldogok, hogy végre mégis
megemberelte magát az a semmittevő (!) Anglia. Minden hollandot, aki az
angolokat lenézi s szidja Angliát meg öreguras kormányát, aki gyávának
tartja az angolokat, de gyűlöli a németeket, szeretnék egyszer úgy megrázni,
mint ahogy a párnát szoktam. Remélem, hogy ezzel felfrissülnének az
eltompult agyvelők.
  Annéd

  `1944. június 14, szerda`
  Drága Kittym!
  Rengeteg kívánság, gondolat meg az elszenvedett szidások és szemrehányások
kavarognak szegény fejemben. Igazán nem vagyok öntelt, ahogyan sokan hiszik,
mindenki másnál jobban ismerem a hibáimat és fogyatékosságaimat, azzal a
különbséggel, hogy még azt is tudom, hogy meg akarok javulni, meg fogok
javulni és részben már meg is javultam.
  Gyakran gondolkoztam rajta, hogy akkor mért tartanak olyan szörnyen
önteltnek és szerénytelennek? Vajon én vagyok-e az, vagy pedig a többiek?
Tudom, hogy ez furcsán hangzik, de mégsem húzom át ezt a mondatot, mert
semmiképpen nem tartom helytelennek. Van Daanné őnagyságáról, aki pedig a
legtöbbször korhol, közismert, hogy műveletlen, sőt nyugodtan mondhatjuk:
"ostoba". Ostoba emberek többnyire nem tudják elviselni, ha valaki különb,
mint ők.
  Őnagysága butának tart, pedig ő az, aki nagyon gyenge felfogású,
szerénytelennek tart, pedig ő még szerénytelenebb; azt állítja, hogy rövidek
a ruháim, pedig az övéi még rövidebbek. Szerinte öntelt vagyok, pedig ő
kétszer annyit szól bele olyan dolgokba, amikről nincs fogalma. De egyik
kedvenc közmondásom szerint: "Nem zörög a haraszt, ha nem fúj a szél", s
ezért hajlandó vagyok elhinni, hogy öntelt vagyok.
  Megvan az a tulajdonságom, hogy senki se tehet nekem annyi szemrehányást,
mint önmagam. Ha aztán ehhez anya is hozzáadja a jó tanácsait, olyan
töméntelen prédikáció gyűlik össze bennem, hogy elkeseredésemben szemtelen
leszek, visszafeleselek, s végül szokásom szerint kijelentem:
  - Úgysem ért meg engem senki!
  Mindig ez jár az eszemben, s bármily hihetetlenül is hangzik, van benne
egy cseppnyi igazság. Sokszor úgy hatalmába kerít az önvád, hogy
vigasztalásra van szükségem, szeretném, ha valaki a helyes mederbe terelné a
gondolataimat, kissé törődne a lelki világommal. Sajnos, bárhogyan is
kerestem, még nem akadtam ilyen emberre.
  Most tudom, Peterre gondolsz, ugye, Kitty? Hát az úgy van, hogy Peter
szeret ugyan, de nem mint szerelmes, hanem mint jó barát. Napról napra
jobban ragaszkodik hozzám, s ezért nem értem, hogy micsoda titokzatos
hatalom tart bennünket távol egymástól. Néha azt hiszem, túloztam, amikor
azt írtam, hogy rettenetesen vágyódom utána, de ha két napja nem voltam
nála, nagyon hiányzik nekem. Pedig Peter, noha kedves és jó fiú,
tagadhatatlanul csalódást jelent számomra. Főleg azért, mert hitetlen,
minden gondolata az evés, de ezenkívül is számos kiábrándító tulajdonságát
fedeztem fel. Mindamellett meg vagyok róla győződve, hogy megtartjuk
egymásnak tett ígéretünket és sose fogunk veszekedni. Peter nyugodt,
türelmes és engedékeny. Sokkal inkább rám hallgat, mint az anyjára.
Elszántan igyekszik a holmiját rendben tartani. De mért zárja el előlem a
lelkét? Tudom, hogy zárkózott természetű, sokkal inkább az, mint én, de
eddig azt tapasztaltam, hogy éppen a zárkózott embereknek van sokkal nagyobb
szükségük bizalmas barátra.
  Amióta itt élünk a hátsó traktusban, mind a ketten nagyon sokat
gondolkozunk. Sokszor beszélgetünk a jövőnkről, a múltról meg a jelenről, de
- mint már megírtam - mégsem ő az igazi, annak még ezután kell eljönnie.
  Annéd

  `1944. június 14, szerda`
  Drága Kittym!
  Lehetséges, hogy azért imádom úgy a természetet, mert már régóta ki se
dugtam az orromat a szabad levegőre? Emlékszem, hogy azelőtt nem kötötte úgy
le a figyelmemet a ragyogó kék ég, a csiripelő madár, a holdvilág és a nyíló
virág. De azóta megváltoztam.
  Például pünkösdkor, amikor pedig nagy volt a hőség, este leküzdöttem az
álmosságot, csak azért, hogy fél tizenkettőkor a nyitott ablaknál nézhessem
a holdat. Sajnos, hiába hoztam meg ezt az áldozatot, mert olyan világos
volt, hogy nem mertem a nyitott ablakhoz állni. Máskor meg - pár hónappal
ezelőtt - véletlenül akkor voltam fent, amikor nyitva volt az ablak, s ott
maradtam, míg be nem csukták. Minden porcikámban a sötét éjszaka, a vihar és
a kergetőző felhők hatása alatt állottam. Másfél év óta először néztem
farkasszemet az éjszakával. Ez este után úgy vágyakoztam erre a látványra,
hogy az legyőzte félelmemet a tolvajoktól, a patkányoktól, az elhurcolástól.
Azontúl teljesen egyedül jártam le az irodába és a konyhába, s kinéztem az
ablakon. Sokan szeretik a természetet, vannak, akik még alusznak is a szabad
ég alatt. A börtönök és a kórházak lakói alig várják azt az időt, amikor
újra élvezhetik a szabad természetet. Persze kevesen élnek úgy elszigetelve
és elzárva, mint mi. Pedig a természethez mindenkinek egyformán joga van.
  Bizonyára nem képzelődöm, amikor úgy érzem, hogy megnyugtatnak a felhők, a
csillagok és a hold. Sokkal jobb gyógyszer ez, mint a bróm meg a valérián. A
természet alázatossá tesz és arra biztat, hogy bátran viseljem el a
szenvedéseket.
  Sajnos, odajutottam, hogy csak a poros ablakon és a mocskos függönyön
keresztül élvezhetem a természetet s még így is csak néhanapján. Pedig ez
nem nagy élvezet: a természet igazán csak eredeti formájában élvezhető.
  Annéd

  ```1944. június 16, péntek`
  Drága Kittym!
  Újabb problémák: őnagysága kétségbe van esve, főbelövésről,
bebörtönzésről, akasztásról, öngyilkosságról beszél. Féltékenykedik, mert
Peter közlékenyebb velem, mint vele. Megsértődött, mert Dussel nem hajlandó
vele komolyan flörtölni, attól tart, hogy férje dohányfüstbe öli a bundáért
kapott pénzt, veszekszik és szitkozódik, sír, nevet és panaszkodik, aztán
újból csak veszekszik.
  Mihez kezdjünk egy ilyen nyafogós, bolondos nőszeméllyel? Senki se veszi
komolyan, hisz oly gyatra teremtés. Mindenkinek csak panaszkodik s közben
úgy öltözik, hogy ráillik a mondás: "Von hinten Lyceum, von vorne
Museum."[24] Ehhez járul még az is, hogy Peter szemtelenkedik, Van Daan úr
ingerlékeny, anya cinikus. Mondhatom, szép kis környezet! Így aztán a
közmondáshoz tartom magam: nevess mindenen, ne törődj semmivel! Igaz, hogy
ez önzés, de annak, akit magára hagytak, ez az egyetlen megoldás.
  Kralert újból behívták négy hétre sáncot ásni.
  Majd igyekszik felmentetni magát egy orvosi bizonyítvány és egy vállalati
levél alapján. Koophuisnak megoperálják a gyomrát. Tegnap tizenegy órakor
kikapcsoltak minden magántelefont.
  Annéd

  `1944. június 23, péntek`
  Drága Kittym!
  Semmi újság. Az angolok megkezdték Cherbourg ostromát. Apa és Van Daan
szerint október 10-ig feltétlenül felszabadítanak bennünket! Az oroszok sem
maradnak tétlenek. Tegnap, a német villámháború harmadik évfordulóján,
Vityebszknél megindították az offenzívát.
  Már alig van krumplink. Nyolcfelé osztjuk a készletet. Gazdálkodjék
mindenki a saját szakállára!
  Annéd

  `1944. június 27, kedd`
  Drága Kittym!
  Az általános hangulat megváltozott. Az invázió nagyszerűen halad előre. Ma
elfoglalták Cherbourg-t, Vityebszket és Szlobint, s rengeteg foglyot és
zsákmányt ejtettek. Most már az angolok azt rakják partra, amit akarnak,
hiszen van kikötőjük. Három héttel az invázió megkezdése után övék az egész
Cotentin-félsziget. Óriási teljesítmény. Pedig ez alatt a három hét alatt
itt és Franciaországban nem múlt el nap vihar és eső nélkül. De a rossz
időjárás nem akadályozta meg az angolokat és a franciákat abban, hogy
bebizonyítsák óriási fölényüket, ezzel pedig alaposan élnek! Bár a Wuwát (a
német csodafegyvert) folyton bevetik, nem sokra mennek ezzel a sziszegő
bombával. Csak jelentéktelen kárt okoznak vele Angliának, persze a moffok
sajtójának így van mit írnia.
  Minden német asszonyt és gyereket, aki nem végez hadimunkát, a
partvidékről átköltöztettek Groningenbe, Frieslandba vagy Gelderlandba.[25]
Mussert[26] kijelentette, hogy ő is felveszi a mundért, ha az inváziós
hadsereg ideér. Csak nem akar harcolni ez a puffancs? Ezt tudniillik
hamarabb is megtehette volna az orosz fronton. Finnország annak idején
visszautasította a békeajánlatot, most pedig félbeszakította a
fegyverszüneti tárgyalásokat. Megbánják ezt még ezek a tökfejűek!
  Mit gondolsz, hogy állunk majd július 27-én?
  Annéd

  `1944. június 30, péntek`
  Drága Kittym!
  Az idő rossz, azaz: Bad weather at a stretch to the 30th of June.[27]
  Mit szólsz hozzám? Ugye, sok angol szót ismerek már? Ezt azzal is
bizonyíthatom, hogy bár szótárral, de olvasom az `An ideal husband`et.
  A háború nagyszerűen halad. Az oroszok elfoglalták Bobrinszkot,
Mogiljovot, Orsát és sok foglyot ejtettek.
  Itt minden all right. Lassanként felderülnek a kedélyek. Győztek a túlzó
optimisták. Ellinek új frizurája van. Miep egy hétre szabadságra ment. Ezek
a legújabb hírek.
  Annéd

  `1944. július 6, csütörtök`
  Drága Kittym!
  Amikor Peter arról beszél, hogy egyszer majd gonosztevő vagy üzér lesz
belőle, elszorul a szívem. Persze csak tréfál, de nekem az az érzésem, hogy
nem bízik a saját jellemében. Margot-tól is, Petertől is folyton csak ezt
hallom: - Hiszen ha mi is olyan erősek és bátrak volnánk, mint te, ha úgy
keresztül tudnám vinni, amit akarok... Ha nekem is volna annyi kitartásom,
mint neked, akkor bizony!...
  Hát valóban helyes, hogy nem engedem magam befolyásolni? Jó-e, hogy mindig
csak a lelkiismeretem szavára hallgatok?
  Őszintén szólva el sem tudom képzelni, hogy valaki elismerje a gyengeségét
s azután is megmaradjon gyengének. Ha tudja, miért nem igyekszik
megváltozni, miért nem edzi a jellemét? A válasz, amit kaptam, az volt: -
Így sokkal kényelmesebb. - Hát ez bizony elég szomorú. Kényelmesebb? Már
hogy volna kényelmes a lusta és bűnös élet? Nem, nem lehet igaz, hogy a
tunyaság és a... pénz egyszerűen elcsábítson valakit.
  Soká gondolkoztam, mit válaszoljak ezekre, hogyan bírjam rá Petert, hogy
bízzon magában és javuljon meg. Most sem tudom, hogy megtaláltam-e a helyes
módszert.
  Gyakran elképzeltem, milyen boldog volnék, ha valaki megajándékozna
bizalmával s most, amikor ez megtörtént, azt látom, hogy nehéz a más ember
problémáival foglalkozni és megtalálni rá `a választ,` főleg azért,
mert számomra a "kényelem" meg a "pénzimádat" teljesen idegen fogalom. Peter
mindinkább támaszt keres bennem, pedig ezt semmiképpen nem szeretném.
Persze, olyan fiúnak, mint Peter, nehéz dolog megállni a helyét az életben.
De még sokkal nehezebb ez az öntudatos ember számára, mert annak kitartóan
kell keresnie a helyes utat a problémák tengerében. Napok óta tépelődöm.
Valami ellenszert keresek erre a szörnyű szóra, hogy: "kényelem".
  Meg kell magyaráznom, hogy az, amit oly szépnek és kellemesnek gondol,
lerántja majd a mélybe, oda, ahol nincsenek barátok, ahol nincs kire
támaszkodni, ahol nincsen semmi szép, a mélybe, ahonnan majdnem lehetetlen
felemelkedni.

  Élünk anélkül, hogy tudnánk, miért és minek. Mindnyájan élünk, s az a
célunk, hogy boldogok legyünk. Mindnyájan élünk, különbözőképpen és mégis
egyformán. Mi mindhárman jó körülmények között nőttünk fel, tanulhattunk,
arra is van lehetőségünk, hogy az életben elérjünk valamit, s van rá okunk,
hogy reménykedjünk a boldogságban, de... nekünk magunknak kell ezt
kiérdemelnünk, és ez az éppen, amit kényelmesen nem lehet elérni. Ahhoz,
hogy a boldogságot kiérdemeljük, dolgozni kell, és becsületesen élni, nem
pedig üzérkedni és lustálkodni. Lehet, hogy a lustaság `vonz`, a munka
viszont `kielégít`.
  Nem értem azokat az embereket, akik nem szeretik a munkát, de Peter nem is
tartozik hozzájuk. Csak éppen nincsen határozott célja, s azt hiszi, buta és
tehetségtelen ahhoz, hogy legyen belőle valami. Szegény fiú, még sose
érezte, milyen kellemes érzés másokat boldoggá tenni, s erre nem is tudom
megtanítani. Hitetlen, gúnyosan beszél Jézus Krisztusról, és káromolja Isten
nevét. Bár én se vagyok ortodox, mindig fájlalom, ha látom, hogy Peter
milyen nyomorult, elhagyatott és szerencsétlen.
  Boldogok a hivők; földöntúli dolgokban hinni nem mindenkinek adatott meg.
Sokan nem hisznek a halál utáni bűnhődésben, a tisztítótűzben, a pokolban és
a mennyországban, de ez nem is fontos. A vallás - mellékes, hogy melyik -
helyes útra tereli a hivőket. Nem is lényeges az istenfélelem; fő, hogy az
emberek megbecsüljék egymást és tiszta legyen a lelkiismeretük. Milyen jók
lennének, ha esténként, lefekvés előtt végiggondolnák az aznapi eseményeket,
s pontosan megállapítanák, hogy mit cselekedtek jól és mit rosszul.
Mindennap akaratlanul is elhatároznák, hogy megjavulnak s ennek egy idő
múlva valószínűleg meg is lenne az eredménye. Ezt a módszert mindenki
kipróbálhatja, nem kerül semmibe és igazán hasznos. Mert tanulja meg az, aki
még nem tudja: "Hatalmas erő a tiszta lelkiismeret!!"
  Annéd

  `1944. július 8, szombat`
  Drága Kittym!
  B. úr, az üzlet vezérképviselője, Beverwijkben járt s nagy tömeg
földiepret szerzett az ottani gyümölcspiacon, amit azon porosan, homokosan,
24 ládában szállítottak ide a magunk meg az iroda részére. Még aznap este
hat üveg befőttet és nyolc üveg lekvárt készítettünk. Miep másnap
szándékozott lekvárt főzni az iroda számára.
  Déli fél egykor, amikor senki idegen nem volt a házban, lezárták az utcai
ajtót; s Peter, apa meg Van Daan lerobogtak a lépcsőn és felhordták az
epresládákat. Én a tartályból meleg vizet folyattam, Margot a vödröket
hordta. "Minden ember a fedélzeten volt." Valami furcsát éreztem a
gyomromban, amikor beléptem az iroda melletti túlzsúfolt konyhába. Miep,
Elli, Koophuis, Henk, apa, Peter: a rejtőzők és az élelmezési osztag,
mindnyájan együtt, fényes nappal!
  A függönyökön ugyan senki se láthatott keresztül, de a hangos beszéd, az
ajtócsapkodás... Olyan izgatott voltam, hogy szinte kirázott tőle a hideg.
Hiszen mi még bujkálunk - gondoltam - de ilyen lesz az életünk, ha majd újra
mutatkozhatunk a világ előtt. Már megtelt a lábas, amikor hirtelen fel
kellett mennünk. A család többi tagja fent a mi konyhánkban, az asztalnál
tisztította az epret, azaz tisztítaniok kellett volna, de több került a
szájukba, mint a vödörbe. Később még egy vödörre volt szükség, Peter éppen
fel akarta hozni az alsó konyhából - amikor kétszer egymás után csengetés
hallatszott. A vödör lent maradt, Peter felrohant. A forgóajtót bezárták!
Olyan türelmetlenek voltunk, hogy szinte toporzékoltunk, de hiába! Nem
nyithattuk ki a csapot, akármennyire is vágyott a félig mosatlan eper még
egy kis fürdőre. Betartottuk a rejtőzködők törvényét: "Ha idegen lép a
házba, minden csapot el kell zárni, nehogy a zaj árulónk legyen."
  Egy órakor feljött Henk. Tőle tudtuk meg, hogy az imént a postás
csengetett. Peter újból lerobogott a lépcsőn, közben megint megszólalt a
csengő, s máris szaladt vissza. Én meg előbb a forgószekrénynél álltam,
aztán felosontam a lépcsőn s ott hallgatóztam. Végül Peterrel tolvaj módra a
korlát mellől lestük az alulról jövő szófoszlányokat, de idegen hangot nem
hallottunk. Peter erre újra nekiindult, de félúton megállt és Ellit
szólítgatta. A konyhában azonban oly nagy volt a zaj, hogy túlharsogta Peter
hangját. Peter végül is leszaladt. Én meg ezalatt feszülten figyeltem.
  - Tűnj el azonnal, a könyvelő van itt! - ez Koophuis hangja volt. Peter
sóhajtozva feljött s valaki bezárta a forgószekrényt. Fél kettőkor végre
megjelent Kraler:
  - Ó, jaj nekem! - sopánkodott. - Mindenütt csak epret látok. Eper a
reggelim, Henk epret eszik, Koophuis epret kóstolgat, Miep epret főz, már
tele van az orrom a szagával. És amikor végre szabadulni szeretnék tőle,
feljövök és... itt is epret mosnak.
  Amit nem tudtunk megenni, azt befőztük. De még aznap fel kellett nyitnunk
két üveget s apa gyorsan lekvárt főzött belőle. Másnap reggel és délben is
két üveget bontottunk fel. Van Daan nem gőzölte ki jól a befőttet. Így hát
apa esténként lekvárt főz.
  Epret eszünk a kásához, az íróhoz, a vajaskenyérhez, epret eszünk desszert
helyett, epret cukorral és homokkal. Két álló napig mindig csak epret
láttam. Addigra vagy elfogyott, vagy üvegbe rakták és a kamrába zárták.
  - Hallottad-e már, Anne - kérdezte tőlem Margot - hogy a zöldséges
tizenkilenc font zöldborsót hozott nekünk?
  - Hát ez aztán kedves - feleltem. - Persze kedves, de mennyi munkánk lesz
vele... brrr!
  - Vasárnap délelőtt mindnyájan borsót fejtünk - jelentette be anya ebéd
közben. És így is lett. Ma, reggelizés után feltettek az asztalra egy
színültig zöldborsóval telt zománcozott fazekat. Elég unalmas munka a
borsófejtés. Hát még a hüvelytisztítás! Azt hiszem sokan vannak, akik nem is
tudják, milyen jó étel a borsóhüvely, persze csak akkor, ha a belsejét
lehámozzák. Előbb említett jó tulajdonságát az tetézi be, hogy így háromszor
olyan kiadós.
  A borsóhüvely lehámozása rendkívül aprólékos és piszmogós foglalkozás,
legfeljebb csak pedáns fogorvosoknak vagy pontos irodistáknak való, de annál
szörnyűbb egy türelmetlen kamaszleány számára. Fél tízkor fogtunk hozzá. Fél
tizenegykor hagytam abba, de már fél tizenkettőkor folytattam. Már a fejem
is zúg belé: a hegyét lecsípni, a hártyáját lehúzni, a szálkáját leszedni, a
hüvelyt az edénybe dobni és így tovább, és így tovább. A szemem is káprázik
tőle: zöld, zöld, szálka, kukac, rothadt hüvely, zöld, zöld, zöld.
  Hogy meg ne kukuljak s mégis csináljak valamit, egész délelőtt annyi
szamárságot kotyogok össze, amennyit csak bírok, s míg másokat
megnevettetek, engem majd megesz az unalom. Minél tovább fejtem a borsót,
annál jobban meggyőződöm róla, hogy soha, de soha nem lesz belőlem
`csak` háziasszony!
  Tizenkét órakor végre megebédelünk, de fél egytől negyed kettőig megint
csak borsót fejtünk. Ha olykor abbahagyom, úgy érzem, mintha tengeri beteg
volnék. Négy óráig alszom, de azután is csak úgy szédelgek e miatt a
nyomorult borsó miatt.
  Annéd

  `1944. július 15, szombat`
  Drága Kittym!
  Egy könyvet kaptunk kölcsön a könyvtárból; a következő merész címe van:
`Mi a véleménye a modern fiatal leányról?` Ma én is erről a kérdésről
szeretnék írni Neked.
  A könyv írója ugyancsak bírálja a mai fiatalságot, de azt azért nem
állítja, hogy a fiatalok semmire se jók. Ellenkezőleg, az a véleménye, ha
akarnák, felépíthetnének egy jobb és szebb világot, hiszen erre megvan
minden lehetőségük. De a mai fiatalság felületes, s nem látja meg az igazi
szépséget.
  A könyv egyes részeinél úgy éreztem, hogy az író kritikája nekem szól.
Éppen azért kitárom előtted a lelkem s védekezem a támadás ellen.
  Van egy feltűnő jellemvonásom, amit bizonyára mindenki észrevesz, aki
hosszabb ideje ismer: az önkritikám. Úgy megfigyelem minden tettemet, mint
egy kívülálló. Ilyenkor elfogulatlanul és feddően állok szemben a mindennapi
Annéval s figyelem, mit csinál jól, mit rosszul. Ettől az "önmegfigyeléstől"
sose tudok szabadulni. Minden kimondott szó után rögtön tudom: "Ezt másképp
kellett volna", vagy: "Ezt helyesen mondtad." Sokszor megbírálom magam s
mindjobban belátom, mennyire igaza van apának, amikor azt mondja: - Kell,
hogy minden gyerek maga nevelje magát. - A szülők csak jó tanácsot adhatnak
és irányíthatnak, de a jellemét mindenkinek magának kell kialakítania.
  Rendkívül sok életkedv is van bennem, erősnek és kitartónak, szabadnak és
fiatalnak érzem magam. Boldog voltam, amikor először döbbentem rá erre, s
tudom, nem egykönnyen törnek majd meg azok a csapások, amiket minden
embernek el kell viselnie.
  De hát erről már többször beszámoltam. Most még visszatérek az "apa meg
anya nem ért meg engem" című fejezetre. Apám és anyám mindig nagyon
kényeztettek, szerettek, gyámolítottak és mindent megtettek, ami tőlük telt.
És mégis hosszú ideig magányosnak, kiközösítettnek, elhagyatottnak éreztem
magam. Apa mindent elkövetett, hogy megnyugtasson, de hiába. Magam
gyógyultam ki belőle, magam jöttem rá, milyen helytelenül viselkedem.
  Vajon miért nem támaszkodhattam apámra ebben a küzdelemben, s miért nem
találta meg a hozzám vezető utat? Apámnak, azt hiszem, rossz volt a
módszere. Állandóan úgy kezelt, mint egy gyereket, akinek át kell esnie a
kamaszkor válságain. Ez elég furcsán hangzik, ugye, hiszen apa mindig
komolyan éreztette velem, hogy értelmesnek tart. De egy valamit
elmulasztott: nem gondolt arra, hogy elsősorban a lelki válságommal kell
megbirkóznom. Hallani sem akartam "a korommal járó nehézségekről", "más
lányok hasonló bajairól!", s arról, hogy az "majd elmúlik". Szerettem volna,
ha nem kezelnek úgy, mint a többi lányt, hanem kizárólag mint Annét. De Pim
ezt nem értette meg, én pedig nem lehettem közlékeny olyan valakivel, aki
önmagáról szintén nem beszél. Pim elhallgatta a saját bajait, így hát én sem
bíztam rá a titkaimat.
  Pimnek az az álláspontja, hogy neki is voltak valaha hasonló válságai, de
akármennyire is szeretné, idős ember és apa létére nem játszhatja életemben
a barát szerepét.
  Elhatároztam tehát, hogy életfelfogásomat és alaposan átgondolt
szemléletemet nem közlöm mással, csak a naplómmal és hébe-hóba Margot-val.
Apa elől eltitkolom a lelkiéletemet, nem beszélek neki az ideáljaimról.
Szántszándékkal elidegenedtem tőle.
  Csak érzéseim szerint tudok cselekedni. Így kívánja meg a nyugalmam.
Teljesen elveszteném a nyugalmamat és az önbizalmamat - pedig keservesen
szereztem meg - ha ismét kritizálnák a csacsiságaimat. Ezt még Pimtől sem
tűrném el, bármily kegyetlenül hangzik is, mert nem avattam be a lelki
életembe, sőt ingerültségemben gyakran el is taszítottam magamtól.
  Már többször szeget ütött a fejembe: miért is van Pim terhemre? Alig tudok
vele tanulni, kedveskedéseit mesterkéltnek érzem, szeretném, ha békén hagyna
s legszívesebben arra kérném, hogy kissé hanyagoljon el, amíg meg nem
nyugszom. Nyilván, mert még mindig bánt a lelkiismeret a csúnya levél miatt,
amit egyszer izgalmamban írtam neki. Ó, de nehéz mindenért szilárdan és
bátran helytállni.
  De mégsem ez volt a legnagyobb csalódásom. Még ennél is jobban rágódom
Peter miatt. Tudom, én hódítottam meg őt és nem ő engem. Eszményképet
alkottam róla, a csendes, jó érzésű, kedves fiút láttam benne, akinek
szeretetre és barátságra van szüksége. Kerestem valakit, akivel mindent
megbeszélhetek, kerestem a barátot, aki megmutatja nekem a helyes utat. Nagy
nehezen elértem a célom, s lassan, de biztosan megnyertem magamnak. Amikor
végre összebarátkoztunk, akarva, nem akarva olyan bizalmas viszonyba
kerültünk, amiről később beláttam, hogy helytelen.
  A legkényesebb dolgokról is beszéltünk, de arról, amivel a szívem
csordultig van, a mai napig hallgattam. Még most sem vagyok tisztában
Peterrel. Nem tudom, hogy felületességből vagy elfogultságból tartózkodó-e
velem szemben. De ettől eltekintve, nagy hibát követtem el, amikor teljesen
kikapcsoltam a barátkozásnak egyéb lehetőségeit s intimitásokkal igyekeztem
hozzá közeledni. Peter szeretetre vágyik s érzem, hogy napról napra jobban
szeret. Őt kielégítik a találkozásaink, de bennem csak felébresztik a
vágyat, hogy újra meg újra megpróbáljak a lelkére beszélni. És mégsem merem
felvetni azokat a problémákat, amelyeket oly nagyon szeretnék. Peternek
sejtelme sincs róla, mennyi erőfeszítésembe került, amíg meghódítottam. Most
viszont inkább ő ragaszkodik hozzám, s egyelőre nem tudom, hogyan
szakíthatnék vele és hogyan állíthatnám a saját lábára. Mert gyorsan
ráeszméltem, hogy ez a barátság nem nekem való, de igyekeztem őt legalább
kigyógyítani a kishitűségből, meg akartam vele értetni, hogy becsülje meg a
fiatalságát.
  "A fiatalok voltaképpen jobban magukra vannak utalva, mint az öregek."
Valahol olvastam ezt a mondatot s úgy érzem igaz.
  Vajon itt, a hátsó traktusban, kiknek rosszabb a helyzete? A felnőtteknek
vagy nekünk fiataloknak? Kétségtelenül nekünk. Az idősebbeknek mindenről
megvan a véleményük s mindig tudják, hogyan cselekedjenek. Nekünk sokkal
nehezebb kitartani a nézeteink mellett olyan időkben, amikor minden
idealizmust a sárba taposnak és kipusztítanak, amikor az embereknek csak a
legvisszataszítóbb tulajdonságait látjuk, s megrendül az igazságba, a jogba
és Istenbe vetett hitünk.
  Aki még ezek után is azt állítja, hogy itt a hátsó traktusban az
idősebbeknek rosszabb a helyzetük, mint nekünk, bizonyára nem gondol arra,
hogy mennyivel súlyosabban érintenek bennünket a felmerülő kérdések, azok,
amelyeknek a megoldásához még túlságosan fiatalok vagyunk. Pedig oly közel
kerülnek hozzánk, hogy előbb-utóbb azt képzeljük, már meg is tudjuk oldani.
De ezek a megoldások többnyire helytelenek és így ki kell őket javítanunk.
Ezért oly nehéz a mi életünk a mai időkben: még alig ismertük meg
ideáljainkat, álmainkat, vágyainkat, s máris letöri, sőt gyökerében
sorvasztja el őket a szörnyű valóság.
  Csoda, hogy még nem adtam fel a reményt, hiszen minden oly
valószínűtlennek és megvalósíthatatlannak tűnik. És mégis, mindezek ellenére
ragaszkodom ideáljaimhoz, mert még mindig hiszek az emberi jóságban.
Egyszerűen képtelen vagyok elfogadni, hogy a világon minden halálba,
nyomorba, zűrzavarba torkollik. Látom, amint a pusztulásból lassanként újra
felépül a világ, hallom a közeledő égszakadást, amely végül is elpusztít
bennünket, együtt szenvedek sok-sok millió emberrel. És mégis, ha felnézek
az égre, úgy érzem, hogy jóra fordul minden, elmúlik ez a szörnyűség, s
megint béke és nyugalom lesz ezen a világon.
  De addig féltve őrzöm az álmaimat s remélem, talán megvalósulnak egyszer.
  Annéd

  `1944. július 21, péntek`
  Drága Kittym!
  Már megint reménykedem. Végre minden jól megy. Jól, sőt kitűnően! Micsoda
bomba hírek! Hitler ellen merényletet követtek el, de ez egyszer nem a
"zsidó kommunisták" vagy az "angol kapitalisták", hanem egy német tábornok,
egy gróf s méghozzá fiatal ember. Sajnos az "isteni gondviselés" horzsolások
és kisebb égési sebek árán megmentette a "Vezér" életét, csak közvetlen
környezetében halt vagy sebesült meg néhány katonatiszt és tábornok. A
főbűnöst agyonlőtték.
  Kell-e ennél jobb bizonyíték arra, hogy sok száz tiszt és tábornok utálja
már a háborút, s Hitlert a pokol legmélyére kívánja? Tervük az volt, hogy
Hitler halála után megalakítják a katonai diktatúrát, a szövetségesekkel
megkötik a békét, aztán folytatják a fegyverkezést és vagy húsz év múlva
megint kirobbantják a háborút. Egyelőre a gondviselés - bizonyára tudatosan
- óvakodott eltenni a Vezért az útból, mert a szövetségesek számára sokkal
kényelmesebb és előnyösebb, ha ezek a színtiszta germánok egymást ütik
agyon. Annál könnyebb dolguk lesz az oroszoknak meg az angoloknak s annál
hamarabb foghatnak hozzá városaik újjáépítéséhez.
  De még nem tartunk ott, s eszemben sincs elébe vágni a dicsőséges
eseményeknek. Azt hiszem, amit most elmondtam, józan és alapos. Ez egyszer
kivételesen nem szaladok elérhetetlen ideálok után. Hitler egyébként volt
szíves tudomására hozni ragaszkodó és hű népének, hogy mától kezdve a
katonaság a Gestapo parancsai szerint cselekszik. Az a katona, aki megtudja,
hogy feljebbvalója részt vett ebben az aljas és gyalázatos merényletben,
köteles őt minden peres eljárás lefolytatása nélkül lepuffantani.
  Na, ebből aztán szép dolgok sülhetnek ki. Ha Pietje Wijsnek fáj a lába a
sok meneteléstől s a feljebbvalója leszidja, Pietje ráfogja a puskáját s
elkiáltja magát: - Nesze neked, meg akartad ölni a Vezért! Egy puskalövés,
és a bátor tiszt, aki össze merte szidni Pietjét, már át is sétált az örök
létbe (vagy a halálba?). A végén a tiszt urak berezelnek majd a félelemtől,
ha szembetalálkoznak egy katonával, vagy ha vezényelniök kell, mert a
közlegényeknek nagyobb lesz a merszük, mint nekik. Érted, amit mondok, vagy
már megint hebrencs vagyok? De mit tegyek, amikor sokkal boldogabb vagyok,
semhogy józan lehessek, hiszen tudom, hogy októberben megint az iskolapadban
ülhetek! Jaj, hiszen épp az imént mondtam, hogy nem akarok semminek elébe
vágni. Bocsáss meg, édes Kittym, de nem hiába örök ellentmondás a nevem.
  Annéd

  `1944. augusztus 1, kedd`
  Drága Kittym!
  Előző levelem utolsó mondatában említettem az "örök ellentmondást" s mai
levelemet is ezzel kezdem. "Örök ellentmondás." Tudod-e, hogy ez mit jelent?
Mit jelent az ellentmondás? Mint annyi más szónak, ennek is kétféle értelme
van: beszélhetünk a külső és belső ellentmondásról.
  Hétköznapi jelentése: nem csatlakozni a mások véleményéhez, mindent jobban
tudni és másnak át nem engedni az utolsó szót. Ismeretes vagyok erről a
kellemetlen tulajdonságomról. Másik jelentése is rám illik, de ez az én
titkom, és senki más nem tud róla.
  Már többször említettem, hogy úgy érzem, mintha kettéhasadt volna a
lelkem. Az egyik fele féktelenül vidám, tele van életörömmel és ami a fő,
mindent könnyedén vesz. Ezt úgy értem, hogy nem zárkózom el egy kis
flörtöléstől, egy-egy csóktól, öleléstől, egy illetlen tréfától. Többnyire
ez az énem kerekedik felül és elnyomja a másikat, a szebbet, mélyebbet és
tisztábbat. Anne jobbik énjét nem ismeri senki, s ezért szeretnek engem oly
kevesen.
  Mert én olyan mulatságos bohóc vagyok, akiből egy délután egy hónapra
elég. Ilyenkor csak annyit érek, mint egy film a komolyan gondolkodó ember
számára. Egyszerű kikapcsolódás az egész, szórakozási alkalom, amit
hamarosan elfelejtenek, ami nem rossz, de nem is jó. Furcsa, hogy ezt így
elmondom, de mért ne tegyem, amikor igaz. Könnyebb és felületesebb énem
állandóan legyűri a másikat. El sem képzeled, milyen sokszor próbáltam ezt
az Annét, énemnek rosszabbik felét félretolni, megbénítani, elrejteni: de
nem megy s tudom is, hogy miért.
  Attól félek, hogy mindenki, aki olyannak ismer, amilyen lenni szoktam,
majd egyszer felfedezi, hogy van egy másik énem is, egy szebb és jobb.
Félek, hogy akkor kigúnyolnak, nevetségesnek, szentimentálisnak találnak és
nem vesznek komolyan. Mert ezt csak a "könnyed" Anne képes elviselni, a
"súlyosabb" ehhez már gyenge. Ha azután néhanapján, egy-egy negyedórácskára
erőszakkal előveszem a jó Annét, akkor becsukódik, mint a nebáncsvirág és
ahelyett, hogy megszólalna, az első számú Annénak engedi át a szót, eltűnik,
mielőtt tudomást vettem volna róla.
  Társaságban tehát a "kedves" Anne még soha, egyetlenegyszer sem került
felszínre, de amikor egyedül vagyok, majdnem mindig ő viszi a szót. Pontosan
tudom, milyen szeretnék lenni és milyen vagyok... belülről, de sajnos, ezt is
csak akkor, ha magamra maradok. És talán, sőt biztosan ez az oka, hogy
magamat mélyen gondolkodó lénynek, a többiek viszont felületes teremtésnek
tartanak. Belül az okos Anne mutatja nekem az utat, kívül pedig nem vagyok
egyéb egy féktelenül ugra-bugráló kis kecskénél.

  Ugye mondtam már Neked, hogy mindig mást mondok, mint amit érzek? Ezért
csúfolnak fiúbolondnak, kacér lánynak, tudálékosnak, regényfalónak. A vidám
Anne ezen csak nevet, szemtelenkedik, hányavetin vonogatja a vállát, úgy
tesz, mintha mindez nem érdekelné, de bizony a csendes Anne ennek pontosan
az ellenkezőjét érzi. Ha egészen őszinte akarok lenni, be kell vallanom,
hogy mindez nagyon bánt. Kimondhatatlanul sokat fáradozom azon, hogy
megváltozzam, de sajnos, mindig alulmaradok.
  A lelkem így zokog: "Látod, látod, mi lett belőled: rossz véleménnyel
vannak rólad, gúnyos, bosszús arcokat látsz magad körül, nem szeretnek az
emberek s csak azért, mert nem fogadod meg jobbik éned tanácsát." Pedig
szívesen megfogadnám, de nem megy. Ha csendes és komoly vagyok, azt hiszik,
hogy komédiázom s végül kénytelen vagyok tréfával elütni a dolgot, nem
beszélve a családom tagjairól, akik ilyenkor biztosra veszik, hogy beteg
vagyok, fejfájás és idegesség elleni tablettákat nyeletnek velem, a
homlokomra és a nyakamra teszik a kezüket, vizsgálják, nincs-e lázam,
érdeklődnek, hogy milyen az emésztésem s megkérdezik, mért vagyok
rosszkedvű. Ezt aztán végleg nem bírom: minél jobban megfigyelnek, annál
durcásabb és dühösebb leszek, s végül megint felülkerekedik a rosszabbik
énem és alulmarad a jobbik. Állandóan keresem a módját, hogyan lehetnék
olyan, amilyen lenni szeretnék, és lennék is, ha... nem volnának mások is a
világon.
  Annéd

                      `Itt végződik Anne naplója`

                                UTÓSZÓ

  1944. augusztus 4-én a zöldrendőrség betört a búvóhelyre. Az üldözötteket
elfogták, s velük együtt Kralert és Koophuist is német vagy holland
koncentrációs táborba hurcolták.
  A házat a Gestapo kirabolta. Miep és Elli a földön, szétszórt könyvek,
folyóiratok és újságlapok között megtalálta Anne naplóját. Egyes, az olvasó
számára érdektelen részletek kivételével az eredeti szöveg került közlésre.
  A rejtekhely lakói közül csak Anne apja érte meg a felszabadulást. Kraler
és Koophuis túlélte a holland internálótábor borzalmait és hazakerült
családja körébe.
  Anne 1945 márciusában, két hónappal Hollandia felszabadulása előtt, a
bergen-belseni haláltáborban fejezte be életét.

                              LÁBJEGYZETEK

 [1] `Juvrouw` eredetileg hajadon, `Mevrouw` jómódú polgárasszony, de a 
szegény sorsú férjes asszonyt korra való tekintet nélkül Juvrouwnak szólítják
 [2] Nincsenek Belgiumban?
 [3] `Militär` - katona
 [4] `Flucht` - menekülés
 [5] `Mof` a németek holland csúfneve, a francia `boche` megfelelője
 [6] Kaatje hollandul cicát jelent
 [7] Az ember szellemre nagy, de ha tetteit nézzük, oly kicsiny
 [8] `"Feltör az égbe, a sírba hull"` - részlet Klára énekéből Goethe
`Egmont` című szomorújátékából (Keresztury Dezső fordítása)
 [9] `Omi` az apai, `oma` az anyai nagymama. - A holland kiadás
szerkesztőjének jegyzete.
[10] A XVI. század végén és a XVII. század elején élt holland vígjátékíró
[11] Szabad Hollandia
[12] Bízd csak rám!
[13] Anne második otthona
[14] "Az Isten szerelmére!"
[15] Helyzetjelentés a légi harcokról
[16] A Londonba menekült háborús holland kormány tagja
[17] Grachtnak hívják hollandul a városon átvonuló csatornákat
[18] Népszerű rajzfilm hőse
[19] Itt Anne a pfalzi örökösödési háborúra utal (1688-1697)
[20] A holland fasiszta mozgalom kezdőbetűi
[21] "Ez az a nap"
[22] "A partraszállás megkezdődött!"
[23] "Nehéz harcok lesznek, de utána következik a győzelem. Az 1944-es év a
teljes győzelem éve, jó szerencsét!"
[24] "Hátulról líceum, elölről múzeum"
[25] Holland tartományok
[26] A holland fasiszták vezére
[27] Hirtelen rosszra fordult az idő június 30-án

                   -oOo-