Arthur Hailey: Detektívek

Lázban ég Miami, a napfény és a bűn városa: a gyilkossági csoport nyomozói talán pontot tehetnek minden idők legszörnyűbb gyilkosságsorozatának végére. Hét szörnyen megcsonkított idős házaspár – tizennégy ártatlan áldozat! És egyetlen magányos gyilkos, a vallási fanatikus Elroy Doil, a pszichopata vadállat, Isten bosszúálló angyala... Meg egy zseniális nyomozó, Ainslie, a kiugrott pap, aki a villamosszékig kíséri Doilt, s eközben a bibliai Jelenések könyve segítségével szörnyű titokra bukkan: az egyik gyilkosság nem a halálra ítélt Doil lelkén szárad...
Valaki lekoppintotta a Vadállat módszerét! A tettes rangja, befolyása, feddhetetlen híre minden ajtót és minden titkos rendőrségi dossziét kinyit. Ismer minden apró részletet, de vesztére nem ismeri a Jelenések könyvét, a gyilkosságsorozat kulcsát...
A szálak a felsőbb körökbe vezetnek, ám a gyilkos nem menekülhet. Hogy miért? Egyszerű a válasz: "Az élet olyan, mint Damoklész lakomája: a kard mindig ott lóg a f

ARTHUR HAILEY
DETEKTÍVEK

magyar könyvklub®

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Arthur Hailey: Detective
Crown Publisher Inc., New York
Copyright © 1997 by Arthur Hailey
This translation published by arrangement
with Crown Publishers, Inc., New York

Hungarian translation © Rindó Klára, Szabados Tamás, 1997

Magyar Könyvklub, Budapest, 1997
Felelő kiadó Breitner Miklós igazgató
Irodalmi vezető Ambrus Éva
Felelős szerkesztő Ladányi Katalin
A borítót tervezte Nagy Péter
Műszaki szerkesztő Mátay-Mayer Gergely
Szedte Médiaprint, Budapest
Nyomta Graphischer Grossbetrieb Pössneck, Germany
Megjelent 24,3 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 963 548 547 6

Barátom és tanácsadóm,
Stephen L. (Steve) Vinson
őrmester emlékének,
aki a Miami Rendőrség gyilkossági
csoportjának nyomozója volt.
Ötvenkét éves korában érte a halál,
nem sokkal e regény elkészülte elölt.

Az élet olyan, mint Damoklész lakomája;
a kard mindig ott lóg a fejünk fölött.

Voltaire

ELSŐ RÉSZ

1.

Január 27-én, 22 óra 35 perckor Malcolm Ainslie már épp félúton volt a gyilkossági csoport ajtaja felé, amikor bent a szobában, a háta mögött megszólalt a telefon. Ainslie ösztönösen megállt, és visszanézett. Később azt kívánta, bár ne tette volna.
Jorge Rodriguez nyomozó az íróasztalhoz lépett, és felvette a kagylót. Kis ideig hallgatott, majd bólintott, és odaszólt Ainslie-nek:
– Magát keresik, őrmester.
Ainslie nagyot sóhajtott, letette a kezében lévő könyvet, visszament a saját asztalához, és átvette a telefont. Most, negyvenegy évesen is ugyanolyan ruganyosan mozgott, mint annak idején, főiskolai hátvéd korában. Csupán kis pocakja árulkodott arról, hogy az elmúlt húsz évben azért bekapott ezt-azt a különböző talponállókban. A zsaruk többsége nem ér rá az egészséges étrenddel vacakolni.
A Miami Rendőrség főépületének ötödik emeletén aznap viszonylag nyugalom volt. Összesen hét egység dolgozott a gyilkossági csoportnál: mindegyik három nyomozóból és egy vezető őrmesterből állt. Az ügyeletes egység tagjai éppen helyszíneltek. Miami nemcsak az éghajlata miatt forró hely.
A gyilkosságiak hivatalosan napi tíz órát dolgoztak, ám az állandó kihallgatások miatt legtöbbször túlóráztak. Mint most is. Malcolm Ainslie és Jorge Rodriguez munkaideje már rég lejárt, de csak néhány perce hagyták abba a melót.
Ainslie szinte biztosra vette, hogy a felesége hívja. Karen vélhetőleg tűkön ül, ami érthető, ha belegondol, hogy holnap reggel indulnak régóta tervezett kanadai nyaralásukra, és ő még össze se csomagolt. Mindenesetre jelentheti neki, hogy végzett. Zöld utat kaptak. Semmi sem akadályozhatja meg, hogy fölszálljanak a reggeli gépre.
Ainslie-re ráfért egy kis pihenés. Noha nem látszott rajta, mennyire hajszolt jócskán megcsappant benne a tíz évvel előbbi, kezdeti lendület. Tegnap, borotválkozás közben észrevette, hogy egyre jobban őszül. Szeme körül mélyültek a ráncok. Az állandó munkahelyi nyomás az arcára is rányomta a bélyegét. Valaha vidám tekintete mostanra hűvös és tárgyilagos lett. Túl sokat látott, ám ennek ellenére kíváncsian szemlélte a világ dolgait.
Karen a fürdőszobában észrevétlenül a háta mögé lépett. Beletúrt a hajába, és a fülébe súgta:
– Még mindig tetszel nekem.
Ainslie megfordult, magához ölelte az asszonyt, aki csupán a válláig ért. Beszívta barna hajának illatát. Szorosan összesimultak. Ujját Karen álla alá téve maga felé fordította a felesége arcát, és lágyan megcsókolta.
– Hát, a hozományom bizony nem sok – mondogatta Karen az eljegyzésüket követően –, de jó sok szeretet van a poggyászomban.
Ainslie ezért vette el.
Karen meleg hangját várta, ahogy Jorge feléje nyújtotta a telefont. Mosolyogva vette át a kagylót. Zengő bariton jelentkezett a vonal túlfelén:
– Ray Uxbridge vagyok, a Floridai Állami Börtön káplánja.
– Tudom – bólintott Ainslie. Találkoztak már néhányszor. Nem kedvelte különösebben az atyát, de azért igyekezett udvarias lenni vele. – Mit tehetek önért? – kérdezte.
– Van egy foglyunk. A neve Elroy Doil. Holnap hétkor lesz a kivégzése. Azt mondja, ismeri magát.
– Hogyne – felelte tömören Ainslie. – Én juttattam rács mögé azt a vadállatot.
– Az a személy, akiről beszél, emberi lény, őrmester – mondta kimérten az atya. – Szeretném, ha a továbbiakban kerülné az előbbi kifejezést.
Ainslie most már tudta, miért nem kedveli a káplánt. Utálta a hozzá hasonló, felfújt hólyagokat.
– Mindenki Vadállatnak hívja – felelte. – Ő pedig büszke erre a névre. Egyébként, ha kíváncsi a magánvéleményemre, szerintem az a fickó sokkal rosszabb, mint bármelyik fenevad.
Valójában a Dade megyei orvos szakértőtől, dr. Sandra Sancheztől származott a név, aki így kiáltott fel, amikor megpillantotta Elroy Doil első két áldozatának megcsonkított tetemét:
– Istenem! Láttam már egy-két dolgot életemben, de ez a vadállat túltesz mindenkin.
Mivel az első kettős gyilkosságot még további öt követte, Sanchez megjegyzését elég sokszor ismételték.
– Mr. Doil megkért, mondjam meg, hogy látni akarja, mielőtt meghal – folytatta Uxbridge anélkül, hogy reagált volna az őrmester szavaira. Rövid szünet következett. Ainslie szinte látta, amint a káplán az órájára pillant: – Alig nyolc órája van, hogy ideérjen.
– Doil látni akar? – kérdezte hitetlenkedve Ainslie.
– Ne aggódjon, teljesen beszámítható. Tudja, hogy önnek köszönhető az ítélet.
– Szóval szemen akar köpni, mielőtt villamosszékbe ültetik? horkant fel dühösen Ainslie.
Néhány másodpercnyi csönd támadt. A pap érezhetően tétovázott, mielőtt folytatta:
– Volt egy kis vitánk a fogollyal. De emlékeztetem, hogy ami egy fogoly és a pap között elhangzik...
– Ezzel tisztában vagyok, én viszont emlékeztetem önt arra, hogy jelenleg Miamiben vagyok, a börtöntől 600 kilométerre, és nem fogok egész éjjel vezetni csupán csak azért, mert ez a nyavalyás úgy döntött, hogy szórakozik velem.
Ainslie várt. Aztán a pap nagy nehezen elszánta magát:
– Azt mondja, gyónni akar – jelentette be alig hallhatóan.
A válasz meglepte Ainslie-t. Erre a fordulatra végképp nem számított. Érezte, hogy felgyorsul a szívverése:
– Úgy érti, vallomást tesz az összes gyilkosság ügyében?
Az őrmester csodálkozása teljesen érthető volt. Doil minden meggyőző bizonyíték ellenére is fennen hangoztatta ártatlanságát a kegyetlen kettős gyilkosság ügyében. A többi tíz esettel az egyszerűség kedvéért nem vádolták, noha a nyomozók biztosra vették, hogy azokat is ő követte el. A tárgyalás végén Doilt bűnösnek találták, és halálra ítélték.
A tizenkét brutális gyilkosság alaposan felkavarta a közvéleményt. Az ítélethozatalt követően az egyik hírügynökség vezető riportere így írt: "Elroy Doil személye a halálbüntetés mellett szóló legmeggyőzőbb érv. Kár, hogy a villamosszékben korántsem szenved majd annyira, mint áldozatai."
– Fogalmam sincs, mit akar mondani. Erről csak magával hajlandó beszélni.
– A francba!
– Már elnézést kérek!
– Ne kérjen elnézést: én szitkozódtam, atyám. De azért gondolom, önnel is előfordul néha...
– Szerintem semmi szükség a durva szavakra.
Ainslie felnyögött kínjában. Ha a Vadállat most a kivégzés előtt hajlandó beismerni a kettős gyilkosságot, sőt a többit is, akkor azt jelentenie kell. Emellett szólt, hogy néhány hangadó, többek közt egy halálbüntetés-ellenes csoport, még most is Doil ártatlanságát hangoztatja. Azzal érvelnek, hogy a bíróság nem mérlegelte alaposan a Doil mellett szóló tényeket, mivel a közvélemény azt követelte, hogy tartóztassanak le és ítéljenek el valakit – méghozzá gyorsan. A Vadállat vallomása kifogná a szelet a vitorlájukból.
Csupán az a kérdés, mit ért Doil azalatt, hogy gyónni akar. Remélhetőleg a vallomásra gondolt, és nem valamiféle őrült vallási szöveget akar nyomni. A tárgyaláson az egyik tanú fanatikus őrültnek nevezte Doilt, és nem sokat tévedett.
Csakhogy, bármit is akar Doil mondani, ő a legalkalmasabb rá, hogy kikérdezze. Elvégre ő ismeri legjobban a tényeket. Muszáj Raifordba mennie.
Hátradőlt a székben. Ez az egész a lehető legrosszabbkor jött. Karen tajtékozni fog, hiszen alig egy hete ultimátumot nyújtott be. Ainslie hajnali egykor érkezett haza. Egy maffiagyilkosságnál helyszínelt, és emiatt elmulasztotta az ünnepi vacsorát. Karen az ágyban ülve várta. Amikor Ainslie belépett, az asszony felállt, és keményen a szeme közé nézett:
– Malcolm, ez nem mehet így tovább – jelentette ki határozottan. – Alig látunk. Egyáltalán nem számíthatunk rád. Ha netán mégis hazajössz, olyan fáradt vagy, hogy csak ágyba zuhansz, és már alszol is. El kell döntened, mi fontosabb: a munkád vagy a családod.
Karen elfordult. Aztán csöndesen hozzátette:
– Komolyan mondom. Nem blöffölök.
Ainslie pontosan tudta, mire gondol Karen. Egyetértett vele. De a dolgok sajnos korántsem olyan egyszerűek, mint amilyennek első pillantásra látszanak.
– Ott van még, őrmester? – kérdezte türelmetlenül Uxbridge.
– Igen – felelte Ainslie. Gondolatban hozzátette: sajnos.
– Nos, mi lesz: jön vagy sem? Ainslie tétovázott:
– És mondja, atyám, Doil amolyan általános jellegű vallomásra készül?
– Attól tartok, nem értem igazán, őrmester.
– Valami kibúvót keresek, hogy ne kelljen Raifordba mennem sóhajtotta Ainslie. – Ha beleegyezik abba, hogy egy hivatalnok jelen legyen, amikor Doil meggyón önnek, az hivatalos vallomásnak számít.
A javaslat persze csak hatóságilag volt szabályszerű. Ainslie-t csöppet se lepte meg a káplán indulatos válasza.
– Szó se lehet róla! – csattant föl Uxbridge. – Ez megszentségtelenítené magát a gyónást. Épp önnek magyarázzam?
– Elnézést – visszakozott gyorsan Ainslie. – Csupán mindenáron szerettem volna elkerülni a raifordi utat. Úgy tűnik, nincs más lehetőség: mennem kell.
A leggyorsabban repülővel juthatott volna el odáig. A börtön mind Jacksonville-ből, mind Gainesville-ből könnyedén elérhető volt, azonban aznap már elmentek a menetrend szerinti járatok. Csak kocsival érhet oda a kivégzés előtt. Ainslie az órájára pillantott. Alig nyolc órája van. Magához intette a feszülten figyelő Rodriguezt, és eltakarta a kagylót a kezével:
– Most azonnal indulunk Raifordba. Hozzon egy szolgálati kocsit és egy rádiótelefont. Tankoljon, és várjon a központi garázsnál.
– Rendben, főnök – bólintott Rodriguez, és kisietett a szobából. A pap éles hangon folytatta:
– Tisztázzunk valamit, Ainslie. Nagyon ízléstelennek tartom ezt a beszélgetést. Kizárólag azért nem csapom le a kagylót, mert az a szerencsétlen halálraítélt mindenképpen találkozni szeretne önnel. Doil ugyanis tudja, hogy maga mi volt azelőtt. Azt mondta, nekem nem hajlandó gyónni. Mindenképpen önhöz ragaszkodik. Bármilyen visszatetsző is ez az ötlet számomra, tiszteletben kell tartanom az utolsó kívánságát.
Szóval mégiscsak kibújt a szög a zsákból.
Igazság szerint Ainslie az első pillanattól kezdve valami hasonlóra számított. Már megtanulta, hogy mindig a legváratlanabb percekben kísért a múltja. Világos, hogy Uxbridge előtt se maradt titokban, ki volt azelőtt. Senki se lehet elfogultabb egy kiugrott pappal, mint az, aki továbbra is viseli a reverendát. A legtöbb ember beleértve a hívő katolikusokat – úgy gondolta, hogy ez a magánügye. De nem így a papok. Ha nagyon elkeseredett, Ainslie ezt a kérlelhetetlenséget a negyedik főbűn, az irigység számlájára írta.
Tíz éve hagyta ott a papi hivatást. Úgy gondolta, ideje megértetni Uxbridge-dzsel, hogy mindörökre lezárta életének azt a fejezetét.
– Nézze, atyám, engem mint gyakorló rendőrtisztet csupán egyfajta gyónás érdekel: az, amelyik a Vadállat által elkövetett gyilkosságokra vonatkozik. Ha el akarja mondani nekem az igazságot, szívesen meghallgatom. Persze nekem is lesz néhány kérdésem.
– Ki akarja hallgatni? – kérdezte döbbenten a káplán. – De hát mi szükség van rá?
Ainslie képtelen volt uralkodni magán:
– Ön sose néz tévét, atyám? Talán nem látta azokat a kis ablaktalan lyukakat, ahol kihallgatjuk a gyanúsítottakat?
– Mr. Doil már nem gyanúsított.
– Mint ön is tudja, több bűnténnyel gyanúsítottuk. Közérdek, hogy megtudjuk, amit lehet.
– Valóban a közérdek lebeg a szeme előtt, vagy csupán a saját becsvágyáról van szó? – kérdezte epésen a káplán.
– Ami engem illet, az ítélethozatal után végeztem a Vadállattal. Ellenben a tények felderítése hivatali kötelességeim közé tartozik.
– Én viszont Doil halhatatlan lelke miatt aggódom. Ainslie keserűen elmosolyodott:
– Akkor megegyeztünk. A lelke az öné. Engem csak a tények érdekelnek. Foglalkozzon nyugodtan a leikével, amíg odaérek.
– Meg keli ígérnie, hogy amikor Doillal beszél, nem kelt olyan látszatot, mintha bármiféle lelkipásztori hatalma lenne! – követelte a pap.
– Nincs fölöttem hatalma, atyám – felelte Ainslie.
– Az én hatalmam Istentől való! – mennydörögte Uxbridge a vonal túlfelén.
Az őrmestert nem hatotta meg a dolog. Túl sok színjátékot látott életében.
– Nézze, ne fecséreljük tovább egymás idejét. Mondja meg a Vadállatnak, hogy beszélek vele a kivégzés előtt. És nyugodjon meg, nincs szándékomban átvenni a maga szerepét.
– A szavát adj a rá?
– Hát persze – felelte fáradtan Ainslie. – Ha pap akarnék lenni, akkor nem ugrottam volna ki.
Ezzel megszakította a vonalat.

* * *

Nem tette le a kagylót, hanem Leo Newbold hadnagy otthoni számát tárcsázta. A gyilkossági csoport vezetője nem volt szolgálatban. Kellemes, jamaicai akcentussal beszélő női hang szólt a telefonba:
– Newbold-lakás.
– Jó estét, Devina – mondta az őrmester. – Malcolm vagyok. Beszélhetnék a főnökkel?
– Alszik. Felébresszem?
– Legyen szíves.
Ainslie türelmetlenül nézegette az óráját. Azt latolgatta, mennyi esélye van, hogy hét előtt odaérjenek. Ha semmi se jön közbe, meg lehet csinálni. De nincs vesztegetni való ideje.
Halk kattanást hallott, ahogy Newbold felvette a kagylót.
– Hello, Malcolm – mondta álmosan. – Mi az ördög történt? Ha jól tudom, szabadságon kéne lenned. – Ugyanúgy jamaicai kiejtéssel beszélt, mint a felesége.
– Igen, uram – felelte Ainslie. – De valami közbejött.
– Sejtettem – nyugtázta a hadnagy. – Na, mesélj.
Ainslie pár szóban összefoglalta Uxbridge atyával folytatott beszélgetését.
– A beleegyezésedet kérem – fejezte be végül.
– Rendben. Ki vezet?
– Rodriguez.
– Jó, de vigyázz vele. Tudod, milyen eszementen vezet. Ainslie elvigyorodott:
– Azt hiszem, most épp erre lesz szükség.
– Eszerint lőttek a békés családi nyaralásnak.
– Nagyon úgy néz ki. Karen még nem tudja. Majd felhívom, ha úton leszek.
– A francba! Nem irigyellek.
Ainslie elmesélte Newboldnak a holnapi programot. Eredetileg azt tervezték, hogy együtt ünneplik Jason nyolcadik és Karen apjának hetvenötödik születésnapját. Az apósáék Toronto külvárosában éltek. Erre az alkalomra a család apraja-nagyja összegyűlt.
A hadnagy néhány másodpercig töprengett:
– Hánykor indul innen a torontói gép? – kérdezte végül.
– Kilenc óra ötkor.
– És mikor lesz a kivégzés?
– Hétkor.
– Ez azt jelenti, hogy nyolc körül szabadulsz. Már nem tudsz visszaérni Miamibe. Foglaltál helyet Torontóba Jacksonville-ből vagy Gainesville-ből?
– Még nem.
– Majd én elintézem, Malcolm. Hívj fel egy óra múlva.
– Kösz. Később jelentkezem.
Mielőtt útnak indult, Ainslie vételezett a raktárból egy magnót és egy rejtett mikrofont. Bármi legyen Doil utolsó szava, túl fogja őt élni.

* * *

Jorge Rodriguez az ügyeletes tiszt irodája előtt várta.
– Megkaptuk az autót, és itt a rádiótelefon is – mondta. Jorge volt a legfiatalabb nyomozó a gyilkosságiaknál. Ainslie sokat segített neki. Most örült, hogy viszonozhatja.
– Gyerünk.
Ahogy kiléptek az utcára, megcsapta őket a városra napok óta rátelepedő párás meleg. Ainslie önkéntelenül is a magasba pillantott, ám az égbolt tiszta volt. Csupán néhány gomolyfelhő kóválygott a hold körül.
Pár perccel később kihajtottak a garázsból, és nemsokára rákanyarodtak az Északnyugati Harmadik sugarúira. Két tömböt haladtak, aztán befordultak a Kilencvenötös útra. Tizenöt kilométerrel később áttértek a floridai autópályára. Négyszázötven kilométer állt előttük.
Tíz perccel múlt tizenegy.
Ainslie kocsija kék-fehérre festett, légkondicionált Chevrolet Impala volt. Oldalán a Miami Rendőrség címere díszlett.
– Bekapcsoljam a szirénát? – kérdezte Jorge.
– Egyelőre még ne. Nézzük meg, hogy tudunk anélkül haladni. Taposs a gázra.
Elég gyönge volt a forgalom. Száztízzel száguldottak, mivel tudták, hogy egy szolgálati kocsit még a körzethatáron túl se állítanak meg gyorshajtásért a kollégák. Malcolm hátradőlt az ülésen. Elővette a rádiótelefont, és nagyot sóhajtva beütötte az otthoni számot.

2.

– Ez nem lehet igaz, Malcolm! Képtelen vagyok elhinni.
– Pedig félek, ez az igazság.
– Félsz? Mitől félsz?
Egy pillanattal ezelőtt, amikor felvette a kagylót, Karen első kérdése az volt: "Mikor jössz haza, drágám?" Miután Ainslie megmondta, hogy ma este Raifordba utazik, az asszonyból kirobbant a düh.
– Szóval félsz nemet mondani annak a szemétládának, aki holnap hajnalban villamosszékbe kerül. Valószínűleg attól félsz, hogy lemaradsz valami apróságról ebben az egyébként már mindenki által lezárt ügyben. Ezzel szemben nem félsz – helyesebben szólva, egyáltalán nem félsz – csalódást okozni a saját fiadnak. Ha elfelejtetted volna, közlöm, holnap lesz a születésnapja. A fiad, Malcolm, nagyon várta ezt a napot, mert úgy tudta, végre veled lehet. Készült rá.
Ainslie nyomorultul érezte magát. Karen minden szava célba talált. Ennek ellenére... Vajon hogyan tudná megértetni a feleségével, hogy ő, mint a gyilkossági csoport nyomozója, mindig szolgálatban van. Elképzelhetetlen lett volna, hogy ne induljon útnak, miután beszélt Ray Uxbridge-dzsel. Nem számít, mi lesz a magánéletével.
– Te is tudod, hogy mennyire sajnálom.
– Igazad van, tudom. Mármint azt, hogy fikarcnyit se törődsz velünk. Különben itt lennél, ahelyett hogy egy gyilkoshoz rohansz. Úgy látszik, még ő is sokkal fontosabb, mint a fiad születésnapja.
– Karen, ez nem rajtam múlik – csattant fel Ainslie. – Ha tehetném, hidd el, hagynám a fenébe az egészet. De nincs más választásom. Muszáj Raifordba mennem.
Mivel nem kapott választ, szelídebb hangon folytatta:
– Nézd, igyekszem elkapni egy Jacksonville-ből vagy Gainesville-ből Torontóba induló gépet. Kérlek, vidd magaddal a bőröndömet.
– Arról volt szó, hogy együtt utalunk. Te, Jason és én: a családod. Vagy nem emlékszel?
– Karen! Elég volt!
– Ugye fel se merült benned, hogy ez egyben az apám hetvenötödik születésnapja is. Ki tudja, megéri-e a következőt. Belegondoltál? Persze nem számít, hiszen a Vadállattal van éppen randevúd. Ő természetesen sokkal előbbrevaló, mint mi.
– Tudod, hogy ez nem igaz! – tiltakozott Malcolm.
– Bizonyítsd be. Hol vagy most?
Ainslie kipillantott az ablakon. Az I-95-ös út jelzőtábláit látta.
– Karen, már nem tudok visszafordulni. Sajnálom.
Az asszony kis ideig hallgatott. A férfi tudta, hogy a könnyeivel küzd.
– Tényleg nem érted, hogy mit művelsz velünk? – kérdezte végül remegő hangon Karen.
Amikor Ainslie nem válaszolt, lecsapta a kagylót.
Ainslie pár pillanatig lehangoltan meredt maga elé, aztán kikapcsolta a rádiótelefont. Mardosta a bűntudat. Ha a munka és a család között kellett választani, mindig a munka volt az első. Fülében most is ott csengtek felesége múlt heti szavai: Malcolm, ez nem mehet így tovább. Csak abban reménykedett, hogy Karen nem gondolta komolyan.
Csend telepedett a kocsira. Jorge jobbnak látta, ha hallgat.
– A feleségem rajong a munkámért – mondta végül Ainslie.
– Nagyon berágott? – kérdezte óvatosan Jorge.
– Fogalmam sincs, miért – húzta el a száját az őrmester. – Hiszen csak elszúrtam a családi nyaralást, mert egy gyilkos fecsegni szeretne velem. Szerintem minden rendes férj ezt tenné a helyemben.
Jorge megborzongott. Nem irigyelte a főnökét.
– De maga a gyilkosságin dolgozik. Nálunk elkerülhetetlenek az ilyen esetek. Igaz, hogy a kívülállók nem mindig értik meg. – Egy pillanattal később hozzátette: – Sose fogok megnősülni.
Hirtelen rálépett a gázpedálra, kihúzott a szemközti sávba, hogy kikerülje az előttük cammogó kocsit, aztán gyorsan bevágott egy másik elé. Éles dudaszó harsant mögöttük.
– Az isten szerelmére! – kiáltott fel rémülten Ainslie. Megfordult az ülésen, és hátraintett a másik kocsinak. Remélte, hogy a sofőr bocsánatkérésnek tekinti.
– Úgy tudom, Doil kivégzéséről van szó, nem az enyémről mondta, amikor kissé összeszedte magát. Mindig kiverte a víz, ha Jorge vezetett.
– Bocs, őrmester – vigyorgott a fiú. – Kicsit eleresztettem magam.
Ainslie lehunyta a szemét. Magában igazat adott Newboldnak. Jorge valóban eszementen vezet. Valószínűleg ez is hozzátartozott a szívdöglesztő latin férfi image-éhez. Ainslie még sose látott senkit, aki után ennyire futottak a nők. A fiút mindig csapatnyi gyönyörű, divatosan öltözött, csillogó szemű, rajongó bombázó kísérte, mígnem Jorge rejtélyes okokból lecserélte őket.
– Te minek is nősülnél – sóhajtotta.
– Az én koromban még nem szabad az embernek elköteleznie magát.
– Azt hiszem, senki se vádolhat ezzel. Tegnap még Ernestine-t is levetted a lábáról.
– Ugyan, őrmester. Ernestine kurva. Minden férfi az esete, akinek teli a pénztárcája.
– Negyvenöt dollárom volt, mégse bukott rám.
– Nem – rázta meg a fejét Jorge. – Ez azért van... mert magát tisztelik az emberek. Azok a lányok úgy érzik, mintha a nagybátyjuk lenne, vagy valami ehhez hasonló.
Ainslie csöndesen elmosolyodott.
– Tegnap nagy voltál. Büszke voltam rád. Azzal hátradőlt az ülésen, és lehunyta a szemét.

* * *

Werner Niehaus a szabadságát töltötte Miamiben. Bérelt Cadillacen furikázott a városban, és eltévedt a számozott utcák rengetegében. Ez egyébként a helybéliekkel is gyakran megesik. Az idős német turista sajnos a rosszhírű Overtown negyedbe tévedt. Megtámadták és kirabolták, a holttestét pedig kilökték a kocsiból. Teljesen fölösleges gyilkosság volt. Anélkül is kifoszthatták volna.
A kocsit azonnal köröztetni kezdték. Egy meggyilkolt turista árt a város hírnevének, ezért a polgármestertől az önkormányzati testületen át a rendőrfőnökig mindenki sürgette az ügy villámgyors megoldását. Ha záros határidőn belül elkapják a gyilkost, az talán javít egy kicsit a helyzeten.
Így aztán másnap Malcolm, Jorge kíséretében, bejárta Overtownt, hogy valami bizonyítékot és tanúkat keressen. A kocsit most is Jorge vezette. A Tizenegyedik utca és az Északnyugati Harmadik sugárút sarkától nem messze Ainslie kiszúrt két neppert, a Törpe Spudmant és a Nagy Nicket. Mindkettejüket súlyos testi sértés alapos gyanúja miatt körözték.
Jorge gyorsan kipattant a kocsiból. Ainslie a nyomában. Mivel a két rendőr sarokba szorította őket, Nick gyorsan a nadrágjába gyömöszölt valamit, majd ártatlanul pislogott a közeledőkre.
– Hello, Nick – köszönt Jorge kedélyesen. – Mi újság?
– Minden rendben, haver – hangzott az óvatos válasz.
A rendőrök és a drogosok óvatosan méregették egymást. Mind a négyen tudták, hogy ha a két nyomozó bekeményít és megmotozza őket, a két nepper hosszú időre rács mögé kerül.
Jorge most a himlőhelyes Spudman felé fordult:
– Hallottál a tegnap meggyilkolt német turistáról?
– A tévében láttam a híreket. Ezek a szemét punkok tényleg nem vacakolnak, ha lóvé kell nekik.
– Beszélnek valamit a környéken?
– Ezt-azt.
– Azt hiszem, nem ártana, ha kiköhögnétek egy-két nevet – vette át a szót Ainslie.
Egyértelmű volt az ajánlat: Kössünk üzletet. Mindannyian tudták, hogy a gyilkosság felderítése elsőbbséget élvez. Ha használható fülest kapnak, a rendőrök cserébe hajlandók behunyni az egyik szemüket. Akár a letartóztatási parancsról is elfeledkeznek.
A Nagy Nicknek azonban nem tetszett a javaslat.
– Egyetlen nevet se tudunk – jelentette ki határozottan. Jorge bólintott, és megindult az autó felé.
– Akkor az lesz a legjobb, ha odabent folytatjuk. Nick és a Törpe persze nagyon jól tudta, hogy a rendőrségen már nem lehet eltekinteni a letartóztatási parancstól.
– Nyugi! – csitította Jorgét a Törpe. – Véletlenül hallottam, amikor két kurva a tegnap esti lövöldözésről mesélt. Azt mondták, ketten voltak, és megléptek a kocsival.
– A lányok látták a dolgot? – kérdezte izgatottan Jorge.
– Lehet – vont vállat a Törpe.
– Hogy hívják őket?
– Az egyik Ernestine Smart, a másikat csak Flame-nek nevezik.
– Hol tudjuk elcsípni őket?
– Ernestine a folyó és a Hármas találkozásánál alszik. Flame-ről semmit se tudok.
– A folyóparti dobozvárosról beszélsz? – kérdezte Jorge.
– Aha.
– Ha átvertetek – nézett rájuk szigorúan Jorge –, visszajövünk, és a föld alól is előkaparunk benneteket. Ha minden oké, el vagytok felejtve.
Jorge és Ainslie visszament a kocsihoz. Tudták, hogy még szerencsés esetben is órákig tarthat, amíg megtalálják a lányokat.
A Harmadik utcai dobozváros az I-95-ös út alatt terült el a folyóparton. Eredetileg városszéli parkoló volt, és a dobozházak közt most is rengeteg parkolóóra árválkodott. Ainslie úgy gondolta, valahogy így festhet a pokol tornáca. Mindig megborzongott, ha belegondolt, hogy itt emberi lények élnek. A tábor területét vastag szemétréteg borította. Jorge és Ainslie vigyázva lépkedett. Ez a rész nem volt csatornázva.
Ernestine Smart és Flame együtt laktak egy hatalmas kartondobozból összeeszkábált házban. Az oldalára ragasztott papírfecni tanúsága szerint valaha autógumit tároltak benne. Mostani gazdái egy ajtót vágtak bele. Hatalmas lakat lógott rajta.
Jorge és Ainslie továbbindultak a kurvák után. Bejárták az összes placcot: a Biscayne sugárutat, az Északkeleti Nyolcadik utcát, a Tizenegyedik utcát, a Kelet-Flagert és a Harmadik sugárutat. Kikérdeztek néhány ott strichelő kurvát, miközben Ernestine-t és Flame-et keresték. Egyiket se látták aznap.
Végül visszatértek a dobozvárosba. Ezúttal több szerencsével jártak. A dobozház ajtaja tárva-nyitva állt. Jorge bedugta fejét a nyíláson.
– Szia, Ernestine! Megjött a zsaru a szomszédból. Hogy vagy?
– Remekül. Hogy is lehetnék másként ebben a disznóólban? – hangzott odabentről. – Mondd, zsernyák, nincs kedved egy numerához? Ma árleszállítás van.
– A francba! Én minden jó buliról lemaradok! Sajnos sietek, mert meg kell oldanom a tegnapi gyilkosságot. Azt suttogják, hogy te meg Flame láttatok valamit.
Ernestine előbújt a házból. Jorge gyanította, hogy húsz körül lehet, noha kétszer annyinak látszott. Valamikor gyönyörű lehetett. Az arcát összeszabdalták, de az alakja még mindig nagyon jó volt. A fehér trikó kihangsúlyozta karcsú derekát és feszes melleit. A lány rögtön elolvadt, ahogy tekintete találkozott Jorge pillantásával.
– Gyakran előfordul, hogy látunk valamit – felelte. – Csak nem mindig emlékszünk rá.
– És ha segítenék?
Ernestine titokzatosan mosolygott. Jorge tudta, hogy ez beleegyezést jelent.
Mindig így van a kurvákkal. A rendőrök a szövetségeseiknek tekintik őket. Szinte mindenről tudnak. Ha tetszik nekik a zsaru ajánlata, szívesen beszélnek. De maguktól nem köpnek. Fel kell tenni a megfelelő kérdéseket.
– Úgy hallottam, hogy az Északnyugati Harmadik sugárút és a Tizenhetedik utca sarkán dolgoztatok tegnap éjjel – kezdte óvatosan Jorge,
– Lehetséges.
– Az érdekelne, nem láttatok-e két fickót beugrani egy kocsiba, amit egy vén fehér szivar vezetett. Később lelőtték az ürgét, és kilökték az utcára.
Ernestine megrázta a fejét.
– Azt nem láttuk – mondta, és kis hatásszünetet tartott. – Viszont egy testvér meg egy olcsó kis lisztesképű lotyó megállította egy öreg krapek kocsiját, és beszállt hozzá.
Jorge jelentőségteljes pillantást vetett Ainslie-re. Az őrmester bólintott.
– Tisztázzuk a dolgokat – fordult ismét a lányhoz a nyomozó. Szóval azt mondod, hogy egy fekete fickó meg egy fehér csaj volt a hunyó?
– Aha. – Ernestine most egyenesen Jorge szemébe nézett. Mielőtt bármit mondanék, szeretném hallani, hogy mennyi üti a markomat.
– Ha nem vertél át, ez megér egy százast.
– Jól hangzik – felelte elégedetten a lány.
– Netán a nevüket is tudod?
– A fekete hapsi Breki, a Béka. Pont olyan dülledt a szeme, akár egy békának. Mindig szeretett a tűzzel játszani.
– És a csaj?
– Úgy tudom, Maggie-nek hívják. Brekivel jár. Folyton ott lógnak a Nyolcadik utcai restiben. Aznap láttam rajtuk, hogy nagyon fel vannak dobva. Biztosan belőtték magukat.
– Ha hoznék róluk pár fotót, felismernéd őket?
– Hát persze, szivi, érted bármit megtennék. – Ernestine finoman megsimogatta Jorge arcát. – Imádom az ilyen helyes fiúkat.
A nyomozó elmosolyodott, aztán továbbnyomult.
– És mi van Flame-mel? Talán ő is tudna segíteni.
– Lehet – vont vállat a lány. – Ezt Jimmytől kell megkérdeznetek.
– Jimmytől? – kerekedett el Jorge szeme.
– Flame igazából fiú – mondta Ernestine. – A neve Jimmy McRae.
Ainslie felnyögött kínjában.
– Azt hiszem, nem a legjobb tanú.
Jorge bólintott. Noha a transzvesztiták egyáltalán nem számítanak ritkaságnak a gyönyör alvilágában, elképzelhetetlen, hogy egy nőnek öltözött férfi prostituált parádézzon a bíróság előtt. A legjobb, ha elfelejtik Flame-et. Ernestine nagyon jó tanú lesz, és elképzelhető, hogy még valaki mást is találnak.
– Rendben – mondta Jorge. – Ha igazat mondtál, pár nap múlva elhozzuk a pénzt.
Ezeket az összegeket a nyomozók egy erre fenntartott, központi számláról fizették.
Ebben a percben villogni kezdett Ainslie rádiótelefonjának kijelzője. Az őrmester azonnal beütötte a Q SK-t, ami annyit jelentett: jöhet az üzenet. A kijelzőn most megjelent a szöveg: Hívja a hadnagyát!
Ainslie beütötte Newbold számát.
– Leszállhattok a Niehaus-ügyről – mondta a hadnagy. – A városi rendőrség megtalálta a körözött autót, benne két gyanúsítottal. Most hozzák be őket.
– Az egyik ugye egy Breki nevű fekete, a másik meg a barátnője, Maggie?
– Igen, ők azok. Honnan tudod?
– Jorge Rodriguez talált egy prostituáltat, aki hajlandó tanúskodni.
– Mondd meg neki, hogy gratulálok! Szép munka volt. Gyertek vissza, és göngyölítsük fel a maradékot.

* * *

Lassan összeállt a kép. Egy éles szemű rendőrjárőr kiszúrta a körözött kocsit, és letartóztatta két utasát, a tizenkilenc éves Breki Kaprumot meg a huszonhárom éves Maggie Thorne-t. A motozás során találtak egy harmincnyolcas revolvert is, amit rögtön ballisztikai vizsgálatra küldtek.
A pár azzal védekezett, hogy körülbelül egy órával korábban találták a kocsit. A kulcsok benne voltak, ők meg elvitték egy körre. A sztori több helyen sántított, de az egyenruhások nem szívóztak, mivel tudták, hogy úgyis átveszi őket a gyilkossági csoport.
Amikor Jorge és Ainslie visszaért az őrsre, Kaprum és Thorne már külön szobában várta a kihallgatást. A számítógép kidobta mindkettejük anyagát. A lány már megjárta a börtönt. Kaprumot kétszer ítélték el lopásért és hűtlen kezelésért. Az ifjúságvédelmin vélhetőleg további adatok voltak róluk.

* * *

A Miami Rendőrség gyilkossági csoportja egész másképp festett, mint a tévében látható zajos, zsúfolt őrsök, ahol szabadon rohangálhatnak ki-be az emberek. Ainslie munkahelye a központi épület ötödik emeletén volt. Kizárólag az előtérben lévő lifttel lehetett megközelíteni. Az emeleti ajtók mágneskártyával nyíltak. Csak az itt dolgozók meg néhány rangidős tiszt juthatott be ide. Az alkalmi látogatóknak előzetes engedélyt kellett kérniük, és akkor is csak kísérővel jöhettek be.
A gyanúsítottakat és rabokat egy többszörösen biztosított alagsori liften hozták fel az emeletre. Ezért aztán mindenki nyugodt volt, és kizárólag a munkájára összpontosított.
Jorge és Ainslie a tükör mögött lévő megfigyelőhelyiségből szemügyre vette a gyanúsítottakat.
– Legalább egy beismerő vallomás kell nekünk – jegyezte meg Ainslie.
– Bízd csak rám – felelte Jorge.
– Te akarod kikérdezni mindkettőt?
– Aha. A lánnyal fogom kezdeni. Nem baj, ha egyedül csinálom?
Általában ketten szokták kihallgatni a gyanúsítottakat, de Jorge nagyon ügyesen végezte ezt a munkát. Ainslie semmi okát se látta, hogy megtagadja a fiú kérését.
– Kezdd el – mondta.
Ő a megfigyelőszobából követte az eseményeket. Maggie Thorne fiatalabbnak látszott a koránál. Szakadt farmert és piszkos pulóvert viselt. Idegesen hintázott a székén. Dacos tekintettel meredt maga elé. Amikor Jorge belépett, rángatni kezdte a székhez bilincselt kezeit.
– Mi a szarnak rakták ezt rám? – kiabálta.
Jorge könnyedén elmosolyodott, és kiszabadította a lányt.
– Hogy van? – kérdezte, aztán bemutatkozott: – A nevem Jorge Rodriguez. Megkínálhatom kávéval vagy cigarettával?
Thorne megdörzsölte a csuklóját, és morgott valamit a tejről meg a cukorról. Nyugodtnak látszott, de azért óvatos tekintettel méregette a fiút. "Kemény dió lesz", gondolta magában Ainslie.
Jorge egy termoszt, két poharat és egy doboz cigarettát hozott magával. Mindkettejüknek töltött a kávéból, közben egyfolytában beszélt:
– Szóval nem dohányzik. Én sem. Igaza van, elég veszélyes dolog.
"Közel sem annyira, mint a lány 38-as revolvere" – tette hozzá gondolatban Ainslie.
– Sajnálom, de nincs tej. Feketén kell innia... Nem baj, ha Maggie-nek hívom? Szólítson nyugodtan Jorgénak... Nézze, én segíthetek, ha maga is úgy akarja. Szerintem mindketten jól járnánk... Nem, ez nem szar süket duma... Az az igazság, Maggie, hogy maga nagyon nagy bajban van. Én csupán igyekszem megkönnyíteni a dolgát, amennyire lehet...
Ainslie csaknem lerágta a körmét. "Gyerünk, Jorge, ess túl rajta, sorold fel a jogait!" – gondolta, tudva, hogy a fiú mindaddig nem kezdheti meg hivatalosan a kihallgatást, amíg nem ismertette a gyanúsítottal a jogait, többek közt az ügyvédi védelemhez való jogot is. Persze a nyomozók semmit sem akartak kevésbé ebben a szakaszban, mint egy dörzsölt és éber ügyvédet, ezért igyekeztek úgy intézni a dolgokat, hogy a kihallgatottak "nem"-mel feleljenek erre a kérdésre.
Jorge nagyon értett hozzá, hogy a gyanúsítottakból kimuzsikálja ezt a választ. Először is fölvette az adatokat: a gyanúsított neve, születési éve, helye, társadalombiztosítási száma – mindez persze teljesen szabályos. A fiú azonban kiszámított lassúsággal végezte az adatfelvételt, hogy időt nyerjen közben egy-két apró megjegyzésre.
– Szóval augusztusban született, Maggie? Én is. Ezek szerint mindketten Oroszlánok vagyunk. Igaz, én nem hiszek a horoszkópoknak. És maga?
Noha igyekezett minél közvetlenebb lenni, a lány még mindig gyanakodott, ezért Jorge folytatta az előzetes kihallgatást. Véletlenül se említette meg a kérdéses bűnesetet.
– Hadd kérdezzek néhány személyes dolgot magától. Férjnél van? Nem? Ami azt illeti, én se nősültem meg. Persze lehet, hogy egyszer még feladom az agglegényéletet. Mondja, mi van azzal a fiúval? Ugye Brekinek hívják? Attól tartok, elég nagy bajban van.
Nem hiszem, hogy lehetne rajta segíteni. Talán éppen őmiatta jutott idáig... Mi van az édesanyjával... Ó! Sose látta? És az édesapja... Jó, jó, nincs több kérdésem ezzel kapcsolatban.
Jorge közelebb húzódott Thorne-hoz. Időnként megérintette a karját vagy a vállát. Akadt olyan gyanúsított, akinek kihallgatás közben végig fogta a kezét, egy másikat pedig könnyekre fakasztott. De Thorne kemény maradt, úgyhogy Jorge kénytelen volt visszafogni magát, annak ellenére, hogy egy bizonyos határon túl nem húzhatta tovább az előzetes kihallgatást.
– Esetleg van valaki, akivel érintkezésbe léphetnék, hogy tudassam vele, hol van... Nos, ha meggondolta magát, szóljon nyugodtan...
Ainslie feszülten várta, hogy a fiú mikor sorolja fel a gyanúsított jogait. A kihallgatás közben mindvégig a lányt figyelte. Valahogy ismerősnek találta, de annak ellenére, hogy egy évtizedes rendőri múltja eredményeként képes volt visszaidézni bárki arcvonásait, most nem jött rá, hol láthatta azelőtt. Azon töprengett, vajon miért nem jut eszébe a dolog.
– Jól van, Maggie, még nagyon sok mindenről kell beszélgetnünk, de előtte muszáj megkérdeznem: négyszemközt folytassuk, vagy inkább egy ügyvéd jelenlétében?
Jorge pengeélen táncolt, ám nem lépte át a törvényesség határát. Thorne alig észrevehetően bólintott.
– Jól van, Maggie, én is így gondoltam. Most azonban el kell mondanom néhány dolgot, tudja, ez az előírás. Szóval: joga van hallgatni...
A fiú többé-kevésbé szó szerint idézte a hivatalos formulát:
– Nem köteles beszélgetni velem, és bármelyik kérdésemre megtagadhatja a választ... Minden, amit mond, felhasználható lesz ön ellen... joga van ügyvédet fogadni... Ha nem engedheti meg magának, hogy megbízzon egy ügyvédet, az ügyvédi kamara egyik tagja térítésmentesen a rendelkezésére áll...
Ainslie feszülten figyelt. Bár a vallatóhelyiségek többé-kevésbé hangszigeteltek voltak, Jorge szavai átszűrődtek az üvegen, úgyhogy szükség esetén tanúsíthatja, hogy a lánnyal ismertették a jogait. Az már csöppet se számít, hogy a fiú mindezt szinte mellékesen hadarta el. A lényeg, hogy elhangzott az előírásos formula, noha Thorne alig figyelt rá.
Végre eljött a megfelelő pillanat, hogy Jorge folytassa a megkezdett játszmát:
– Nos, most vagy válaszol a kérdéseimre, vagy pedig visszamegyek a szobámba, és többé nem látjuk egymást...
A lány elbizonytalanodott. Vajon mi lesz, ha ez a fickó kimegy a szobából?
Jorge felismerte a jelekből, hogy a siker küszöbén áll.
– Maggie, ugye megértette, amit mondtam? Biztosan? Rendben, akkor elhárult minden akadály... Ja, és még valami! Alá kéne írnia ezt apapírt. Tudja, ez afféle formaság. Csupán az van benne, amiről az előbb beszéltünk.
Thorne aláírta a nyomtatványt. Aláírásával megerősítette, hogy miután ismertették a jogait, hajlandó ügyvéd jelenléte nélkül beszélni a rendőrökkel.
Ainslie eltette a jegyzeteit. Jorge egyenesben volt. Ainslie tudta, hogy ők követték el a gyilkosságot. Biztosra vette, hogy egy órán belül legalább egy beismerő vallomás lesz a kezükben.
Mint kiderült, kettőt is kaptak.

* * *

Ahogy Jorge tovább folytatta a kihallgatást, nyilvánvalóvá vált, hogy eredetileg nem is akarták megölni a németet. Amikor rájöttek, mit tettek, komolyan azt hitték, megúszhatják a dolgot, ha összehordanak egy csomó átlátszó hazugságot. A nyomozók persze azonnal megtalálták a történet gyönge pontjait.
– Most beszéljünk a kocsiról – folytatta Jorge. – Tudja, amelyikben elkapták magukat. A rendőröknek azt mondták, pár perccel korábban találták, és mivel benne volt a kulcs, elkötötték... Nos, az a helyzet, hogy valaki látta magukat a gyilkosság éjszakáján, amikor beszálltak abba a kocsiba. Továbbá találtunk egy tucat üres sörösdobozt meg szalvétát. Ezeket elküldtük a laborba. Minden teli van a maguk ujjlenyomataival, ami szintén azt bizonyítja, hogy sokkal hosszabb időt töltöttek abban a kocsiban, mint ahogy állítják.
Jorge ivott egy korty kávét, és várt. A lány is ivott egy kortyot.
– Még valami, Maggie. Amikor elkapták és megmotozták, sok pénzt találtak magánál: közel hétszáz dollárt. Megmondaná, hogyan jutott hozzá? Kinek dolgozott az utóbbi időben? Ezért a nagy halom pénzért biztosan sokat melózott. Megtudhatnám, hogy kik alkalmazták? Legalább néhányuk nevét adja meg, hogy ellenőrizhessük a dolgot... Egyikükre se emlékszik? Maggie, maga egyre jobban megnehezíti a saját helyzetét... Jól van, menjünk tovább. A dollárok közt néhány márkát is találtunk. Ezek honnan származnak?... A márka német pénz, Maggie. Járt az utóbbi időben Németországban?... Ki vele, Maggie! Az ember nem felejt el ilyesmit. Vagy talán Werner Niehaustól származik? Ő az a meggyilkolt német turista. A maguk pisztolyával lőtték agyon? Már vizsgálják a szakértők. Hamarosan kiderül az igazság... Nézze, Maggie, én úgy beszélek magával, mint a legjobb barátommal. Szerintem tudja, milyen nagy zűrbe keveredett. Segíteni szeretnék, de ehhez tudnom kell az igazságot. A teljes igazságot... Tessék, igyon még egy kis kávét. Legyen esze, Maggie. Ha elmondja az igazságot, talán adhatok egy-két tanácsot...
Valamivel később, a másik gyanúsítottal, Kaprummal Jorge már jóval keményebben beszélt. A fickó dülledt szemeivel egyébként tényleg békára emlékeztetett.
– Rendben, Breki – mondta határozottan a fiatal nyomozó –, az elmúlt félórában türelmesen hallgattam a válaszait. Mindketten pontosan tudjuk, hogy lószart se ér az egész. Na, térjünk a tárgyra: maga meg a barátnője tegnap éjjel megállították azt a kocsit. A vezetőjét megölték és kirabolták. Nem árt, ha tudja, hogy Maggie Thorne már beismerte az egészet. Itt a vallomása, amiben azt állítja, hogy az egész a maga ötlete volt. Maga lőtte le Werner Niehaust...
Kaprum talpra ugrott:
– A rohadt kurva! – üvöltötte magából kikelve. – Ő tette, nem én! Én csak...
– Azonnal hagyja abba! Üljön le! Figyeljen rám!
"Ez főnyeremény" – gondolta Jorge. Kaprum ráharapott a csalira, és most kitálal. Ha nem a német turista halálának körülményeiről van szó, Ainslie megtapsolta volna a fiút.
Jorge már korábban ismertette Kaprummal a jogait. Esze ágában se volt megismételni őket.
– Szóval hajlandó végre elmondani, hogy valójában mi történt? Hát igen, ezzel végül is saját magán segít... Rendben, kezdjük ott, amikor maga és Thorne feltartóztatták azt a kocsit... Jó, ha úgy akarja, Thorne nevét tesszük előre... Szóval, hol is tartózkodtak, amikor...
Jorge szélsebesen jegyzetelt. Kaprumból csak úgy ömlött a szó. Teljesen megfeledkezett a lehetséges következményekről. Nem fogta fel, hogy igazából nem sokat számít, melyikük mit csinált. A lényeg, hogy végeredményben kettesben követték el a gyilkosságot. Amikor Jorge megkérdezte, miért lőtték agyon az öreget, Kaprum így felelt: "A vén szarházi összevissza üvöltözött. Egy kukkot se értettünk belőle. Egyszerűen azt akartam, hogy fogja be végre a pofáját."
Amikor befejezte, Jorge adott neki egy golyóstollat, hogy a vallomás minden oldalát hitelesítse az aláírásával. Pár órával később megérkezett a ballisztikai jelentés. A halott testében három golyót találtak. Egy lövedék Kaprum, kettő pedig Maggie Thorne fegyveréből származott. A boncolási jegyzőkönyv szerint Kaprum golyója csupán megsebesítette az áldozatot, de Thorne mindkét lövése halálos volt.
Ainslie-nek közben más dolga akadt, de idejében visszaért, hogy elcsípje Jorge és a lány második beszélgetését. Amikor végeztek, Maggie a fiúra nézett, és reménykedve megkérdezte:
– Most mi lesz? Felfüggesztettet kapunk?
Jorge eleresztette a füle mellett a kérdést. Ainslie nagyon jól tudta, miért. Mit is lehetne mondani valakinek, aki annyira tudatlan, hogy képtelen felmérni tette súlyát és várható következményeit.
Hogyan is közölhette volna Jorge a lánnyal, hogy a leghalványabb reménye sincs, és soha az életben nem jut ki innen. Még azt se engedik meg, hogy szabadlábon védekezhessen. Nincs az az óvadék, ami ellenében kiengednék. Ezzel szemben hamarosan bíróság elé kerül, ahol bűnösnek találják majd, halálra ítélik, és villamosszékben végzi.

* * *

Az eljövendő tárgyaláson Thorne és Kaprum ügyvédei feltehetőleg összevissza fognak fecsegni arról, hogy a két vádlott rendőrségi nyomásra tett vallomást. Vélhetőleg elhangzik a "trükkös" szó is. Ainslie egyetértett velük.
De a bíró kezében akkor is ott lesz az írásos bizonyíték, hogy a vádlottakkal ismertették a jogaikat, és szabad akaratukból mondtak le az ügyvédi segítségről. A bíróság ezért jogszerűnek fogja tekinteni a vallomásokat.
Ainslie a maga részéről megengedhetőnek tartotta az efféle "trükköket". A gyilkossági ügyekben nagyon nehéz egyértelmű bizonyítékokat találni. Ha elég jó ügyvédei vannak, a bűnös szabadon távozhat. Az O. J. Simpson-ügy jutott eszébe. Azonban Thorne és Kaprum vallomásai – bármilyen furfanggal húzták is ki belőlük – igazságos ítéletet eredményezhettek. A társadalom szempontjából pedig csak ez számít.

* * *

Gondolatai visszakanyarodtak Elroy Doilra. Uxbridge-dzsel folytatott beszélgetése óta egyfolytában azon törte a fejét, vajon mit akar mondani a Vadállat.
Az út mentén lévő jelzésekre pillantott. Már elhagyták az I-95-öst. A floridai autópályán száguldottak. Közel háromszáz kilométer állt még előttük.

3.

Malcolm Ainslie Fort Lauderdale közelében elszundított a kocsiban. Kemény zökkenésre ébredt. Úthiba, gondolta magában, vagy inkább mosómedve. Rengeteg mosómedvetetem hevert az út mentén. Az őrmester nagyot nyújtózott, és az órájára nézett. Tíz perccel múlt éjfél. Valamivel előttük ragyogtak a Palm Beach nyugati részébe vezető kijáró fényei. Lassan elérik Orlandót. Jorge a legbelső sávban haladt. Kezdett sűrűsödni a forgalom.
Ainslie a telefon után nyúlt. Beütötte Newbold hadnagy számát.
– Jó estét – mondta, amikor a hadnagy felvette a kagylót. – Innen a legszebb a város.
– A, te vagy az, Malcolm? Minden oké?
Ainslie Jorgéra pillantott:
– Egyelőre még nem végzett velem ez az őrült spanyol.
Newbold felnevetett.
– Figyelj, megnéztem a menetrendet. Az egyik gépre helyet foglaltattam neked. Azt hiszem, holnap délután már Torontóban lehetsz.
– Kösz – mondta Ainslie, miután lejegyezte a hadnagy által diktált adatokat. A gép 10 óra 05-kor indul Jacksonville-ből Atlantába. Ott lehet átszállni az Air Canada torontói járatára.
Az őrmester megnyugodott. Két óra késéssel Torontóban lehet. Bár nem a legszerencsésebb megoldás, mert Karen szülei ebéd után kisebb partit adnak, amiről biztosan lemarad, de legalább a családi vacsorán ott lesz.
– Rodriguez majd elvisz Jacksonville-be. Nem egészen száz kilométer: könnyedén elérheted a gépet. Ha visszajössz a szabadságról, kapsz egy kis prémiumot. Addigra kitalálok valami ürügyet.
– Az jó lesz – bólintott Ainslie. – Talán segít lecsillapítani Karent.
– Dühös?
– Finoman szólva.
– Devina is ki szokott borulni, ha a munka betesz a családi programnak. Rendszerint igaza van. Egyébként felhívtam az Állami Börtönt. Megígérték, hogy eltekintenek a szokásos formaságoktól, úgyhogy annyival is hamarabb végezhetsz.
– Remek.
– Csupán azt kérték – folytatta a hadnagy –, hogy amikor körülbelül húszpercnyire vagytok Raifordtól, hívd fel Neil Hambrick hadnagyot. Megadom a számát.
Ainslie szorgosan jegyzetelt.
– Jó éjt – mondta, amikor befejezte. – Még egyszer köszönöm.
– Jó utat! Remélem, élvezni fogod a szabadságodat.
Az őrmester kikapcsolta a rádiótelefont. Newboldon tűnődött. A gyilkossági csoport tagjainak többsége szerette a főnököt. A hadnagy harminc évvel ezelőtt vándorolt be családjával Jamaicából. Akkor tizenöt éves volt. A Miami Egyetemre járt. Kriminalisztikát tanult. A diploma megszerzése után a rendőrségen kapott állást. Huszonkét éves korától szolgált a testületnél. A nyolcvanas évek polgárjogi mozgalmai során sötét bőre miatt gyorsan előléptették hadnaggyá. Kinevezésével fehér kollégái is egyetértettek, mert tehetséges volt. Nyolcadik éve vezette a gyilkossági csoportot.
A rendőrségen belüli faji megkülönböztetésről már több könyvtárra rúgó tanulmányt írtak. Az újságok rengeteget cikkeztek a Los Angeles-i testületben tapasztalható visszásságokról. Mostanra ugyan kiegyenlítődtek az arányok, ám rengeteg keserűség halmozódott fel mind a feketékben, mind a fehérekben. Miami már egy évtizeddel korábban átesett mindezen. A faji megkülönböztetésből fakadó súrlódások nem hátráltatták többé a rendőrség munkáját.

* * *

Malcolm felhívta Karent, hogy megmondja neki, melyik járattal érkezik Torontóba. Az asszony már aludt. Ainslie elújságolta neki, hogy Newbold helyet is foglalt neki a holnapi járatra.
– Délután négykor találkozunk.
– Hiszem, ha látom – morogta álmosan Karen.
Ainslie kikapcsolta a készüléket, és hátradőlt az ülésen. Néhány percnyi hallgatás után Jorge törte meg a csendet.
– Mondja, őrmester, maga még most is katolikus? – kérdezte. Ainslie meglepődött. Nem számított erre a kérdésre.
– Tessék? – dünnyögte szórakozottan.
Jorge rátaposott a gázpedálra, és megelőzött egy kamiont. Amikor visszasorolt a sávba, Ainslie-re nézett:
– Maga azelőtt pap volt, aztán meg otthagyta a szószéket. Csak az érdekelne, hogy azért katolikus maradt-e.
– Nem – felelte kurtán Ainslie.
– Kár – sóhajtotta Jorge. – Kíváncsi lettem volna, hogy mint kiugrott pap és hívő katolikus hogyan vélekedik a halálbüntetésről beleértve ezt a mostani utazást. Elvégre maga juttatta villamosszékbe Doilt, most pedig rohan, hogy a kivégzése előtt még utoljára beszéljen vele.
– Túl késő van. Álmos vagyok.
Jorge vállat vont.
– Nem érdekes. Megértem, ha nincs kedve erről fecsegni. Ainslie tétovázott. Amikor ötéves lelkipásztori gyakorlat után, harmincévesen otthagyta a papi hivatást, a vallás gyakorlásával is felhagyott. Indokairól legfeljebb szűk baráti körben beszélt. Nem akart másokat befolyásolni. Azonban ahogy múlt az idő, egyre könnyebben mesélt minderről.
– Bizonyos tekintetben nincs sok különbség a papok és a rendőrök között. A papok az igazság nevében próbálnak az embereken segíteni – vagy legalábbis ez lenne a dolguk. Mi gyilkosokat hajszolunk, hogy a törvény elé állíthassák őket – mondta.
– Jó lenne, ha én is ilyen világosan tudnám megfogalmazni ezeket a dolgokat–jegyezte meg Jorge.
– A halálbüntetésre gondolsz?
– Igen. Egyfelől zsaru vagyok. Kíváncsi lennék, vajon hány zsarut lehetne találni az országban, aki ellenzi a halálbüntetést. Kettőt? Vagy talán hármat? Másrészt viszont katolikusnak vallom magam. Az egyház viszont ellenzi a halálbüntetést.
– Azért ne vegyél mindent készpénznek. Az egyházak sokszor képmutatók. A legtöbb egyháznak semmi baja az emberöléssel, ha az történetesen az ő malmára hajtja a vizet. Persze pontosan tudom az idevágó passzust. Annak idején vizsgáztam belőle: "Az élet Isten ajándéka. Egyetlen emberi lénynek sincs joga kioltani valaki más életét." Azonban az egyház szívesen megfeledkezik erről, ha az érdeke éppen úgy kívánja.
– Mire gondol? – kérdezte Jorge.
– Háború idején egyetlen egyház se mondja, hogy bízzuk Istenre az ellenség megsemmisítését. Ráadásul mindenki, aki háborúba megy – az ótestamentumi zsidóktól az Öböl-háborúban részt vevő amerikai katonákig –, úgy gondolja, hogy Isten az ő oldalán áll.
Jorge felnevetett:
– Ami azt illeti, én bizony remélem, hogy Isten az én oldalamon áll.
– Ne nagyon reménykedj az üdvözülésben, vaj van a fejeden.
– Az enyémen? Maga tette le a papi nyakörvet. Ne higgye, hogy szerepel a pápa toplistáján.
Ainslie elmosolyodott:
– Ami azt illeti, az én toplistámon sincs túl sok pápa mostanában.
– Hogyhogy?
– Némelyik azt hiszi, a közönséges halandók fölött áll. Talán hallottál már XII. Piusról. Ő nem törődött azzal, hogy Hitler kiirtja az európai zsidókat, noha módjában állt volna segíteni. Egy szava se volt a népirtás ellen. Ez is gyilkosság, noha nem ő nyitotta ki a gázcsapot.
– Erre emlékszem. A szüleim nagyon szégyelltek magukat, amikor kiderült – mondta Jorge. – Előfordult már, hogy az egyház elismerte a bűnösségét valamiben?
– Hogyne. Például 1994-ben. Igaz, hogy csak egyetlen napig tartott. Izraelben előkerült egy vatikáni dokumentum, amelyben az egyház kifejezte a holocaust miatt érzett "sajnálkozását és szégyenét". De másnap visszavonták az egészet. Azt mondták: "Talán majd valamivel később, de most még nem." Pontosan úgy, mint Galilei esetében.
– Az mi volt?
– Az inkvizíció 1633-ban eretneknek nyilvánította Galileit, amiért azt állította, hogy a Föld kering a Nap körül, nem pedig fordítva, ahogy azt az egyház állította. Azt hiszem, nyolc éven át tartották házi őrizetben. 1992-ben azután – amit a Vatikán "tizenhárom évi tanulmányozás"-nak nevezett – II. János Pál pápa beismerte, hogy az egyház tévedett, és a tudósoknak van igazuk.
– Eszerint az egyház 1633 óta egészen máig semmit se csinált?
– Méghozzá közel három és fél évszázadon át. Ebből is láthatod, hogy Róma nem hamarkodja el a döntéseit.
Jorge felnevetett.
– De ha én péntek este kotont használok, azt valljam be szombaton.
Ainslie csöndesen mosolygott.
– Ilyen bolond világban élünk. Visszatérve a kérdésedre: lelkipásztor koromban éppúgy gyűlöltem az erőszakot, mint ma. Ezzel szemben hiszek az érvényes jogrendben, és amíg a halálbüntetés a jogrend része, én is ennek megfelelően járok el.
Persze tudta, hogy nem mindenki ért egyet vele. A tárgyalás során egyesek arra hivatkoztak, hogy Elroy Doil nem tekinthető bűnösnek, mivel mindvégig makacsul tagadta az ellene felhozott vádakat. Az őrmester viszont úgy gondolta, hogy a vádlott bűnössége mellett elegendő bizonyíték szólt. Ennek ellenére nagyon kíváncsi volt Doil gyónására.
– Megvárja, míg végeznek a Vadállattal? – kérdezte Jorge. Ainslie megborzongott.
– Remélem, előbb eljöhetek.
Jorge pár percig hallgatott, majd újra megtörte a csendet.
– Azt beszélik, hogy írt valami könyvet a vallásról. Állítólag több milliót adtak el belőle. Remélem, maga is jó sok pénzt kapott.
– Senki se gazdagodott meg abból, hogy egy vallástörténeti mű egyik társszerzője. Nem tudom, milyen példányszámban jelent meg, noha tényleg több nyelvre is lefordították. A könyvtárakban is megtalálható.

* * *

Az autó műszerfalába épített óra hajnali negyed hármat mutatott.
– Hol vagyunk? – kérdezte Ainslie, amikor rájött, hogy megint elszundított.
– Most hagytuk el Orlandót – felelte Jorge.
Az őrmester bólintott. Sokszor járt erre. Ez az út Florida legszebb részén fekszik. Noha odakint mindent sötétség borított, tudta, hogy a sztráda két oldalát fenyvesek, tarka virágszőnyegtől illatozó domboldalak, festői tavacskák, legelők, virágzó fák és gyümölcstől roskadozó narancsültetvények szegélyezik.
Florida több szempontból is a világ egyik legizgalmasabb helyének számít. Ainslie úgy látta, hogy itt a természet szépsége, a kedvező éghajlat, a modern világ valamennyi áldása és a kifinomult ízlés ötvöződik. Valahol olvasta, hogy a félsziget felfedezője, a spanyol Ponce de Leon adta a költői pascua florida – a virágok évszaka nevet ennek a helynek. Még ma is így hívják, noha egy időben megkísérelték átkeresztelni az ugyancsak találó Napfény Államára.
– Átvegyem a kormányt? – kérdezte.
– Ne. Egyelőre nem vagyok fáradt – felelte Jorge.
Több mint három órája utaztak. Ainslie úgy számolta, hogy hajnali fél hat körül érnek majd Raifordba.
Hét órakor lesz a kivégzés. Nem volt sok vesztegetni való idejük. Amennyiben az elítélt nem kap kegyelmet – amire Doil esetében nagyon kevés az esély –, nincs rá mód, hogy akár egy perccel is elhalasszák az ítélet végrehajtását.

* * *

Ainslie hátradőlt az ülésen, és megpróbálta végiggondolni mindazt, amit a Vadállatról tudott. Másfél évvel ezelőtt találkozott először a nevével. Akkor még csak egy volt a lehetséges gyanúsítottak listáján. Később, ahogy szűkült a kör, a gyermekkoráig visszamenőleg kiderítettek róla mindent.
Elroy Doil harminckét esztendős volt a gyilkosságsorozat kezdetén. Miami fehérek lakta szegénynegyedében, a Wynwoodban nőtt fel. Noha ezt a közel egy négyzetkilométernyi, hatvan lakótömböt elfoglaló városrészt nem jelezték külön a térképen, a rendőrségi statisztikák jelentős részét tették ki az itt történt rablások, lopások, súlyos testi sértések.
Miami másik forró negyede, a feketék lakta Overtown, Wynwoodtól nyugatra található. Ezt a helyet is hiába keresgélnénk a térképen, bár a rendőrök fülében ismerősen cseng a neve.
Doil anyja, Beulah, alkoholista, drogos kurva volt. Barátainak azt szokta mondani, hogy Elroy apja "bármelyik toszógép lehetett". A fiúnak később úgy mesélte, hogy az apja életfogytiglanos a Belle Glade börtönben. Elroy számos férfira emlékezett, akik több-kevesebb ideig velük laktak. Néhányan verték vagy erőszakoskodtak vele. Ezek arcát mindmáig nem felejtette el.
Senki se értette, miért szülte meg Beulah ezt a gyereket, hiszen korábban számtalan abortusza volt. Ha erről kérdezték, vállat vont, és azt felelte: "egyszerűen lusta voltam elkapartatni a kölyköt".
Ennek ellenére nagyon ügyesen használta fel a fiút. Megmutatta neki, hogyan csenjen el ezt-azt, és kitanította, hogyan kerülje el, hogy "elkapják a seggét". Elroy gyorsan tanult. Tízéves korában már ő élelmezte a családot a szupermarketben elemelt ételekkel, sőt mindent eltüntetett, ami megtetszett neki. Rendszeresen meglopta a többieket az iskolában. Mivel erősebb és erőszakosabb volt náluk, a többiek rettegtek tőle.
Beulah gondosan elmagyarázta neki, hogyan használhatja ki az ifjúsági bűnözésre vonatkozó enyhe törvényeket. Habár számtalanszor elkapták, mindig nagyon gyorsan visszakerült az anyjához. Legfeljebb a bilincs nyoma vöröslött a csuklóján egy ideig.
Tizenhét éves korában vádolták először gyilkossággal. Menekülés közben fogták el, mert a járőr kiszúrta, hogy megpróbál elfutni a tett színhelyéről. Azonnal letartóztatták. Mivel kiskorú volt, az anyját is behívták a rendőrségre. A törvények értelmében kizárólag az ő jelenlétében lehetett kihallgatni a gyereket.
Minden bizonyíték ellene szólt. Ha felnőtt lett volna, azonnal vád alá helyezik. Az anyja viszont résen volt, és visszautasította a rendőrséggel való együttműködést. Nem engedte, hogy ujjlenyomatot vegyenek a gyerektől, aminek alapján összefüggésbe hozhatták volna a gyilkosság helyszínén talált késsel. A nyomozást végül bizonyítékok hiányában felfüggesztették. Az ügy mindmáig megoldatlan maradt.
Hosszú évek múlva, amikor a gyilkosságsorozat első számú gyanúsítottja lett, ifjúkori eseteit még mindig zárolva tartották. Ujjlenyomata nem volt meg a rendőrség nyilvántartásában.
Mire betöltötte tizennyolcadik esztendejét, Doil már dörzsölt vén rókának számított. Sose kapták el. Neve nem szerepelt a rendőrség feljegyzéseiben. Csak jóval később, amikor az ügy hátterét kutatták, kerültek elő ezek a fontos adatok.

* * *

Ainslie-t Jorge riasztotta fel töprengéséből.
– Fogytán a benzin – mondta a fiú. – Nem ártana megállni Wildwoodban, hogy tankoljunk egyet.
Csaknem három óra volt.
– Rendben – egyezett bele az őrmester. – De olyan gyors legyél, mintha egy Forma-1-es bokszban volnál. Addig én beszaladok, és hozok egy kis kávét.
– Meg sült krumplit – tette hozzá Jorge. – Vagy inkább süteményt. Azt jobban szeretem.
Ainslie szeretetteljes pillantást vetett a fiúra. Néha úgy érezte, mintha a saját gyereke lenne.
Wildwood amolyan szokványos országúti csomópont. Nappal turistacsalogató kirakodóvásár, éjszaka a hosszú távú kamionkonvojok üzemanyagtöltő állomása. Jorge bekanyarodott a legközelebbi kút mellé. A parkoló közelében egy éjjel-nappal nyitva tartó gofrisütő állt. Odébb, a sötétben vagy féltucatnyi kétes alak tárgyalt valamit. Ahogy a kék-fehér kocsi begördült a parkolóba, mindenki odakapta a fejét. Szemvillanással később már ki-ki lélekszakadva rohant a saját kocsija felé. Néhányan eltűntek a sötétben, mások beugráltak a kocsijukba, gázt adtak, és szédítő sebességgel kilőttek. Egyikük se kapcsolta be a reflektorát.
Jorge és Ainslie nevetve szemlélte az akciófilmbe illő jelenetet.
– Mindenesetre szétrobbantottunk egy drogüzletet – mondta az őrmester. – Ez is több a semminél.
Mindketten tisztában voltak vele, hogy az I-75-ös út milyen veszélyes hely éjszaka. A dealerek, kurvák, rablók, tolvajok hada csak az alkalomra várt. A váratlanul megjelenő rendőrautó legalább rövid időre szétugrasztotta őket.
Ainslie adott némi pénzt Jorgénak benzinre, aztán elsétált a gofrisütőig. Vett két pohár kávét, és néhány palacsintát mindkettejüknek. A blokkot gondosan megőrizte. Beültek a kocsiba, felhajtották a kávéjukat, aztán Jorge visszahúzott az I-75-ösre.

4.

Ainslie-ék 400 kilométernyire voltak Miamitól. Körülbelül százötvennel száguldottak. Egymás után előzték az autópályán haladó kocsikat. A kocsi órája hajnali fél négyet mutatott.
– Most már egyenesben vagyunk – jelentette ki Jorge magabiztosan. – Túljutottunk a nehezén.
Ainslie-ben is felengedett a feszültség. Kibámult az ablakon, és az út menti sötét árnyakat figyelte:
– Csak már hallanám... – morogta félhangosan maga elé.
Doilról beszélt. Karennek bizonyos fokig igaza volt. A Vadállat iránt tanúsított érdeklődése túlment a hivatalos kötelességén. Csakhogy ő látta Doil áldozatait, hosszú hónapokig vadászott a Vadállatra, és a tárgyaláson nap mint nap megtapasztalhatta, hogy a vádlott a megbánás legcsekélyebb jelét sem hajlandó mutatni. Ainslie őszintén úgy gondolta, hogy a világnak meg kell szabadulnia ettől az embertől. Hallani akarta a vallomását, és mindannak ellenére, amit Jorgénak mondott, szeretett volna ott lenni, amikor kivégzik.
– Ez nem lehet igaz! – csattant föl váratlanul Jorge. – Azt hiszem, valami nagy baj van ott elöl.
Az I–75-ösön megsűrűsödött a forgalom. Érezhetően lassult a tempó. Hatalmas kamionok araszoltak az egyre tömöttebbé váló kocsisorban. A szembejövő sávban egyetlen autót se láttak.
– A francba! – Ainslie öklével a műszerfalra csapott. Most már ők is csak lépésben haladtak. Az előttük lévő autók féklámpája vörösen ragyogott az éjszakában.
– Menj át a leállósávba – mondta határozottan Ainslie –, és kapcsold be a villogót!
Jorge bekapcsolta a kocsi tetején lévő kék-vörös jelzőfényt, és kisorolt a sztráda szélére. Folyamatosan, de óvatosan haladt, mert sokan kinyitották a kocsijuk ajtaját, hogy lássák, miért kerültek dugóba.
– Gyorsíts – utasította Ainslie. – Egy másodpercet se akarok veszíteni.
Kis idő múlva a Florida Highway járőrautóiba ütköztek. Teljes szélességében lezárták az utat, beleértve a leállósávot is, amin idáig haladtak. Az egyik járőrtiszt felemelte a kezét, jelezve, hogy álljanak meg, aztán komótosan megindult feléjük. Ainslie kiszállt a kocsiból.
– Fiúk, maguk aztán jócskán átlépték a területhatárt – mondta a járőrtiszt. – Talán eltévedtek?
– Nem, uram – felelte Ainslie, és felmutatta az igazolványát. Az a helyzet, hogy úton vagyunk Raiford felé, és nincs vesztegetni való időnk.
– Sajnos rossz hírem van, őrmester. Az utat lezártuk. Ott elöl elég nagy a zűr. Egy tartálykocsi megcsúszott, és keresztbe fordult az úton.
– Muszáj továbbjutnunk.
A hadnagy felemelte a hangját.
– Nem lehet – közölte határozottan. – Elöl óriási a felfordulás. A sofőr halott. A kamion maga alá gyűrt egy kocsit. Két ember bennszorult a roncsban. A tartály megsérült, és közel nyolcvanezer liter, magas oktánszámú benzin ömlött szét a környéken. Most az a legfontosabb, hogy leállítsuk a forgalmat, mielőtt valami hülyének eszébe jut unalmában rágyújtani. A tűzoltók úton vannak, de egyelőre még nem értek ide. Nincs rá mód, hogy átjussanak. Nagyon sajnálom. – Azzal visszament a kocsijához.
– Akkor másik utat kell keresnünk – morogta Ainslie, inkább csak magának.
Jorge felemelte a fejét a motorháztetőre kiterített autóstérképből:
– Túl sok időt veszítenénk vele, őrmester. Először vissza kell menni az I-75-ösön, aztán meg rátérni valamelyik mellékútra. Könnyen eltévedhetünk. Próbáljunk inkább átevickélni a habon.
– Nem lehet – rázta meg a fejét Ainslie. – Az F-3-as hab fő alkotóeleme a folyékony szappan. Rohadtul csúszik. Muszáj visszafordulnunk. Ne vesztegessük tovább az időt. Induljunk.
Ahogy beszálltak a kocsiba, a járőr hadnagy odaszaladt hozzájuk:
– Most beszéltem a központtal – mondta. – Mindent megteszünk, hogy segítsünk. Elmondom, hogyan juthatnak a leggyorsabban Raifordba. Első lépésként hajtsanak vissza Micanopyig. Ott lekanyarodnak a 73-as kijáraton, és áttérnek a 441-es országútra. – Jorge szélsebesen jegyzetelte a hadnagy szavait. – Onnan északkeletre fordulnak, és Gainesville felé mennek tovább. Az jó út, gyorsan haladhatnak. Gainesville előtt térjenek át a 331-es útra. Amikor elérik a közlekedési lámpát, forduljanak jobbra. A lámpánál az egyik járőrkocsink várja magukat. Kövessék. Elvezeti magukat Raifordba.
Ainslie bólintott.
– Köszönöm, hadnagy. Bekapcsolhatjuk a szirénát és a villogót?
– Nyugodtan. Valamennyien hallottunk a Vadállatról. Remélem, odaér, mielőtt megsütik azt a gazembert.
Jorge elfordította a slusszkulcsot. Éles kanyarral visszafordult dél felé. Bekapcsolta a szirénát, és a padlóig nyomta a gázpedált.

* * *

Most már vészesen kevés idejük maradt. Ezt mindketten tudták.
A kitérő miatt legalább egy órát veszítettek. Fél hat múlt négy perccel. Doil kivégzése alig másfél óra múlva lesz. Ha minden összejön, negyven perc alatt Raifordba érnek. További tíz perc, míg bejutnak a börtönbe. Mindent összevetve alig fél órájuk marad. Átkozottul kevés. Ennek ellenére nem adhatják fel.
– A francba! – morogta Ainslie. A legszívesebben még gyorsabb sebességre ösztökélte volna a kocsit, de az már veszélyes lett volna. Jorge remekül vezetett. Minden idegszálával az útra összpontosított. Ainslie zseblámpával a kezében figyelte a térképet, hogy idejében jelezze, mikor kell lekanyarodniuk. A 441-es út jóval durvább volt, mint az I-75-ös, ráadásul egy csomó teherautó cammogott rajta. A sziréna azonban megoldotta ezt a problémát. A villogó rendőrautót látva a legtöbb kamion lehúzódott a padkára, hogy utat engedjen. De nemsokára könnyű köd kezdett szitálni, és ez jelentősen lassította a haladást.
– A rohadt életbe! – dühöngött Ainslie. – Nem fogunk odaérni.
– Még sikerülhet – felelte Jorge, miközben gázt adott. – Bízzon bennem.
Nemigen tehetek mást – sóhajtotta magában Ainslie. – Most minden a fiún áll. Én legfeljebb reménykedhetek. Vajon mi lesz Doillal? Bevallja-e a gyilkosságokat, vagy most is tagadni fog, mint a tárgyaláson?

* * *

Doil tárgyalásáról minden valamirevaló újság a címlapon tudósított. A tévériporterek napról napra ott tolongtak a tárgyalóterem ajtaja előtt. A bíróság épületének lépcsőjén néhány, hatalmas táblával felszerelt tüntető parádézott. A halálos ítélet kimondását sürgették. Az újságírók csaknem ölre mentek a sajtó számára fenntartott, korlátozott számú helyekért.
Az államügyész döntése, amely szerint a Doilnak tulajdonított tizenkét gyilkosság közül csupán az utolsót tárgyalják, közfelháborodást keltett. A két áldozat, Kingsley és Nellie Tempone, köztiszteletben álló, idős jómódú fekete házaspár volt. Miami egyik legelőkelőbb negyedében, a Bay Heightson laktak. Kegyetlenül megkínozták, majd lemészárolták őket.
Mivel Doil alaposan gyanúsítható volt az ezt megelőző gyilkosságokkal is, ha most Temponéék megölése miatt elítélik és kivégzik, a többi ügy örökre tisztázatlan marad. Az államügyész határozata dühödt tiltakozást váltott ki azokból, akik igazságtételt akartak meggyilkolt szeretteik nevében. A sajtó természetesen tudósított az újabb eseményről, hiszen ez ismét módot adott rá, hogy összekapcsolják Doil nevét a sorozatgyilkossággal. Az újságoknak és a tévétársaságoknak nemigen vannak aggályaik ilyen esetekben. Ahogy egy szerkesztő fogalmazott: "Ki hallott már olyan sorozatgyilkosról, aki rágalmazási pert indított?"
A felháborodás napról napra nőtt.
Még a miami rendőrfőnök is arra kérte az államügyészt, hogy legalább egy kettős gyilkosságot vegyen be a vádiratba. De Adele Montesino rendíthetetlen maradt. Az alacsony, kövér, ötvennégy éves ügyésznőt a háta mögött pitbullnak csúfolták. Mivel a harmadik négyéves ciklusát töltötte, és már korábban bejelentette, hogy nem jelölteti újra magát, a lehető leghatározottabban képviselte az államügyészi hivatal függetlenségét.
Ainslie annak idején részt vett a tárgyalás előestéjén tartott megbeszélésen, amikor Adele Montesino megindokolta döntését.
– A Tempone-gyilkosság esetében sziklaszilárd bizonyítékokkal rendelkezünk – mondta végignézve az egybegyűlteken, majd fölemelt kézzel az ujjain számolta érveit: – Doilt a helyszínen tartóztatták le. Mindkét áldozat vére rajta volt. Találtunk egy kést, amely Doilé. Az orvos szakértői jelentés szerint ez a gyilkos fegyver, és ezen is megtaláltuk mindkét áldozat vérét. Továbbá van egy szavahihető szemtanúnk. Nincs az az esküdtszék, amelyik futni hagyná a vádlottat.
A vád tanúja, Temponéék tizenkét éves unokája, Ivan végignézte a mészárlást. Egyedül volt a házban, amikor Doil megtámadta az idős házaspárt. A szomszéd szobában lapult. Noha rettegett, hogy a gyilkos őt is felfedezi, a telefonhoz kúszott, és felhívta a 911-et.
Bár a rendőrség már nem tudta megmenteni Kingsley és Nellie Temponét, idejében érkezett ahhoz, hogy elkapja Doilt a birtokon. Ruháját áldozatai vére borította. Temponéék unokája, miután kiheverte a gyilkosság okozta sokkot, olyan tisztán és pontosan számolt be a támadásról, hogy az ügyésznő tudta, meg fogja győzni az esküdteket.
– Viszont, ha elővesszük a többi esetet is – folytatta Adele Montesino –, az ügy cseppfolyóssá válik. Itt már nincsenek megdönthetetlen bizonyítékaink. Csupán annyit állíthatunk, hogy Doil a közelben tartózkodott, és nincs alibije. Ezen túl találtunk egy hiányos tenyérlenyomatot, ami feltehetőleg Doilé, azonban a szakértőink figyelmeztetnek, hogy csupán hét egyező pontunk van a pozitív azonosításhoz szükséges kilenc vagy tíz helyett. Az orvos szakértő, dr. Sanchez jelentése szerint a Tempone-gyilkosság helyszínén talált Bowie-kés nem azonos a többi gyilkosság elkövetésekor használt fegyverrel. Persze tisztában vagyok vele, hogy több kése is lehetett, ezek azonban a házkutatás során nem kerültek elő. Biztosra vehető, hogy ebbe bármelyik ügyvéd belekapaszkodik. Ha pedig sikerül kétséget ébresztenie a többi gyilkossággal kapcsolatban, az esküdtek fejében az is megfordul, vajon mennyire kikezdhetetlen az önmagában sziklaszilárd Tempone-ügy. Nézzék, a Tempone házaspár meggyilkolásában úgyis bűnösnek fogják találni Doilt. Valamennyien tudjuk, hogy a végén villamosszékbe küldik. Akkor meg minek vesződnénk a többi esettel? Elvégre csak egyszer tudjuk kivégezni.
Az államügyész minden tiltakozás ellenére kitartott a véleménye mellett. Arra azonban nem számított, hogy majd éppen emiatt vonják kétségbe a halálbüntetést ellenző keresztes lovagok Doil bűnösségét a Tempone-ügyben is. A Vadállat tárgyalása bővelkedett a viharos vitákban és botrányos jelenetekben.
Mivel a vádlott nem tudott ügyvédet fogadni, a bíró, Rudy Olivadotti hivatalból jelölt ki számára védőt, Willard Steltzer személyében. Steltzer részben kitűnő képességeinek, részben feltűnő megjelenésének köszönhetően jól ismert figurája volt a miami jogásztársadalomnak. Noha már negyvenes éveit taposta, még mindig nem hódolt be a szakmában kötelező, öltönyös-nyakkendős divatnak. Szénfekete haját hosszú copfba fonva viselte.
Steltzer első lépésként kérvényezte a tárgyalás színhelyének megváltoztatását. Azzal érvelt, hogy az ügyet kísérő széles körű sajtónyilvánosság miatt Dade megyében egyszerűen lehetetlen pártatlan esküdtszéket találni. Noha a bíró egyáltalán nem hatódott meg az ügyvéd érveitől, beleegyezett, hogy a tárgyalást a Miamitól mintegy 600 kilométernyire lévő Jacksonville-ben tartsák.
A védelem ezután megkísérelte beszámíthatatlannak nyilváníttatni Doilt. Steltzer a vádlott gyakori dühkitöréseire, a gyerekkorában Doilt ért többszöri szexuális zaklatásra és a börtönbeli hasonló esetekre hivatkozott. Végső érvként pedig felhozta Elroy Doil állandó hazudozását, beleértve azt is, hogy a vádlott saját állítása szerint sose járt a Tempone-ház környékén, bár az erre vonatkozó bizonyítékokat még a védelem is elfogadta.
Steltzernek rendkívül erős ütőkártyák voltak a kezében, ezért Olivadotti bíró elrendelte Doil kivizsgálását. Mivel elképzelhetőnek látszott, hogy Doilt a pszichiátriai szakvélemény alapján felmentik, a bíróság három elismert szakértőt kért fel. Ez újabb négy hónap haladékot jelentett. A végén a pszichiáterek arra a következtetésre jutottak, hogy – noha a védelem valamennyi, érvként felhozott állítása beigazolódott – Doil különbséget tud tenni jó és rossz között: márpedig csakis ez számít. A bíró beszámíthatónak nyilvánította a vádlottat. Megkezdődött a tárgyalás.
Aki valaha is látta Elroy Doilt, biztosan nem fogja elfelejteni. A közel két méter magas férfi legalább százhúsz kilót nyomott. Hordószerű mellkasán feszültek az izmok. Hatalmas kezei leginkább egy medve mancsára emlékeztettek. Arcvonásai durvák, mintha egy szobrász nagyolta volna el őket. Mivel nemigen akadt, aki ellent mert volna mondani neki, Doil megszokta, hogy minden úgy van, ahogy ő akarja. Lenézte a többi embert. A tárgyalás során mindvégig sugárzott róla a megvetés. Időnként úgy tűnt, tudomást se vesz a körötte zajló eseményekről. Az egyik riporter találóan jegyezte meg: "Elroy Doil mindent megtesz azért, hogy elítéljék."
Csak az anyja segíthetett volna rajta, aki olyan jól ismerte a törvény és a bűn kanyargós útjait. De Beulah Doil már a temetőben pihent. Évekkel ezelőtt végzett vele az AIDS.
Így aztán senki se akadt, aki visszafogta volna Doilt. Pökhendi módon, ellenségesen viselkedett. Még az esküdtszék kiválasztásakor se kapott észbe.
– Vigyék innét ezt a dagadt majmot! – üvöltötte, amikor Steltzer már csaknem elfogadtatta az általa kiszemelt jelöltet. Mivel a vádlott akarata szent, az ügyvéd kénytelen volt lemondani a védence számára kedvező esküdtről. Doil egyébként többször is megismételte ezt a produkciót. Amikor Steltzer talált egy csendes, fekete asszonyt, aki – ki tudja, miért – némi együttérzést mutatott a vádlott iránt, Doil megint csak magához ragadta a szót:
– Ez az ostoba nigger akkor se látná az igazságot – harsogta –, ha az a fejin ugrá'na!
Az asszonytól elnézést kértek. Olivadotti, aki mindeddig tartózkodott bármiféle véleménynyilvánítástól, most nem bírta tovább.
– Azt hiszem, Mr. Doil – jelentette ki határozottan –, az lesz a legjobb, ha leül, és mostantól fogva csendben marad.
Ezt követően rövid szünetet rendelt el. Steltzer láthatóan zavarban volt. Védence karjába kapaszkodott, és csöndesen magyarázott valamit. Doil ezután uralkodott magán, ám a tárgyalás megkezdése után újra meg újra kitört belőle az indulat.
Amikor a Dade megyei orvos szakértő, dr. Sandra Sanchez a tanúk emelvényén állva elmondta, hogy Doil kése, amelyen a két áldozat vérét is kimutatták, minden kétséget kizáróan a gyilkos fegyver, a vádlott felpattant a helyéről, és magából kikelve ordítani kezdett:
– Te ócska kurva – bömbölte –, most mér' hazudozol itt összevissza? Az a kés nem az enyim. Ott se vó'tam!
Noha Olivadotti bíró arról volt nevezetes, hogy míg az ügyvédekkel rendkívül szigorúan bánt, a vádlottaknak szinte mindent elnézett, most ő is elveszítette a türelmét.
– Figyelmeztetem, Mr. Doil, hogy amennyiben nem marad csöndben, hajlandó vagyok minden rendelkezésemre álló eszközt igénybe venni, hogy elhallgattassam – közölte keményen. – Ajánlom, fontolja meg, mit enged meg magának ezután.
– Baszd meg, bírókám! – felelte Doil. – Unom má' a dumát. Itt senkit se érdekel, mi az igazság. Mindanny'an tuggyuk, hogy a végén ki fognak nyírni. Akko' meg minek szarakszunk? Legyünk tú' rajta miné' előbb.
A bíró arcába szökött a vér. Ennek ellenére sikerült megőriznie a nyugalmát.
– Utasítom a védelmet, hogy szedje ráncba az ügyfelét. Tekintsék ezt végső figyelmeztetésnek. A bíróság tizenöt percre visszavonul.
A szünet után Doil meglehetősen nyugtalannak látszott, de ennek ellenére csöndben ült, míg elhangzott a két helyszínelő vallomása. Azonban amikor Ainslie lépett a tanúk emelvényére, hogy beszámoljon a letartóztatás körülményeiről, a Vadállat elveszítette a fejét. Felpattant a helyéről, átrohant a termen, és az őrmesterre vetette magát:
– Szemét zsaru! – ordította torkaszakadtából. – Hiszen ott se vótam! Te kibaszott kiugrott pap! Most idegyössz nekem, hogy hazudozzál?
Doil teljes erejéből csépelte Ainslie-t. Ő nem nagyon védekezett. Csupán az egyik karját emelte maga elé. Eszébe se jutott, hogy visszaüssön. Egyébként alig néhány másodpercig tartott az egész. Egy pillanattal később két foglár vetette magát a vádlottra. Hátrafeszítették a karját, megbilincselték, és a padlóra szorították.
Olivadotti újra felfüggesztette a tárgyalást. A szünet végén Elroy Doil szájában pecekkel, egy nehéz székhez bilincselve várta a folytatást. A bíró felé fordult, és szigorúan végigmérte.
– Az az igazság, Mr. Doil, hogy bírói pályafutásom során még egyetlenegyszer se kellett személyes szabadságában korlátoznom a vádlottat. Meg kell mondanom, nagyon sajnálom, hogy ezúttal erre kényszerültem, de az ön felháborító viselkedése egész egyszerűen nem hagyott számomra más lehetőséget. Ennek ellenére, ha holnap a tárgyalás előtt idejön hozzám a védőügyvédje, és a maga nevében a leghatározottabban megígéri, hogy ezentúl nem zavarja a tárgyalás menetét, hajlandó leszek a jelenlegi korlátozások megszüntetésére. De jegyezze meg: amennyiben megszegi ígéretét, nem kap több esélyt, és így kell végigülnie a tárgyalást. Megértette?
Mivel Steltzer másnap reggel megígérte, hogy védence a továbbiakban nem fogja zavarni a bíróság munkáját, Doil szájából eltávolították a pecket. Azonban a bilincs továbbra is a kezén maradt. Alig egy órája tartott azonban a tárgyalás, amikor Doil ismét felugrott, és torkaszakadtából üvölteni kezdett:
– Baszd meg az anyád, geci állat! – ordította a bírónak.
Ezek után visszakerült szájába a pecek, és ahogy Olivadotti ígérte, a vádlott így ülte végig a tárgyalást. A bíró – a törvény előírásának megfelelően – mindkét alkalommal figyelmeztette az esküdteket:
– Most hozott döntésem ne befolyásolja önöket. Csupán a felhozott bizonyítékokat vegyék figyelembe.
Ainslie tudta, milyen nehéz lehet ez. De akár befolyásolta döntésüket Doil tárgyaláson előadott színjátéka, akár nem, a tárgyalás végén az esküdtszék ötórás tanácskozás után bűnösnek találta a Vadállatot.
A bíróság előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosságért mondta ki a halálos ítéletet. Doil az utolsó percig tagadott. Még fellebbezni se volt hajlandó, sőt ügyvédjének is megtiltotta, hogy így tegyen. Ennek ellenére tizenkilenc hónap telt el az ítélet kimondása és a kivégzés időpontjának kitűzése közt. A törvényhozás gépezete nagyon lassan mozog.
Mégis alig marad idejük, hogy meghallgassák, mit akar mondani Doil a halála előtt.
Ha egyáltalán sikerül odaérniük...

* * *

Még mindig a 441-esen haladtak. Szemerkélt az eső. Ainslie az órára pislantott. Öt óra negyvennyolc. Elővette a rádiótelefont, és beütötte a jegyzetfüzetéből kikeresett számot. Az első csöngetésre felvették a kagylót:
– Állami Börtön.
– Hambrick hadnagyot kérném.
– Én vagyok. Ainslie őrmester?
– Igen, uram. Körülbelül húszpercnyire lehetek.
– Nem hittem volna, hogy mégis ideér. Mi is megteszünk mindent, amit lehet, de ugye megérti, hogy nem késlekedhetünk?
– Természetesen.
– Találkozott már a járőrkísérettel?
– Még nem... azaz várjon! Már látom a közlekedési lámpát. Jorge élénken bólogatott. A villogó zöld fény rohamosan közeledett.
– Forduljon jobbra, ha eléri a sarkot – mondta Hambrick. Azonnal riasztom Sequiera járőrt. Mire odaérnek, ő is ott lesz.
– Köszönöm, hadnagy.
– Nincs mit, őrmester. Csak annyi a dolguk, hogy kövessék Sequierát. Nem kell megállniuk se a kapunál, se az utána lévő két ellenőrző pontnál. A torony reflektora követni fogja, de csak haladjon nyugodtan tovább. Álljon meg az irodaépület főkapujánál. Várni fogom. Minden világos?
– Igen.
– Gondolom, magánál van a fegyvere.
– Igen.
– Jó. Ahogy megérkezett, rögtön az ellenőrző szobába megyünk. Itt át kell adnia a fegyverét és a rendőrigazolványát. Készítsen elő mindent. Ki a sofőrje?
– Jorge Rodriguez nyomozó. Ő is civilben van.
– Ha ideértek, el kell válniuk. Ő más utasításokat kap majd. Igyekszünk mindent minél gördülékenyebben csinálni. Nagyon kevés az idő.
– Igyekezni fogok. És még egyszer köszönöm. Ainslie kikapcsolta a telefont, és Jorgéhoz fordult.
– Mindent hallottál?
– Igen – bólintott a fiú.
A lámpa épp akkor váltott pirosra, mikor odaértek, de Jorge nem vett róla tudomást. Csupán visszavette kicsit a sebességet, mielőtt befordult volna. A kereszteződésen túl várta őket a fekete-sárgára festett országúti járőrkocsi. Tetején villogott a jelzőfény. Már el is indult, mire odaértek. A miami kék-fehér Chevrolet bevágott mögéje, és száguldani kezdtek az éjszakában.
Amikor Ainslie később megpróbálta felidézni magában az utazást, ennél a szakasznál csupán a két villogó lüktető fényére emlékezett. Tudta, hogy nagyon kanyargós úton haladtak. Az utolsó harmincöt kilométert alig tizennégy perc alatt tették meg. Egyszer észrevette, hogy száznegyven kilométeres sebességgel tépnek.
Mivel korábban már járt itt, néhány részlet ismerős volt neki. Homályosan érzékelte, ahogy elsuhannak Waldo, majd a Gainesville reptér mellett. Ezután Raiford szegényes elővárosa, Starke következett. Ainslie-nek úgy tűnt, csupa felhőkarcolóból, benzinkútból, raktárból és olcsó, út menti motelből áll. Aztán Starke is beleveszett a sötétbe. Az utat szegélyező fák sorfalát elmosódott foltnak látta csupán.
– Megérkeztünk – szólalt meg váratlanul Jorge, és lassított. A csendesen szitáló ködből lassan kibontakozott a börtön épülete.

5.

A Florida Állami Börtön leginkább gigantikus erődre hasonlított. Egyébként az is volt. Közvetlenül mellette másik két börtön állt: a Raiford meg a Szövetségi Korrekciós Nevelőintézet. Az Állami Börtön egyébként hivatalosan Starke-hoz tartozott. Itt őrizték a halálraítélteket, és itt hajtották végre a kivégzéseket is.
Ainslie-ék előtt egy hatalmas, irdatlan magas, mintegy másfél kilométer hosszú, komor betontömb magasodott. A homlokzaton szűk, rácsos cellaablakok sorakoztak. Az Állami Börtönhivatal egyemeletes épülete közvetlenül előtte állt. Valamivel odébb a háromemeletes, ablaktalan börtönműhely sötétlett.
A börtönt három, öt-öt méter magas kerítés övezte. Mindegyik tetején szögesdrót és nagyfeszültségű vezeték futott. A kerítést kilenc torony tarkította. Az itt posztoló őrök könnygázzal, géppisztollyal és erős reflektorokkal voltak felszerelve. A három kerítés közti sávokban kitűnően idomított harci kutyák járőröztek.
A börtön elé érve mindkét járőrkocsi lassított. Jorge, aki most először látta a komplexumot, halkan füttyentett.
– Tudom, nagyon nehéz elhinni – mondta Ainslie –, de néhány fickónak azért sikerült innen megszöknie. Igaz, a legtöbbjük nem jutott messzire. – A műszerfalra nézett. Két perccel múlt hat. Eszébe jutott, hogy Doil nem egészen egy óra múlva kiszabadul innen – bár ezért vélhetőleg senki se irigyli majd.
Jorge elfintorodott.
– Az biztos, ha bekerülnék ide, mindent megtennék, hogy kijussak.
A börtön kapuja és a mögötte lévő parkoló fényárban úszott. Noha első pillantásra furcsának találta, hogy ennyien nyüzsögnek itt ilyen korán, Ainslie hamar rájött, hogy a legtöbbjük újságíró. Mivel Doil tárgyalása igazi szenzáció volt, ezért vagy száz riporter ácsorgott a börtön előtt, remélve, hogy megtudnak valami érdekességet a kivégzésről is. A parkolóban több tévétársaság közvetítőkocsija állt. Mint a legtöbb kivégzésnél, itt is több kis csoport tiltakozott a halálbüntetés ellen. Néhányan jelszavakat kiáltoztak, mások táblákat tartottak a magasba. ERRE KÖLTIK AZ ADÓTOKAT. ELÉG AZ ÁLLAMILAG TÁMOGATOTT ÖNGYILKOSSÁGOKBÓL! harsogták a feliratok. A tüntetők zöme olyan fiatal jogász, aki ellenzi az olyan gyilkosok gyors kivégzését, akik nem fellebbeznek az ítélet ellen.
A halálos ítélet kimondása után az ügyvédek automatikusan fellebbeztek Florida állam legfelsőbb bíróságához. Ha ezt elutasították, újabb kérvényeket lehetett beadni. Az efféle ügymenet akár tíz évig is eltarthatott. Az utóbbi időben azonban néhány fogoly inkább úgy döntött, nem vállalja ezt a hercehurcát. Az állam kormányzója tiszteletben tartotta akaratukat. Ennek ellenére akadtak jogászok, akik "öngyilkosságnak" nevezték az ilyen eljárást. A kormányzó egyszer azt mondta nekik erről:
– Sokkal kevésbé érdekli őket, hogy hány napot élhetnek még, mint az a nap, amelyen kimondták rájuk a halálos ítéletet.
Ainslie kíváncsi lett volna, vajon mit gondolnak a tiltakozók a gyilkosok áldozatairól, ha egyáltalán eszükbe jutnak. A két rendőrautó áthajtott a parkolón, és elérte a főbejáratot. Az őrök itt rendszerint elkérték a látogatóktól az irataikat, most azonban csupán intettek, hogy menjenek tovább. Ugyanakkor az egyik torony reflektora befogta a két kocsit. Vakító fényárban haladtak előre.
Ugyanígy keltek át a másik két ellenőrző ponton is. Néhány pillanattal később lefékeztek az irodaépület előtt. Ainslie ugyan már többször is járt itt, hogy kihallgasson egy-egy gyanúsítottat, de még sose ért ide ilyen gyorsan.
Az országúti járőr közvetlenül a bejárat előtt parkolt. Jorge szorosan mellé állt. Mikor kiszálltak, Ainslie azonnal megpillantotta a kapuban álló, magas, karcsú, bajuszos, fekete férfit. A negyvenes éveit taposó hadnagy a börtönőrök egyenruháját viselte. Olvasószemüvege mögül átható pillantást vetett a közeledőkre, majd barátságosan elvigyorodott, és kezet nyújtott nekik.
– Hambrick hadnagy vagyok.
– Jó reggelt, hadnagy. Köszönöm, hogy mindent előkészített.
– Ez a legkevesebb. De ne vesztegessük az időt.
A hadnagy előresietett a kivilágított folyosón. Ez a szigorúan ellenőrzött szakasz kötötte össze az irodát és a börtönépületet. Rövid időre megálltak a két épület közt lévő vastag acélkapu előtt, aztán másodpercnyi zümmögés hallatszott, végül kitárult előttük a börtönbe vezető széles folyosó.
Hambrick és Ainslie beléptek az ellenőrző szobába. A helyiséget golyóálló üveg és vastag acéllemezek osztották két részre. Átérem másik felén két férfi meg egy hadnagynő ücsörgött. Az őrmester elővette kilenc milliméteres automata fegyverét a hozzá tartozó tárral, és rendőrigazolványával együtt az ablakon lévő acélfiókba tette. Az egyik férfi áthúzta a fiókot az ő térfelükre, és a falnál álló polcra tette Ainslie holmiját. Majd visszakapja, ha elhagyja a börtönt. Senki se kérdezte, mi van a ruhája alá rejtett magnóval, az őrmester pedig nem említette. Az őröknek feltehetőleg eszükbe se jutott, hogy rögzíteni akarja Doil utolsó szavait.
– Menjünk – mondta Hambrick, de ebben a pillanatban vagy húsz újonnan érkezett jelent meg a folyosó végén. Valamennyien jól öltözöttek és nagyon komolyak voltak. Érdeklődve figyelték az őröket. Ainslie a hadnagyra pillantott, akinek a szája hangtalanul ezt a szót formázta:
– Tanúk.
Ainslie csak most jött rá, hogy a csoport a vesztőhelyre indult. Ahogy a jog nevezi őket, ez a "tizenkét tiszteletre méltó ember" fogja tanúsítani, hogy minden szabályosan történt a kivégzés során. A kormányzó engedélyével néhányan még csatlakozhatnak hozzájuk, de az efféle látványosságra mindig sokkal több jelentkező akad, mint ahány férőhely van. Épp ezért legfeljebb huszonkét ember vehet részt az eseményen. A tanúk busszal érkeztek a börtönbe. Ainslie önkéntelenül is szemügyre vette a csoport tagjait. Felismert köztük egy szenátort és két képviselőt. A politikusok többsége szívesen vesz részt ilyesfajta eseményeken, remélve, hogy ezzel is növelheti szavazatai számát. Aztán elakadt a lélegzete, amikor fölfedezte, hogy a városi tanács képviselő-testületének tagja, Cynthia Ernst is ott van a tanúk között. Tudta, miért akarja látni a Vadállat halálát. Az asszony valaha nagyon sokat jelentett neki. A pillanat törtrészéig találkozott a tekintetük. Ainslie szíve hevesen megdobbant, de a nő közönyös arccal ment el mellette, mintha észre se vette volna. Amikor a tanúk elvonultak, Hambrick és Ainslie továbbindult.
– Az igazgató megengedte, hogy az irodájában beszéljen Doillal – mondta Hambrick. – Mindjárt idehozzuk. Már felkészült a kivégzésre. – A hadnagy az órájára pillantott: – Körülbelül fél órája van. Látott már kivégzést?
– Igen – felelte Ainslie. Három évvel ezelőtt történt a dolog. A család kérésére elkísérte azt a fiatal házaspárt, akik úgy döntöttek, hogy végignézik nyolcéves lányuk gyilkosának halálát. Ainslie ugyan elment velük, de nagyon megrendítette az eset.
– Nemsokára jelen lehet a következőn – mondta a hadnagy. Doil azt kérte, hogy maga is legyen ott a tanúk között. Már jóváhagyták.
– Engem senki se kérdezett – húzta el a száját az őrmester –, de gondolom ez úgyse számít. Hambrick vállat vont:
– Többször beszéltem Doillal. Úgy tűnik, nagyon különös érzéseket táplál maga iránt. Nem hiszem, hogy csodálja, inkább... igen, megvan: tiszteli. Talán valamikor közel állt hozzá?
– Nem – felelte indulatosan Ainslie. – Annak idején én tartóztattam le ezt a disznót. Akkor láttam először. Egyébként nem hiszem, hogy különösebben tisztelne. A tárgyaláson nekem támadt: rohadt zsarunak nevezett, és elmondott mindennek. Szerintem gyűlöl.
– Az efféle fickók nagyon könnyen változtatják a meggyőződésüket. Higgye el, ma már felnéz magára.
– Mindegy. Csupán azért jöttem el, hogy választ kapjak néhány kérdésre. Nem érdekel, mit gondol rólam a Vadállat.
Csöndben haladtak tovább. Eltartott egy ideig, amíg Hambrick megemésztette a hallottakat. Azután megkérdezte:
– Igaz, hogy maga pap volt azelőtt?
– Igen. Doiltól hallotta?
Hambrick bólintott.
– Ami azt illeti, az ő szemében maga még mindig Isten embere. Ott voltam tegnap, amikor kérte, hogy jöjjön el, mielőtt kivégzik. A Bibliából idézett valamit: a bosszú és a fizetség szerepelt benne.
Ainslie megköszörülte a torkát:
– A Rómabeliekhez írt levél: "Hanem ne adjatok helyet ama haragnak; mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én megfizetek, ezt mondja az Úr."
– Ez az! Doil "Isten bosszúálló angyalának" nevezte magát. Ha jól értettem, valamiféle felsőbbrendű lénynek tartja. Elmondta ezt magának az atya, amikor telefonon beszéltek?
Ainslie nemet intett. Nagyon nyomasztotta a hely. Szeretett volna túl lenni az egészen, és együtt reggelizni Karennel meg Jasonnel. A hadnagy szavai végre megvilágították, miért bánt vele olyan ellenségesen Uxbridge atya. Most már értette a pap dühös kifakadását, és azt, hogy istenkáromlásról beszélt.
Befordultak a siralomház folyosójára. A foglyok a Halál házának nevezték ezt a szárnyat. A halálraítéltek itt töltötték napjaikat, amíg ügyvédeik újabb és újabb fellebbezéseket adtak be, és itt várták a kivégzés időpontjának kitűzését, amikor már nem volt több remény. Ainslie ismerte ezt a helyet. Tudta, hogy a folyosó végén van a siralomház, ahol életük utolsó hatvanöt órájában tartják az elítélteket, mellette az előkészítő, gyakorlatilag egy ütött-kopott borbélyszék, ahol a kivégzés előtt leborotválják a hajukat és a jobb lábukról a szőrt, hogy jobb legyen az érintkezés, és végül maga a vesztőhely következik, ahol a villamosszék állt. A foglyok "sziporkának" becézték a szerkezetet. Vele szemben sorakoztak a tanúk székei.
Már órákkal ezelőtt elkezdődtek a kivégzés előkészületei. A technikus ellenőrizte a feszültséget, a biztosítékokat és a kapcsolót, amivel a hóhér kétezer voltot vezet az elítélt koponyájába. A hatalmas töltés két percen belül végez az elítélttel, bár az valószínűleg már az első másodpercekben elveszti az öntudatát, és ezért a továbbiakban nem érez fájdalmat. Ezt némelyek kétségbe vonják, ám a vita pusztán akadémikus jellegű, hiszen eddig még senki se tért vissza, hogy elmondja a tapasztalatait.
A vesztőhelynek kinevezett szobában, közvetlenül a villamosszék mellett van egy piros telefon. A kivégzés előtti pillanatokban a börtönigazgató felhívja a kormányzót, és kegyelmet kér. A kormányzó szintén fel tudja hívni a börtönigazgatót, ha az utolsó percben bármiféle újabb bizonyíték merülne fel, vagy valami más jogi indíték, ami miatt el kell halasztani a kivégzést. Erre korábban már volt példa, és most is megtörténhet.
Íratlan szabály, hogy a kivégzéseket mindig elhalasztják egy perccel, nehogy pár pillanattal később szólaljon meg a telefon. Így Doil esetében is hét óra után egy perccel kapcsolják be az áramot.
– Megérkeztünk – mondta Hambrick, és a zsebéből előhalászott kulccsal kinyitotta a folyosó nehéz faajtaját, majd villanyt gyújtott. A mintegy nyolc négyzetméternyi, ablaktalan szobában csupán egy asztal, mögötte egy forgófotel, és az asztal túlfelén egy másik, a padlóhoz erősített, súlyos fémszék volt.
– A főnök ritkán használja ezt az irodát. Csak a kivégzés alatt tartózkodik itt. – Hambrick az íróasztal mögötti fotelra mutatott: Az a maga széke, őrmester. Nemsokára visszajövök.
Amikor a hadnagy kiment a szobából, Ainslie bekapcsolta a ruhája alá rejtett magnót. Hambrick pár perc múlva visszatért. Két börtönőr kísérte. Utánuk a lábvasakat és a derékszíjához erősített kézibilincset viselő Doil következett. Végül Ray Oxbridge atya zárta a menetet.
Ainslie csaknem egy éve, az ítélethirdetéskor látta utoljára Doilt. A tárgyalás idején oly hatalmas, erős és fékezhetetlen férfi nem is emlékeztetett egykori önmagára. Lesoványodott. Az arca beesett. Tartása görnyedtté vált. Szeme idegesen rebbent ide-oda. A haját már leborotválták, és kopaszsága még jobban kihangsúlyozta elesettségét. Ainslie tudta, hogy az utolsó percekben bekenik a fejét zselével, mielőtt rátennék a villamosszék fémsapkáját.
Uxbridge atya előrelépett. A széles vállú, magas, klasszikus arcélű férfi papi öltözéket viselt. Kezében breviáriumot tartott. Megjelenése éppolyan színpadias volt, mint ahogy Ainslie korábbról emlékezett rá. Úgy tett, mintha észre se venné az őrmestert. A Vadállathoz intézte szavait:
– Mr. Doil, itt maradok magával, hogy vigaszt nyújtsak önnek, ha ez a kívánsága. Ismételten felhívom a figyelmét, hogy ha nem akar, semmilyen kérdésre se kell válaszolnia.
– Egy pillanat – vágott közbe Ainslie, miközben felpattant a helyéről. – Doil, én nyolc órát utaztam Miamiból, mert Uxbridge atya azt mondta, hogy maga beszélni akar velem.
Az őrmester az elítélt összekulcsolt kezére pillantott. Látta, hogy a bilincs alatt megvastagodott a csuklóján a bőr. Aztán Hambrickre nézett, és a két őr felé intett:
– El tudja távolítani őket, amíg beszélgetünk? A hadnagy megrázta fejét:
– Sajnálom, őrmester, de nem tehetem. Doil három embert támadott meg, mióta itt van. Az egyik kórházba került.
– Értem – felelte Ainslie.
Míg Ainslie Hambrickkel beszélt, Doil lassan fölemelte a fejét. Aztán ki tudja, miért – talán az előbbi részvétteljes pillantás, talán egy korábbi emlék hatására –, térdre esett, és megpróbált kezet csókolni az őrmesternek. Ha az őrök nem kapják el idejében, arcra borult volna előtte.
– Vétkeztem, atyám, kérem, oldozzon fel – morogta félhangosan.
Ray Uxbridge előreugrott. Arca paprikavörös volt a haragtól:
– Ezt nem teheti! – kiáltott rá Ainslie-re. – Szentségtörés lenne! – Aztán Doilhoz fordult: – Ez az ember nem...
– Pofa be! – vetette oda Ainslie, majd Doilra nézett, és csendesebben folytatta: – Maga is tudja, hogy már nem vagyok pap. Azonban ha bármit el akar mondani nekem, szívesen meghallgatom mint felebarátja.
– Nem fogadhatja el a gyónását – kiáltott közbe ismét a lelkipásztor. – Nincs hozzá joga!
Doil tudomást se vett a börtönkáplánról. Az őrmesterre függesztette tekintetét:
– Atyám... – kezdte.
– Mondtam, hogy nem lelkipásztor!
– Ő Isten bosszúálló angyala... – mormogta a Vadállat.
– Szentségtörés! – ordította torkaszakadtából Uxbridge. – Ezt nem engedhetem!
Doil az atyára nézett:
– Baszd meg! – üvöltött rá. Aztán ráförmedt a két börtönőrre: Vigyék már innen ezt a seggfejt!
– Attól tartok, el kell hagynia a szobát, atyám – tolmácsolta Hambrick diplomatikusan az elítélt szavait. – Az elítéltnek joga van eldönteni, kivel akar együtt lenni az utolsó órán.
A börtönkáplán megmakacsolta magát:
– Egy tapodtat se megyek – jelentette ki határozottan.
Hambrick hangja érezhetően megkeményedett.
– Kérem, atyám. Nem szeretném erőszakkal eltávolítani. – Azzal intett az egyik őrnek, aki Uxbridge-hez lépett, és megragadta a karját.
A pap egy heves rántással kiszabadította magát.
– Ne merészelje! – mennydörögte. – Én Isten szolgája vagyok!
Az őr nem tudta, mitévő legyen. Tétován pislogott hol a papra, hol a felettesére. Uxbridge vasvillaszemekkel mérte végig a hadnagyot.
– Nehogy azt higgye, hogy ezzel befejeztük. A kormányzó értesülni fog a történtekről. – Ainslie-hez is volt még egy utolsó szava: – Nagyon örülök, hogy az egyház megszabadult öntől. – Azzal kiviharzott a szobából.
Elroy Doil még mindig az őrmester előtt térdelt.
– Vetkeztem, atyám. Kérem, oldozzon fel. Amikor utoljára gyóntam... a francba, már nem is emlékszem rá...
Ha nem egy halálraítélt térdepel előtte, Ainslie biztosan elneveti magát. Most azonban nem tudta, mitévő legyen. Lelkiismerete nem hagyta nyugton. Nagyon szerette volna hallani, mit akar Doil, de nem akart hazudni neki az utolsó óráján.
Hambrick látta rajta, hogy tépelődik, ezért csöndesen megjegyezte:
– Ha kíváncsi rá, hagyja, hadd mesélje el, ahogy ő akarja. Ainslie a másodperc törtrészéig tétovázott, aztán halk sóhajjal megadta magát. Tudni akarta, mi történt, és főként azt, hogy mi vezetett el idáig.

* * *

Amennyire ő tudta, két évvel ezelőtt kezdődött az egész, a Miami melletti Coconut Grove-ban, egy friss januári reggelen, nem sokkal hét óra után.

MÁSODIK RÉSZ

A MÚLT

1.

Orlando Cobo, a Coconut Grove-beli Royal Colonial Hotel biztonsági őre már alig várta, hogy véget érjen a műszak. Nagyon elfáradt. Mindent összevetve eseménytelen éjszakája volt. Csupán három apróbb incidens akadt. Pár perccel reggel hét előtt ért fel a nyolcadik emeletre. Szeretett volna végre hazamenni, hogy kialudja magát.
Ami azt illeti, a Royal Colonialban ritkán fordultak elő a fiatalságra olyannyira jellemző, a szexszel vagy a kábítószerekkel kapcsolatos problémák. A szálloda vendégei inkább középkorúak voltak: komoly, sikeres üzletemberek, akik pompásan érezték magukat a régimódi, csöndes hotelhallban, a folyosókat borító, beltéri, trópusi növények között, és élvezték az épület kőbe öntött habos torta jellegét.
A szálloda bizonyos szempontból Coconut Grove jelképe is lehetett volna. A jelen és a múlt furcsán keveredett benne. Grove-ban egymás mellett álltak az elaggott, favázas házak és a modern villák, a régimódi vegyesboltok sorát egy-egy méregdrága butik vagy elegáns galéria törte meg, a gyorsbüfék szomszédságában osztályon felüli éttermek fényei ragyogtak. Florida legrégibb településének, a húsz évvel Miami előtt alapított Coconut Grove-nak számtalan arca volt, és egyik se tudta háttérbe szorítani a másikat.
Cobo azonban sose töprengett ezen. Nem volt filozofikus alkat, sőt még helybéli sem. Miamiból járt ide dolgozni. Ebben a percben csupán egyetlen dolgot akart: mielőbb letenni a munkát, és végre kinyújtózni a családi ágyban.
A folyosó végén lévő tűzlépcsőhöz közeledve észrevette, hogy a 805-ös szoba ajtaját nem csukták be rendesen. Odabent hangosan szólt a rádió. A biztonsági őr kopogott, és amikor nem kapott választ, lassan kinyitotta az ajtót, majd bekukkantott a helyiségbe. Önkéntelenül is visszahőkölt, ahogy megcsapta a vér és ürülék átható szaga. Kezét a szája elé téve beóvakodott a szobába. A szeme elé táruló látványtól földbe gyökerezett a lába. Egy férfi és egy nő holtteste hevert egymással szemben a szőnyegen. Köröttük lemetélt testrészek. Mindent elborított a vér.
Cobo nagy nehezen összeszedte magát, behúzta az ajtót, és a nadrágszárán lógó telefonért nyúlt. Reszkető kézzel tárcsázta a 911-et.
Egy női hang szólt a kagylóba a vonal túlfelén:
– Ön a rendőrség vonalát, a 911-et hívta. Kérem, mondja meg, miben segíthetünk. – Három másodpercenként ütemes pittyegés jelezte, hogy rögzítik a hívást.

* * *

A Miami Rendőrség Kommunikációs Központjában az ügyeletes igyekezett minél pontosabb képet kapni az Orlando Cobo által bejelentett kettős gyilkosságról.
– Szóval maga biztonsági őr? – Igen, asszonyom.
– Most hol van?
– A szoba előtti folyosón.
Az ügyeletes a telefonbeszélgetés közben számítógépre vitte a kapott adatokat. Néhány pillanat múlva már bármelyik ügyosztály lekérhette őket.
– Maradjon ott, és biztosítsa a helyszínt – mondta Cobónak. Senkit se engedjen be, míg a kollégáink oda nem érnek.
Három kilométerrel odébb Tomas Ceballos, a 164-es járőregység tagja éppen a Dél-Dixie országúton haladt, amikor vette a központ riasztását. Azonnal megfordult, bekapcsolta a szirénát, és csikorgó gumikkal kilőtt a Royal Colonial felé. Pár perc múlva ott állt a 805-ös szoba előtt.
– Most kérdeztem meg a recepciót – mondta Cobo egy noteszlapot silabizálva. – A szobát Mr. és Mrs. Homer Frost bérelte. Indianából érkeztek. A hölgy neve Blanche. – Ezzel átnyújtotta a noteszlapot és a kulcsot a fiatal rendőrnek.
Ceballos óvatosan kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába. Noha rosszullét kerülgette, kényszerítette magát, hogy alaposan körülnézzen.
Egy idős férfi és egy nő holtteste volt a szobában. Ülő helyzetbe támasztották őket, mintha a gyilkos azt akarta volna, hogy lássák egymás halálát. Mindkettejüket megkötözték, és kipeckelték a szájukat. Durván összerugdalták őket. A férfi arcán és szemén perzselés nyomai látszottak. Mindkét testet összeszabdalták. A sarokban lévő rádióból kemény rock hallatszott.
Tomas Ceballos úgy döntött, eleget látott. Kiment a folyosóra, és hordozható rádióján felhívta a központot. Egységének száma automatikusan megjelent a diszpécser számítógépének ernyőjén.
– Gyilkossági egységet kérek a Tak-1-en – mondta remegő hangon a fiatal rendőr.
A Taktikai-1-es a gyilkossági csoport rádiócsatornája volt. Ezen a napon Malcolm Ainslie, az 1310-es egység őrmestere volt az ügyeletes. Amikor a diszpécser odaszólt neki, átkapcsolt a Tak-1-esre:
– 1310-es a 164-esnek. Mi van?
– Két holttest a Royal Colonial Hotelban – felelte Ceballos. 805-ös szoba. Feltehetőleg 31-es ügy. – Nyelt egyet, és megköszörülte a torkát: – Biztosan 31-es. Iszonyú látvány.
A 31-es a gyilkosság kódja volt.
– Rendben van, mindjárt ott vagyok – válaszolta Ainslie. Biztosítsa a helyszínt, míg odaérek. Ne engedjen senkit a szobába. Maga se menjen be.
Ainslie lekanyarodott a Royal Colonial felé vezető kétsávos útra. Míg a szálloda felé hajtott, odaszólt Bernard Quinn-nek, hogy jöjjön a szállodához.
A többiek mind más ügyeken dolgoztak. Az elmúlt hónapokban nagyon sok gyilkosság történt. Tele voltak munkával. Úgy látszott, a mai nap se lesz könnyebb.
Ainslie és Quinn pár másodpercnyi eltéréssel érkeztek a szállodába. Együtt indultak a lifthez. Quinn sok vihart látott, őszes férfi volt. Ötvenes évei második felét taposta. Kifogástalan tengerészkék zakót, pengeélesre vasalt szürke nadrágot és csíkos nyakkendőt viselt. A gyilkossági csoport egyik veteránjának számított.
A nyomozók többsége szerette és tisztelte. Egyrészt azért, mert kitűnően végezte a munkáját, másrészt azért, mert nem fenyegette senki karrierjét. Eszébe se jutott letenni az őrmesteri vizsgát, noha könnyedén átment volna. Nem akart másokat irányítani. Ennek ellenére a legnehezebb ügyeket is nyugodtan rá lehetett bízni.
– Ezt az esetet meghagyom neked – mondta Ainslie. – Mindenesetre itt maradok segíteni. Kezdjük.
Miközben átmentek a tágas, növényekkel díszített előcsarnokon, az őrmester kiszúrt két, a recepciónál ácsorgó újságírót. Az egyik észrevette őt, és megindult feléjük, ám a lift ajtaja szerencsére becsukódott, még mielőtt odaért volna.
– Jobban is kezdődhetne a nap – sóhajtotta Quinn, mialatt fölfelé mentek.
– Várd ki a végét – mondta Ainslie. – Lehet, hogy visszasírod az ilyen napokat, ha nyugdíjba mész.
Ahogy kiszálltak a liftből, a biztonsági őr odalépett hozzájuk:
– Uraim, mit keresnek... – hirtelen elhallgatott, mert észrevette a két nyomozó kabátjára csípte tett rendőrigazolványt.
– Sajnos keresünk valamit – felelte Quinn.
– Bocs, fiúk – szabadkozott Cobo. – Már nagyon vártam magukat. Tudják, mindenkit megállítok, aki...
– Hagyja csak – szakította félbe Ainslie. – Kitűnően csinálja. Most elég sokan fognak jönni, de csak azokat engedje be, akiknek rendőrigazolványuk van. A legjobb lenne, ha lezárnák ezt a folyosót.
– Igenis, uram. – Cobónak már esze ágában se volt hazamenni. Nagyon élvezte, hogy végre egy igazi gyilkossági ügy közepébe csöppent.
A 805-ös szoba ajtaját Ceballos őrizte. Látszott rajta a megkönnyebbülés, amikor megpillantotta a két nyomozót. A legtöbb fiatal rendőrhöz hasonlóan ő is arról ábrándozott, hogy egyszer majd a gyilkossági csoport civil öltözékére cseréli az egyenruhát. Épp ezért igyekezett minél jobb benyomást kelteni. Átadta a biztonsági őr noteszlapját, és jelentette, hogy a két rövid vizsgálattól eltekintve a helyszín zavartalan.
– Jól van – dicsérte meg Ainslie. – Maradjon itt. Mindjárt iderendelek két embert, akik segítenek magának. Az újságírók már itt vannak a szállodában. Nemsokára elözönlik a környéket. Egyet se akarok látni ezen a folyosón. Mondja meg nekik, hogy nem nyilatkozom. Hamarosan jön egy tiszt a sajtóosztályról. Senki se juthat a 805-ös közelébe anélkül, hogy velem vagy Quinn-nel ne beszélt volna előzőleg. Megértette?
– Igen, őrmester.
– Rendben. Akkor lássuk, miből élünk.
Ahogy Ceballos kinyitotta a 805-ös ajtaját, Bernard Quinn elfintorodott:
– Szerinted ez fog nekem hiányozni?
Ainslie megrázta a fejét. Az oszlásnak indult test, a kiömlött vér és ürülék nehéz, édeskés szagának elegye megüli az összes gyilkosság helyszínét.
Mindkét nyomozó gondosan feljegyezte, mikor lépett a szobába. Ettől a perctől kezdve folyamatosan jegyzetelnek mindent, amit tesznek, egészen addig, míg le nem zárják az ügyet. Mindez rendkívül unalmas, ám a majdani bírósági tárgyalás miatt a nyomozás elengedhetetlen velejárója.
Az első percben döbbenten nézték az eléjük táruló, borzalmas látványt. A vértócsában fekvő csonkolt testeken már látszottak a bomlás jelei. A gyilkossági nyomozók nagyon gyorsan megtanulják, hogy a test a halál pillanatában rothadni kezd. Amint megáll a szív, baktériumok serege veti magát a védtelenné vált szerves anyagra. Ainslie-nek eszébe jutott egy öreg orvos szakértő mondása, akivel pályafutása elején találkozott:
– Nagy rakás szemét minden emberi test. Amikor megtudtuk, amit tudnunk kell, tűzre vele! Ez a legjobb, amit tehetünk. Ha aztán valaki szét akarja szórni a hamvakat egy tó felett, szíve joga. Abból nem lehet baj. De kriptákat emelni, temetkezni barbár szokás, sőt pazarlás. Kár a földért.
A 805-ös szobában iszonyú rendetlenség uralkodott. Az ágyat szétdúlták, a bútorokat felborogatták. A két áldozat ruhái szanaszét hevertek. Még most is bömbölt a rádió.
– Ugye akkor is szólt, amikor maga bejött? – kérdezte Quinn Ceballost.
– Igen – felelte a fiatal rendőr. – A biztonsági őr így találta. Azt hiszem, ez a HOT 105-ös adó.
– Köszönöm – körmölt szorgalmasan Quinn. – A fiam is folyton ezt hallgatja. Égnek áll tőle a hajam.
Ainslie közben vagy fél tucat hívást bonyolított le a rádiótelefonján. Addig nem használhatta a szobában lévő készüléket, míg nem vettek róla ujjlenyomatot.
Először a helyszínelőket hívta. Ők a rendőrség civil munkatársai voltak. A helyszín minden négyzetméterét lefényképezték, beleértve azokat a később esetleg bizonyító erejű apró részleteket is, ami az avatatlan szemnek föl se tűnne. Ujjlenyomatok után kutattak, vérmintákat gyűjtöttek, és összeszedtek mindent, ami a nyomozás szempontjából perdöntő lehet. Amíg megérkeznek, a bűntény színhelye "megfagyott", azaz minden pontosan úgy marad, ahogy találták.
Elég, ha csak egy hozzá nem értő ember végigmegy a szobán, és ezzel esetleg megsemmisítheti az egyetlen olyan bizonyítékot, ami segíthet megoldani az ügyet. Régebben előfordult, hogy rangidős tisztek merő kíváncsiságból megtekintették egy gyilkosság helyszínét, és ennek következtében teljesen összekavarodtak a nyomok. Ezért aztán ma már a gyilkosságisok – rangjuktól függetlenül teljhatalommal rendelkeznek, míg tart a helyszínelés.
Ainslie tovább telefonált. Jelentést tett a gyilkossági csoport főnökének, Newbold hadnagynak, aki már úton volt a Royal Colonial felé. Aztán felhívta az államügyészt, és megkérte a központot, hogy küldjenek egy sajtószóvivőt.
Mire a helyszínelők befejezték a munkát, megérkezett az Ainslie által értesített orvos szakértő. Erre a vizsgálatra a bűntény felfedezése után a lehető leggyorsabban kell sort keríteni. Az orvos szakértő viszont dühös volt, mert túl korán érkezett, és várnia kellett, míg végeztek a helyszínelők. Miután túl voltak mindenen, a két holttestet átszállították a Dade megyei hullaházba, hogy felboncolják őket. A boncoláson Quinn is jelen lesz.
Amíg Ainslie telefonált, Quinn gumikesztyűt húzott, kikapcsolta a rádiót, majd alaposan szemügyre vette az áldozatokat – sebeiket, megmaradt ruházatukat, a köröttük lévő tárgyakat –, és mindenről részletes jegyzeteket készített. Megvizsgálta az éjjeliszekrényen lévő, értékesnek látszó ékszereket is. Amikor befejezte, elfordította a fejét, és felkiáltott:
– Hé, ezt nézzétek!
Ainslie rögtön odasietett. A két holttest háta mögött négy döglött macska hevert. A nyomozók alaposan szemügyre vették a mozdulatlan állatokat.
– Ez biztos valami nekünk szóló üzenet. Van valami ötleted, hogy mi lehet?
Quinn megrázta a fejét:
– Egyelőre gőzöm sincs. Majd később töröm rajta a fejemet.
A következő pár hónapban mindenki a döglött macskák rejtélyét próbálta megoldani. Számos magyarázat született, de végül kiderült, hogy mindenki tévedett. Csak jóval később jöttek rá, hogy a Frost-gyilkosság színhelyén tényleg találtak egy fontos nyomot méghozzá alig pár centire az egyik macskától.
Quinn lehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a durván összeszabdalt testrészeket. Egy pillanat múlva nagyot nyelt. Ainslie odakapta a fejét:
– Jól vagy? – kérdezte aggodalmasan.
– Mindjárt jövök – nyögte Quinn, és megindult az ajtó felé. A folyosón álló Cobo egy félig nyitott ajtóra mutatott:
– Arra, főnök!
Pár másodperccel később Quinn a vécécsésze fölé hajolva kiadta magából nemrég elfogyasztott reggelijét. Miután arcot mosott és kiöblítette a száját, visszatért a szobába.
– Már nagyon rég nem fordult elő – dünnyögte szomorúan.
Ainslie bólintott. A gyilkossági csoport tagjaival időnként megtörtént ilyesmi. Senki se tette szóvá a dolgot. Csupán azt tekintették megbocsáthatatlan véteknek, ha valaki a gyilkosság helyszínén hányt, tönkretéve ezzel a bizonyítékokat.
A folyosóról beszűrődő hangok jelezték, hogy megérkeztek a technikusok. Elsőként Julio Verona lépett a szobába, nyomában beosztottjával, Sylvia Waldennel.
A kopaszodó, köpcös Verona megállt a küszöbön, és csöndben szemügyre vette a helyiséget. Sötét szeme módszeresen pásztázta végig a szoba minden négyzetméterét. Walden fiatalabb volt, mint a főnöke. A magas, szőke technikus az ujjlenyomatok specialistájának számított. Egy kis fehér táskát hozott magával. A két technikus némán nézte a szeme elé táruló látványt. Végül Verona törte meg a csöndet:
– Két unokám van – sóhajtotta fejcsóválva. – Reggeli közben néztük a híreket. Néhány kamaszt mutattak, akik meggyilkolták az anyjuk barátját. Mondtam is a kölyköknek: "Ami azt illeti, elég rohadt világot hagyunk rátok örökül." Na, akkor szólalt meg a telefon. – A két testre mutatott: – Ráadásul azt hiszem, napról napra rosszabb lesz.
Ainslie szórakozottan végigsimított az állán.
– A világ mindig ilyen volt, Julio. Csupán annyi a különbség, hogy többen vagyunk, és ezért több a gyilkosság is. A hírek meg egyre gyorsabban terjednek. Gondolj bele: néha már egyenesben láthatjuk a szörnyűségeket.
Verona vállat vont.
– Szokásod szerint tudományos szempontból nézed a dolgot, Malcolm. Ettől azonban még ugyanolyan nyomasztó marad.
Azzal fényképezni kezdte a halott házaspárt. Minden szögből legalább három képet csinált: egy távolit, egy közelebbit és egy egészen közelit. Ezután lefotózta a 805-ös szoba egyéb részeit, majd a folyosót, a liftet, a lépcsőt, a kapukat, egyszóval mindent, ahol a tettes megfordulhatott. Az ilyen képeken gyakran találtak olyan bizonyítékokat, amelyek felett kezdetben elsiklottak.
Sylvia Walden eközben ujjlenyomatokat keresett. Elsőként az ajtót vette célba. Az elkövetők legtöbbször az ajtón hagyják ott a kézjegyüket. Később már jobban vigyáznak, de amikor behatolnak a tetthelyre, még idegesek és figyelmetlenek. Walden apró vasreszelékkel kevert grafitport vitt fel egy mágneses ecsettel. Ez az anyag könnyen odaragadt a zsírokhoz, lipidekhez, sókhoz, aminosavakhoz és az ujjlenyomatot alkotó egyéb vegyületekhez.
Simább felületeken – üvegen vagy fémen – különböző színű, nem mágneses port használtak, hogy az ujjlenyomat jól elüssön a háttértől. Walden munka közben számos port kipróbált, hiszen tudta, hogy az ujjlenyomat a bőr anyagának, hőmérsékletének függvényében állandóan változik.
Tomas Ceballos bejött a szobába, és csöndben figyelte Walden munkáját. Sylvia hátrafordult, és rámosolygott a fiatal rendőrre:
– Sokkal nehezebb jó ujjlenyomatot találni, mint gondolná az ember.
Ceballos arca felragyogott. Már az első percben kiszúrta magának Waldent.
– Pedig a tévében minden olyan könnyűnek látszik.
– Szokás szerint. A valóságban az jelenti a legnagyobb gondot, hogy minden tárgynak más és más a felülete. A legjobbak az olyan sima tárgyak, mint az ablaküveg, de csak akkor, ha tiszták és szárazak. Ha porosak, az ujjlenyomat elkenődik rajtuk. Az ajtógomb viszont teljesen reménytelen: egyrészt gömbölyű, másrészt túl kicsi, ráadásul amikor elfordítják, mindent letörölnek róla. – Walden alaposan megnézte magának a fiút, és láthatóan elégedett volt az eredménnyel.
– Tudja-e, hogy az ujjlenyomat minőségét az is befolyásolhatja, hogy a tettes mit evett legutóbb? – kérdezte.
– Most tréfál?
– Eszem ágában sincs. – Újabb mosolyt villantott Ceballosra, majd tovább dolgozott. – A savas ételek fokozott zsírkiválasztást okoznak. Ha gyilkosságra készül, ne egyen előtte citrusféléket: narancsot, grape-fruitot, limonellát, citromot. Nem árt, ha vigyáz a paradicsommal, a szőlőt pedig felejtse el. Az a legrosszabb.
– Illetve a mi szempontunkból a legjobb – helyesbített Verona.
– Ezt megjegyzem – bólintott Ceballos. – Jól fog jönni, ha már nyomozó leszek. – Azzal Waldenhez fordult: – Mondja, magánórákat is ad?
– Nem szoktam – mosolygott Sylvia –, de talán ez egyszer kivételt tehetek.
– Jó, majd jelentkezem – mondta a fiatal rendőr, és elhagyta a szobát.
– Az élet még a gyilkosság helyszínén is ugyanúgy folyik tovább – jegyezte meg Ainslie.
Walden elfintorodott, és a két holttestre mutatott:
– Különben már rég megőrültem volna.
Már számos ujjlenyomatot sikerült felfedeznie, de azok éppúgy lehettek a gyilkoséi, mint az áldozatokéi vagy a személyzetéi. A következő lépés az ujjlenyomatok "felemelése" volt. Az ujjlenyomatokat hordozó vékony, átlátszó szalagokat aztán egy kártyára erősítették, majd miután feljegyezték, hogy hol találták őket, a bizonyítékok közé kerültek.
Verona letette a fényképezőgépet, és Ainslie felé fordult:
– Hallottál már az állatkerti kísérletünkről? Ainslie megrázta a fejét.
– Még nem.
– Engedélyt kértünk az állatkerttől, hogy ujjlenyomatot vehessünk a csimpánzokról és a többi emberszabású majomról. Waldenre nézett: – Mondd el a többit.
– Kiderült, hogy gyakorlatilag olyanok, mint az ember ujjlenyomatai Minden megegyezik rajtuk: az összes domborulat, az ívek, a kanyarulatok, szóval valamennyi azonosítási pont megtalálható rajtuk. Nincs semmilyen lényeges eltérés.
– Darwinnak igaza volt – tette hozzá Verona némi éllel, mivel tudott Ainslie papi múltjáról. – A majmok is az ember családjába tartoznak... Nem igaz, Malcolm?
Valamikor régen Ainslie is osztotta a katolikus egyház fenntartásait Darwin munkásságával kapcsolatban. Elvégre Darwin szembeszállt a Bibliával, és tagadta, hogy az ember felsőbbrendű lenne a többi állathoz képest. Ám azóta már csaknem két évtized telt el, úgyhogy rábólintott Verona megjegyzésére:
– Igen, azt hiszem, ez ma már kétségtelen.
Valamennyien ugyanazt a játékot játszották: Walden, Verona, Ceballos, Quinn és maga Ainslie is. Úgy tettek, mintha ott se lenne a szobában a szörnyűségesen lemészárolt házaspár. A kívülállók talán cinikusnak tarthatják az efféle viselkedést, azonban ennek épp az ellenkezője igaz. Még egy rendkívül edzett nyomozó esetében is megvan a határa annak, hogy mennyi borzalmat tud elviselni.
Újabb technikus lépett a szobába. Ő a vérmintákkal foglalkozott. Kis kémcsövekbe gyűjtötte az áldozatok körül lévő tócsákból a vért. Ezeket később összehasonlítják a boncolás közben vett mintákkal. Ha a két vércsoport különbözik, az arra utal, hogy a begyűjtött vér egy része esetleg a támadóé. Bár ebben az esetben erre aligha volt esély.
A technikusok mintákat vettek Frosték körme alól is. Ha megkarmolták a támadót, némi bőr, haj vagy ruhadarab maradhatott ott. A mintákat gondosan külön zacskókba csomagolták a laborosoknak, majd kis nejlonzacskókat húztak a két holttest kezére, hogy a boncolás előtt ujjlenyomatot vehessenek róluk. Egyébként az egész testet mindig alaposan megvizsgálják, nincs-e rajta idegen ujjlenyomat.
Az áldozatok ruháit is ugyanilyen alaposan szemügyre veszik majd, noha egyelőre még minden rajtuk marad. A boncolás előtt azonban óvatosan levesznek róluk minden darabot, és külön műanyag zacskóba csomagolják.
Mostanra a sok ember nyüzsgése és a feszített munkatempó miatt a 805-ös szoba levegője még nehezebb lett. Ainslie az órájára nézett. Háromnegyed tíz volt. Hirtelen eszébe jutott Jason, aki az osztályteremben várja, hogy elkezdődjön a helyesírási verseny. Karen a többi szülővel együtt a nézőtéren ül. Izgatott és boldog. Ainslie reggel még azt remélte, csatlakozhat hozzájuk, de most már tudta, hogy erre semmi esély. Egyébként nagyon ritkán sikerült az ilyesmi.
Gondolatai visszatértek a gyilkosság helyszínére. Azon töprengett, vajon sikerül-e gyorsan megoldani az esetet. Nagyon remélte, hogy hamar végeznek, de ahogy múltak az órák, egyre kevesebb reményt fűzött hozzá. Noha rengeteg ember nyüzsgött a szállóban, senki se látott semmi gyanúsat. A gyilkosnak sikerült úgy bejutnia, majd a mészárlást követően úgy elhagynia a szállodát, hogy senki nem figyelt fel rá. Ainslie nyomozói kikérdezték a szálloda összes vendégét a hatodik emelettől a tizedikig, ám teljesen hiába.
Ainslie és Quinn tizenhét órát töltöttek a gyilkosság helyszínén, és eközben megpróbáltak valami indítékot találni. Mivel nem találtak pénzt a szobában, először elképzelhetőnek látszott, hogy rablógyilkosság történt, azonban a helyszínen talált ékszerek – amelyek értékét később mintegy húszezer dollárra becsülték – ellentmondtak ennek. Ráadásul egy egyszerű rablás semmiképp se indokolta volna, hogy ilyen kegyetlenül végezzenek a két áldozattal, nem beszélve a holttestek mellett talált döglött macskákról. Az indíték éppoly homályos maradt, mint a gyilkos kiléte.
Az őrmester még a helyszínelés közben felhívta Frosték lakhelyét, az Indiana állambeli South Bendet. Megtudta, hogy a házaspár köztiszteletnek örvendett a környéken. Jómódban éltek. Nem voltak ellenségeik, családi problémáik, gyanús kapcsolataik. Pár nap múlva Bernie Quinn South Bendbe repült, hogy személyesen is kikérdezze Frosték ismerőseit.
Az orvos szakértő, Sandra Sanchez úgy vélte, miután a tettes megkötözte áldozatait, úgy helyezte el őket, hogy jól lássák egymás szenvedéseit.
– Mindvégig öntudatuknál voltak – mondta. – A gyilkos lassan és módszeresen kínozta őket.
Mivel a helyszínen nem találtak semmilyen fegyvert, csak a boncolás során bizonyosodott be, hogy a házaspárt késsel ölték meg. A jellegzetes, mély vágásokat a húson és a csontokon is kimutatták. A tettes a végén valami gyúlékony anyagot öntött a férfi szemébe, majd lángra lobbantotta. A szemüregben csupán elszenesedett maradványokat találtak. Körötte megfeketedett a bőr. Az asszony haláltusája során a pecekkel együtt a nyelvét is átharapta.
A negyvenes évei közepén járó dr. Sanchezt egyenes jelleme és csípős nyelve miatt sokan tisztelték a testületben. Rendszerint kék vagy barna kosztümben jelent meg. Őszülő haját copfba fonva viselte. Quinn tudta róla, hogy szabad idejében sokat foglalkozik a Dade megyében virágzó, kubai eredetű afro-vallással, a santeríával. Ez a felekezet mintegy hetvenezer tagot számlált.
Quinn egyszer tanúja volt, amikor Sanchez doktornő a santeríáról beszélt:
– Jól van, nem állítom, hogy hinnék a santería isteneiben, az orishákban. De ha valaki elfogadja, hogy Mózes annak idején kettéválasztotta a Vörös-tengert, hisz Jézus csodatételeiben vagy a szeplőtlen fogantatásban, akkor az ne tegyen megjegyzéseket a santeríára. A vudu ugyanúgy próbál vigaszt nyújtani, ahogy a többi vallás is.
Mivel Quinn hallotta, hogy a rituális állatáldozat gyakori a santeríában, megkérdezte Sanchezt, vajon a négy macskának nincs-e különös jelentősége.
– Teljesen kizárt – felelte határozottan a doktornő. – Megnéztem azokat a szerencsétlen állatokat: puszta kézzel végeztek velük, ráadásul úgy látom, elég kegyetlenül. A santeríában mindig kést használnak. Szeretettel áldozzák föl az állatokat, és sosem hagyják ott a tetemüket, mint ezekét a macskákét. A legtöbbször megeszik őket a szertartást követő lakomán, márpedig a macska nem szerepel az étlapon.
Ainslie és Quinn a nap végén már látta, hogy az eddigi eredmények semmi jóval sem kecsegtetnek. Az őrmester így fogalmazott, amikor jelentést tett Newboldnak:
– Klasszikus "ki tette?".
A "ki tette?" típusú gyilkosságokat szerették legkevésbé a nyomozók. Ezekben az esetekben semmilyen információ nem volt a gyilkosról – néha még az áldozatról se tudtak semmit. Ilyenkor nem találtak tanút, se olyan nyomot, amin elindulhattak volna. A "ki tette?" szöges ellentéte a "szelíd motoros"-nak nevezett ügyeknek, amikor egyértelmű, ki a tettes, sőt meggyőző bizonyíték is van. Persze a legkönnyebb a nyomozók által "füstölgő fegyver"-nek becézett esetek megoldása, amikor a gyilkost a tetthelyen sikerül elfogni.
Furcsa fintora a sorsnak, hogy végül egy "füstölgő fegyver" típusú ügy tett pontot a Frost-gyilkosság megoldására is.

2.

Péntek reggel valamivel nyolc előtt Bernard Quinn átballagott a gyilkossági csoport szobájából a technikusokhoz. Három nap telt el a Frost-gyilkosság óta. A helyszínelők ötödik emeleti irodájában legalább fél tucat technikus dolgozott. Quinn egyenesen Sylvia Walden íróasztala felé tartott. A lány a számítógépe előtt ült. Hosszú, szőke haja nedvesen csillogott. Valószínűleg elkapta a reggeli zápor.
– Jó reggelt, Bernard – mondta mosolyogva, amikor észrevette a férfit.
– Ami azt illeti, eddig nem volt valami jó – dünnyögte a férfi rosszkedvűen. – De talán majd maga megszépíti.
– Még mindig olyan kevés a bizonyíték? – kérdezte Walden részvéttel.
– Alig több a semminél. Ezért is vagyok itt. Mondja, hogy a fenébe készülhet ilyen sokáig az ujjlenyomatokat elemző jelentés?
– Szerintem három nap egyáltalán nem nagy idő – felelte élesen Sylvia. – Különösen akkor, ha egy csomó ujjlenyomatot kell ezalatt azonosítani.
– Bocsásson meg – sóhajtotta bűnbánó hangon Quinn. – Ez a rohadt ügy teljesen kikészített. Már a jó modoromnak is lőttek...
– Ne mentegetőzzön – vigasztalta a lány. – Mindannyiunk idegei cafatokban lógnak.
– Talált valamit?
– Kaptam néhány ujjlenyomatot New Yorkból. Azé a fickóé, aki Frosték előtt lakott a szobában.
– Benne van a nyilvántartásban? – kérdezte izgatottan Quinn.
– Nem, nem – oszlatta szét a nyomozó reményeit Sylvia. – A pasas beleegyezett, hogy a New York-i rendőrség ujjlenyomatot vegyen tőle. Most hasonlítottam össze az általunk találtakkal.
Walden az egyik legújabb típusú számítógép előtt ült, és az automata ujjlenyomat-azonosító rendszerben búvárkodott. Miután begyűjtötték az ujjlenyomatot, a gép alig két óra alatt átböngészte az Egyesült Államokban nyilvántartott ujjlenyomatok százezreit, és összevetette velük a frissen betáplált mintát. Egy embernek mintegy százhatvan év kellene hozzá. A rendszerben tárolt ujjlenyomatokat digitális kóddal hívják elő. A gép gyakran egy-két óra alatt megoldja a legnehezebbnek látszó ügyeket. Mióta üzembe állították, számos lezáratlan, régi esetet elővettek, és pontot tettek a nyomozás végére.
Walden most éppen a modemen küldött New York-i mintákat vetette össze a 805-ösben vett ujjlenyomatokkal. A számítógép néhány pillanattal később kidobta a választ. A két minta megegyezett.
– Attól tartok, nincsenek jó híreim, Bernie – sóhajtotta. – A helyszínen csupán a két áldozat, a szobalány és a régebbi lakó ujjlenyomatait találtuk.
Quinn a hajába túrt, és felnyögött. Az ilyen napokon úgy érezte, reménytelenül távol van még a nyugdíjazása.
– Nem lepett meg túlzottan, hogy nem találtunk más ujjlenyomatot – mondta Walden. – Néhány helyen ugyanis olyan foltokat találtam, amilyet a gumikesztyű hagy. Biztos, hogy a gyilkosé volt. De azért mégiscsak akadt valami.
Quinn szeme felcsillant:
– Mi az? – kérdezte.
– Találtam egy azonosítatlan tenyérlenyomatot. Nincs meg az egész, de mindenesetre nem egyezik meg a többi azonosított mintával. A központnak van egy tenyérlenyomat-nyilvántartója, ám ott sajnos nem ismerik. – Walden odament a nyomtatóhoz, beütött valamit a gépbe, és egy pillanattal később átadott egy részleges, fekete-fehér tenyérlenyomatot ábrázoló papírlapot Quinn-nek.
– Ez az.
A férfi alaposan szemügyre vette a lapot.
– Nagyon érdekes – morogta, aztán visszaadta a lánynak: Sajnos ezt az egyet nem ismerem. És maga mihez kezd vele?
– Mondjuk, ha maga idehoz egy gyanúsítottat, és megnézzük a tenyérlenyomatát, akkor én meglehetős biztonsággal meg tudom állapítani, ott volt-e az illető a gyilkosság helyszínén.
– Ígérem, amint eljutok idáig, szárnyakat növesztek, és repülök magához.
Miközben visszament a gyilkossági csoport irodájába, Quinn már valamivel jobban érezte magát. Igaz, hogy egy azonosítatlan tenyérlenyomat nem sokat ér, de mégiscsak több a semminél.
A Frost-ügyben egyébként kezdettől fogva szokatlanul kevés bizonyítékot találtak. A gyilkosság másnapján Quinn hosszú kérdőívvel ment vissza a szállodába. Először friss pillantást vetett a helyszínre, azután a vezető technikussal, Julio Veronával újból kézbe vették az összes bizonyítékot. Ezek közé tartozott a First Union Bank fejlécét viselő eltépett boríték is. Quinn még aznap felkereste a bank területi fiókját, és megtudta, hogy Frosték haláluk napjának reggelén nyolcszáz dolláros utazási csekket váltottak be a szálloda mellett lévő, Délnyugati Huszonhetedik sugárúti fiókban. A pénztáros felismerte a két idős ember fényképét. Nem vette észre, hogy bárki követte volna őket, amikor elhagyták a bankot.
Quinn újabb ujjlenyomat-vizsgálatot rendelt el a 805-ös szobában. Ezúttal fluoreszkáló port és lézerfényt használtak. Ez az eljárás néha olyan ujjlenyomatokat is felfed, amelyek a szokásos eljárás során elkerülték a figyelmet. Ám most se találtak semmit.
Másnap megkapta a Royal Colonial igazgatóságától a gyilkosság idején a szállóban tartózkodó vendégek listáját, ezenkívül az elmúlt hónapban náluk megszállt vendégek nevét is. A rendőrség felveszi velük a kapcsolatot. Ha bármelyikük gyanúsnak látszik, Quinn azonnal átveszi a nyomozást.
Orlando Cobónak, a biztonsági őrnek eskü alatt kellett vallomást tennie. Quinn nagyon alaposan kikérdezte, remélve, hogy egyszer csak felbukkan valami fontos apróság, ami eddig elkerülte a figyelmét. A személyzet minden olyan tagját, aki ismerte Frostékat, szintén órákon át faggatták, de ez se hozta meg az annyira áhított áttörést.
A rendőrség ellenőrzött minden, a 805-ös szobába befutó hívást, sőt azokat felkeresték is, akiket innen hívtak fel. Hiába.
Quinn felvette a kapcsolatot a rendőrség számos informátorával, mert abban reménykedett, hogy talán az utcán terjeng valami pletyka a különös kegyetlenséggel elkövetett kettős gyilkosságról. Magas pénzjutalmat helyezett kilátásba a nyomravezetőnek, azonban senki nem jelentkezett.
Ezt követően South Bendbe repült, és kifaggatta a helybeli rendőröket, nem került-e kapcsolatba Frosték neve valamelyik korábbi üggyel. Most se járt sikerrel. Ezután meglátogatta a két áldozat családtagjait, és további kérdéseket tett fel. Különösen az érdekelte, volt-e ellenségük, esetleg nem féltek-e valamitől. Most se jutott semmire.
Ainslie-t is, őt is meglepte, hogy senki se jelentkezett, pedig a sajtó sokat foglalkozott az üggyel. Máskor az ilyen esetekben szinte izzanak a rendőrség vonalai. Néhány részletet természetesen elhallgattak az újságírók elől – például a négy döglött macskát, meg azt, hogy Homer Frost szemeit meggyújtották –, de ez megszokott fogás. Ha ugyanis a gyanúsítottak valamelyike véletlenül szót ejt ezekről, az nagyon megerősíti a vád helyzetét a tárgyalás folyamán.
Három hét telt el a gyilkosság felfedezése óta. Lassan kezdtek kifutni az időből. Eddig még semmilyen hasznosítható nyomot se találtak. A gyilkossági ügyeknél az első tizenkét óra a legdöntőbb szakasz. Ha addig nem bukkannak valami komoly nyomra, amelyen elindulhatnak, a továbbiakban napról napra csökken az esély, hogy sikerrel járnak.
A megalapozott vádemeléshez három dolog szükséges: a tanúk, a tárgyi bizonyíték és a beismerő vallomás. A harmadik rendszerint az első kettő függvénye. A Frost-ügyben mindhármat fájón nélkülözték.
Aztán, ahogy az már történni szokott, az eset egyre inkább veszített a jelentőségéből. Ahogy teltek a napok, újabb és újabb gyilkossági ügyekben indítottak nyomozást. A Miami Rendőrség minden osztálya – beleértve a gyilkossági csoportot is – erősen túlterhelt. Rengeteg a papírmunka: faxok, belső és külső levelek, teletype, helyi jelentések, jegyzőkönyvek, bűnügyi jelentések, laborjelentések, más ügyosztályokhoz intézett kérések, eltűnt autók listája... a sor sosem ért véget.
Így aztán természetesen rangsorolni kellett az ügyeket. Első helyen a friss, helyi ügyek álltak. A többit fontossági sorrendben kezelték. Persze az is előfordult, hogy tévedtek. Néhány jelentésbe és kérésbe éppen csak belepillantottak, aztán félretették. Ezek egyre növekvő kásahegyet alkottak, ami arra várt, hogy egyszer elolvassák. Néha három, hat vagy akár kilenc hónap is eltelt, míg egy bizonyos aktát kézbe vettek, ha egyáltalán sor került rá.
Bernard Quinn egyszer elnevezte ezt a kupacot "Holnap-halomnak". A név rajtaragadt. Quinn, mint afféle tőrőlmetszett angol, természetesen a Macbethet idézte:
"Holnap, holnap, és holnap."
Így történt, hogy a clearwateri rendőrség által március 15-én feladott teletype, amelyet Florida állam összes rendőrőrsének címeztek, a "Holnap-halomba" került, és öt hónapon át ott is maradt.
A teletype-ot Nelson Abren adta fel. A clearwateri kettős gyilkosság ügyében nyomozó rendőrt módfelett megdöbbentette, hogy a tettes milyen kegyetlenül végzett áldozataival. Épp ezért tájékoztatást kért minden hasonló esetről. A teletype egy félmondattal a gyilkosság színhelyén hagyott, "szokatlan dolgok"-ra is utalt. Ezt nem fejtették ki bővebben, mert a clearwateri gyilkossági csoport is visszatartotta az információk egy részét.
Clearwaterben viszonylag sok idős ember él. A gyilkosság áldozata ismét egy házaspár volt: Hal és Mabel Larsen. Mindketten hetvenes éveikben jártak. Mint a Frost-gyilkosság esetében, őket is megkötözték és egymás felé fordították. A szájukat kipeckelték. Hosszan verték és kínozták mindkettőjüket. Testüket több helyen megcsonkították. Végül a vérveszteség okozta halálukat. A nyomozás során kiderült, hogy Larsenék pár nappal korábban váltottak be egy ezerdolláros csekket. A helyszínen nem találtak pénzt. Nem voltak tanúk, se ujjlenyomatok, se gyanúsított. A gyilkos fegyver sem került elő.
Bár Abren nyomozó számos választ kapott az általa feladott teletype-ra, egyik se kapcsolódott a clearwateri kettős gyilkossághoz, és így az ügy végül megoldatlan maradt.

* * *

Két és fél hónappal később, május 23-án, Fort Lauderdale-ben újabb brutálisan kivégzett házaspár holttestét fedezték fel. A hatvanas éveik közepét taposó Hennenfeldék a Huszonegyedik utca közelében lévő Ocean sugárúti lakásukban éltek. Az áldozatokat a már ismert módon megkötözték, szájukat betömték, majd egymás felé fordították és halálra kínozták őket. A gyilkosságot a halál beálltát követő negyedik napon fedezték fel.
Végül az egyik szomszédnak feltűnt a lakásból kiáramló bűz. Értesítette a rendőröket, akik feltörték az ajtót, és behatoltak a lakásba. Benito Montes nyomozó rosszul lett a bűztől és az elé táruló látványtól.
Ezen a helyszínen nem találtak döglött macskákat, viszont a két izzószálas hősugárzót Irving Hennenfeld lábához kötözték, és bekapcsolva hagyták. Mire megtalálták a két holttestet, a hősugárzó kicsapta a biztosítékot, ám a férfi lábfeje és alsó lábszára addigra szénné égett. Ezúttal is eltűnt minden készpénz.
Most se volt se tanú, se ujjlenyomat, se gyilkos fegyver.
Viszont Benito Montes nyomozónak eszébe jutott az a Coconut Grove-i kettős gyilkosságról szóló újságcikk, amit három hónappal korábban olvasott. Felhívta a miami gyilkossági csoportot, és megbeszélt egy találkozót Bernard Quinn-nel.
Montes a húszas évei közepén járt. Pár napja vágathatta a haját. Mint a gyilkossági nyomozók többsége, ő is választékosan öltözött – aznap sötétkék öltönyt és csíkos selyem nyakkendőt viselt. A mintegy két órán át tartó beszélgetés során összevetették jegyzeteiket meg a Frost- és a Hennenfeld-gyilkosságok helyszínén készült fotókat is. Megállapították, hogy a két eset nagyon hasonló: erre utalt a holttestek helyzete és az a kegyetlenség, ahogyan a négy áldozattal végeztek.
És még egy apró részlet: a gyilkosság felfedezésekor mindkét helyszínen bömbölt a rádió. Feltehetőleg a gyilkos hagyta úgy.
– Emlékszik, milyen zene volt? – kérdezte Quinn.
– Igen. Valami hangos hard rock. Alig értettük egymás szavát.
– Ugyanúgy, mint a Frost-gyilkosság esetében – helyeselt Quinn, miközben buzgón jegyzetelt.
– Persze, hiszen ugyanaz a fickó csinálta – jelentette ki Monies határozottan. – Minden jel erre utal.
– Biztos, hogy férfi volt?
– Igen. Nagy, erős mint a bivaly, és nagyon okos.
– Művelt?
– Az ösztönöm azt súgja, hogy nem.
– Az enyém is – bólintott Quinn.
– Élvezi, amit csinál. Valósággal lubickol áldozatai szenvedésében. Egy megrögzött szadistát keresünk.
– Nincs valami ötlete a helyszínen talált döglött macskákkal kapcsolatban?
Montes megrázta a fejét.
– Az a rohadék imád gyilkolni – felelte. – Talán csak az időt múlatta az állatokkal.
– Lehet – sóhajtott Quinn. – De én inkább azt hiszem, hogy mégiscsak valami üzenet lehet. Mindenesetre igyekszem megfejteni.
Mielőtt elváltak, Bernard bocsánatot kért, amiért Ainslie nem tudott jelen lenni a találkozón, mivel egynapos továbbképzésen kellett részt vennie.
– Nem érdekes – legyintett Montes. – Azt hiszem, bőven lesz rá idő, hogy megismerjük egymást. Ha jól sejtem, most még csak a kezdet kezdetén járunk.

3.

Abban az évben különösen forró tavasz és nyár köszöntött Dél-Floridára. A helyzetet tovább rontotta, hogy mindennap esett az eső. Gyakran volt áramszünet, ami különösen azokat viselte meg, akik már hozzászoktak a légkondicionálás áldásaihoz. A hőség mindenkit ingerültté tett: könnyen felszikráztak a szenvedélyek. Gyakorivá váltak a bandaháborúk. Az egy fedél alatt élők nemegyszer egymás ellen fordultak. Még a különben békés természetűek is nagyon gyorsan elveszítették a türelmüket. Sokszor idegenek is egymásnak estek. Parázs veszekedések törtek ki az utcán egy-egy parkolóhelyért. Komoly viták esetén a düh pillanatok alatt őrjöngésig fokozódott, sőt időnként gyilkosságba torkollt.
A gyilkossági csoport irodájának egyik falát egy nagy, fehér tábla foglalta el. A nyomozók maguk közt csak "haláltáblá"-nak nevezték. Ezen rendezett oszlopokba szedték az összes áldozat nevét, alatta feltüntetve a nyomozás szempontjából kulcsfontosságú adatokat. Valamennyi lehetséges gyanúsított neve felkerült ide. A letartóztatást pirossal jelölték.
Tavaly júliusban hetven gyilkosság történt. Ezek közül huszonöt még ma is megoldatlan. Az idei év júliusában a gyilkosságok száma elérte a kilencvenhatot, és ebből csupán huszonegyet sikerült lezárni.
Még a szokásos rablások, autólopások, markecolások is gyakran követeltek emberéletet. Úgy tűnt, a bűnözők nemegyszer minden látható ok nélkül végeznek áldozatukkal.
Mivel csak idő kérdése volt, hogy a fokozódó erőszakhullám adatai mikor keltik fel a sajtó érdeklődését, Leo Newbold hadnagy, a gyilkossági csoport vezetője szokatlanul gyakran vendégszerepelt Manolo Yanes őrnagy irodájában, aki a Személyek Ellen Elkövetett Bűnesetek Egységének parancsnoka volt. Ez a hangzatos név a Rablási és a Gyilkossági Csoportot takarta.
Utolsó találkozásukkor a hatalmas termetű, bozontos hajú Yanes őrnagy hamisítatlan kiképző őrmesteri hangon támadt rá Newboldra, amint az becsukta maga mögött az ajtót.
– Mondja, hadnagy, mi a fenét csinálnak a maga emberei? mennydörögte. Aztán mézesmázos hangon, gúnyosan hozzátette: Vagy inkább fogalmazzak úgy, hogy mit nem csinálnak?
Normális körülmények közt az őrnagy a keresztnevén szólította volna Newboldot, sőt hellyel kínálja. Ezúttal azonban esze ágában se volt, hogy efféle barátságos gesztusokat tegyen. A hadnagy sejtette, hogy Yanes már megkapta a neki kijáró letolást, és tudta, hogy most rajta a sor. Túl régen szolgált a testületben ahhoz, hogy a szívére vegye az ilyesmit. Ezért várt egy kicsit, mielőtt válaszolt.
Az őrnagy ötödik emeleti irodájának ablakából pompás kilátás nyílt Miami napfényben fürdő belvárosára. Yanes íróasztalának fehér műanyag lapján katonás rendben sorakoztak a dossziék és a szépen kihegyezett ceruzák. A sarokban egy nyolcszemélyes tárgyalóasztal állt. Mint a legtöbb rendőrtiszt irodája, ez is spártai képet mutatott. Csupán az őrnagy unokáinak fényképe enyhítette a sivár szigorúságot.
– Jól ismeri a helyzetet, uram – felelte Newbold. – Túl vagyunk terhelve. Az emberek napi tizenhat órát dolgoznak. Elindulnak minden lehetséges nyomon. A végkimerülés határán vannak. Yanes dühösen legyintett.
– A fészkes fenét! Na, üljön le, hadnagy.
Amikor Newbold helyet foglalt, az őrnagy előrehajolt, és mélyen a szemébe nézett.
– Az állandó túlórák, a szüntelen hajsza a munkájukkal jár mondta. – Ezt mindenki tudja. Bármilyen eredményesek is, a maga dolga az, hogy tovább hajtsa őket. De ne feledje: amikor ennyire kimerültek, hajlamosak átsiklani egyes részleteken. Mi azért ülünk itt, hogy ilyenkor az orrukra koppintsunk. Szóval jobb, ha most azonnal nekiül, és végignyálazza az összes régi ügyet, hátha felfedez valamit, ami elkerülte az emberei figyelmét. Különösen az esetleg meglévő összefüggésekre ügyeljen. Ha később kiderül, hogy elszúrtak valamit, ígérem, nagyon megbánja, hogy az előbb az emberei kimerültségére hivatkozott. Fáradtak! Persze hogy fáradtak. Na és akkor mi van?
Newbold felsóhajtott, de egy szót se szólt.
Yanes a maga részéről befejezte a beszélgetést:
– Ez minden. Leléphet.
– Igen, uram. – Newbold felállt, sarkon fordult, és elhagyta a szobát. Amint visszaért az irodájába nekilátott, hogy átnézze a régi ügyeket.
Alig egy hónappal később – ahogy Newbold fogalmazott – "a nyakukba szakadt az egész miskulancia".

* * *

Augusztus 14-én Pablo Greene nyomozó volt az ügyeletes. Még csak negyed tizenkettőre járt, de a hőmérő higanyszála már harminchét Celsius-fokra kúszott. A levegő páratartalma elérte a nyolcvanöt százalékot. Hirtelen megcsörrent a telefon. Egy Frankel nevű egyenruhás járőr gyilkossági ügyet jelentett a Hatvankilencedik utcánál lévő Biscayne sugárútról.
A két áldozat ismét egy hatvanas éveiben járó házaspár, a spanyol születésű Lazaro és Luisa Urbina. A szomszédjukban lakó férfi talált rájuk. Miután nem kapott választ a kopogásra, benézett az ablakon. Amikor meglátta a két összekötözött alakot, betörte az ajtót, és Urbináék telefonján felhívta a 911-et.
A holttestek a négyszobás ház nappalijában hevertek. Mindkettőjüket kegyetlenül megkínozták. Tócsákba gyűlt köröttük a vér.
Greene őrmester már huszadik éve dolgozott a gyilkosságiaknál. A magas, karcsú, sűrű bajszú férfi első lépésként utasította Frankelt, hogy biztosítsa a helyszínt, aztán körülnézett, van-e valaki a közelben, de senkit nem talált. Valamennyi nyomozó íróasztala üres volt. A szobában fél tucat, egymástól lemezekkel elválasztott íróasztal sorakozott. Mindegyiken telefon, több vonallal, valamint számítógép és számos floppytartó. A nyomozók többsége megpróbálta egy-egy családi képpel vagy vidám karikatúrával személyesebbé tenni sivár íróasztalát.
A szobában csupán két telefonügyeletes tartózkodott. Megállás nélkül válaszoltak a beérkező hívásokra. Itt éjjel-nappal csörgött a telefon. Állampolgári bejelentések, hírügynökségek, az áldozatok családtagjai, az erőszakhullám miatt aggódó politikusok – egyszóval fontos és lényegtelen hívások egyaránt.
Greene tisztában volt vele, hogy az összes nyomozó a terepen dolgozik. A gyilkossági csoport irodája egész nyáron üresen állt. Az ő egységük nyolc ügyben nyomozott egyszerre, és Greene tudta, hogy a többiek ugyanígy túl vannak terhelve. Nem volt más választása, magának kellett kiszállnia ehhez az esethez. Majd igyekezni fog, hogy gyorsan végezzen.
Az íróasztalán tornyosuló papírhalomra pillantott. Legalább kétheti elmaradása volt, és Newbold hadnagy állandóan gyötörte miatta. Most ismét félre kellett tennie ezt a munkát. Fölvette a zakóját, ellenőrizte a hóna alá szíjazott pisztolytáskát, a fegyvert és a tartalék tárakat, aztán elindult a felvonó felé. A kocsiból majd felveszi a kapcsolatot az egyik egységgel, és megkéri őket, jöjjenek ki a helyszínre, de tudta, hogy elég sokára fognak odaérni. Mindannyian túl voltak terhelve.
Greene kedvetlenül gondolt arra, hogy este még vissza kell jönnie az irodába, hogy folytassa a véget nem érő, unalmas papírmunkát. Tizenöt perc múlva leparkolt a Pine Terrace 18. előtt. A helyszínt már lezárták. A birtokot kanárisárga szalag kerítette el: RENDŐRSÉGI ÖVEZET. BELÉPNI TILOS. Greene kiszállt a kocsiból, és megindult a szalag előtt posztoló, egyenruhás rendőr felé.
– Ugye ön Frankel? – kérdezte köszönés helyett. Amikor a rendőr bólintott, az őrmester kezet nyújtott: – Greene vagyok. Mi a helyzet?
– A társammal együtt érkeztem – felelte Frankel. – Nem nyúltunk semmihez. – A valamivel távolabb várakozó, testes, szakállas férfira mutatott: – Mr. Xavier, a szomszéd, aki felhívta a 911-et.
A férfi odajött hozzájuk.
– Mikor megláttam a padlón heverő testeket, betörtem az ajtót. Lehet, hogy hiba volt.
– Nem baj. Mindig van esély, hogy valaki életben maradt.
– Urbináék esetében már nem. Nem ismertem túl jól őket, de ezt a látványt életem végéig nem felejtem el.
– Mr. Xavier két dologhoz nyúlt hozzá a helyszínen – vette át a szót Frankel. – A telefonhoz, amikor felhívta a 911-et, és kikapcsolta a rádiót is.
– Nem csinált valamit a rádióval, mielőtt kikapcsolta? kérdezett közbe Greene. – Nem tekergette az állomáskeresőt?
– Nem, uram – felelte kissé elszontyolodva Xavier. – Arra gondol, hogy esetleg elkentem az ujjlenyomatokat?
"Ha gyilkosságról van szó, mindenkiből kitör a mesterdetektív" sóhajtotta magában Greene, de csak ennyit mondott:
– Talán korainak tartja, de szeretném, ha hozzájárulna, hogy ujjlenyomatot vegyünk öntől, így az önét már a kezdet kezdetén el tudnánk különíteni a többiekétől. A lemezt természetesen később visszaadjuk önnek. – Frankelhez fordult: – Maradjon kapcsolatban Mr. Xavierrel. Még szükségünk lesz rá a nap folyamán.
Az őrmester a házba lépve azonnal tudta, hogy nem közönséges bűntény nyomait látja. Ez a kegyetlen mészárlás egy sorozatgyilkosság újabb eleme. A szakmájához tartozott, hogy folyamatosan figyelje a többi gyilkossági csoport munkáját. Természetesen hallott a januári Coconut Grove-i és a három hónapja történt, Fort Lauderdale-i esetről is. Most pedig itt állt az előző kettőhöz oly kísértetiesen hasonló, újabb kettős gyilkosság áldozatai előtt.
Greene a nadrágszíján lógó rádiótelefon után nyúlt, és lebonyolította az ilyenkor szokásos hívásokat. Elsőként a technikusokat riasztotta. A sorozatgyilkosságok esetében különösen fontos, hogy minél előbb begyűjtsék és késlekedés nélkül kiértékeljék a legapróbb nyomokat is. A központos azonban közölte, hogy valamennyi technikus foglalt. Körülbelül egy óra múlva fog odaérni a csoport. Az őrmester dühöngött, mert tudta, hogy ez az időkiesés bizonyosfajta bizonyítékok pusztulását okozhatja. Ennek ellenére fegyelmezte magát, hiszen tisztában volt vele, hiába veszekszik a központossal: attól még nem jön előbb a technikus.
Ezután az orvos szakértőket kereste. Amikor kiderült, hogy ismét várnia kell, kezdte elveszíteni a türelmét.
– Hát ez így nem megy – mondta ingerülten, de nem kiabált. A következő hívások hasonló eredménnyel jártak. Még az államügyész se tartózkodott a helyén. A bíróságon volt, de megígérte, hogy egy órán belül ott lesz.
"Pompás – füstölgött magában Greene. – Sose hittem volna, hogy egyszer még idáig jutunk." Nemrég még mindenki késlekedés nélkül rohant egy gyilkosság színhelyére. Ma már láthatóan változott az emberek hozzáállása. Az őrmester szemében mindez jól példázta a társadalom értékrendszerének válságát. Ezért nőtt a gyilkosságok száma.
Greene ezután rádión értesítette Newbold hadnagyot. Mivel elképzelhető volt, hogy az adást mások is hallgatják, nagyon óvatosan fogalmazott. Mindenesetre hangsúlyozta, milyen fontos lenne a mielőbbi cselekvés a Pine Terrace-i helyszínen. A hadnagy megígérte, hogy ő is azonnal felhív néhány munkatársat.
Az őrmester javasolta, hogy értesítsék Ainslie-t és Quinnt. Newbold egyetértett vele, és hozzátette, ő maga is megpróbál minél előbb odaérni. Greene most ismét a két áldozat tetemére összpontosította figyelmét. Szemügyre vette sebeiket, miközben folyamatosan jegyzetelt. A férfit és a nőt ugyanúgy egymás felé fordították, mint a Greene által ismert előző két esetben. Úgy látszik, a gyilkos azt akarta, hogy némaságra ítélve nézzék végig egymás szenvedéseit.
Gyors helyszíni vázlatot készített anélkül, hogy bármihez hozzányúlt volna. Az éjjeliszekrény lapján észrevett egy nyitott borítékot. Óvatosan megfordította a zsebkésével. A címzésen szerepelt Urbináék teljes neve. Greene gondosan felírta a jegyzetfüzetébe.
A holttestek mellett kis íróasztal állt, rajta hordozható táskarádió. Nyilván ezt kapcsolta ki Xavier. A kereső a 105.95M-en állt. Az őrmester ismerte ezt az állomást: a HOT 105-ös. Kőkemény rockot játszanak.
Bajszát simogatva végigment a többi szobán. A két hálóban minden szekrény tárva-nyitva állt. Feltehetőleg a behatoló hagyta így maga után. Egy férfi levéltárca és egy női retikül hevert az ágy közepén. Tartalmukat a paplanra szórták. Greene nem látott pénzt a halom közepén. Csupán néhány apró ékszerre lett figyelmes.
Mindkét hálószobához külön fürdőszoba és WC tartozott. A technikusok majd úgyis alaposan átfésülik őket. Greene egyelőre nem fedezett fel semmi fontosnak látszó nyomot. Az egyik WC tetejét felhajtva találta. A kagylóban vizelet csillogott. Az őrmester gondosan feljegyezte ezt a tényt a noteszába, noha tudta, hogy az emberi ürülék használhatatlan az azonosítás során.
Ahogy visszatért a nappaliba, újabb, eddig azonosítatlan szag csapta meg az orrát. Közelebb ment a két áldozathoz. Beleszimatolt a levegőbe. A szag egyre erősebb lett. Szinte elnyomta a bomló testek és a nyílt sebek émelyítő bűzét. Greene meglátta a halott asszony kezében lévő bronzedényt. Nagy halom emberi ürülék úszkált benne valami folyadékban; valószínűleg vizelet lehetett.
Pablo Greene időnként azt kívánta, bárcsak valami más pályát választott volna. Ez is ilyen pillanat volt. Miközben óvatosan hátrébb húzódott, eszébe jutott, hogy egyáltalán nem szokatlan jelenség, ha a bűnözők odapiszkítanak a tetthelyre. Általában a nagyon nagy rendben tartott otthonokat éri ez a csapás, amikor kifosztják őket – az elkövetők feltehetőleg így akarják közölni a véleményüket a távol lévő tulajdonosokkal. De egyáltalán nem emlékezett arra, hogy valaha is a gyilkosság helyszínén ürített volna a tettes, ráadásul a két, módszeresen agyongyötört öregember teteme mellett. Greene rendezett családi életet élt, és a pusztítás láttán feltámadt benne a harag: Nyavalyás görény!
– Valami baj van, Pablo? – kérdezte egy hang az előtérből. Greene felpillantott, és meglátta a szobába belépő főnökét. Az őrmester rájött, hogy valószínűleg hangosan gondolkozott.
Noha rendszerint sikerült kikapcsolnia az érzelmeit, amikor dolgozott, most indulatosan mutatott a két testre és a pár pillanattal ezelőtt fölfedezett edényre. Newbold odament, alaposan megvizsgált mindent, aztán Greene-re nézett.
– Ne aggódj, elkapjuk a gazembert. És ha a kezünkben lesz, olyan hajszálpontosan felépítjük a vádat, hogy biztosan a villamosszékben végzi majd!
Newbold nagyon jól emlékezett Yanes őrnagy nemrég elhangzott szavaira: Szóval jobb, ha most azonnal nekiül, és végignyálazza az összes régi ügyet, hátha felfedez valamit, ami elkerülte az emberei figyelmét. Különösen az esetleg meglévő összefüggésekre ügyeljen.
A gyilkosságiak főnöke tudta, hogy a Frost-gyilkosság és az ugyancsak felderítetlen Fort Lauderdale-i eset közt feltehetőleg összefüggés van. A mostani kettős gyilkosság ugyancsak hozzákapcsolható az előzőkhöz. Vajon segít az ügy megoldásában, ha összekapcsolják a három tragédiát? Hamarabb fogják megtalálni a gyilkost?
Newbold erősen kételkedett a dologban. Csaknem biztosra vette, hogy előbb-utóbb találnak néhány gyanúsítottat, különösen, ha a média is beszáll a dologba, azonban ezek a szálak valószínűleg vakvágányra vezetik a nyomozást. Előre tudta: az egyetlen kézzelfogható eredmény az lesz, hogy nő a gyilkossági csoportra és ezzel együtt az egész rendőrségre nehezedő nyomás.
Ennek ellenére a mostani eset alapos felderítése és a két korábbi gyilkosság aktáinak alapos áttanulmányozása a legfontosabb. Nem volt kétséges számára, hogy sorozatgyilkossal állnak szemben.
– El tudná érni Ainslie-t és Quinnt? – kérdezte Greene. Newbold bólintott:
– Már úton vannak. Szóltam Quinn-nek, hogy értesítse a lauderdale-i kapcsolatát.
Pár perccel később befutott az első technikus, és néhány pillanattal később az orvos szakértő, Sandra Sanchez is. Úgy látszik, miután Greene felhívta a hadnagyot, egyszeriben elhárult minden akadály.
A következő öt órában gyorsan haladt a munka. Lazaro és Luisa Urbina testét zsákokba helyezték, és elszállították a megyei hullaházba. Még aznap éjjel felboncolták őket. Greene őrmester természetesen ott volt, így persze nem foglalkozott az asztalán fölhalmozódott papírkupaccal, ami időközben tovább gyarapodott.
A technikusok által összegyűjtött bizonyítékok elemzése eltart pár napig, ám egy lényeges mozzanatra már az elején fény derült.
– Csaknem biztos, hogy a pofa megint kesztyűt viselt – sóhajtott fel Sylvia Walden. – Néhány lenyomat valószínűleg gumikesztyűtől származik, ugyanúgy, mint a Royal Colonialban. Ráadásul azt is tudja, hogy két kesztyűt kell viselnie, mert ha csak egy van rajta, azon előbb-utóbb átüt az ujjlenyomat. Persze azért találtam néhány ujjlenyomatot, de kétlem, hogy a mi emberünké is közöttük lenne.
– Kösz – morogta Greene fejcsóválva.
– Nincs mit – felelte Walden.
Ainslie és Quinn pár órával korábban érkezett a helyszínre. Mindannyian egyetértettek abban, hogy sorozatgyilkossal van dolguk. Ainslie még egyszer körülnézett, mielőtt az áldozatok testét elvitték volna. Hosszasan időzött az asszony kezébe helyezett bronzedénynél. Ez a tárgy megszólaltatott benne egy halvány, homályos emléket, amely azonban sehogy se akart élesebben kirajzolódni. Az őrmester kétszer is visszatért, remélve, hogy végre megvilágosodik az emlékezete, de hiába.
"Lehet, hogy semmi komoly – gondolta végül. – Talán csak valami gyerekkori emlék. De az is elképzelhető, hogy csupán fáradt vagyok az állandó munkától. Túl sok ügyön dolgozunk egyszerre. Összekuszálódnak bennem a nyomok."
Talán csak arra lenne szüksége, hogy hazamenjen, és végre a családjával töltse az estéjét... beszélgessenek egy kicsit az asztalnál vacsora után... segítsen Jasonnek megcsinálni a házi feladatát... szeretkezzen a feleségével... és holnap reggel egyszer csak beugrana a megoldás.
De a reggel se hozta meg a várva várt áttörést. A ködös emlékkép kitartóan bujkált Ainslie agytekervényeinek peremén. Négy nap kellett hozzá, míg egy váratlan pillanatban végre minden megvilágosodott előtte.

4.

A Pine Terrace-i gyilkosságot követő negyedik napon Leo Newbold értekezletet tartott. A megbeszélésre a sorozatgyilkosság egyes helyszínein dolgozó felügyelők, nyomozók és technikusok, valamint az orvos szakértő és az államügyész kapott meghívót. Több magas rangú rendőrtisztet is értesítettek. Közülük kettő eljött a megbeszélésre. "Ez volt az a pillanat – állapította meg a későbbiekben Ainslie –, amikor az események menete a shakespeare-i dramaturgiát követve hirtelen felgyorsult, és ennek következtében több új szereplő jelent meg a színen."
Ruby Bowe nyomozónő is közéjük tartozott, noha már évek óta Ainslie beosztottjaként dolgozott. A huszonnyolc éves, apró termetű, fekete nő mindig divatos ruhákat és csillogó fülbevalót viselt. Munkatársai szerették és becsülték, mert ugyanolyan keményen dolgozott, mint a többiek, és nem várta el, hogy pusztán a neme miatt kivételezzenek vele. Kőkemény volt, ha kellett. Sose adta föl. Amikor azonban kicsit enyhült a hajsza, rögtön szabadjára engedte fullánkos nyelvét. Egy-egy csípős megjegyzése szinte már szállóigévé vált.
Egy kilencgyerekes család legfiatalabb tagjaként látta meg a napvilágot. Miami külvárosában nőtt föl. Apja, Erskine Bowe rendőrként dolgozott. Ruby tizenkét éves volt, amikor egy tizenöt éves narkós srác lelőtte az apját egy áruházi rablótámadás során.
Erskine Bowe rajongott a lányáért. Gyakran mondogatta a barátainak:
– Meglátjátok, még sokra viszi. Csak várjátok ki a végét!
Rubynak még ennyi év után is rettenetesen hiányzott. Sose felejtette el, milyen sokat jelentettek egymásnak.
Amikor a lány elvégezte az általános iskolát, az Edison Középiskolába jelentkezett. Szorgalmasan tanult, és mellette gyakran vállalt különféle feladatokat. Ezek legtöbbje szociális munka volt. Teljes erőbedobással vett részt a kábítószer elleni harcban, tudva, hogy valójában a drog gyilkolta meg az apját is.
A középiskolát követően a Floridai A&M Egyetem pszichológiaszociológia szakára felvételizett. Kitüntetéssel diplomázott. Azonnal alkalmazta a Miami Rendőrség. Apja tizenkét évig dolgozott itt. Talán nem halt meg hiába, ha a lányának sikerül jobbá tennie a világot, vagy legalábbis a közvetlen környezetét.
Senkit se lepett meg, hogy Ruby osztályelsőként végezte a rendőr-akadémiát. Sokkal inkább megdöbbentek azon, hogy Newbold hadnagy az iskola elvégzése után azonnal odavette magához a lányt. Erre addig még nem volt példa.
A gyilkossági csoport minden rendőrségen a testület krémje. Munkatársai a legképzettebbek, nekik van a legtöbb anyagi forrásuk – egyszóval mindenki irigyli őket a testületben. Ruby váratlan kinevezése csalódást okozott mindazoknak, akik remélték, hogy egyszer majd a gyilkosságiakhoz kerülhetnek. Newbold azonban megszimatolt valamit a lányban.
– Tudod, van az úgy néha – mondta egyszer négyszemközt Ainslie-nek –, hogy egész egyszerűen megérzed a jó zsarut.
Ruby már negyedik éve szolgált a keze alatt, és mindvégig kiváló minősítést kapott. Mivel Ainslie csapatához tartozott, ott kellett lennie a megbeszélésen, ám amíg a többiek szép komótosan szedelőzködtek, ő egy nagy papírhalom előtt ülve elmélyülten telefonált.
– Igyekezzen, Ruby – figyelmeztette Newbold, ahogy elment mellette. – Mindjárt kezdődik.
– Igen, uram – felelte a lány, majd pár pillanattal később lerakta a kagylót, föltette nagy, arany fülbevalóját, és csatlakozott a többiekhez.
A gyilkossági csoport az irodákon kívül más helyiségekkel is rendelkezett, például a kihallgatószobákkal, egy viszonylag kényelmesen berendezett beugróval, ahol az áldozatok hozzátartozóival beszélgettek, meg a nagy könyvtárral, ahol lemezen tárolták az elmúlt tíz év minden aktáját, sőt a tanácsterem is az övék volt.
Malcolm Ainslie a tanácsterem nagy asztalánál ült, mellette a másik két őrmester, Pablo Greene és Hank Brewmaster, valamint az alájuk rendelt nyomozók: Bernard Quinn, Esteban Kralik, José Garcia és Ruby Bowe.
Garcia Kubában született. Tizenkét éve dolgozott a rendőrségen, nyolc éve már a gyilkossági csoport nyomozójaként. A kopaszodó, kövér kubai legalább tíz évvel mutatott többet a koránál. Kollégái Papának becézték.
A megbeszélésen részt vett Benito Montes, aki Fort Lauderdaleből autózott idáig. A Hennenfeld-ügyben sajnos azóta se történt előrelépés.
Az asztalnál ült még a törvényszéki orvos szakértő, dr. Sandra Sanchez, a technikusok közül Julio Verona és Sylvia Walden, azonkívül a helyettes államügyész, Curzon Knowles.
Knowles az államügyészség gyilkossági részlegének közvádlója volt. A finom modorú, szerény kis ember mindig konfekcióöltönyt és nyakkendőt viselt. Az a hír járta, hogy valaki egyszer ügynöknek nézte. Ha olyan tanúkkal találkozott a bírósági tárgyalásokon, akik láthatóan félre akarták vezetni a testületet, úgy tett, mintha nem lenne biztos a dolgában, noha mi sem állt távolabb az igazságtól. A tanúk ilyenkor fölbátorodtak és nyugodtan hazudtak, amikor az ügyész látszólag érdektelen kérdéseire feleltek, és mire észbe kaptak, már rég benne voltak a pácban.
Lefegyverző modorának és borotvaéles eszének köszönhetően Knowles tizenöt éves államügyészi pályafutása során elérte a nyolcvankét százalékos elítélési rátát. A gyilkossági csoport nyomozói mindig örültek, ha Curzon képviselte a vádat az ügyükben, úgyhogy most is szívesen látták az értekezleten.
Ezenkívül itt ült Yanes őrnagy és egy magas rangú rendőrtiszt, Otero Serrano, hangsúlyozandó, hogy a gyilkosságsorozat valószínűleg nagy érdeklődést fog kelteni.
Newbold hadnagy az asztalfőn foglalt helyet.
– Valamennyien tudjuk, hogy az itt felfedezett kettős gyilkosságok és a Fort Lauderdale-i eset vélhetőleg egy gyilkosságsorozat részei. Lehet, hogy hamarabb is ugyanerre a következtetésre jutunk, ha nagyobb súlyt fektetünk az első két eset közötti összefüggésre. De ezzel majd később foglalkozunk. Egyelőre szorít az idő – mondta a hadnagy, miután pár szóval üdvözölte az egybegyűlteket. Most szeretném, ha mindhárom gyilkosságról teljes képet kapnánk. Kérem, hogy a legkisebb részletet se felejtsék ki. Muszáj találnunk valamit, ami összekapcsolja a...
Ruby Bowe felemelte a kezét. Newbold váratlanul félbehagyta a mondatot, és a lányra nézett:
– Mi az, Ruby, nem tud várni, amíg befejezem? – kérdezte a szemöldökét ráncolva.
– Nem tudok, uram – felelte remegő hangon a lány. Látszott rajta, hogy nagyon izgatott. Egy papírlapot tartott a kezében.
– Akkor ne tartsa vissza magát – vakkantotta bosszúsan Newbold.
– Az imént három gyilkosságról beszélt, uram.
– És? – kérdezte vészjósló hangon a hadnagy. – Netán úgy véli, rosszul számolok?
– Nem, uram – Ruby felemelte a papírt, és a többiekre nézett. Azt hiszem, senki nem fog örülni a hírnek, de az a helyzet, hogy helyesebb lenne, ha négy gyilkosságról beszélnénk.
– Micsoda? Ez nem lehet igaz!
Ainslie, aki a lánnyal szemben ült, csöndesen megkérdezte:
– Mit talált, Ruby?
A nyomozónő hálás pillantást vetett az őrmesterre, aztán ismét Newbold felé fordult:
– Pár nappal ezelőtt azt az utasítást adta, uram, hogy nézzem át a "Holnap-halmot", mert lassanként elborít bennünket a sok papír.
A név hallatán többen elmosolyodtak. A hátralékos ügyek beceneve mindig derültséget váltott ki a jelenlévőkből.
– Így van – bólintott Newbold. – Gondolom, sikerült valami érdekeset találnia.
– Éppen ma reggel akadt a kezembe. Rendőrségi felhívás Clearwaterből.
– Halljuk.
Ruby Bowe hangja betöltötte a termet.
– Rendőrségi felhívás minden körzet számára, Florida Állam területén. Kettős gyilkosság helyben, március 12-én. Az áldozat egy idős házaspár. Különös kegyetlenséggel végeztek velük. Megkötözték, összeverték és összevagdalták őket. A szájukat kipeckelték. Az elkövető valószínűleg minden készpénzt magával vitt. Az összeg nagysága ismeretlen. Nem találtunk ujjlenyomatot vagy más, értékelhető bizonyítékot. A támadó néhány szokatlan tárgyat hagyott a helyszínen. Ha hasonló bűnténnyel találkoznak, kérem, vegyék föl a kapcsolatot Abren nyomozóval a clearwateri gyilkossági csoportnál.
A szobára telepedő síri csöndet Yanes őrnagy hangja törte meg: – Hallhatnám még egyszer a dátumot, nyomozó?
Bowe megnézte a papírt.
– A gyilkosságokat március 12-én követték el, uram. Ez a felhívás 15-én érkezett.
– Jézus Mária! – sóhajtottak fel testületileg.
– Öt hónapja! – tette hozzá Hank Brewmaster. Valamennyien tudták, hogy ez bármikor megtörténhet – nem lenne szabad, de akkor is így van. Néhány papír egyre lejjebb süllyed a "Holnap-halomban", és hosszú időn át senki se veszi kézbe őket. Ám a mostani eset örök időkre szóló, elrettentő példa lesz.
A hivatalos rendőri kapcsolattartáson túl néha a sajtó is fölfedez bizonyos hasonlóságokat egymástól távol történt bűnesetek között. Ilyenkor értesítik a rendőrséget. Az ilyesfajta kapcsolatok nagy segítséget jelentettek a múltban, mostanában azonban olyan sok bűntény történik, hogy némely összefüggés mindenki figyelmét elkerüli.
Newbold a tenyerébe temette az arcát. Rettenetesen szegyeiké magát. Mindenki tudta, ő a felelős azért, hogy nem figyeltek fel azonnal a clearwateri közleményre.
– Javaslom, hogy folytassuk a megbeszélést – szólt közbe Yanes őrnagy, miközben gyilkos pillantást vetett Newboldra. A többiek sejtették, hogy négyszemközt lesz néhány keresetlen szava a hadnagyhoz.
– Már csak néhány mondat van hátra... – jegyezte meg Bowe.
Newbold bólintott.
– Fejezze be.
– Az előbb felhívtam Abren felügyelőt. Jeleztem neki, hogy hasonló ügyekben nyomozunk. Azt mondta, holnap iderepül a nyomozást vezető őrmesterrel. Minden anyagot magukkal hoznak.
– Rendben – bólintott Newbold. Időközben sikerült összeszednie magát. – Nézzen utána, mikor érkeznek, és küldjön eléjük kocsit.
– Feltehetek egy kérdést Rubynak? – szólt közbe Ainslie.
– Tessék – egyezett bele a hadnagy.
Az őrmester most a lány felé fordult:
– Abren nem említett valami különös dolgot, amit a helyszínen találtak?
– Természetesen rákérdeztem – felelte a lány. – Az egyik tárgy egy régi, horpadt trombita, a másik egy darab kartonpapír. – Bowe belenézett a jegyzeteibe. – A papírt félhold alakúra vágták, és vörösre festették.
Ainslie érezte, hogy a kezében van a megoldás, de sehogy se akart összeállni a kép. Felidézte magában a Pine Terrace-i gyilkosság részleteit. Gondolatai vissza-visszatértek a halott asszony kezében talált bronzedényre.
– Ugye valamennyi helyszínen előkerült valami szokatlan tárgy? – kérdezte. – Emlékszem, Frosték hálószobájában négy döglött macska hevert. – Hirtelen Quinnre villant a szeme: – Hennenfeldéknél semmit se találtatok?
A nyomozó megrázta a fejét.
– Ha jól tudom, nem. – Aztán az asztal végén ülő Montesre pillantott: – Igaz?
A Fort Lauderdale-i nyomozó csupán megfigyelőként volt jelen, ezért eddig csöndben jegyzetelt, de most, hogy Quinn nekiszegezte a kérdést, hirtelen felélénkült:
– A fickó semmit nem hagyott maga után. Persze ott a hősugárzó... de az Hennenfeldéké. Ellenőriztem.
– Miféle hősugárzó? – csapott le azonnal Ainslie.
– A hősugárzót hozzákötözték Mr. Hennenfeld lábához, aztán bedugták a konnektorba. Mire rájuk találtunk, szénné égett a lába.
– Erről nem meséltél – nézett Ainslie szemrehányóan a beosztottjára.
Quinn zavarba jött.
– Bocs – felelte, és elpirult. – Azt hiszem, teljesen megfeledkeztem róla.
Az őrmester nem bolygatta tovább a dolgot.
– Folytathatom? – pillantott a hadnagyra.
– Nyugodtan, Malcolm – mondta Newbold.
– Ruby – fordult ismét a lányhoz Ainslie –, készítene egy listát a négy helyszínen talált különös tárgyakról?
– Természetesen. Számítógépre vigyem?
– Igen – vágott közbe Newbold.
Bowe felállt és a számítógépes asztalhoz lépett. A csoportnál a "számítógép ördögé"-nek becézték. Még más csoportokból is átjöttek hozzá, ha valami gondjuk akadt a géppel. Az asztalnál ülők csöndben figyelték, ahogy a lány ujjai végigfutnak a klaviatúrán.
– Kezdje, őrmester – mondta..
– Január 7., Coconut Grove. Homer és Blanche Frost. Négy döglött macska – diktálta Ainslie.
Ruby ujjai boszorkányos gyorsasággal mozogtak a billentyűkön. Amikor megállt, Ainslie folytatta:
– Március 12., Clearwater.
– Állj! – szólt közbe Quinn. Minden fej felé fordult.
– Kihagytad Mr. Frost szemét – mondta. – A gyilkos valami gyúlékony folyadékot öntött bele, aztán lángra lobbantotta. Ha ehhez hozzávesszük Mr. Hennenfeld elszenesedett lábait...
– Igaz – nyugtázta Ainslie. – Mr. Frost szeme kimaradt. Halványan elmosolyodott: – Köszönöm, Bernie. Elfelejtettem. Mindannyiunkkal megtörténhet.
Ezután gépre vitték a Clearwaterben talált horpadt trombitát meg a papírholdat, a Fort Lauderdale-i hősugárzót és Hennenfeld szénné égett lábát, majd hozzáláttak, hogy lajstromba vegyék a Pine Terrace-i birtokon gyűjtött furcsa nyomokat.
– A bronzedény – mondta Ainslie.
Ruby ujjai megálltak a levegőben:
– Volt benne valami?
– Szar és húgy – felelte Greene keserűen.
A lány körbepillantott a többieken:
– Jó lesz, ha úgy írom: vizelet és ürülék? – kérdezte ártatlanul. A szobában kitört a nevetés.
– Ruby, ugye tudja, hogy nagyon szeretjük magát – kiáltotta valaki.
Még Newbold, Yanes és Otero Serrano is együtt nevetett a többiekkel. Ebben az állandó feszültséggel teli légkörben egy váratlan sziporka úgy hat, akár a frissítő eső. És akkor... ahogy lassan elhalt a nevetés, Ainslie agyában hirtelen összeállt a kép.
Tudta, hogy nem téved. Minden egyezik.
Mint amikor a szellő váratlanul föllebbenti a hajnali ködfátylat, és az addig csak homályosan kavargó formák egy csapásra megelevenednek.
– Adjatok egy Bibliát! – mondta izgatottan. A többiek csodálkozva bámultak rá.
– Adjatok már egy Bibliát – ismételte meg. Aztán látva, hogy senki se mozdul, kissé fölemelte a hangját: – Szükségem van rá!
Newbold Quinnre nézett. Ő ült legközelebb az ajtóhoz.
– Van egy az íróasztalomban. Jobbra a második fiókban.
Quinn szótlanul felállt, és kiment.
A gyilkossági csoportnál mindig volt Biblia. Sok olyan bűnöző akadt, aki Bibliát kért, amikor behozták. Néhányan őszintén magukba szálltak, míg mások azt remélték, enyhébb lesz az ítélet, ha vallásosnak mutatkoznak. Időnként előfordult – különösen az "úri" bűnözők esetében –, hogy megmenekültek a legsúlyosabb ítélettől, mert időközben "megtértek és újjászülettek" a bitó árnyékában. Bár a gyilkosságisok nem nagyon hittek semmiféle csodaszerben, ami segíthet kicsikarni a gyanúsítottakból a vallomást, a Biblia néhány esetben valóban hatásosnak bizonyult. Quinn visszatért, és átnyújtotta Ainslie-nek a könyvet. Ő csaknem a végén nyitotta ki.
Newboldnak derengeni kezdett, hogy mit akar.
– A Jelenések könyve, igaz?
Ainslie bólintott.
– Ha jól sejtem, mindegyik furcsa tárgyra van magyarázat. Hirtelen abbahagyta a lapozást, és Ruby felé fordult:
– Itt az első – mondta jelentőségteljesen, és fennhangon olvasni kezdte: – Jelenések könyve, negyedik fejezet, hatodik vers. "És a királyiszék előtt üvegtenger vala, hasonló a kristályhoz; és a királyiszék közepette és a királyiszék körül négy lelkes állat..."
– A macskák – sóhajtotta Quinn.
Ainslie pár oldalt visszalapozott, végighúzta az ujját a lap szélén, azután folytatta:
– Első fejezet, tizennegyedik vers. "Az ő feje pedig és a haja fehér vala, mint a fehér gyapjú, mint a hó; és a szemei olyanok, mint a tűzláng..." – Quinnre pillantott: – Ez Mr. Frost, ha nem tévedek.
– A négy macska alig pár centire volt Mr. Frost szemétől – jegyezte meg Quinn keserűen. – De mi nem kapcsoltunk... vagy legalábbis nem jutottunk a megfelelő következtetésre.
A szobában csönd honolt. A rendőrfőnök helyettese, Otero Serrano előrehajolt a székében, és feszülten figyelte az őrmester gondolatmenetét. Yanes őrnagy eddig szorgosan jegyzetelt, de most ő is abbahagyta az írást. Mindenki feszülten figyelte Ainslie-t, aki elmélyülten keresgélt tovább.
– Clearwaterben egy trombitát találtak, igaz? – nézett fel a könyvből néhány perc múlva.
– Trombitát meg egy vörösre festett, félhold alakú kartonlapot – helyesbített Ruby.
– Jó – bólintott az őrmester. – Első fejezet, tizedik vers. "Lélekben valék ott az Úrnak napján, és hallék hátam megett nagy szót, mint egy trombitáét..."
Ainslie lapozott.
– Azt hiszem, a vörös holdra is emlékszem... megvan! Hatodik fejezet, tizenkettedik vers: "Azután látám, mikor a hatodik pecsétet felnyitotta, és íme nagy földindulás lön, és a nap feketévé lön mint a szőrzsák, és a hold egészen olyan lön, mint a vér... "
Aztán Benito Montesre pillantva folytatta:
– Hallgassa csak: Első fejezet, tizenötödik vers. "És a lábai hasonlók valának az izzó fényű érczhez, mintha kemenczében tüzesedtek volna meg..."
– Mr. Hennenfeld lábai – suttogta döbbenten a Fort Lauderdale-i nyomozó.
Greene törte meg a hirtelen támadt csöndet:
– És mi van Urbináékkal, Malcolm?
Ainslie ismét a Bibliába mélyedt.
– Azt hiszem, megvan – mondta kisvártatva. – Az a bizonyos bronzedény a halott asszony kezében volt, igaz, Pablo?
– Igen.
– Akkor megvan. Ez lesz az: Tizenhetedik fejezet, negyedik vers. "Öltözött vala pedig az asszony bíborba és skarlátba... kezében egy aranypohár vala, tele útálatosságokkal..."
Elismerő moraj hullámzott végig a termen. Ainslie csendet intett:
– Nem! Nem! – suttogta tiltakozva. Kezébe temette az arcát. Amikor újra felnézett, teljesen megváltoztak a vonásai.
– Tudnom kellett volna – dadogta. – Már jóval korábban megfejthettem volna a jeleket! Ha előbb megoldom a rejtélyt, azok az emberek talán még ma is élnek.
– Ugyan, őrmester, honnan tudhatta volna! Hiszen mi még most is csak tátott szájjal hallgatjuk!
Ainslie-nek már a nyelve hegyén volt a válasz: Mert én doktoráltam teológiából, és tizenhét éven át tanultam a Bibliát. Már az első percben tudnom kellett volna, de túl lassú és ostoba voltam... De az utolsó pillanatban visszaszívta az egészet. Mi értelme lett volna kimondani? Ennek ellenére gyötörte az önvád. Szégyellte magát.
Newbold látta, mi megy végbe Ainslie-ben. Tudta, milyen kutyául érzi magát. Elvégre minden elvesztegetett nap újabb emberéleteket jelenthet. Tekintete találkozott az őrmesterével.
– Szerintem az a legfontosabb, hogy végre sikerült elmozdulnunk a holtpontról, és ezt neked köszönhetjük, Malcolm – mondta a hadnagy. – Szerinted hogyan folytassuk a nyomozást?
Ainslie rövid ideig töprengett.
– Az biztos, hogy ezzel nagyon leszűkült a gyanúsítottak köre mondta. – Többé-kevésbé tudjuk, milyen lehet az emberünk.
– Maga mit gondol? – kérdezte Yanes.
– Valószínűleg valami zaklatott lelkű, vallásos őrült, őrnagy úr – felelte Ainslie. – Azt hiszem, Isten büntető kezének képzeli magát.
– Úgy véli, ezért hagyja a helyszínen ezeket a tárgyakat? Üzenni akar?
– Igen, és ne feledkezzünk meg arról sem, hogy minden egyes jelképet erőszakos halál kísér. Nagyon valószínű, hogy a gyilkos szerint ő hivatott beteljesíteni Isten bosszúját.
– És miért akarna Isten bosszút állni?
– Ha majd kihallgatjuk a gyanúsítottat, sokkal tisztábban fogunk látni, őrnagy úr.
– Mindenesetre ezen a nyomon végre el tudunk indulni – bólintott Yanes. – Remek volt, őrmester.
– Egyetértek – tette hozzá Serrano.
– Malcolm, te tudsz a legtöbbet erről a témáról – vette át ismét Newbold az irányítást. – Kérlek, foglald össze pár mondatban, amit a Jelenések könyvéről tudni kell.
Ainslie pár pillanatig hallgatott, mielőtt nekifogott volna a magyarázatnak. Tisztában volt vele, milyen nehéz röviden ötvözni a vallásos elképzeléseket és a tudomány eredményeit. Tovább bonyolította a helyzetet saját papi múltja, az, hogy azóta szembefordult az egyházzal, nem beszélve mostani, a nyomozásban játszott szerepéről. Mindenesetre megpróbált minél egyszerűbb magyarázatot adni.
– A Jelenések könyve eredetileg görögül íródott – vágott bele végül. – Apokaliptikus mű, ami azt jelenti, hogy rengeteg látomásszerű elemet tartalmaz, épp ezért csupán a bibliakutatók értik igazán. A legtöbb ember számára ez a mű csupán őrült víziók, jelképek, allegóriák és próféciák összefüggéstelen halmaza.
Ainslie elhallgatott, hogy a többiek megemésszék az eddig hallottakat, azután folytatta:
– Ez a tény rendszerint feszélyezi, kínosan érinti azokat a hívőket, akik nem képesek megérteni, miről szól. Erőteljes képei és homályos jelentése miatt mindig vonzotta a holdkórosokat és fanatikusokat. Az avatatlan ember szinte bármire igazolást találhat ebben a könyvben. Csupán arra kell rájönnünk, hogy a gyilkos miként értelmezi a Jelenéseket, és hogyan látja a saját szerepét. Ha megvan a válasz, biztosan elkapjuk.
Newbold hadnagy körülnézett.
– Van valakinek valami hozzáfűznivalója?
Julio Verona keze a magasba lendült. A vezető technikus talán épp apró termete miatt ült olyan szálfaegyenesen a székén.
– Nagyon örvendetes, hogy tudjuk, milyen lelki alkatú ember követte el a gyilkosságokat – mondta, miután Newbold intett, hogy beszéljen. – Minden elismerésem Malcolmé, azonban figyelmeztetnem kell önöket, hogy a rendelkezésünkre álló bizonyítékok alapján egyetlen bíróság sem ítélne el senkit – fejezte be mondandóját a helyettes államügyész felé pillantva.
– Mr. Veronának igaza van – helyeselt Curzon Knowles. – Újból meg kell vizsgálnunk minden bizonyítékot. Biztosnak kell lennünk abban, hogy semmi nem kerülte el a figyelmünket. Mivel láthatóan pszichotikus alkattal állunk szemben, a legapróbb részletnek is perdöntő jelentősége lehet.
– Van egy részleges tenyérlenyomatunk, amit a Frost-gyilkosság helyszínén találtunk – vetette közbe Sylvia Walden.
Knowles bólintott jelezve, hogy már hallott róla.
– Igen, de ha jól értettem, nincs rajta elegendő azonosítási pont.
– Hat pontot tudunk kimutatni. A pozitív azonosításhoz legalább kilenc vagy tíz kellene.
– Akkor ez csupán közvetett bizonyítéknak tekinthető, Sylvia.
– Így van.
Most dr. Sanchez jelezte, hogy szólni kíván. Az asszony ezúttal is sötétbarna kosztümöt viselt, mint rendesen. Ősz haját lófarokba fogta.
– Ahogy azt már a jelentéseimben is leírtam, a Frosték és Urbináék testén található vágások és szúrások ugyanattól a Bowie-késtől származnak. A penge mintegy huszonöt centi lehet. A sebeken világosan felismerhetők a Bowie-késre jellemző fogazat nyomai.
A jelenlévők mindegyike tudott róla, hogy a gyilkosságokat Bowie-késsel követték el. Az "arkansasi fogpiszkáló"-nak becézett vadászkést a múlt században alkotta meg két texasi fivér, James és Rezin Bowie. A látványos karriert befutott fegyvert széles körben használták vadászatra és embervadászatra egyaránt. A huszonöt-harminc centi hosszú, jellegzetes alakú, egyélű penge az utóbbi százötven év során gyakran szerepelt a bíróságon bemutatott bizonyítékok között is.
– Dr. Sanchez – vágott közbe váratlanul Knowles –, biztos ön abban, hogy a sebek alapján felismerné, melyik Bowie-késsel követték el a gyilkosságokat?
– Ha valaki idehozza nekem azt a kést, akkor igen.
– Ha kell, meg is esküszik rá?
– Nem szokásom visszatáncolni – jelentette ki dr. Sanchez élesen. – Egyébként az ilyen bizonyítékokat az esetek többségében elfogadja a bíróság.
– Igen, tudom – felelte Knowles láthatóan elbizonytalanodva. Azok, akik már látták a bíróság előtt, tudták, hogy az államügyész-helyettes csupán játszik az orvos szakértővel. A tárgyalásokon is így csalta csapdába a tanúkat. – Tételezzük fel, hogy én vagyok a vádlott ügyvédje – mondta bocsánatkérő pillantást vetve dr. Sanchezre –, és felteszem magának a következő kérdést: Doktornő, bizonyítékunk van rá, hogy az ilyen típusú késeket rendszerint nagy szériában gyártják. Bizonyos ön abban, hogy az ezzel együtt legyártott több száz – vagy talán ezer – kés közül éppen ezzel követték el a gyilkosságokat? Mielőtt válaszol, kérem, gondolja meg, hogy most egy ember élete a tét.
Knowles szándékosan elfordult, míg Sanchez eltöprengett a hallottakon.
– Hát... – szólalt meg végül a doktornő.
Az ügyész visszanézett rá, és megrázta a fejét.
– Nem baj – mondta.
Sandra Sanchez elpirult. Most jött rá, hogy mire célzott az előbb az államügyész-helyettes. Hiszen ő ahelyett, hogy megerősítette volna az előbbi állítását, most tétovázott, s ezzel elismerte, hogy nem egészen biztos a dolgában. Az ilyesmi nem kerüli el az esküdtek figyelmét, különösen ha a védőügyvéd alaposan kihasználja ezt a lehetőséget.
A doktornő elismerően biccentett Knowles felé. A férfi bocsánatkérően elmosolyodott.
– Sajnálom, doktornő – mondta. – Tekintse egyszerű bemelegítésnek. Higgye el, jobb, ha itt esik át a tűzkeresztségen. A bíróságon sokkal kínosabb lenne.
– Egy pillanattal ezelőtt úgy éreztem, máris ott vagyok – felelte Sanchez.
– Ez persze nem jelenti azt, hogy törölnünk kéne a kést a bizonyítékok közül – mondta az ügyész Julio Verona felé fordulva. De tudnunk kell, hol a határ.
– Nem beszélve arról, hogy egyelőre nincs meg a kés – jegyezte meg a technikus. – Az már magukon múlik, hogy előkerül-e – mutatott a nyomozókra. – Mi mindenesetre újra végigbogarásszuk az összes bizonyítékot, hátha találunk valami hasonlóságot a négy eset között.
– A magam részéről ugyanezt teszem a boncolási jegyzőkönyvekkel – tette hozzá dr. Sanchez –, és át fogom nézni a korábbi, hasonló jellegű eseteket is. Talán akad más is, ami elkerülte a figyelmemet. Hallottam olyan sorozatgyilkosról, aki tizenöt év szünet után kezdte újra a tevékenységét.
– Ez mindenesetre igen biztatóan hangzik – jegyezte meg Newbold, aztán a főnökére nézett: – Valamit hozzá kíván fűzni, őrnagy úr?
– Igen – felelte kurtán Yanes, és szúrós szemmel végignézett a többieken. – Lehet, hogy eddig is teljes erőbedobással dolgoztak, de mostantól tegyenek rá még egy lapáttal! El kell kapnunk a sorozatgyilkost, mielőtt újra lecsapna! – Newboldra villant a tekintete: Ennél a munkánál szabad kezet kapnak, hadnagy. Szerintem az lesz a legjobb, ha itt és most különleges egységet alakítanak. Ha bármire szükségük van, legyen az eszköz vagy ember, csak szóljanak. Szívesen átirányítok magukhoz pár nyomozót a rablási csoporttól. Korlátlan anyagi fedezetük van, beleértve természetesen a túlórákat is.
Az őrnagy rövid hatásszünetet tartott, majd így folytatta:
– És most, hogy minden a rendelkezésükre áll, tudják a dolgukat: akár a föld alól is kerítsék elő nekem azt a fickót. Mégpedig gyorsan! Eredményeket akarok! Folyamatos jelentéseket kérek!
– Mindent feljegyeztem, uram – válaszolta katonásan Newbold.
– Ezennel új munkacsoportot alakítunk. A csoport tagjait felmentem minden egyéb kötelezettségük alól. A nyomozás vezetésére már korábban felkértem Ainslie őrmestert. Minden fej Ainslie felé fordult.
– Őrmester, két, egyenként hatfős csapat fog dolgozni a keze alatt. Magára bízom, kit választ a másik csapat vezetőjének.
– Greene őrmestert – vágta rá habozás nélkül Ainslie. Remélem, ő is egyetért velem.
– Természetesen – felelte Greene.
– Ainslie őrmesteren keresztül jelent – mondta Newbold Greene-nek. – Megértette?
– Igen, uram.
– A saját munkacsoportomba Quinn, Bowe, Kralik és Garcia nyomozókat kérem – jelentette be Ainslie. – A többit még ma eldöntjük Pablóval. – Aztán Yanes felé fordult: – Rengeteg szálat kell majd felgöngyölítenünk. Legalább két nyomozó kell még a rablási csoporttól. Ha sok a munka, lehet, hogy négy főre is szükségem lesz.
Yanes bólintott.
– Csak közölje a hadnaggyal, mire van szüksége. Minden a rendelkezésére áll.
– Ha kevés az ember, én is kölcsönadhatok néhány nyomozót az államügyészi hivataltól – szólt közbe Curzon Knowles. – Mindenesetre szeretném, ha minket is folyamatosan tájékoztatnának.
– Természetesen, uram – felelte Ainslie. Newbold tekintete Benito Montesre villant.
– A munkacsoport szoros kapcsolatot tart Fort Lauderdale-lel és Clearwaterrel. Folyamatosan informálják egymást az újabb eredményekről.
Mintegy negyedóra alatt tisztázták a részleteket. Amikor befejezték, Newbold Serrano felé fordult:
– Van valami hozzáfűznivalója, rendőrfőnök-helyettes úr? Serrano, aki maga is nyomozóként kezdte, csöndesen elmosolyodott.
– Csak annyi, hogy az egész testület önök mögött áll. Ez a sorozatgyilkosság nyilvánvalóan nagy port fog felverni, tehát óriási lesz a társadalmi nyomás. Mi mindent megteszünk azért, hogy ne kelljen ezzel foglalkozniuk. Csak az ügy megoldására koncentráljanak. Oldják meg minél gyorsabban. Egyetlen másodpercet se vesztegessenek el! Sok szerencsét!

5.

A megbeszélés végén az újonnan alakult nyomozócsoport tagjai Ainslie köré gyűltek. Curzon Knowles is csatlakozott hozzájuk. Húsz évvel ezelőtt az államügyész-helyettes is rendőrtisztként kezdte – annak idején ő volt a New York-i rendőrség legfiatalabb őrmestere. Később hadnaggyá léptették elő, aztán pedig jogot tanult Floridában. Jó viszonyban volt a rendőrökkel.
– Most, hogy együtt dolgozunk, elárulja, mi lesz az első lépése? – kérdezte Ainslie-től.
– Hogyne – felelte mosolyogva az őrmester. – Egyenesen a számítógéphez megyek. Nagyon örülnék, ha velünk tartana. Ruby, hol van? – kiáltotta, miután körülnézett, és sehol se látta a lányt.
– Mindig ott, ahol a legnagyobb szükség van rám – hangzott a válasz. Az apró termetű Bowe valósággal eltűnt az egyik csoport közepén.
– Szeretném, ha itt is kamatoztatná a tehetségét – jegyezte meg Ainslie a számítógépre mutatva. – Át kéne nézni néhány jelentést.
Ruby leült, és bepötyögte a gépbe: LOGON.
ADJA MEG AZ AZONOSÍTÁSI SZÁMÁT, válaszolta a gép.
– Az enyémet vagy a magáét? – kérdezte a lány Ainslie-től. – Nyolc-négy-három-kilenc – mondta Ainslie válasz helyett. ADJA MEG KÓDJELÉT, jelent meg a képernyőn.
Ainslie átnyúlt a lány feje fölött, és beütötte a kért szót: MINITORTA. Így becézte Karent, ha négyszemközt voltak. Egy pillanattal később megjelent a Bűnügyi Nyomozó Központ emblémája.
A többiek csöndben figyeltek. Ruby hátradőlt a székben:
– Megérkeztünk Meseországba. Quo vadis?
– Mit karattyolsz? – morogta valaki.
– Hová mész? – fordította Bernard Quinn.
– Már az óvodában is latinórákat vettünk – mondta Ruby. – Mi ott a külvárosban sokkal okosabbak vagyunk, mint gondolná.
– Bizonyítsa be – vágta rá Ainslie. – Keresse meg a Bűnügyi nyilvántartót, azon belül pedig a Furcsaságok címszót.
Ruby ujjai boszorkányos táncba kezdtek a klaviatúrán. A képernyőn kisvártatva megjelent a FURCSASÁGOK felirat.
– Egész sor alfám van alatta. Nincs valami ötlete, hogy merre induljak?
– Nézzük meg a "vallás"-t vagy a "vallási"-t.
A lány újra nekiesett a billentyűknek.
– Találtam egy "VALLÁSI FURCSASÁGOK" nevű file-t. Megnézzük?
– Ez lesz az – mondta Ainslie elégedetten.
Mindannyian azt várták, hogy rengeteg nevet dob majd ki a gép, de csalódniuk kellett. Csupán hét ember adatai jelentek meg a képernyőn. A rövid életrajzok természetesen a bűnlajstromot is tartalmazták. Ainslie és Ruby mohón rávetette magát a gépben talált információkra. A többiek a vállukon keresztül pislogtak a képernyőre.
– Virgilt kihúzhatod – jegyezte meg Quinn. – Börtönben van. Legutóbb én juttattam oda. – Valóban, a számítógépes nyilvántartás szerint Francis Virgilnek még hat éve volt hátra a börtönben. Rajta kívül még ketten ültek. A kezdeti hét fő pár perc alatt négyre csökkent.
– Strike Orneust is nyugodtan kihúzhatjuk – mondta Ainslie. – Itt az áll, hogy halott. – A nyomozók tudták, hogy a néhai elítéltek adatait csak haláluk után két évvel törlik a nyilvántartásból.
– Azt hiszem, Hektor Longot is törölhetjük a listánkról – sóhajtott fel Ruby. – Az idén lesz nyolcvanhét éves. Csaknem vak, és a jobb keze is elsorvadt.
– Elképesztő, mire képesek manapság a nyomorékok – mondta Ainslie, aztán legyintett: – Nem bánom, vegyük ki őt is.
Végül két nevük marad, ami egyáltalán nem váltotta be a számítógéphez fűzött reményeiket. Csend borult a teremre.
– Mi lenne, ha megpróbálnánk a "Modus Operandi"-t? – vetette fel végül Knowles.
– Már megnéztük az egyedi eseteknél – felelte Ainslie. – Nem lettünk tőle okosabbak. – Nagyot fújt. – Egyre inkább úgy érzem, hogy olyan tettest keresünk, akiről nincs semmi a nyilvántartásban.
– Pörgessük át a FIVO-kat – javasolta Ruby. Ainslie vállat vont.
– Miért ne? Elvégre nincs semmi vesztenivalónk.
A FIVO a rendőrök által gyűjtött különös, de nem törvénysértő jelenségekről készített jelentéseket tartalmazza. Hasonló feljegyzés készül azokról, akiket valamiért gyanúsnak talált a járőr, de semmit nem sikerült rájuk bizonyítani a későbbiekben.
A FIVO-lapokat általában a helyszínen írták, a kifejezetten erre a célra készült, nyomtatott kartonra. Tartalmaznia kellett a megfigyelt személy nevét, címét és a találkozás körülményeit. Az emberek többsége meglepően készségesen válaszolt a feltett kérdésekre, miután kiderült, hogy nem kísérik be az őrsre. Aki már szerepelt a nyilvántartásban, ilyenkor rendszerint elhallgatta ezt a tényt.
A FIVO-kártyákat a központokban gyűjtötték, és folyamatosan töltötték a számítógép adatbankjába. Az automata ellenőrző rendszernek köszönhetően az egyes személyek FIVO-nyilvántartása bővült, ha újabb jelentés készült róluk.
A FIVO-nak egy ideig elég rossz híre volt a Miami Rendőrségen, ugyanis néhány túlbuzgó alak egy sor hamis jelentéssel tömte meg a rendszert, abban a reményben, hogy szorgos munkája elismeréseként jutalmat kap. Egyes FIVO-lapokon például réges-rég elhunyt személyek neve szerepelt. De miután az a pár szélhámos, akit elkaptak, példás büntetésben részesült, a FIVO sokkal megbízhatóbb lett. Ennek ellenére jó páran akadtak a testületben, akik ezt követően is fenntartásokkal kezelték a rendszert. Ainslie közéjük tartozott.
A FIVO előhívása hasonló módon történt, mint a bűnügyi nyilvántartóé. Miután Ruby megtalálta a FURCSASÁGOK-at, hamar rálelt a VALLÁSI FURCSASÁGOK-ra is. Ahogy megnyitotta az ablakot, hirtelen nevekkel, dátumokkal, paragrafusokkal telt meg az egész képernyő. Ainslie előrehajolva figyelte a monitort. Valaki elégedetten Rittyentett. Ez volt az, amit kerestek.
Alaposan átnézték a neveket. Néhányat – éppúgy, mint az előbb kihúztak, ami meg fennakadt a rostán, azt hozzátették az eddigi két névhez. A végén Ruby kinyomtatott fél tucat másolatot, és körbeadta a többieknek.
A papírlap hat nevet tartalmazott.

JAMES CALHOUN fehér/férfi. Beceneve: Kisjézus. Szül.: 1967. október 10. Magassága: 175 cm. Súlya: 90 kg. Lakhely: Északnyugati Tizedik utca 271., Miami. Különös ismertetőjele: felsőtestén tetovált kereszt. A közelgő világvégéről prédikál, és Jézus második eljövetelét hirdeti. Rablás, emberölés, testi sértés.

CARLOS QUINONES latin/férfi Beceneve: Ördögfióka. Szül.: 1969. november 17. Magassága: 165 cm. Súlya: 81 kg. Lakhely: Délnyugati Huszonkettedik utca 2640., Miami. Az egyetlen igaz Messiásnak tartja magát. Isten igéjét hirdeti. Hosszú bűnlajstroma van: rablás, testi sértés, nemi erőszak.

EARL ROBINSON fekete/férfi Beceneve: Bosszúálló. Szül.: 1964. augusztus 2. Magassága: 180 cm. Súlya: 81 kg. Lakhely: Délnyugati Hatvanötödik utca 1310. Sovány testalkatú. Korábban nehézsúlyú bokszoló volt. Rendkívül agresszív. Utcasarkokon prédikál. Főleg a Jelenések könyvéből idéz. Azt hirdeti magáról, hogy ő az Úr Felkent Angyala, aki ítélkezni jött le a földre. Hosszú bűnlajstroma van: fegyveres rablás, emberölés, késelés, súlyos testi sértés.

ALEC POLITE hawaii/férfi Beceneve: Messiás. Szül.: 1969. december 12. Magassága: 163 cm. Súlya: 81 kg. Lakhely: Északkeleti Hatvanötödik utca 265., Miami. Mindenkinek az írásról prédikál. Azt állítja, beszélget Istennel. Ha ezt kétségbe vonják, agresszívvá válik. Eddig nem került nyilvántartásba. 1993 óta él az Egyesült Államokban.

ELROY DOIL fehér/férfi Beceneve: Keresztes. Szül.: 1964. szeptember 12. Magassága: 190 cm. Súlya: 130 kg. Lakhely: Északkeleti Harmincötödik utca 189., Miami. Azt állítja, ő ismeri egyedül Isten akaratát. Nyilvános helyeken prédikál. Veszélytelennek tartják. Félállásban teherautó-sofőrként dolgozik.

EDELBERTO MONTOYA latin/férfi Szül.: 1962. november 1. Magassága: 172 cm. Súlya: 67 kg. Lakhely: Északnyugati Első utca 861. Vastag, sötét bajuszt és szakállt visel. Újjászületett kereszténynek vallja magát. Sokat idézi a Bibliát. A közeljövőben bekövetkező világvégéről prédikál. Hosszú bűnlajstroma van: garázdaság, súlyos testi sértés, nemi erőszak.

Amikor a többiek is megkapták a listákat, tetőfokára hágott az izgalom.
– Azt hiszem, ezen már el lehet indulni – mondta elégedetten Greene.
– Biztosra veszem, hogy Robinson lesz a mi emberünk. Minden klappol. Bosszúállónak hívják. A Jelenések könyvéből idéz. Ráadásul nehézsúlyú bokszoló volt, vagyis bivalyerős.
– Nem beszélve a késelésekről – tette hozzá Ruby csillogó szemmel.
– Nyugalom – harsogta túl Ainslie az általános zsibongást. Fölösleges lenne elhamarkodottan ítélni. Mindegyiket alaposan szemügyre vesszük.
– Be akarja hozatni őket? – kapta fel a fejét Benito Montes.
– Sajnos semmire se mennénk vele – felelte Ainslie. – Marad a megfigyelés.
– Nagyon vigyázzanak, nehogy valamelyikük kiszúrja magukat – szólt közbe Knowles. Végigpillantott a szobában lévőkön, azután folytatta: – Nagyon kevés bizonyítékunk van. Ha a hat közül valamelyik tényleg a mi emberünk, és észreveszi, hogy figyeljük, elképzelhető, hogy nem folytatja tovább. Akkor pedig semmit se tehetünk ellene.
– Ami azt illeti, nem ártana, ha egy kis szünetet tartana – állapította meg Pablo Greene. – Ami engem illet, nem szeretném, ha megint elkapna valakit.
– Ha mindvégig szemmel tartják, úgyse lesz módja rá – jelentette ki határozottan Knowles. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha sikerülne tetten érni.
– Az államügyész-helyettes álláspontját hallották – mondta Ruby a rendőrségi szóvivők modorában. – És most halljuk, mit szól ehhez az áldozat...
A szobában kitört a nevetés. Amikor kissé csillapult a jókedv, Ainslie egy kézmozdulattal lecsendesítette a csoportot.
– Rubynak igaza van – jelentette ki Quinn határozottan. – A megfigyelés túl sok kockázatot rejt. A fickó nagyon okos, ráadásul tudja, hogy keressük.
– Maga mit gondol, hadnagy? – nézett Ainslie a felettesére. Newbold vállat vont.
– Ez nem az én dolgom, Malcolm. Te vezeted a nyomozást.
– Akkor vállaljuk a kockázatot – döntötte el Ainslie. – Garantálom, csak akkor jön rá, hogy figyeltük, amikor a csuklóján csattan a bilincs. – Greene-hez fordult: – Gyere, Pablo, osszuk be a megfigyelőcsoportokat.
Úgy döntöttek, Ainslie csapata követi Earl Robinsont, James Calhount és Carlos Quinonest. Alec Polite, Elroy Doil és Edelberto Montoya Greene csoportjának jut. Mind a hátukat huszonnégy órás megfigyelés alatt tartják.
– Már most, az elején szükségem lesz két nyomozóra a rablási osztályról – jelezte Ainslie Newboldnak.
A hadnagy bólintott:
– Jó, majd beszélek Yanes őrnaggyal.
Már éppen menni készültek, amikor kivágódott a tanácsterem ajtaja, és berontott Hank Brewmaster, aki rögtön visszament az irodájába, amikor Serrano zárszavával véget ért a megbeszélés hivatalos része, Mivel Brewmaster volt aznap az ügyeletes tiszt, valamennyien tudták, hogy igen nagy baj lehet.
– Ki vele, Hank – mondta Newbold. – Gondolom, rossz hírt hozott.
– A lehető legrosszabbat, uram – válaszolta az őrmester. Nagy levegőt vett, mielőtt folytatta volna. – A városi képviselő-testület tagját, Gustav Ernstet és feleségét holtan találták. Meggyilkolták őket. Most kaptam a hívást. Az eddig hallottak alapján éppolyan, mint...
– Istenem! – suttogta halálra váltan Ainslie. – Ez nem lehet igaz. Azt mondja...
Nem kellett befejezni a mondatot. Mindnyájan tisztában voltak vele, mire gondol.
– Igen, uram – bólintott Brewmaster. Azzal ismét Newboldhoz fordult: – Az embereim már úton vannak. Csak azért jöttem, mert jobb, ha tudja... – A többiekre nézett. – ...jobb, ha mindannyian tudjátok, hogy a sajtó már a helyszínen van. Ha jól sejtem, itt nemsokára elszabadul a pokol.

* * *

A következő napokban olyan volt a város, akár a felbolydult méhkas. Ernsték meggyilkolása felrázta a közvéleményt. A média csámcsogva tárgyalta az esetet.
A rendőrség szempontjából a városi elöljáró és felesége meggyilkolása a lehető legrosszabb időpontban jött. Ráadásul Ernst a három képviselő egyike volt, aki a polgármesterrel, a helyettesével és a városi jegyzővel együtt irányította Miami életét. Ráadásul Ernsték lányát, Cynthiát mindenki jól ismerte, hiszen ő is a testületnél dolgozott.
A lány a gyilkosság idején Los Angelesben volt. Egy itteni ügyben járt el. A Los Angeles-i rendőrségen keresztül értesítették. A hatórás hírekben mutatta a tévé, ahogy leszáll a repülőgépről. A tragédiát követően egy csapásra a figyelem középpontjába került, pedig valószínűleg erre vágyott a legkevésbé.

6.

Már az Ernst házaspár haláláról készült első jelentés is összekapcsolta az ügyet Frosték Coconut Grove-i, Hennenfeldék Fort Lauderdale-i és Urbináék miami esetével. A központban aztán kiegészítették a sort a Ruby által reggel talált clearwateri kettős gyilkossággal is. A legújabb helyszín a város egyik legelőkelőbb negyedében, a Biscayne-öböl nyugati partján fekvő, sorompókkal, kerítésekkel, ipari kamerákkal, kutyákkal, testőrökkel biztosított Bay Pointon volt.
Gustav és Eleanor Ernst holttestét a házvezetőnő fedezte fel. Mindig ő érkezett elsőként a házba, elkészítette Ernsték reggelijét, és bevitte a hálószobájukba. Amikor megpillantotta a vértócsában heverő, összekötözött testeket, felsikoltott és elájult. A kezében tartott tálca a padlóra zuhant.
A sikoltásra felfigyelt Ernsték öreg gondnoka, Theo Palacio. Feleségével, Mariával ők ketten tartották rendben a házat. Theo és Maria aznap szokatlanul sokáig aludt, mivel előző este mindketten kimenőt kaptak, és csak hajnali egy órakor értek haza.
Amikor Palacio megpillantotta a hálószobában heverő holttesteket, azonnal hívta a rendőrséget. Mire Brewmaster megérkezett, már egyenruhás rendőr posztolt az ajtónál, és odabent az orvos szakértők kezelték a sokkos állapotban lévő házvezetőnőt.
Brewmaster után nem sokkal befutott csapatának két tagja, Dion Jacobo és Seth Wightman is. Brewmaster Jacobót nevezte ki helyettesének a helyszínelés időtartamára. A medvére emlékeztető, rutinos nyomozó már tíz éve szolgált a gyilkosságiaknál. Most, alighogy megérkezett, első dolga volt utasítani a kapuban álló egyenruhás rendőrt, hogy kerítse körül a házat az ilyenkor használatos sárga szalaggal.
Nem sokkal később befutott Julio Verona és dr. Sandra Sanchez is. Verona egy helyszínelő kocsin érkezett, három kollégájával együtt. A jelentések szerint már a rendőrfőnök is úton volt.
A sajtó szagot kapott. A riporterek a Bay Point-i főkapunál gyülekeztek, a biztonsági őrök azonban – Jacobo nyomozó utasításait követve – senkit nem eresztettek be. Az újságírók már javában vitatkoztak azon, hogy a gyilkos vajon miként hatolhatott át észrevétlenül a birtok biztonsági rendszerén.
Amikor Brewmaster kocsija bekanyarodott a ház elé, rögtön körbefogták a riporterek. Közeli felvételeket készítettek, és a nyitott ablakon át Brewmaster orra alá nyomták a mikrofonokat.
– Van már gyanúsított?... Igaz, hogy az Ernst házaspárral is ugyanúgy végeztek, mint a többiekkel?... Értesítették már a lányukat?... Ernst őrnagy mikor jön vissza Miamibe? – peregtek a kérdések.
Brewmaster nem felelt, csupán megrázta a fejét, és szólt a sofőrnek, hogy hajtson tovább. Amikor kiszállt, magához intette az egyik egyenruhás rendőrt.
– Hívja a sajtóosztályt, hogy küldjenek egy szóvivőt.
A rendőrségen "piros pontos" gyilkosságnak nevezik az olyan eseteket, amikor híres vagy magas állásban lévő személyiség az áldozat. A nyomozók egymás közt csak "szentszar"-nak becézik az efféle ügyeket. Ezeket mindig különös gonddal kezelték. Noha hivatalosan természetesen nem létezett ilyen kategória, hiszen a törvény előtt minden gyilkos és gyilkosság egyenlő, az Ernst házaspár halála körüli felhajtás az ellenkezőjét bizonyította.
Erre utalt az is, hogy a bűntény felfedezése után nem sokkal maga a rendőrfőnök, Farrell W. Ketledge Jr. is megérkezett a helyszínre. Egyenruhát viselt. Váll-lapján négy csillag ragyogott. Ahogy kiszállt a kocsiból, Wightman nyomozó csöndesen megjegyezte a mellette posztoló egyenruhás rendőrnek:
– Azt hiszem, a fél kezemen meg tudom számolni azokat az eseteket, amikor a rendőrfőnök maga is megtekintette a gyilkosság helyszínét.
Newbold hadnagy, aki pár perccel korábban érkezett, az ajtóban állva fogadta Ketledge tábornokot.
– Mutassa meg a helyszínt, hadnagy – adta ki az utasítást a rendőrfőnök.
– Kövessen, uram.
Fölmentek a lépcsőn, és beléptek a hálószobába. Ketledge megállt az ajtóban, és körülnézett. A technikusok már megkezdték a munkát. Dr. Sanchez a fal mellett állt. Várt, míg a fotós végez. Jacobo nyomozó és Sylvia Walden épp most beszélték meg, hogy merre érdemes ujjlenyomatok után kutatni.
– Ki találta meg a holttesteket? – kérdezte a rendőrfőnök. Egyáltalán: mennyit tudunk?
Newbold intett Brewmasternek, aki elmondta mindazt, amit a gondnoktól megtudott. Theo Palacio vallomásából az is kiderült, hogy ő meg a felesége minden héten elutaztak egy napra. Ilyenkor meglátogatták Maria Palacio West Palm Beachben lakó nyomorék nővérét, és csak hajnalban jöttek haza. A házvezetőnő munkaideje délután öt órakor járt le.
– Még nem ismerjük a halál pontos időpontját – tette hozzá Newbold –, de az eddigiek alapján úgy véljük, hogy a gyilkosság akkor történhetett, amikor Mr. és Mrs. Ernst egyedül volt a házban.
– Természetesen ellenőrizni fogjuk Palacióék múltját – mondta Brewmaster.
A rendőrfőnök bólintott.
– És keresni kéne valakit, aki ismeri a házbeliek szokásait.
A két nyomozó egymásra nézett, de egyikük se szólt. Mindketten tudták, hogy Ketledge sose volt nyomozó. A rendőrfőnök az adminisztráció szamárlétráját megmászva emelkedett ilyen magasra. Ennek ellenére, mint mindenki mást, őt is megcsapta időnként az éles helyzetek hangulata.
Ketledge most beljebb nyomult a szobába, hogy jobban szemügyre vegye a helyszínt. Körbejárta a két holttestet, amelyeken a technikusok dolgoztak. Amikor tovább akart menni, Dion Jacobo, aki idegesen figyelte a rendőrfőnök téblábolását, hirtelen felcsattant:
– Állj! Maradjon ott, ahol van!
A rendőrfőnök sarkon fordult. Látszott rajta, nem akarja elhinni, hogy jól hallott az imént. A szeme szikrákat szórt.
– És ki a... – süvöltötte jeges hangon.
Jacobo kihúzta magát, és azonnal válaszolt, mielőtt még Ketledge befejezhette volna a mondatot:
– Jacobo nyomozó vagyok, uram, a helyszínelők főnökének helyettese.
A két férfi farkasszemet nézett. Mindkettő fekete volt. Tekintetük keresztezte egymást. Végül Jacobo törte meg a csendet.
– Sajnálom, uram, de nem tehettem mást.
A rendőrfőnök még mindig nem csillapodott le. Csöndben mérlegelte, mi legyen a következő lépés.
Formailag persze Jacobónak jogában állt őt megállítani. A helyszínelést vezető személy – rangjától függetlenül – bárkit utasíthat. Ennek ellenére ezt a jogot csak nagyon ritkán gyakorolják a látogatókkal szemben, különösen akkor, ha az illető hét rangfokozattal fölötte áll a helyszínelést vezető rendőrnek.
A szobában állók némán figyelték a jelenetet. Jacobo nagyot nyelt. Most már érezte, hogy túl messzire ment. Tudta, attól függetlenül, hogy jogszerűen járt-e el vagy sem, holnaptól könnyen egyenruhában találhatja magát, méghozzá valamelyik külvárosi körzetben.
Julio Verona finoman megköszörülte a torkát:
– Ha megbocsát, főnök, azt hiszem, Jacobo nyomozó csupán meg akarta menteni ezt a bizonyítékot – mondta Ketledge-nek, és a két holttest mögötti pontra mutatott.
– Mi az? – kérdezte Newbold.
– Egy döglött nyúl – felelte Verona. – Azt hiszem, fontos lehet.
– Mi az hogy! – kapta fel a fejét Brewmaster. – Még egy üzenet. A legjobb lesz, ha azonnal szólok Ainslie-nek.
A rendőrfőnök kételkedve nézett Veronára.
– Azt akarja mondani, hogy Jacobo nyomozó tudta, mi van ott?
– Nem, uram – felelte szelíden a technikus –, de amíg nem vizsgáltuk át a területet, feltételezzük, hogy ott valamilyen bizonyítékot fogunk találni.
A rendőrfőnök tétovázott. Látszott rajta, hogy csak nehezen sikerül uralkodnia magán. Ugyanakkor az a hír járta róla, hogy szigorú, de igazságos.
– Nos, jól van – jelentette ki kis idő után. – Azért jöttem ide, hogy rámutassak, milyen fontos ez az eset. Rajtunk a világ szeme, úgyhogy keményen dolgozzanak. Igyekezzenek minél előbb megoldani az ügyet.
Kifelé indulva egy pillanatra megállt, és Newboldhoz fordult:
– Feltétlenül vezessen rá valamit Jacobo nyomozó személyi lapjára, hadnagy – mondta, és könnyedén elmosolyodott. Mondjuk írja rá a következőt: "Nehéz helyzetben is elszántan védelmezte a helyszínen található bizonyítékokat."
Azzal lesietett a kocsijához.
Egy órával később, amikor már számba vették az összes bizonyítékot, Julio Verona jelentést tett Brewmaster őrmesternek:
– Találtunk egy tárcát Mr. Ernst holmija között, benne a hitelkártyáját és a jogosítványát. Készpénz nincs benne, pedig a rekesz formája arra utal, hogy nem szokott üres lenni.
Brewmaster azonnal lement Theo Palacióhoz a konyhába. Mind őt, mind a feleségét megkérték, hogy maradjanak itt a helyszínelés befejezéséig, és ne nyúljanak semmihez. A gondnok könnyekkel küszködött. Felesége időnként sírva fakadt.
– Mr. Ernst mindig tartott pénzt abban a tárcában – válaszolta Theo az őrmester kérdésére. – Főleg ötveneseket és százasokat. Azt mondogatta, szereti, ha pénz van a keze ügyében.
– Elképzelhető, hogy esetleg följegyezte a bankjegyek számát? A gondnok megrázta a fejét.
– Kétlem, hogy ilyesmi eszébe jutott volna.
Brewmaster elhallgatott, megvárta, míg Theo összeszedi magát, aztán folytatta a kihallgatást.
– Hadd kérdezzek valami mást – mondta a jegyzetfüzetében keresgélve. – Az előbb azt állította, hogy amikor bejött Ernsték hálószobájába, és meglátta a két holttestet, azonnal a telefonhoz lépett.
– Így volt, uram. A 911-et hívtam.
– Hozzányúlt valamihez a telefonon kívül?
Palacio megrázta a fejét.
– Eszem ágában se volt. Tudtam, hogy mindennek pontosan ugyanúgy kell maradnia, míg a rendőrség ideér. – A gondnok hirtelen elhallgatott. Látszott rajta, hogy tétovázik.
– Mi az? – kérdezett rá rögtön Brewmaster, aki azonnal észrevette Palacio elbizonytalanodását.
– Nos, azt hiszem, valamiről megfeledkeztem, uram. A rádió nagyon hangosan szólt, ezért kikapcsoltam. Sajnálom, ha...
– Ne törődjön vele. Inkább jöjjön, nézzük meg. Visszamentek Ernsték hálószobájába. Brewmaster alaposan szemügyre vette a készüléket, és csodálkozva felhúzta a szemöldökét.
– Amikor kikapcsolta, nem tekerte odébb a keresőt?
– Nem, uram.
– Elképzelhető, hogy valaki azóta használta ezt a rádiót?
– Nem hinném, uram.
Brewmaster felhúzott egy gumikesztyűt, és bekapcsolta a készüléket. A szobát betöltötte Rodgers és Hammer "Ó de gyönyörű ez a reggel" című szerzeményének dallama. A nyomozó a rádió keresőjére pillantott. 93.1 FM.
– Ez a WTMI – mondta Palacio. – Mrs. Ernst kedvenc adója volt.
Valamivel később Brewmaster Maria Palaciót is felvitte a meggyilkolt házaspár hálószobájába, hogy feltegyen neki egy utolsó kérdést:
– Azt javaslom, ne nézzen a holttestekre. Én majd maga elé állok, hogy eltakarjam őket. Nagyon szeretném, ha megnézné ezeket – mutatott az öltözőasztalon heverő zafír- és gyémántgyűrűre, a hozzá való fülbevalókra, az aranygyűrűre, az igazgyöngy nyakékre, a rózsaszín turmalinpántra és a gyémántokkal kirakott arany karkötőre.
– Igen, ez Mrs. Ernsté – mondta Maria Palacio. – Sose zárta be őket éjszakára. Mindig reggel tette be őket a széfbe. Pedig egyszer figyelmeztettem, hogy... – az asszony hangja elcsuklott.
– Köszönöm, ez minden, Mrs. Palacio – mondta Brewmaster. Valamivel később dr. Sanchez így foglalta össze első benyomásait:
– Az arcon és a fejen található sérülések és a késvágások hasonlók azokhoz, amelyeket Frosték és Urbináék testén találtunk. A clearwateri és a Fort Lauderdale-i jelentések is hasonló sérülésekről számolnak be.
– Maga szerint megint ugyanazt a kést használta?
– Nem mondhatok semmi biztosat a boncolásig – hárította el Brewmaster kérdését a doktornő. – De az már most is biztos, hogy a két testen ejtett sebek ugyanolyan típusú Bowie-késtől származnak, mint az előző gyilkosságoknál.
A döglött nyulat illetően dr. Sanchez megkérdezte egy állatkereskedéssel foglalkozó ismerősét, Heather Ubenst, aki már korábban is dolgozott nekik. Ubens komoly szaktekintélynek számított ezen a téren. Most is elég volt egyetlen pillantást vetnie a döglött állatra, hogy azonosítsa. Ez a fajta Lopear nyúl néven kerül forgalomba. Szívesen tartják lakásban is. Mivel nem találtak rajta külső sérülést, Ubens úgy vélte, megfojtották. Egyszerűen kiszorították belőle a szuszt.
Miután a technikusok végeztek a nyúllal, dr. Sanchez átküldte az orvos szakértői hivatalba a tetemet, hogy tegyék formaldehidbe. Brewmaster megkérdezte Theo Palaciótól, hogy a nyúl Ernsték háziállata volt-e.
– Kizárt dolog – tiltakozott a házmester. – Mr. és Mrs. Ernst nem tűrt meg állatot a házban. Én ugyan szerettem volna, ha beszerzünk egy őrző-védő kutyát, sőt azt is felajánlottam, hogy gondoskodni fogok róla. Mr. Ernst azonban azt mondta, hogy amíg a Városházán dolgozik, a rendőrség fokozottan ügyel a biztonságára. Ugye, tévedett?
Brewmaster nem felelt a kérdésre.
Az elkövetkező napokban a rendőrök végigjárták a miami állatkereskedéseket a döglött nyúl fotójával, és igyekeztek kideríteni, hogy ki vehette az állatot. De annyi ilyen nyulat adtak el, ráadásul sokszor nagy tételben, hetet-nyolcat egyszerre, hogy ez a nyom végül használhatatlannak bizonyult, bár némelyik üzlet pontos kimutatást vezetett a vásárlóiról.
Hank Brewmaster Ainslie-nek is beszámolt a nyúlról.
– Van ide illő utalás a Jelenések könyvében? – kérdezte.
Ainslie kétkedve csóválta a fejét.
– A Jelenések könyve sehol nem említ nyulat, és amennyire tudom, máshol se nagyon fordul elő a Bibliában – felelte. – Persze azért lehet, hogy jelképnek szánták. A nyulak nemzetsége nagyon régen él a földön.
– Elképzelhető, hogy azért van valami vallási összefüggés? – erősködött tovább Brewmaster.
– Nem hinném – válaszolta Ainslie, és felidézte magában Az élet keletkezése és a geológiai idő című előadás-sorozatot, amire akkor ment el, amikor már megingott a hite a Bibliában. Egyes mondatokat még ma is idézni tudott:
– "A nyulak, üregi nyulak és pocoknyulak a Lagomorphák közé tartoznak. Észak-Ázsiából származnak. A paleocén korszak végén bukkannak fel először." – Maga is elmosolyodott azon, mi minden ragadt meg a fejében. – "Ez tizenötmillió évvel korábban történt, mint ahogy a Genezis a teremtés kezdetét meghatározza."
– Gondolod, hogy a mi emberünk mindezzel tisztában van? – kérdezte Brewmaster.
– Nem hinném. De ki tudja, hogy mit miért tesz?
Aznap éjjel Ainslie leült a felesége számítógépe elé, és berakta a Biblia CD-jét. Másnap így szólt Brewmasterhez:
– Megnéztem a számítógépen a Lagomorphák, az üregi nyúl és a pocoknyúl bibliai vonatkozásait. A Lagomorphákról és a pocoknyulakról semmit se találtam, azonban az üregi nyúl két helyen is előfordul: Mózes III. és V. könyvében, a Jelenésekben azonban egyszer sem esik róla szó.
– Úgy gondolod, hogy a mi nyulunk mégiscsak valamiféle bibliai jelkép?
– Épp ellenkezőleg. – Ainslie kicsit tétovázott, mielőtt folytatta volna. – Szerintem ez a nyúl egyáltalán nem illik bele a képbe. A mostani gyilkosság kilóg a sorból.
Brewmaster kérdő pillantást vetett rá.
– Nézd, az összes eddigi helyszínen talált különös tárgy valamilyen módon kapcsolódott a Jelenések könyvéhez. A négy döglött macska a "négy lelkes állat", a vörös papírhold párhuzamba állítható azzal, hogy "a hold egészen olyan lön, mint a vér", a trombita pedig azzal, hogy "nagy szót, mint egy trombitáét".
– Emlékszem – bólintott Brewmaster.
– Persze tudom, hogy a nyúl nyugodtan jelképezhetné az Apokalipszis bármely szörnyetegét, hiszen tele van velük a szöveg, csakhogy én úgy vélem, nem ez a megoldás.
– Hanem micsoda?
– Nézd, Hank, erre nincs semmilyen bizonyítékom, de az ösztönöm azt súgja, hogy valaki megpróbálta a sorozatgyilkos nyakába varrni Ernsték megölését.
– Ne feledd, hogy visszatartottunk egy sor alapvető információt – mutatott rá Brewmaster az érvelés gyenge pontjára.
– Ez igaz, de sok minden így is megjelent a sajtóban. Az újságíróknak mindig is voltak informátoraik.
– Mindenesetre észben fogom tartani, Malcolm. Ennek ellenére meg kell vallanom, hogy a helyszínt látva úgy vélem, ez egyszer nincs igazad.
Ebben maradtak.

* * *

Hamarosan Sandra Sanchez is elkészült a boncolási jegyzőkönyvvel. Megállapította, hogy a két áldozatot Bowie-késsel ölték meg. Bár a rovátkák mintázata eltér az előző helyszíneken talált nyomoktól, ez nem jelent semmit, hiszen a gyilkos több Bowie-kést is vásárolhatott.
Ahogy teltek a napok, Ainslie lassan meggyőzte magát, hogy ez a gyilkosság is a többi közé sorolható. Az elkövetés módja gyakorlatilag azonos volt. Ezenkívül mind az öt esetben elvitték az összes készpénzt, viszont nem nyúltak az ékszerekhez. Egyik helyszínen se találtak ujjlenyomatot, és hangosan szólt a rádió. Talán még a nyúl is beszuszakolható valahogy a képbe.
A legnagyobb gondot az okozta, hogy Ernsték megölése túl gyorsan követte a Pine Terrace-i mészárlást. Az eddigi esetekben legalább két-három hónap telt el egy-egy gyilkosság között. A sajtó előszeretettel tért vissza erre a tényre: Vajon mi gyorsította fel az eseményeket? – kérdezték a szalagcímek. – A gyilkos talán sérthetetlennek képzeli magát? A rendőrség a következő gyilkosságra vár?
Mivel a nyomozás nem adott választ ezekre a kérdésekre, megkezdték a hat gyanúsított huszonnégy órás megfigyelését. Ernsték meggyilkolásának felderítése is a különleges nyomozócsoport feladata volt. Brewmaster az embereivel együtt csatlakozott Ainslie csapatához.
De mielőtt megkezdték volna a munkát, még hátravolt egy találkozás, bár Ainslie-nek a legkevésbé sem hiányzott.

7.

Malcolm Ainslie negyed kilenckor érkezett meg a gyilkossági csoport irodájába. Két nap telt el az Ernst házaspár megcsonkított tetemének felfedezése óta. Előző nap beszélt Brewmasterrel, úgyhogy többé-kevésbé tisztán látta a helyzetet. Remélte, hogy végre megtörik a jég, és valamelyik szomszéd vagy egy járókelő észrevett valami szokatlant, de csalódnia kellett. A nyomozók hiába kérdezték ki a környéken lakókat, az eredményt – ahogy Brewmaster mondta egyetlen szóval össze lehetett foglalni: Nulla.
Newbold hadnagy Ainslie íróasztalánál ülve fogadta az őrmestert:
– Valaki vár rád az irodámban. A legjobb lesz, ha csipkeded magad.
Ainslie néhány másodperccel később ott állt a hadnagy irodájának ajtajában. Tekintete találkozott az asztalnál ülő Cynthia Ernstével.
A lány rendőregyenruhát viselt. Látszott rajta, hogy nagyon megviselte a tragédia. "Milyen különös – villant át Ainslie agyán –, hogy a férfias szabású egyenruha milyen szexis, amikor egy formás nő húzza magára." A szögletes válltömésen csillogó, őrnagyi rangot jelző arany tölgyfalevelek még jobban kiemelték a lány tökéletes alakját. Sötétbarna haját a szabályzatban előírt négy centire vágatta. Átható zöld szemét Ainslie-re vetette. A férfi orrát megcsapta a lány parfümje. Hirtelen megrohanták az emlékek.
Cynthia kifejezéstelen arccal nézett az ajtóban álló férfira. Letette a kezében tartott papírlapot az asztalra, és intett Ainslie-nek, hogy lépjen közelebb.
– Jöjjön be – mondta –, és csukja be az ajtót.
Ainslie belépett a szobába, behúzta az ajtót, majd megállt az asztal előtt. Rögtön feltűnt neki, hogy a lány szeme milyen vörös a smink alatt.
– Szeretném elmondani, mennyire sajnálom, hogy... – kezdte, de Cynthia félbeszakította.
– Köszönöm – mondta kurtán, majd hivatalos hangon folytatta: Azért jöttem, hogy feltegyek önnek néhány kérdést, őrmester.
A férfi igyekezett ugyanebben a modorban felelni.
– Megpróbálok válaszolni rájuk.
Noha Cynthia szándékosan tartotta a három lépés távolságot, a hangja ugyanúgy felizgatta Ainslie-t, mint amikor még a szeretője volt. Ahogy itt állt előtte, az az öt évvel ezelőtti, rövidke közjáték reménytelenül távolinak tűnt.
A gyilkossági csoportnál találkoztak először. Cynthia huszonkilenc évesen került hozzájuk. Hét évvel volt fiatalabb Malcolmnál. Egy éven át tartott a viszonyuk. "Különös – gondolta Ainslie –, de most talán izgatóbb, mint régen." Furcsa módon, miután szakítottak és Cynthia kifejezetten hűvösen bánt vele, még jobban vonzotta, mint azelőtt. Emlékezett rá, hogy annak idején mindig felkavarta a lány közelsége. Zavarba jött, mert a lány hangja hallatán merevedése támadt, pedig a helyzet aligha volt alkalmas ilyesmire.
Cynthia az íróasztallal szemben álló székre mutatott:
– Leülhet, őrmester.
Ainslie megengedett magának egy halvány mosolyt.
– Köszönöm, őrnagy.
Leült, és rájött, hogy a lány pár szóval egyértelművé tette a kettejük közt lévő rangkülönbséget. Hát ez mindenesetre elég szép. Persze nem árt tudni, hányadán állnak. De azért örült volna, ha a lány nem szakítja félbe, amikor részvétét akarta kifejezni. Cynthia ismét a kezében tartott aktába mélyedt.
– Ha jól értem, maga vezeti a nyomozást a szüleim halála ügyében – mondta, amikor végre letette az asztalra az iratot.
– Igen, én vezetem a nyomozócsoportot – felelte Ainslie, és magyarázni kezdte a csoport megalakulásának körülményeit, de a lány közbevágott:
– Mindent tudok.
Ainslie elhallgatott, és kíváncsian várta, mit akar mondani Cynthia. Nem nagyon tudott eligazodni rajta. Csupán abban volt biztos, hogy Cynthia tiszta szívből gyászolja a szüleit. Ernstéknek ő volt az egyetlen gyermeke. Nagyon kötődtek egymáshoz.
Ha a lány másképp szól hozzá, Ainslie valószínűleg átöleli, vagy egyszerűen csak megsimogatja a kezét. Ám elég jól ismerte ahhoz, hogy ebben a helyzetben ne próbálkozzék ilyesmivel. Elvégre több mint négy éve már, hogy elváltak útjaik. Cynthia az első bizalmas gesztusra bezárkózott volna, és a továbbiakban a legkeményebb kiképző őrmesterek modorában tárgyalna vele.
A lány mindig pontosan tudta, mit miért tesz. Időnként nyersen őszinte volt, máskor meg ravasz, akár a kígyó. Ez a kettősség igen hasznosnak bizonyult nyomozói munkája során. Kedvelte a rövidre fogott, kemény kihallgatásokat, bár ilyenkor gyakran a törvénytelenség határát súrolta. Ha érdekei azt kívánták, habozás nélkül egyezséget kötött a bűnözőkkel, és nemegyszer bizonyítékokat telepített, hogy biztosan elkapja az emberét. Ainslie a lány főnökeként többször kétségbe vonta módszerei helyességét. Cynthia azonban vitán felül eredményesnek bizonyult, és ez rá is kedvező fényt vetett.
Ugyanakkor nagyon jól ismerte a lány lényének másik oldalát, a semmivel se törődő, magányos, elveszett, vad és érzéki Cynthiát, akit valószínűleg már soha életében nem fog látni. Ainslie elhessegette magától a gondolatot.
A lány áthajolt az íróasztalon.
– Térjünk a lényegre – mondta. – Hallani akarom, hogy áll a helyzet. A legapróbb részletre is kíváncsi vagyok.
"Ez a jelenet – futott át Ainslie agyán – tulajdonképpen számtalanszor lejátszódott már."

* * *

Cynthia Ernst huszonhét évesen lépett a Miami Rendőrség kötelékébe. Gyorsan haladt előre a ranglétrán. Ezt egyesek családi hátterének tulajdonították, ami biztosan nem vált hátrányára, mint ahogy az sem, hogy épp ebben az időszakban kerültek előtérbe a nők és a kisebbségek jogai. De akik közelről ismerték, tudták, hogy a lány sikereinek titka rátermettségében és kitartó, kemény munkájában keresendő.
Már a rendőr-akadémián is kitűnt jó memóriájával és éles eszével. Ragyogóan szerepelt a lőgyakorlatokon. A kiképzője azonnal felfigyelt rá. Cynthia négy hét gyakorlás után olyan pontosan lőtt, akár egy mesterlövész. Szemvillanás alatt rántotta elő és rakta el ismét a fegyverét.
Nemcsak az akadémián állta meg a helyét. Főnökei nagyra értékelték találékonyságát, alaposságát és azt, hogy a legnehezebb helyzetekben is villámgyorsan tudott dönteni. Ez a tulajdonság mindig előnyt jelent, ám egy nő esetében még inkább igaz a dolog. Mindezeken túl Cynthia tudta, hogyan kell észrevétetnie magát, így aztán alig két évvel később átkerült a gyilkossági csoporthoz. Nyomozóként tovább folytatta diadalútját, és itt találkozott Malcolm Ainslie-vel is, akit ekkoriban a legtöbbet ígérő tehetségek közt tartottak számon.
Mindketten ugyanabba az egységbe kerültek, Felix Foster őrmester keze alá. Cynthia megérkezése után Fostert nemsokára előléptették, és egy másik körzetbe került. Ainslie-t nevezték ki a helyére.
Az első pillanattól kezdve vonzódtak egymáshoz. Rövid ideig parázslott a tűz, aztán hirtelen lángra lobbant. Cynthia egy hármas gyilkosság ügyében nyomozott, és Ainslie néha besegített neki. Mivel váratlanul új, ígéretes nyomra bukkantak, két napra elrepültek Atlantába. Hamar kiderült, hogy jó úton járnak, és este kimerülten, de elégedetten tértek vissza a külvárosi motelba, ahol előzőleg szobát foglaltattak.
Ainslie ismert egy meglepően jó éttermet a közelben. A vacsora végén a lányra nézett, és mosolyogva megkérdezte:
– Nagyon fáradt vagy?
– Hullafáradt – felelte a lány. Aztán átnyúlt az asztalon, és megfogta a férfi kezét. – Persze nem annyira, hogy lemondjak a desszertről, bár meg kell mondanom, hogy nem az itt felszolgált édességekre vágyom.
Miközben visszahajtottak a szállóba, Cynthia odahajolt Ainslie-hez, és nyelve hegyével megcirógatta a fülét.
– Nem biztos, hogy kibírom odáig – suttogta. – És te? – Azzal simogatni kezdte a férfit. Ainslie felnyögött, és kicsúszott az útról. Később, amikor már a motelban voltak, megállt a szobája ajtajában, és lágyan megcsókolta a lányt:
– Gondolom, be akarsz jönni.
– Csak annyira, amennyire te akarod, hogy bejöjjek hozzád – felelte évődve Cynthia.
Ainslie elkapta a derekát, és behúzta a szobába. Berántotta maga mögött az ajtót. Nem gyújtott villanyt. A falhoz szorította a lányt. Érezte, hogy remeg a teste. Belecsókolt a nyakába, és kezét a lány ruhája alá csúsztatta.
– Jaj, Istenem – nyögött fel Cynthia. – Gyere...
– Ssss – tette az ujját az ajkára Ainslie. Másik keze finoman végigfutott a lány combján. – Ne beszélj.
Cynthia villámgyorsan megpördült. Ajka pár milliméterre remegett a férfiétól. A testük szorosan egymáshoz tapadt.
– Megbaszlak, őrmester – súgta rekedten a lány, és vadul csókolni kezdte Ainslie-t.
Csókolózás közben ledobták magukról a ruhájukat. Percről percre nőtt bennük a szenvedély.
– Gyönyörű vagy – morogta Ainslie, talán százszor is. – Istenem, milyen gyönyörű...
Végül Cynthia lenyomta a férfit az ágyra, és fölé térdelt.
– Most aztán vége a játéknak, szerelmem – mondta diadalmasan. – Egyetlen percet se akarok várni.
Megpihentek, majd újra szeretkeztek. Szemernyit se aludtak azon az éjszakán. Malcolm csodálkozva vette észre, hogy mindvégig a lányé maradt a vezető szerep. Cynthia habozás nélkül birtokba vette őt, de ő ezt egy cseppet se bánta.
A következő hónapban Ainslie úgy intézte a munkabeosztásukat, hogy minél többet lehessenek együtt. Alaposan kihasználták az időt. Ainslie időnként bűntudatot érzett Karen miatt, de Cynthia csillapíthatatlannak tűnő étvágya és saját mindent elsöprő gyönyöre semmivé foszlatta a zavaró gondolatokat.
Rendszerint hosszan csókolóztak, mielőtt megszabadultak volna a ruhájuktól. Idővel szinte a végtelenségig fokozták ezt az izgalmas játékot. Az egyik alkalommal Ainslie felfedezte, hogy Cynthia, mint a legtöbb szolgálatban lévő nyomozó, a bokája fölé erősített tokban tartalék fegyvert is hord. A legtöbb rendőr a 15 lövetű, 9 milliméteres Glockra esküdött, ám Cynthia csak egy apró, krómozott, ötlövetű Smith & Wessont szíjazott a lábszárára.
– Arra az esetre, ha valaki rajtad kívül megtámadna – mormolta Ainslie kérdésére, majd finoman belenyalt a férfi fülébe: – De most csupán egyetlen fegyver érdekel: a tiéd.
A rendőrségen megszokott dolognak számított, hogy valaki két revolvert hordjon magánál, feltéve, ha mindkettőre volt engedélye, és letette a vizsgát. Cynthia mindkét feltételnek eleget tett. A testületben csak "dobja el"-nek becézték az ilyen rejtett, tartalék fegyvert. Ainslie egyszer jelen volt, amikor a lány használta a Smith & Wessont. Azóta is hálás szívvel gondol erre az esetre.

* * *

Ainslie és Cynthia éppen egy bonyolult, "ki tette?" típusú ügyben nyomozott. Egy nagy miami bank egyik alkalmazottja vélhetőleg látta a tettest, de nem akart jelentkezni a rendőrségen. Cynthia és Ainslie azért ment el a bank belvárosi fiókjába, hogy előállítsa a tanút, de alighogy beléptek az ajtón, egy bankrablás közepébe csöppentek.
Délre járt az idő. A bank tömve volt.
Pár perccel előttük egy Uzi géppisztollyal felszerelt, izmos fiatalember lépett az épületbe. Az egyik ablakhoz ment, az ott ülő alkalmazottra szegezte a fegyverét, majd átnyújtott neki egy vászonzsákot, hogy rakja bele az összes pénzt. Csupán néhány ember vette észre a dolgot, a biztonsági őrök azonban kiszúrták a rablót, és odarohantak.
– Dobja el a fegyvert, és mindkét kezét tegye a pultra! – parancsolta az őr, pisztolyát a bankrablóra szegezve.
A férfi megfordult, és megeresztett egy rövid sorozatot. Az őr a földre zuhant. Szemvillanás alatt kitört a pánik. Az emberek sikoltozva menekültek.
– Bankrablás! – kiáltotta a támadó. – Ha nyugton maradnak, senkinek nem esik bántódása! – azzal átnyúlt a pulton, és megragadta a tisztviselőnőt. A nyakánál fogva áthúzta magához, és a fejéhez nyomta a fegyverét. A teremben egy csapásra csönd lett. Mindenki megdermedt. Ainslie és Cynthia épp ekkor lépett be az ajtón.
Az őrmester azonnal előrántotta a fegyverét. Kétkezes tüzelőállást vett fel. A Glock csövét a rablóra szegezte.
– Rendőrtiszt vagyok! – kiáltotta. – Azonnal engedje el azt az asszonyt, tegye le a fegyverét a pultra, és kulcsolja össze a tarkóján a kezét!
Cynthia lassan elhúzódott Ainslie mellől. Nem tett hirtelen mozdulatot, nehogy magára vonja a bankrabló figyelmét. Kezében tartotta a Smith & Wesson alig észrevehető kis tokját.
A rabló maga elé rántotta a tisztviselőnőt. Az Uzi csövét mélyen a nyakába nyomta.
– Te fogod eldobni a fegyvert, szemétláda! – ordította. Különben szitává lyuggatom a nőt! Na, gyerünk! Tedd, amit mondtam! Tízig számolok. Egy! Kettő...
– Kérem, tegye, amit mond – könyörgött a tisztviselőnő vékonyka hangon. – Nem akarok...
A rabló szorított egyet a nyakán. A nő elhallgatott. A támadó folytatta a számolást:
– Három... négy...
– Még egyszer mondom, tegye le azt a rohadt fegyvert, és adja föl! – vágott a szavába Ainslie.
– Nagy szart! Öt... hat... Szépen leteszed a stukkerodat, vagy tíznél kinyírom ezt a rohadt kurvát!
Cynthia oldalról figyelt. Tudta, hogy Ainslie sejti, mire készül, és megpróbál időt nyerni, hogy ő cselekedhessen, bár eddig nem járt sok sikerrel. Villámgyorsan mérlegelte a helyzetet. A rabló vesztésre áll. Valószínűleg érzi, hogy ezt nem ússza meg szárazon, tehát úgy gondolja, nincs vesztenivalója...
– Hét...
Ainslie továbbra is tüzelőállásban maradt. Cynthia tisztában volt vele, hogy minden rajta áll. Néma csend borult a teremre. Mindenki lélegzet-visszafojtva figyelt. A közeli rendőrőrsön valószínűleg már megszólalt a riasztó. Ennek ellenére percekig kell várni, míg az első rendőr megérkezik, nem beszélve arról, hogy a túsz még mindig a rabló karmai közt van.
A rabló mögött teljesen tiszta volt a terep. Cynthia csaknem szemben állt vele, a férfi azonban nem vett róla tudomást, mert minden idegszálával Ainslie-re koncentrált. Fegyvere csöve a tisztviselőnő nyakába mélyedt. Ujja a ravaszra feszült. Veszélyesen közel volt túszához, de Cynthiának egyszerűen nem lehetett más választása. Tudta, hogy nem bocsátkozhat tűzharcba vele. Az első lövéssel le kell terítenie...
– Nyolc...
Egyetlen mozdulattal letépte a tokot a fegyveréről. A Smith & Wesson krómozott csövén megvillant a lámpafény.
– Kilenc...
Nem késlekedhetett tovább. Célra tartotta a fegyvert, és lőtt.
Az éles dördülésre minden fej feléje fordult. Cynthia nem törődött a bámészkodókkal. A lassan összecsukló bankrablót figyelte. A férfi homlokán lévő lyukból alig szivárgott a vér. A tisztviselőnő kiszabadította magát a halott kezei közül, és zokogva a földre zuhant.
Ainslie fegyverét a rablóra tartva közeledett a férfihoz. Letérdelt mellé, óvatosan megvizsgálta, majd nagyot sóhajtva eltette a pisztolyát. Amikor Cynthia odalépett mellé, elvigyorodott.
– Ezt alaposan elintézted. De azért köszönöm.
Az emberek összevissza kérdezősködtek. Csak nagy nehezen fogták fel, mi történt valójában. Aztán váratlanul kitört a taps. A tömeg lelkesen éljenezte Cynthiát, aki megkönnyebbült mosollyal simult Malcolmhoz.
– Remélem, az ágyban is ilyen győzedelmes képet vágsz majd suttogta. – Azt hiszem, ez jár nekem.
– Vigyáznunk kell – felelte Ainslie. – Hiszen téged kezd szárnyára kapni a világhír.
Nem tévedett. Cynthiából pár napra igazi sztárt csinált a sajtó.

* * *

Ainslie később úgy vélte, hogy Cynthiával folytatott viszonya természetes válasz volt a papi nőtlenség hosszú időszakára. Mindenesetre sose érzett még ehhez fogható, felhőtlen gyönyört. Különös módon nem furdalta a lelkiismeret. Sokat töprengett ezen, míg végül eszébe jutott egy közel kétezer éves idézet – vajon megszabadul-e valaha a tudomány által rárakott kolonctól? –, amely Sámuel próféta második könyvének tizenegyedik fejezetében található.

És lön estefelé, mikor felkelt Dávid az ő ágyából, és... láta a tetőről egy asszonyt fürdeni, ki igen szép termetű vala.

Ő volt Betsabé, Úriás asszonya. Férje a harcmezőn szolgált vagy az Ótestamentum szavával szólva: az Úr háborúját vívta.

Akkor követeket külde Dávid, és elhozatá őt; ki beméne ő hozzá, és vele hála... És fogada méhében az asszony, és elküldvén, megizené Dávidnak ilyen szóval: Teherbe estem!

Dávid balszerencséjére mindez még az óvszer feltalálása előtt történt. Ainslie-nek és Cynthiának már nem voltak ilyen gondjai, továbbá Cynthiának nem volt férje, akit el kellett volna tenniük láb alól, amikor kényelmetlenné vált...
Meglepő módon Malcolm Karen iránt érzett szerelme egy pillanatra se lanyhult, míg Cynthiával járt. Úgy érezte, mintha két, egymástól élesen elkülönülő magánélete lenne. Az egyik a házassága, amely biztonságos hátteret adott neki, a másik pedig a beosztottjával folytatott vad és szédítő viszony. Ainslie mindig is tudta, hogy ennek egyszer véget kell érnie. Egy pillanatra se fordult meg a fejében, hogy elhagyja a lányért Karent és a kisfiát, Jasont.
Néha felmerült benne, hogy a felesége vajon tud-e erről a viszonyról, vagy legalább sejt-e valamit. Néha egy-egy félmondat vagy Karen hirtelen hangulatváltása azt súgta neki, hogy igen.
Minél több időt töltöttek együtt, annál jobban zavarta a lány egykét tulajdonsága. Cynthia érzelmei időnként minden látható ok nélkül az ellenkezőjébe csaptak át: az egyik pillanatban kedves és barátságos volt, a másikban meg hideg, mint a jég. Ainslie először kétségbeesetten törte a fejét, vajon mit ronthatott el, de később rájött, hogy ennek semmi köze hozzá. A lány egyszerűen ilyen. Cynthia kedélyállapotának hullámzása még úgy-ahogy elviselhető volt, szakmai kérdésekben viszont nemegyszer összerúgták a port.
Ainslie rendőri pályafutása során mindvégig hitt abban, hogy bizonyos szabályokat nem hághatnak át, mivel ők képviselik a törvényt. Néha persze ő is futni hagyta a kisebb halakat, ha értékes fülest kapott cserébe, de sose ment ennél tovább. Voltak, akik másképp gondolkoztak: üzletet kötöttek a bűnözőkkel, hazudtak vagy bizonyítékokat telepítettek, ha másként nem tudták elkapni az emberüket. Ainslie azonban nem élt ezekkel a módszerekkel, és a munkatársaitól se tűrte el, hogy ilyen eszközöket használjanak.
Cynthiának nem voltak efféle fenntartásai. Ainslie gyanította, hogy a lány néhány sikeres esetének megoldása nem csupán a nyomozói munka eredménye, de egyszer se kapta rajta, és amikor rákérdezett, Cynthia a lehető leghatározottabban tagadta a dolgot. Csupán egy pitiáner tolvaj, Val Castellon esetében derült fény arra, hogy a lány nem mindig a legtörvényesebb módon éri el a célját.
Castellon akkoriban került feltételesen szabadlábra, és úgy vélték, esetleg tudhat valamit egy régi barátjáról, akit most gyilkossággal gyanúsítottak. Behozták és kihallgatták, a férfi azonban azt állította, fogalma sincs, hol lehet a másik. Ainslie hajlott rá, hogy higgyen neki. Cynthia nem.
Pár nappal később elkapta az utcán Castellont, és megfenyegette, hogy kábítószert dug a zsebébe, ha nem segít neki. Az elrejtett kábítószer "felfedezése" elég gyakori fogás. Castellon esetében ez azt jelentette, hogy abban a percben megszűnik a feltételes szabadlábra helyezés.
Ainslie Hank Brewmasteren keresztül szerzett tudomást a dologról – az őrmester egyik állandó informátora ugyanis Castellon cimborája volt. Amikor Ainslie kifaggatta a lányt, az elismerte, hogy igaz a jelentés, de azt állította, hogy a kábítószert még nem helyezte el.
– És nem is fogod – jelentette ki határozottan Ainslie. – Ez parancs.
– A francba, Malcolm! – csattant fel Cynthia. – Az a fasz úgyis a börtönben fog kikötni. Én csak meggyorsítom a dolgot.
– Nem érted? – nézett rá hitetlenkedve Ainslie. – Azért vagyunk itt, hogy betartassuk a törvényt. Ez ránk ugyanúgy vonatkozik.
– Olyan unalmas vagy, mint a nagyapám, amikor a vasárnapi iskolában prédikált – felelte Cynthia, és hozzávágta a férfihoz az egyik párnát. Aztán hátradőlt az ágyon, és széttárta lábait.
– Ez nem törvénytelen? – kérdezte csúfondárosan. – Elvégre mindketten szolgálatban vagyunk. – Halkan kuncogott, hiszen tudta, mi következik ezután.
Ainslie az ágyhoz lépett, és ledobta magáról az öltönyét. Egyetlen mozdulattal megszabadult a nyakkendőjétől is.
– Gyerünk már! – kiáltott rá Cynthia. – Vágd belém azt a hatalmas, tilosban járó farkadat!
A férfi mindig zavarba jött attól, hogy Cynthia nevükön nevezte a dolgokat. Ennek ellenére ez is a játékhoz tartozott, és ahogy telt az idő, egyre izgatóbbnak találta ezt a szokását.
Castellonról nem esett több szó. Ainslie sose kérdezte, hogyan tett szert a lány arra az információra, aminek a segítségével végül megoldotta az ügyet. A siker az ő szekerét is előbbre gördítette.
Mindenesetre Castellont nem vádolták kábítószer rejtegetésével, és feltételes szabadlábra helyezését se vonták vissza. Úgy látszik, Cynthiának használt a figyelmeztetés.

* * *

Azért akadt más is, ami nem tetszett Ainslie-nek a lányban. A legtöbb rendőrtiszttel ellentétben Cynthia kifejezetten jól érezte magát a bűnözők társaságában. Könnyed, szinte baráti hangon szólt hozzájuk, ha valamiért tárgyalásba bocsátkozott velük. A bűn fogalmát is másként ítélte meg, mint Ainslie. A férfi sokra tartotta egy-egy eset sikeres megoldását, különösen ha gyilkossági ügyről volt szó.
– Ugyan már, Malcolm! – mondta egyszer Cynthia, amikor erről vitatkoztak. – Nézz szembe a tényekkel! Ez az egész csak játék. A rendőrség, a bíróság és a rossz fiúk közös, nagy bulija. Minden azon múlik, milyen gazdag a védenc, és mennyire dörzsöltek az ügyvédei. A te úgynevezett erkölcsi megfontolásaid fikarcnyit se számítanak az egészben.
Ainslie nem volt elragadtatva a lány kijelentésétől. Mint ahogy annak se örült, amikor kiderült, hogy Cynthia egyik állandó kísérője Patrick Jensen, a sikeres író, aki távolról sem örvendett feddhetetlen hírnévnek. A rendőrség lépten-nyomon találkozott a nevével.
Jensen korábban tévériporterként dolgozott, és pár éve írt egy sikeres krimit. A könyvet több nyelvre is lefordították. Az a hír járta, hogy a fickó harminckilenc éves korára összekapart vagy tizenhétmilliót. A pletykák szerint a siker a fejébe szállt: elviselhetetlen, kötekedő fráter lett belőle. Nagykanállal habzsolta a nőket. Második felesége, Naomi számos esetben tett panaszt ellene a rendőrségen, de mindig visszavonta a feljelentést, mielőtt a hivatalos eljárás megindulhatott volna. Később elváltak, de aztán a férfi megpróbálta visszahódítani. Ám a nő nem állt kötélnek.
Egy napon holtan találták Naomi Jensent. Harmincnyolcas kaliberű golyó végzett vele. Mellette a fiatal zenész, Kilburn Holmes teteme hevert. Őt is ugyanazzal a fegyverrel ölték meg. A tanúk szerint Jensen és Naomi kegyetlenül összeveszett aznap. A nő azt kiabálta, hogy szálljon le végre róla, mert újra férjhez megy.
A gyilkosságiak Patrick Jensent gyanúsították. Indítéka volt, alibije viszont nem. A holttestek mellett talált zsebkendő abból a sorozatból származott, amit Jensen használt, de semmi sem bizonyította, hogy valóban az övé. A Holmes kezében talált papírdarab másik fele az író szemétkosarából került elő. A nyomozás kiderítette, hogy Jensen a gyilkosságot megelőző héten vásárolt egy Smith & Wesson típusú, harmincnyolcas revolvert, s most azt állította, hogy a pisztoly elveszett. A gyilkos fegyver sosem került elő.
Pablo Greene csapata minden tőle telhetőt megtett, mégsem sikerült több bizonyítékot találniuk, a kezükben lévők pedig kevésnek bizonyultak ahhoz, hogy vádat emeljenek.
Ezzel Patrick Jensen is tisztában volt.
A nyomozást vezető Charlie Thurston magából kikelve mesélte Greene-nek és Ainslie-nek:
– Elmentem ahhoz az arrogáns tökfejhez, hogy föltegyek néhány újabb kérdést a volt felesége halála ügyében, mire az a disznó a pofámba röhögött, és elküldött a francba. – Thurston higgadtsága és kifogástalan modora legendás volt a testületben, de most az egyszer elveszítette az önuralmát.
– Az a nyavalyás tudja, hogy tudjuk: ő a tettes – folytatta, miután kissé lecsillapodott –, de csak röhög, és azt hajtogatja: úgyse fogjuk rábizonyítani.
– Csak nevessen –jegyezte meg komoran Greene. – Később sírni fog.
– Kötve hiszem – húzta el a száját Thurston. – Inkább megírja az egészet, és egy nagy kalap pénzt kap érte.
Végül Thurstonnak lett igaza. A továbbiakban nem került elő olyan bizonyíték, ami Jensen bűnösségét igazolta volna. Viszont írt egy krimit, amelyben kedvére gúnyolódhatott a kétbalkezes nyomozókon. De a könyv nem durrant igazán, sőt a következő sem. Úgy látszott, Jensen napja leáldozott, ami gyakran megesik a könyvkiadás egén felbukkanó ifjú csillagokkal. Ráadásul az a hír járta, hogy rossz befektetéseinek köszönhetően alaposan megcsappant a vagyona, úgyhogy más jövedelemforrás után nézett. Egy másik pletyka szerint az író éppen Cynthia Ernst nyomozónővel futott.
Ainslie nem törődött az efféle hírekkel. Egyrészt azért, mert nem hitte, hogy a lány olyan bolond, hogy viszonyt kezdjen egy gyilkossági ügy gyanúsítottjával. Másrészt azért, mert tudta, hogy Cynthiával való kapcsolata mindkettőjüket tökéletesen kielégítette. Akkor meg minek tartott volna a lány még egy szeretőt?
Ennek ellenére bujkált benne a kisördög. Amikor már nem bírta tovább, mintegy véletlenül szóba hozta Jensent a lány előtt. Cynthia szokásához híven mórt se köntörfalazott.
– Féltékeny vagy? – kérdezte csípősen.
– Jensenre? Na, még csak az kéne – nevetett Ainslie. Tétova pillantást vetett a lányra. – Vagy lenne rá okom?
– Ugyan már! – legyintett a lány. – Én téged akarlak, Malcolm szögezte le határozottan. – Méghozzá maradéktalanul. Nem akarok osztozni rajtad.
Egy megkülönböztető jelzés nélküli kocsiban ültek. Cynthia vezetett. Az utolsó mondat Damoklész kardjaként függött a levegőben.
– Azt szeretnéd, ha összeházasodnánk? – kérdezte Ainslie döbbenten, szinte gondolkodás nélkül.
– Nem tudom, Malcolm. Egyelőre légy szabad. Aztán majd meglátjuk.
"Milyen jellemző ez a válasz Cynthiára" – gondolta a férfi. Az elmúlt év során tökéletesen kiismerte a lányt. Ha elválna Karentől, teljesen ki lenne szolgáltatva Cynthiának. Azt tenne vele, amit akar. Valószínűleg kifacsarná és eldobná. Nem lehet építeni rá. Ez most ismét nyilvánvalóvá vált.
"Szóval, így állunk" – mondta magában Ainslie. Tudta, hogy nem halogathatja tovább a döntést. Mély lélegzetet vett, mert sejtette, hogy Cynthiának nem tetszik majd, amit hallani fog.
Furcsamód megint eszébe jutott Dávid és Betsabé, akik összeházasodtak, miután a nő férje, Úriás elesett a harcban: igaz, hogy ebben Dávid keze is benne volt. Azonban az Úr – legalábbis a Biblia szerint – rettenetesen felháborodott a király hitszegésén.
"...De ez a dolog, a melyet Dávid cselekedett, nem tetszék az Úrnak. Elküldé azért az Úr Dávidhoz Nátán prófétát, ki bemenvén hozzá, monda néki... Ezt mondja az Úr: Imé én épen a saját házadból bocsátok reád csapásokat, és feleségeidet szemed láttára veszem el, és adom más felebarátodnak, és hál a te feleségeiddel..."
Persze a tudósok szerint ez is – mint annyi más a Bibliában csupán népi legenda, amit tábortüzek mellett meséltek a félnomád izraeliták. A papok aztán kétszáz évvel később lejegyezték a szájhagyományt. Ám ebben az esetben Ainslie-t csöppet sem érdekelte, mi igaz a történetből. Csupán az a fontos, hogy ami két ember kapcsolatát illeti, nincs új a nap alatt. Kettejük szerelme mindössze újabb variáns az ősrégi témára. Az ő esete csak annyiban tér el Dávid királyétól, hogy esze ágában sincs megszabadulni Karentől, és elvenni Cynthiát.
Egy csöndes külvárosi utcában járőröztek. Cynthia mintha csak megérezte volna, mi következik, lehúzódott az út szélére, és megállította a motort.
– Nos? – nézett a férfira.
Ainslie megfogta a lány kezét.
– Csodás napokat töltöttünk együtt – mondta csöndesen. – Amíg élek, hálás leszek érte. De azt hiszem, itt az ideje, hogy befejezzük.
Arra számított, hogy a lányból kitör az indulat. Tévedett. Cynthia hátrahajtotta a fejét, és felnevetett.
– Ugye most tréfálsz? – kérdezte.
– Nem – felelte a férfi határozottan.
Cynthia elfordult, és kibámult az ablakon. Egy percre néma csönd borult a kocsira.
– Ezt még nagyon meg fogod bánni, Malcolm – mondta jeges nyugalommal, anélkül hogy a férfira nézett volna. – Megígérem.
Ainslie felsóhajtott.
– Valószínűleg igazad van.
A lány végre megfordult. Könny csillogott dühtől szikrázó szemében.
– Te szarházi! – sziszegte ökölbe szorított, remegő kézzel.
Ettől kezdve ritkán látták egymást. A lányt ugyanis pár nap múlva kinevezték őrmesterré. Előléptetése után átkerült az újonnan alakult, szexuális bűntényekkel foglalkozó csoporthoz. Öt nyomozó dolgozott a keze alatt. Ezentúl rájuk bízták a nemi erőszakkal, kukkolással, zaklatással kapcsolatos ügyeket. Az esetek skálája rendkívül szélesnek bizonyult, és Cynthia szokása szerint itt is sikert sikerre halmozott. Ugyanazokat a módszereket alkalmazta, mint a gyilkossági csoportnál: a szükséges bizonyítékokat és nyomokat széles körű informátori hálózatán keresztül szerezte be. Született vezető lévén, keményen dolgoztatta ugyan a csapatát, de önmagát se kímélte. Még a kezdet kezdetén elkapott egy hírhedt szatírt, aki közel két éve tartotta rettegésben a város asszonyait.
Ennek eredményeként, no meg annak köszönhetően, hogy kitűnő minősítéssel tette le a tiszti vizsgát, hamarosan hadnaggyá léptették elő. Ekkor ismét új területre került – a Lakossági Kapcsolatok Osztályának parancsnokhelyettese lett belőle. Ezúttal is ragyogóan megállta a helyét. Előadásokat tartott, rendszeresen megjelent a város képviselő-testületének ülésein, és mindent megtett annak érdekében, hogy a város polgáraiban kedvező kép alakuljon ki a rendőrségről.
Eredményei fölkeltették Farrell Ketledge figyelmét. Amikor Cynthia ionoké nyugdíjba ment, a rendőrfőnök úgy határozott, hogy a lányt nevezi ki a helyére. Mivel hangsúlyozni akarta a lakossági kapcsolatok szerepének fontosságát, elrendelte, hogy az osztályvezetőt azonnal léptessék elő őrnaggyá. A lány úgy érte el ezt a magas rangfokozatot, hogy kapitányként egyetlen napot se szolgált.
Ainslie viszont még mindig őrmester volt. Egyszer úgy fogalmazott, azért büntetik, mert fehér férfinak született: a kor a nőknek és a kisebbségeknek kedvezett, és ez néha bizony igazságtalanságokkal járt. Bár ő is kitűnő eredménnyel tette le a tiszti vizsgáját, hiába várta, hogy előléptessék, pedig ez 10400 dolláros fizetésemelést jelentett volna. Karennel többet utazhattak volna, járhattak volna étterembe, koncertre – mindketten szerették a jazzt meg a komolyzenét –, és általában véve nőtt volna az életszínvonaluk. Amióta szakított Cynthiával, Ainslie-ben egyre nőtt a bűntudat, és mindent megtett azért, hogy minél jobb apa és férj legyen belőle.
Aztán egy napon felhívta Ralph Leon kapitány, aki a személyzeti osztályon dolgozott. Ainslie és Ralph együtt vonult be. Ugyanabba az osztályba jártak a rendőr-akadémián. Összebarátkoztak, és együtt tanultak. Leon nemcsak jól képzett rendőr volt, hanem fekete is, úgyhogy semmi se gátolta karrierjét.
Csak annyit mondott a telefonba:
– Tudod, mit, Malcolm, meghívlak egy kávéra – azzal már diktálta is a napot, az időpontot és a Kis Havannában lévő kávéház címét. Jó messzire esett a rendőrség központjától.
Az étterem előtt találkoztak. Mosolyogva üdvözölték egymást. Kezet ráztak. León is civilben volt: sportzakót viselt. Egy csöndes hátsó bokszba irányította Ainslie-t. A kapitány jó felépítésű, alapos, megfontolt ember volt. Gondosan mérlegelte szavai súlyát, mielőtt megszólalt volna.
– Malcolm, vedd úgy, hogy ez a beszélgetés nem zajlott le mondta komolyan, és kutató pillantást vetett az őrmesterre.
Ainslie csodálkozva nézett rá, aztán bólintott.
– Oké, megértettem.
– Hallottam néhány dolgot az osztályomon – kezdte León, majd elhallgatott. Láthatóan keresgélte a szavakat. – A francba, Malcolm – tört ki hirtelen –, ha itt maradsz Miamiben, nem viszed semmire! Nagyon sajnálom, de ez az igazság. Jobb, ha egyszer és mindenkorra leteszel arról, hogy hadnagy légy. Tudom, hogy szemét dolog, de nem segíthetek rajtad. Azért mondom el neked, mert a barátom vagy.
Ainslie döbbenten hallgatott.
– Ernst őrnagy van a dolog mögött. Mindenütt téged ócsárol. Többször megakadályozta, hogy előléptessenek. Fogalmam sincs, mi történt köztetek, de hogy őszinte legyek, nem is érdekel.
– Mi a csodát tud felhozni ellenem? A lapom teljesen tiszta, a minősítésem meg... a fenébe is, hiszen tudod, hogy kiváló.
– Apróságokról van szó. Hülyeség az egész, viszont Ernst mégiscsak őrnagy... ráadásul messzire elér a keze. Ismered a dörgést: akármilyen jó lehetsz, ha van egy hatalmas ellenséged.
Ainslie-nek nem voltak kétségei, de azért kíváncsiságból rákérdezett:
– Mivel vádolnak?
– Kötelességmulasztás, lustaság, hanyag munkavégzés. Ainslie más körülmények közt biztosan felnevet.
– Nyilván felkutatott minden egyes dossziét, amiben szerepelsz – folytatta Leon. – Néhány példát is citált, köztük azt az esetet, amikor egy ízben nem jelentél meg a bíróságon.
– Emlékszem rá – felelte az őrmester. – Épp úton voltam a bíróság felé, amikor sürgős hívást kaptam. Nyílt utcán történt gyilkosság. Hosszas üldözés után sikerült elkapni a fickót. Egyébként később elítélték. Miután végeztünk, megkerestem a bírót, és elnézést kértem tőle. Nagyon megértő volt.
– Sajnos a bírósági iratok csupán a távolmaradásodat jelzik. Ellenőriztem. – Leon a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy összehajtott papírlapot. – Aztán itt a többi vád is: számtalanszor elkéstél a munkából, találkozókat mulasztottál el.
– Jézusom! – tört ki Ainslie. – Hiszen ez mindenkivel előfordul. A legtöbbre már nem is emlékezem.
– Nos, Ernst emlékezett rá, sőt arra is volt ideje, hogy előkaparja ezeket a jelentéseket. – Leon a papírjába pillantott. – Mondtam, hogy apróságok. Folytassam?
Ainslie megrázta a fejét. A felborult programok, a gyors döntések, a váratlanul közbejött események a rendőri munkához tartoznak. Ezt mindenki tudta. Még Cynthia is.
Ennek ellenére semmit se tehetett a lány rangja és befolyása ellenében. Az összes nyerő lapot ő tartotta kézben. Ainslie-nek eszébe jutott, mit ígért a lány, amikor szakított vele. Megtartotta a szavát.
– A francba – morogta, és kibámult az utcára.
– Sajnálom, Malcolm. Tényleg nagyon kínos.
– Köszönöm, hogy elmondtad, Ralph, ígérem, hogy köztünk marad a dolog.
Leon az asztallapra meredt.
– Azt hiszem, ez a legkevésbé fontos ebben az ügyben. – Felpillantott Ainslie-re: – Maradsz?
– Azt hiszem, igen – sóhajtotta az őrmester. – Legfőképpen azért, mert nem nagyon van más lehetőségem.
Ebben maradtak.

* * *

A beszélgetés után Ainslie-nek eszébe jutott, milyen körülmények között találkozott Cynthia anyjával. Rendőr őrmesterek nemigen érintkeznek városi képviselőkkel, úgyhogy ez a néhány hónappal korábbi esemény ilyen szempontból kivételes alkalomnak számított. Egy magas rangú rendőrtiszt nyugdíjba vonulása alkalmából rendeztek búcsúvacsorát, amelyen megjelent Ernst képviselő is a feleségével.
Ainslie látásból már ismerte Mrs. Eleanor Ernstet. Szerény asszonynak látszott. Elegánsan, de diszkréten öltözködött. Az őrmester nagyon meglepődött, amikor észrevette, hogy Mrs. Ernst egy pohárral a kezében közeledik felé a vacsorát megelőző állófogadáson.
– Maga Ainslie őrmester, ugye? – kérdezte kedvesen.
– Igen, asszonyom.
– Ha jól tudom, maga és a lányom... hogy is mondjam... közelebbről ismerik egymást, igaz? – Amikor észrevette, hogy Ainslie mennyire elképedt, hozzátette: – Ne aggódjon, nem mondtam el senkinek, csak tudja, Cynthia néha nem elég diszkrét.
– Az utóbbi időben alig látom őt – felelte tétován Ainslie.
– Talán furcsán hangzik egy anya szájából, de ezt sajnálattal hallom. Azt hiszem, maga jó hatással volt rá. Mondja, végül barátságban váltak el?
– Nem igazán.
– Kár. – Mrs. Ernst halkabban folytatta: – Talán nem helyes, hogy elmondom magának, de az a helyzet, hogy Cynthia sose bocsát meg, ha úgy véli, megbántotta valaki. Ezt ne feledje el. Isten vele.
Azzal továbbment.
Mrs. Ernst jóslata beteljesedett. A sors Ralph Leonra osztotta a rossz hír hozójának szerepét. Ainslie úgy érezte, egész életében fizetni fog azért, mert annak idején nemet mondott a lánynak.

* * *

Most, jó pár esztendővel később, oly sok esemény és váratlan fordulat után, Malcolm Ainslie és Cynthia Ernst ismét kettesben voltak Leo Newbold irodájában.
– Térjen a lényegre – mondta Cynthia kurtán. – Hallani akarom, mire jutottak a szüleim meggyilkolásával kapcsolatban. A legapróbb részlet is érdekel.
– Összeállítottunk egy listát a lehetséges gyanúsítottakról. Már küldtem egy másola...
– Megkaptam – tette a kezét a lány az előtte heverő irattartóra. – Ki köztük az első számú gyanúsított?
– Robinson. Sok apróság mutat ebbe az irányba, de persze korai lenne még bármit is állítani. A huszonnégy órás megfigyelés talán több eredményt hoz.
– Úgy gondolja, őrmester, hogy ugyanaz a személy követte el az összes gyilkosságot?
– Valószínűnek látszik. – Ainslie fölöslegesnek tartotta megemlíteni ezzel kapcsolatos kétségeit.
Cynthia tovább kérdezett, és Ainslie a lány hidegsége ellenére igyekezett kifejezni együttérzését, miközben válaszolt. Ugyanakkor nagyon vigyázott. A lány még mindig nagy hatással volt rá, ő pedig tapasztalatból tudta, hogy ez a nő minden információt saját kénye-kedve szerint használ föl.
– Ha jól tudom, maga úgy gondolja, hogy a helyszínen talált tárgyak némelyike kapcsolatba hozható a Bibliával – mondta végül Cynthia.
– Igen. Leginkább a Jelenések könyvével függnek össze a dolgok.
– Leginkább?
– Maga is tudja, hogy képtelenség biztosat tudni egy bűnöző indokairól. Ostobaság lenne elvárni tőle, hogy következetes legyen. Mindenesetre az eddig talált nyomok egy bizonyos embercsoportra terelték a gyanút. Most megfigyelés alá helyezzük őket.
– Minden új fejleményről tudni akarok. Naponta kérek jelentést telefonon.
– Elnézést, őrnagy, de azt hiszem, ezt előbb Newbold hadnaggyal kell tisztáznia.
– Már beszéltem vele, és írásban átadtam neki az utasításaimat. Magának is adok egy példányt. Kérem, olvassa át, és jelezze, ha nem ért valamit.
"Ami azt illeti – gondolta Ainslie –, Cynthia Ernstnek valóban megvan a lehetősége rá, hogy utasításokat adjon nekem, noha én nem tartozom az alárendeltjei közé. De ez nem jelenti azt, hogy meg kell kapnia minden információt: még akkor se, ha a szülei haláláról van szó."
Ainslie felállt az asztaltól, és lenézett a lányra.
– Mindent megteszek annak érdekében, hogy nyomon tudja követni az eseményeket – mondta. – Azonban nekem, mint a nyomozással megbízott munkacsoport vezetőjének, elsődlegesen az a feladatom, hogy minél gyorsabban megoldjam az ügyet. – Megvárta, míg a nő felnéz rá, csak azután folytatta: – Ennél semmi sem lehet fontosabb.
Egy pillanatig úgy tűnt, a lány mondani akar valamit, de aztán láthatóan meggondolta magát. Ainslie hátralépett. Tekintetét egy pillanatra se vette le Cynthiáról. "Igen, magasabb a rangja – futott át az agyán –, és így, mint a feletteseim egyike, gyakorlatilag bármilyen utasítást adhat nekem. Viszont soha többé nem fogom hagyni, hogy befolyásoljon."
Az volt az igazság, hogy Ainslie egyszerűen nem bízott Cynthiában. Bizonyos tényeket nem mondott el neki, bár maga sem tudta, hogyan illeszthetők ezek az eddigi bizonyítékok sorába. Viszont saját informátoraitól értesült róla, hogy Cynthia továbbra is szereti levágni a fölöslegesnek ítélt kanyarokat, és szívesen mutatkozik olyan kétes hírű alakok társaságában, mint például Patrick Jensen.
Jensen még mindig rendőri megfigyelés alatt állt. Egyes hírek szerint összeköttetésben volt egy kábítószercsempész bandával. A rendőrség egyébként őket gyanúsította a Metro Dade-i gyilkossággal, ami a sajtóban "tolószékes gyilkosság" néven vált ismertté. A nyomorék áldozatot, aki mellesleg a rendőrség egyik legjobb informátora volt, megkötözték, és az éjszakai apály idején kivitték az egyik, Homesteadtól délre eső, elhagyatott területre. Láncokkal és súlyokkal rögzítették tolószékét, majd magára hagyták, és végignézték, ahogy a dagály lassan elborítja.
Mindennek persze semmi köze se lehetett Cynthiához...
A lány alig észrevehetően biccentett.
– Ez minden, őrmester. Elmehet.

8.

– Szerintem a megfigyelés a legrohadtabb ebben a szakmában – mondta Charlie Thurston.
– Én se rajongok érte – osztotta a véleményét Bradford Andrews.
– Ez a nyavalyás eső pedig a legkevésbé se javít a helyzeten.
Thurston a gyilkossági, Andrews a rablási csoportnál dolgozott. Egy floridai áramszolgáltató cég furgonjában ültek. Azt a feladatot kapták, hogy kövessék Carlos Quinones, a számítógép által kidobott hat gyanúsított egyikének minden lépését.
A rendőrség számos járművet vetett be az efféle megfigyelésekre. Taxik, telefontársaságok, gáz- és elektromos művek, csomagküldő szolgálatok autóit, sőt még postai furgonokat is. Némelyiket azok a társaságok ajándékozták vagy adták el a rendőrségnek, amelyek tulajdonában eredetileg voltak. Akadt olyan is, amit a kábítószercsempész bandák lefülelésekor koboztak el, és a bírósági ítélethozatal után megkapták a kocsit. Az ilyen jellegű megfigyelések alkalmával, mint amilyen a mostani, mindennap más autót használtak, nehogy a gyanúsítottnak feltűnjön a dolog.
Mindkét nyomozó a harmincas évei elején járt. Közel két órája parkoltak Quinones lakása előtt, a környékbeliek által csak Liberty Citynek becézett, lepusztult, külvárosi negyedben. Este hét felé járt. Brad Andrews nagyot ásított. Imádta az akciókat, és most nagyon unatkozott. Az az igazság, hogy minden nyomozó szereti az akciót. A legtöbben ezért lépnek be a testületbe. Munkaidejük jó részét mégis a megfigyelés teszi ki. Ilyenkor hosszú órákig ülnek a kocsiban, és kibámulnak az ablakon, miközben semmi sem történik. Még jó időben is nagyon nehéz a munkára koncentrálni anélkül, hogy az ember gondolatai el ne kalandozzanak valahova: sport, szex, az otthoni vacsora vagy a jelzálogkölcsön soron következő részletének előteremtése...
Egy órája esett, és ez gyakorlatilag lehetetlenné tette, hogy tisztán lássák, mi folyik odakint. Viszont nem kapcsolhatták be az ablaktörlőt, mert akkor kiderül, hogy figyelnek valakit. Az esőcseppek monoton dobolása zsongítóan hatott a kocsiban ülőkre.
Amikor Thurston észrevette, hogy Andrews ásítozik, rászólt:
– Ébredj fel!
– Igyekszem – felelte Andrews, és kiegyenesítette a derekát. Tapasztalt nyomozónak számított. Őt is a rablási csoporttól kérték át a gyilkosságiak. Korábban maga is Newbold keze alatt dolgozott, de aztán megpróbálta megmenteni a házasságát, és inkább átkérte magát a rablási csoporthoz. Itt kisebb volt a hajtás. Most rövid időre visszakerült egykori közegébe.
Ainslie csapata huszonnégy emberből állt. Tíz fő a gyilkosságiaktól, tizenkét nyomozó a rablási csoporttól, és az államügyészi hivatal is adott két embert.
– Hé! – rikkantotta felélénkülve Andrews. – Itt a mi emberünk! Fogadjunk, hogy nem fogod kitalálni, mit csinál: fésülködik!
Quinones magas, keskeny arcú, olajbarna bőrű spanyol férfi volt. Andrews és Thurston immár két és fél napja figyelte. A férfi napjában mintegy két tucatszor fésülte meg dús, hullámos, fekete haját. Személyi lapján a testi sértéstől a fegyveres rabláson át a nemi erőszakig minden szerepelt.
Most egy ismeretlen, szakállas férfival jött ki a házból. Beszálltak egy 78-as, sárga Chevroletbe, és nekivágtak a városnak. A két nyomozó követte őket. Quinones nemsokára rákanyarodott a Nemzetközi Reptér felé vivő, Nyolcszázharminchatos gyorsforgalmi útra. Kapkodva vezetett. Néha megpróbált egy-egy kocsit leszorítani az útról. A két nyomozó ismerte ezt a trükköt. Ha a kiszemelt autó megáll, feltépik az ajtaját, és kirabolják az utasait.
– A francba! – morogta Thurston. – De nagy kedvem lenne elkapni azt a két szarházit.
– Lehet, hogy sor kerül rá – bólintott Andrews.
A nyomozóknak dönteniük kellett. Egyfelől azt a feladatot kapták, hogy észrevétlenül kövessék a sorozatgyilkosság egyik lehetséges gyanúsítottját. Másrészt viszont, ha bármelyik kocsi megáll, azonnal közbe kell lépniük, hogy megvédjék a leszorított autó utasait. Szerencsére erre nem került sor. Úgy látszik, a rengeteg felhívás megtette hatását: ma már senki se kockáztatta, hogy ilyen helyzetben megálljon.
A nyomozók nagy megkönnyebbülésére a sárga Chevrolet egy idő után abbahagyta a próbálkozást. Úgy látszott, feladták. Nemsokára lekanyarodtak a gyorsforgalmi útról. Az Északnyugati Ötvenhetedik sugarúinál délnek fordultak, a Kis Havanna felé. Itt megálltak egy áruház előtt. A szakállas férfi kiszállt, Quinones egyedül autózott tovább. A Miami Dade Community College déli része felé vette az utat. Hosszú és unalmas szakasz következett. Andrews igyekezett minél jobban leszakadni, nehogy Quinones kiszúrja őket.
Fél kilenc felé a Chevy megállt az egyik kollégium parkolójában. A nyomozók látták, hogy néhány diáklány hirtelen odakapja a fejét, ahogy elhalad a kocsi mellett. A férfi nyilvánvalóan odaszólt nekik, ők azonban továbbmentek.
– Ennek a fickónak több súlyos testi sértés és nemi erőszak van a számláján – morogta Thurston előrehajolva. – Nem gondolod, hogy...
Míg beszélt, Quinones kiszállt a kocsiból, és megindult egy fiatal szőke nő után.
– Nyomás! – kiáltotta Thurston, és kiugrott a teherautóból. Andrews követte példáját.
Quinones alig tíz méterre lehetett a nőtől, amikor az elérte a saját autóját. Bepattant a piros Hondába, és kihúzott a parkolóból. Quinones visszarohant a kocsijához. Annyira lekötötte a figyelmét a lány, hogy nem vette észre a teherautójuk felé futó nyomozókat.
A nő kocsija elhaladt a Chevrolet előtt. Quinones szorosan ráragadt. Andrews most mindkettőjüket követte.
– Nehogy szem elől téveszd a rohadékot – figyelmeztette Thurston. – Lehet, hogy ő a mi emberünk. Nem akarok több hullát.
Andrews bólintott. Közelebb araszolt a Chevrolethez, mert tudta, hogy Quinones úgyis csak az előtte lévő Hondára összpontosít. A három jármű észak felé tartott a Délnyugati Százhetedik sugárúton, aztán a Honda minden figyelmeztetés nélkül hirtelen jobbra kanyarodott a Délnyugati Nyolcadik utcán, a Tamiami Trailen. Quinones nem készült fel erre a manőverre. Mire észbe kapott, túlszaladt a kereszteződésen. Nagyot fékezett, átvágott a szélesre festett záróvonalon, és a Honda után vetette magát.
– A nő kiszúrta a fickót – állapította meg Thurston. Quinones ismét fékezni kényszerült, mert egy szembejövő kocsi fordult ki a Nyolcadik utcából. A Chevrolet visszatolatott pár métert, majd csikorgó gumikkal kilőtt. Andrews eléggé leszakadt a kavarodásban, de ennek ellenére sem tévesztette szem elől Quinonest.
A Nyolcadik utcán aztán már ritkult a forgalom. A nyomozók hirtelen észrevették a nőt, amint kiszáll a Hondából, és egy magas lakótömb fokapujához siet, előkeresi a kulcsát, és belép az előcsarnokba, majd az üvegajtó becsukódik mögötte.
Egy pillanattal később a sárga Chevy is lefékezett a Honda közelében. Andrews begördült mögé a parkolóba. Quinones a volánnál ülve figyelte az épületet. Pár másodperc múlva villanyt gyújtottak az egyik lakásban. A szőke nő arca felvillant az ablak előtt, ahogy elhúzta a függönyt.
– Tudja, hogy a fickó odakint van – mondta Thurston.
– Igen. Lehet, hogy már korábban is követte. Elképzelhető, hogy ismeri a lakást.
– A francba! Meglépett! – kiáltott fel Thurston váratlanul. Amíg a nyomozók az ablakot nézték, Quinones kiszállt a kocsiból, és az egyik lakó mögött besétált az épületbe.
A két rendőr kivágta a teherautó ajtaját, és a kapuhoz rohant. Andrews megcsavarta a kilincset, de hiába. Zárva volt. Az előtér üresen kongott. Thurston eszeveszetten nyomkodta a kaputelefonok gombjait.
– Rendőrség! – ismételgette. – Egy gyanúsítottat üldözünk. Kérem, nyissa ki a kaput!
Tudta, hogy a legtöbben gyanakszanak, de valaki talán...
Éles berregés hallatszott.
– Nyitva van! – szólt oda Andrews Thurstonnak. Berontottak az épületbe.
– Hányadik emeleten volt? – kérdezte Andrews. – Szerintem a harmadikon.
Thurston bólintott.
– Gyerünk!
Az előtérben két liftet találtak. Mindkettő foglaltnak bizonyult. Andrews megnyomta a hívógombot, mire az egyik lift ajtaja váratlanul kinyílt. Idős hölgy kászálódott ki belőle. Pekingi pincsit vezetett pórázon. A kutya lassan vánszorgott. Thurston lenyúlt, és kihajította a folyosóra az állatot. Mire a nő észbe kapott, már mindketten beugrottak a liftbe. Andrews benyomta a harmadik emeleti és az ajtót csukó gombot, de a gépet nem lehetett sürgetni. Csak a szokásos rövid szünet után gördült a helyére a fülke ajtaja.
A harmadik emeleten kiperdültek a folyosóra, és megindultak jobbra, ahol a lány lakását gyanították. Mindenütt csend honolt. Thurston két ajtón is bekopogott, de egyiknél se kapott választ.
– Tévedtünk – mondta dühösen. – A negyediken lesz. – Azzal megindult a VÉSZKIJÁRAT feliratú ajtó felé. Andrews követte. Felrohantak a lépcsőn, és belökték az üvegajtót. Két éles csattanás hallatszott a lakás irányából. Pisztolylövések. A két nyomozó megállt, előhúzta a fegyverét. Időközben újabb négy lövés dördült gyors egymásutánban.
Thurston a falhoz lapulva közeledett a nyitott ajtóhoz. Intett Andrewsnak, hogy maradjon mögötte.
– Az enyém – súgta hátra. – Fedezz!
Odabentről könnyű léptek, majd néhány tompa puffanás hallatszott. Thurston lövésre kész pisztollyal állt meg az ajtónyílásban, ám szinte azonnal leengedte a fegyverét. Az előszobából nyíló nappali közepén Quinones hevert. Fejéből patakzott a vér. Jobb karja előrenyúlt. Kezében hosszú, éles penge csillogott. "Gyöngyház nyelű rugóskés" – jegyezte meg magában Thurston. A nő a kör alakú pamlag közepén kuporgott. Idősebbnek látszott, mint messziről. Kezében apró pisztolyt szorongatott. Haja kócosan hullt a szemébe. Zavartan meredt maga elé.
Thurston közelebb lépett hozzá.
– Rendőr vagyok. Ezt elveszem – mondta, és a nő kezében lévő fegyverre mutatott. "22-es Rohn automata – villant át az agyán. Hatlövetű." Pontosan hat lövést hallottak. A nő engedelmesen odaadta a pisztolyt. Thurston elővett az inge zsebéből egy golyóstollat, a ravasz kengyelébe akasztotta, nehogy elmaszatolódjanak az ujjlenyomatok, és óvatosan letette a fegyvert az asztalra.
Andrews egyenesen Quinoneshez ment, és a pulzusát kereste.
– Meghalt – mondta, aztán kicsit elmozdította a tetemet. – Láttad ezt, Charlie? – kérdezte, és a halott sliccére mutatott. Quinones cipzárja nyitva volt.
– Még nem, de egyáltalán nem lep meg a dolog – felelte Thurston. A nyomozók tudták, hogy a szatírok gyakran előveszik a szerszámukat, amikor támadnak, mert úgy vélik, a látvány beindítja a nőket.
– Jobb lesz, ha kihívod az orvos szakértőt, hogy megállapítsa a halál beálltát – tette hozzá Thurston.
Andrews elővette a zsebében lapuló hordozható rádióadót.
– Tizenkilenc-harmincegy a központnak.
– Itt a központ. Mi történt?
– Kérek egy orvos szakértőt a Tamiami Canal 7201.-be, a 421-es lakásba, hogy megvizsgáljon egy 41-est. Ezenfelül kérünk egy kétfős egységet, amely biztosítja a helyszínt, és küldjék ki a technikusokat is.
– Rendben.
Egy perc se telt el, máris hallatszottak a szirénák. Elsőként a két egyenruhás rendőr futott be, majd hamarosan megérkezett az orvos szakértő. A technikusok ugyan nem siettek ennyire, de ők is biztosan úton voltak. Thurston felhívta Ainslie-t, és értesítette a fejleményekről.
– A közelben vagyok – felelte Ainslie. – Néhány perc múlva ott leszek.
Andrews ezalatt munkához látott. Jegyzeteket készített, azután nekifogott a nő kihallgatásának.
– Megmondaná a nevét?
A lány nagy nehezen összeszedte a gondolatait. Látszott rajta, hogy nincs egészen magánál. Remegett a keze.
– Dulce Gomez.
Aztán elmondta, hogy harminchat éves, egyedül él, a saját lakásában lakik. Tíz éve költözött Miamibe. "Egész csinos – gondolta Andrews –, bár egy kissé keménynek látszik."
A beszélgetés során kiderült, hogy a lány a Southern Bélinél dolgozik. Telefonszerelő. Esténként a Miami Dade College telekommunikációs tanfolyamára jár.
– Jobb állást szeretnék – tette hozzá magyarázatképpen.
– Ismeri ezt az embert, Dulce? – kérdezte Thurston Quinones holttestére mutatva. – Látta már máskor is?
A nő megborzongott.
– Soha! – jelentette ki határozottan.
– Mi követtük őt – folytatta a nyomozó. – Lehet, hogy ő is ugyanezt tette magával.
– Nos... most, hogy rákérdezett, néha úgy éreztem, mintha... Elhallgatott. Hirtelen szöget ütött a fejébe valami. – Ez a pendejo pontosan tudta a lakásom számát. Egyenesen idejött.
– Betörte az ajtót? – kérdezte Andrews.
– Egyszer csak berontott, elővette a farkát, és hadonászni kezdett azzal a késsel.
– Ekkor lőtte le? – vágott közbe Thurston.
– Nem. Akkor még nem volt nálam a fegyver. Először megrúgtam.
– Talán karatézik?
– Fekete övem van. Fejbe rúgtam, aztán a padlóra küldtem. Lent maradt. Fogtam a fegyvert, és lelőttem.
– Hol volt a fegyver?
– A másik szobában. A hálószobában tartom, egy fiókban.
– Úgy érti, hogy padlóra küldte a fickót, azután átment a pisztolyért, és beleürítette az egész tárat? – kérdezte döbbenten Thurston.
A nő elbizonytalanodott.
– Hát... azt akartam, hogy biztosan lenn maradjon – felelte tétován. – Kés volt nála. Miután lelőttem, a biztonság kedvéért néhányszor fejbe rúgtam.
Ez megmagyarázta, miért hallott a két nyomozó a folyosón lépéseket és tompa puffanásokat, miközben a lakás felé osont.
– De akkor már biztosan nem hadonászott, amikor lelőtte – jegyezte meg Andrews.
Gomez megborzongott:
– Azt hiszem, nem. Teljesen megzavarodtam.
Miközben a nyomozók kihallgatták a lányt, megérkezett az orvos szakértő. Néhány másodperc alatt megállapította a halál beálltát. A két egyenruhás rendőr sárga szalaggal zárta le a lakás ajtaját, és igyekezett megnyugtatni az összecsődült lakókat.
– Semmi ok az aggodalomra – ismételgették vég nélkül. Kézben tartjuk a dolgokat.
Malcolm Ainslie a kihallgatás vége felé érkezett. Amikor a másik kettő befejezte, a lányhoz fordult.
– Szeretném tisztázni a helyzetet, Ms. Gomez – kezdte óvatosan. – Szóval ön előbb leütötte ezt az embert, aztán átment a másik szobába a pisztolyáért, és amikor visszajött, hat golyót eresztett a földön fekvő férfiba?
– Igen.
– Megmutatná a fegyverviselési engedélyét?
A fiatalasszony most először látszott nyugtalannak a beszélgetés során.
– Nincs. A barátomtól kaptam a pisztolyt, tavaly karácsonyra. Ott volt a fa alatt, egy kis dobozkában. Nem gondoltam...
– A fickó biztosan a Nemzeti Fegyverszövetség tagja – morogta Thurston félhangosan. – Rajtuk kívül senkinek se jutna eszébe, hogy fegyvert rakjon a karácsonyfa alá.
A rendőrök, akik már oly sok halálesetet láttak, és maguk is nemegyszer vettek részt életveszélyes bevetéseken, nem tartották sokra a Nemzeti Fegyverszövetség tevékenységét.
– Hogy hívják a barátját, Dulce? – kérdezte Andrews.
– Justo Ortegának. De már nem járunk. Ainslie finoman megérintette Andrews karját.
– Azt hiszem, kezd bonyolulttá válni az ügy. Ideje lenne ismertetni a hölggyel a jogait.
– Magam is épp erre gondoltam, őrmester – felelte a nyomozó. Azzal ismét visszafordult a lányhoz.
– Figyeljen rám, Dulce, elmondom a jogait. Először is közlöm, hogy nem köteles beszélni velem, vagy válaszolni a kérdéseimre. Minden, amit a továbbiakban mond, bizonyítékként...
– Ismerem a jogaimat – felelte határozottan Gomez. – De nem nagyon érdekelnek, mert nem én kértem rá ezt a vadállatot, hogy törjön be a lakásomba, és támadjon meg. Önvédelemből tettem.
– Rendben – bólintott Andrews –, nekem viszont az a kötelességem, hogy befejezzem. Kérem, figyeljen rám.
Amikor végzett, Ainslie vette át a szót:
– Nézze, rendszerint nem szoktam ilyesmit tenni, Ms. Gomez, de most melegen ajánlom önnek, hogy hívjon fel egy ügyvédet.
– Miért?
– Nem állíthatom biztosan, de azért előfordulhat, hogy valaki úgy gondolja, nem kellett volna lelőnie ezt az embert, hiszen eléggé megvédte magát, amikor...
– Egy frászt! – kiáltotta dühösen Gomez, aztán elhallgatott. Láthatóan megpróbált uralkodni magán. – Nos – folytatta valamivel nyugodtabban –, azt hiszem, értem, hova akarnak kilyukadni, még ha...
– Egyszerűen azt tanácsoljuk, forduljon ügyvédhez.
– Nézzék, én dolgozó nő vagyok. Nem engedhetek meg magamnak ekkora kiadást. Kérem, hagyjanak magamra. Szeretném átgondolni a dolgot.
– Felhívta már az államügyészt? – kérdezte Ainslie halkan Thurstontól.
– Nem.
– Akkor itt az ideje. Döntenünk kell.
Thurston odébb ment pár lépést, és elővette a rádiót.
A technikusok közben már munkához láttak. Miután Thurston feljegyezte a Rohn sorozatszámát, nejlonzacskóba tették a gyilkos fegyvert, Thurston pedig Dulce Gomez telefonjához lépett, és felhívta a központi ügyeletet.
– Fegyverellenőrzést kérek – mondta, majd bediktálta a fegyver típusát, kaliberét és gyártási számát. – Néhány másodpercig hallgatott, aztán folytatta: – Kezdjék Dade megyével – válaszolta a központos kérdésére. – Ha nincs semmi, szélesítsék a kört.
A központi számítógép percek alatt kidobta, ha egy fegyver valamilyen bűnügy miatt már szerepelt a nyilvántartásban.
Thurston csöndben várt. Amikor a központ újra jelentkezett, hirtelen felélénkült.
– Nem semmi! – hadarta izgatottan. – Mondja még egyszer! Azzal gyorsan jegyzetelni kezdett. – Igen, megvan – mondta, amikor végzett. – Nagyon köszönöm.
Aztán a miami gyilkossági csoportot hívta. Nagyon halkan beszélt. A szobában lévők sem értették a szavait. Amikor közel tíz perc múlva befejezte, intett Andrewsnak és Ainslie-nek. Mindhárman a nappali sarkába húzódtak, és összedugták a fejüket.
– Nem fogjátok elhinni – mondta Thurston. – Emlékeztek még az Isham-gyilkosságra? Úgy másfél éve történt.
Ainslie összevonta a szemöldökét.
– Igen, emlékszem – felelte végül. – Az áldozatot a saját fegyverével ölték meg, de a pisztoly eltűnt. Dion Jacobo vezette a nyomozást. Talált egy gyanúsítottat, de a fegyver nélkül semmit se tehetett. Még ma is lezáratlan az ügy.
– Már nem. Ugyanis a birtokunkban van a hiányzó fegyver.
– Az övé? – mutatott Andrews a lányra. Thurston elégedetten bólintott.
– A központ azonosította a fegyvert, az eredeti tulajdonost, meg mindent. Na, mit gondoltok, kit gyanúsított Dion?
– Ortegát? – kérdezte Andrews.
– Eltaláltad. Justo Ortega olyan hülye, hogy képes gyilkos fegyvert ajándékozni a barátnőjének. Az előbb beszéltem Dionnal. Azt mondja, tudja, hol találja Ortegát. Most kérte a letartóztatási parancsot. A fegyver megtalálása feltette a pontot az i-re.
– Hol győzünk, hol vesztünk – sóhajtotta Ainslie. – Szép munka volt, Charlie. – Aztán Quinones lepedővel letakart holttestére mutatott. – Mit szólnátok hozzá, fiúk, ha bevinnénk a lányt?
– Ami azt illeti, én nemigen szeretnék tengelyt akasztani vele mondta Thurston. – Kemény, akár a csizmatalp. Ennek ellenére nem vádolnám szívesen. Szerintem a fickó csupán azt kapta, amit megérdemelt.
– Egyetértek – tette hozzá Andrews.
– Nem mondom, hogy nincs igazatok – simogatta meg az állát Ainslie –, de ne feledjétek, hogy a törvény szerint a karatemesterek keze és lába halálos fegyvernek minősül. Ezért a rendőrség nyilvántartásba veszi a fekete öveseket. Gomez is rajta van a listán, így aztán akár gondatlanságból elkövetett emberölés is lehet a vád. Mindjárt kiderül – intett fejével az ajtó felé, amelyen éppen akkor lépett be egy ötvenes évei közepén járó, alacsony, erős testalkatú nő.
Az újonnan jött asszony csinos kék szoknyát és sárga blúzt viselt. Első dolga az volt, hogy alaposan szemügyre vegye a terepet. Ainslie őt kedvelte legjobban az államügyészi testületben. Mattie Season mindig következetesen végezte a munkáját. Ha kellett, a bíróság előtt is megvédte a rendőröket és a tanúkat, ám a tárgyalás előtt kegyetlenül beolvasott a nyomozóknak, ha felületesen dolgoztak.
– Nézzük, mi történt – mondta.
Thurston röviden összefoglalta az eseményeket: hogyan követték Quinonest, aki Dulce Gomez nyomába szegődött, és hogyan fedezték fel a gyilkosságot a 421-es lakásban.
– Elég sokáig tartott, míg ideértek, igaz? – kérdezte az államügyész-helyettes.
A nyomozó elhúzta a száját. – Erre csak igennel felelhetek.
– Legalább őszinte, és szerencsére nem a bíróság előtt áll.
– Miért, odakerülhet valaki? – kérdezte Andrews.
Az ügyésznő nem vett tudomást a közbeszólásról. Dulce Gomezre pillantott. A lány még mindig a pamlagon üldögélt. Láthatóan azt várta, mi lesz ezután.
– Azt hiszem, maga halálos fegyvernek minősíti a karatét – fordult az ügyésznő Ainslie-hez.
– Épp erről beszéltünk, amikor megérkezett.
– Maga mindig nagyon alapos, Malcolm. – Azzal Andrewshoz fordult: – Mielőtt én is elmondom a véleményemet, szeretném tudni, hogy ha emberöléssel vádoljuk a hölgyet, mit hozhatunk fel a mentségére.
– Értem – bólintott Andrews, és beszélni kezdett. – Teljes munkaidőben dolgozik, emellett esti iskolába jár, hogy előbbre jusson azaz jó állampolgár. Hazafelé tartott, amikor az a szarházi, aki már többször ült nemi erőszak és súlyos testi sértés miatt, követni kezdte. A fickó behatolt a lakóépületbe, majd rátörte Dulce Gomezre az ajtót. Késsel a kezében megtámadta a lányt. A nemi szervét is elővette. Mi történt? A nő pánikba esett, és – ha szigorúan csak a törvény betűjét nézem – önvédelemből talán túl messzire ment. De ha mindezt előadjuk az esküdtek előtt, felmentik, mielőtt a végére jutnánk.
– Nem rossz, nyomozó – mondta mosolyogva az államügyész. – Talán jogot kéne tanulnia. – Aztán Ainslie-hez fordult: – Maga mire jutott?
– Ami azt illeti, elég meggyőzően hangzott.
– Mi az hogy! Ha másként gondolná, lenne magához egy-két szavam, Malcolm. Tegye félre a kétségeit. Ez jogos önvédelem.

* * *

Amikor a rendőrség átkutatta Quinones lakását, kiderült, hogy ő nem lehet a sorozatgyilkos, mert három gyilkosság idején nem tartózkodott a városban, és egyéb terhelő bizonyítékot sem találtak ellene, így aztán őt húzták ki elsőnek a gyanúsítottak listájáról.

* * *

Már második hete folyt az akció. Teresa Dannelly őrmester és José Garcia nyomozó most Alec Polite-ot figyelte, aki Miami Kis-Haitinak becézett részén élt, az Északkeleti Hatvanötödik utcában.
Dannelly őrmester szintén a rablási csoporttól került ebbe az akcióba. A magas, harmincöt éves, barna hajú asszony tíz éve szolgált a testületnél. Eredményes nyomozónak tartották. A többiek hatalmas hátsó domborulatai miatt Nagy Mamának hívták, de nem vette zokon a tréfát. Nyolc éve ismerték egymást Garciával. Már korábban is dolgoztak együtt.
Alec Polite FIVO-lapján az állt, hogy gyakran idézi a Bibliát, és azt állítja, maga az Isten szól hozzá. Ha ezt valaki kétségbe vonja, agresszívan reagál, ám ennek ellenére még nem kezdeményeztek ellene eljárást. Egy négylakásos betonépületben lakott. Lakótársai mindannyian hat-hét gyerekes emberek.
Dannelly és Garcia most első ízben szegődött Polite nyomába. Eddig Edelberto Montoyát követték. Eddig elég eseménytelenül telt a nyomozás.
A két nyomozó a megfigyelt házzal szemközt parkolt. Sajnos a kocsi felkeltette a környékbeliek figyelmét. A két nyomozó egyre aggodalmasabban kuporgott a furgon belsejében. A központ ugyanis egy csillogó kék, GM Lumina kisteherautót utalt ki nekik erre a napra. A kocsi belseje a legmodernebb technikai eszközökkel volt felszerelve: kamerákkal, telefonnal, különlegesen érzékeny mikrofonokkal. Adó-vevőjük antennáját a furgon borításában rejtették el a technikusok. Az ablakok kívülről koromfeketék voltak, így senki se láthatott be. Ezt a kísérleti példányt eredetileg különleges feladatokra szánták, de ezen a napon egész egyszerűen nem akadt más jármű.
– Az isten szerelmére! – horkant fel kétségbeesetten Garcia, amikor meglátta a csillogó-villogó, vadonatúj Luminát. – Én igazán imádom az efféle ketyeréket, de Kis-Haitiban olyan feltűnő lesz, mint egy rakás szar az esküvői torta tetején!
Teresa Dannelly felnevetett.
– Egyetértek! Amikor megláttam, megpróbáltam kicseréltetni, de ma nincs más kocsijuk. Úgyhogy döntenünk kell: vagy ezzel megyünk, vagy pedig gyalog.
A Lumina egyre nagyobb feltűnést keltett. Mind többen és többen jöttek ki a környező házakból, hogy megbámulják a ragyogó kék járművet.
– Tűnjünk el innen – morogta Garcia. – Ez a nyavalyás járgány úgy vonzza őket, mint hús a legyeket.
– Azért próbáljunk meg előbb valamit – javasolta Dannelly. Elővette hordozható rádióját, és kikereste rajta a megfigyelőknek fenntartott, biztonságos sávot.
– Tizenhárom-huszonegy a Központnak.
– Itt a Központ. Vétel.
– Küldjön egy riadóautót az Északkeleti Hatvanötödik utca 265.-höz. Utasítsa őket, hogy feltűnés nélkül jöjjenek. Nem kell fény vagy sziréna; csak ugrasszák szét az épület előtt összegyűlt tömeget. Ne vegyenek tudomást a közelben parkoló Lumináról.
– Rendben – felelte a központos, majd kisvártatva hozzátette: A három-huszonnégy és egység már elindult. Tartsanak ki.
Két ember jött ki abból a házból, amelyik előtt parkoltak. Szemérmetlenül bekukucskáltak az ablakon, de persze semmit se láttak.
– Ez őrület! – törölte meg a homlokát Garcia.
Egy nagydarab férfi csatlakozott a csoportosuláshoz. Dannelly rögtön csinált róla néhány fotót.
– Ő a mi emberünk – jelentette ki elégedetten.
– Csak észre ne vegyen – morogta félhangosan Garcia.
Az első férfi megtapogatta a kocsit, aztán megpróbálkozott a kilinccsel. Amikor látta, hogy nem enged, a zsebébe nyúlt, és elővett egy hatalmas csavarhúzót.
– Senki sincs odabenn – magyarázta. Mindhárman az ajtóhoz léptek. A gyerekek hátrébb húzódtak.
– Ez nem lehet igaz – suttogta Garcia. – Mindjárt feltörik a kocsit!
– Érdekes élményben lesz részük – felelte Dannelly, és kibiztosította szolgálati fegyverét.
Szerencséjükre a csavarhúzós körülnézett, mielőtt munkához látott volna. Ekkor fordult be a sarkon a járőrkocsi.
– Ez a legjobbkor jött – jelentette ki diadalmasan Dannelly.
A három férfi hátraugrott, és igyekezett minél gyorsabban eltűnni. A kopasz, akiben az őrmester felismerte Polite-ot, megcsúszott valamin, de tenyerével még idejében sikerült megtámaszkodnia a furgon oldalán. Egy pillanattal később elnyelte a kapualj.
A járőrkocsi megállt. A két rendőr kiszállt és körbesétált. Ahogy ez Kis-Haitiban már szokás, a rendőrség megjelenésekor mindenki az ellenkező irányba rohant. Az egyik rendőr futólag a kék Luminára nézett, de azután elfordult. Pár pillanattal később már ki is hajtott az utcából.
– Megyünk vagy maradunk? – kérdezte Garcia.
– Egy perc – felelte Dannelly, és a rádió után nyúlt. Malcolm Ainslie-t hívta.
– Itt Teresa Dannelly – mondta, amikor Ainslie bejelentkezett. Lenne egy kérdésem.
– Ki vele, Terry!
– Ha jól tudom, az első helyszínen, a Royal Colonialban találtunk egy azonosítatlan tenyérlenyomatot. – Amikor meghallotta, hogy erre a munkára áthelyezik a gyilkosságiakhoz, Dannelly első dolga volt, hogy átrágja magát az aktákon.
– Igen, és még most se sikerült kiderítenünk, hogy kié – felelte Ainslie.
– Nos, van egy Alec Polite-tól származó tenyérlenyomatunk – jelentette Dannelly. – Csak az a gond, hogy a furgonunk külsején található, és nemsokára elered az eső. Viszont ha gyorsan fedett helyre visszük a kocsit, akkor ellenőrizhetik.
– Hajtsanak azonnal a legközelebbi zárt telephelyre, és gondoskodjanak róla, hogy senki ne nyúljon a Luminához, míg nincsenek ott a technikusok.
– Kösz, Malcolm. Vége – mondta Teresa, majd odaszólt a volánnál ülő Garciának: – Húzzunk innen!
– Végre!

* * *

A zárt telephely az I-95-ös út mellett volt, viszonylag közel a rendőrség központi épületéhez. Magas acélkerítés vette körül. Itt őrizték a razziákon lefoglalt járműveket.
– Ügyesen kiszúrtad azt a tenyérlenyomatot – mondta Garcia, miközben a zárt telephely felé hajtottak. – Bevallom, nekem fel se tűnt, hogy a fickó hozzáért a kocsihoz. Szerinted megfelelő lesz?
– Biztosra veszem – felelte Dannelly, és előremutatott: – Valahol ott van.
A telephelyen már várta őket Sylvia Walden.
– Én vettem le a Royal Colonialban a tenyérlenyomatot – mondta. – Mindjárt összehasonlítjuk őket.
– Aztán vagy rászállunk, vagy ejtjük – bólintott Dannelly. Odavezette a technikust a kocsihoz, és megmutatta neki azt a pontot, ahol Polite hozzáért. Walden elővette az ecseteit, és munkához látott. Egy órával később felhívta Ainslie-t a központban.
– Walden vagyok. Összehasonlítottam a Dannelly által hozott nyomatot a Royal Colonialban találttal. Nincs közös pontjuk. Sajnálom.
– Ne sajnálja – felelte Ainslie. – Ez azt jelenti, hogy tovább szűkül a kör, ami szintén nagy segítség.
Aztán felhívta Dannellyt:
– Gratulálok. Felhagyhatnak Alec Polite követésével. Amúgy se a lista élén szerepelt. Pihenjen, Terry, a következő célpontot később jelöljük ki maguknak.

* * *

A nyomozók szerint a megfigyelés az a helyzet, amelyben a legvéresebb drámától a vérbő komédiáig minden megtörténhet. Hector Fleites és Ogden Jolly esete ékes példáját adta ennek a megállapításnak.
Mindketten a rablási csoporthoz tartoztak. Fleites magánnyomozónak készült. Csupán azért dolgozott a rendőrségnél, hogy minél tökéletesebben elsajátítsa a szakma fogásait. Amikor meghallotta, hogy különleges munkacsoportot alakítanak, önként jelentkezett. Jolly sokkal lazábban vette a dolgokat a társánál, és jóval több humorérzék szorult bele.
Rájuk James Calhoun, a "Kisjézus" megfigyelését osztották. A férfi hatalmas keresztet tetováltatott a mellére. Azt hirdette magáról, hogy ő Krisztus második megtestesülése, és hamarosan visszatér a mennybe.
– Addig is kihasználja az időt – jegyezte meg Jolly Calhoun személyi lapját olvasva, amelyben az emberöléstől a fegyveres rablásig minden szerepelt. Jelenleg feltételesen szabadlábra helyezték. A Brownsville Projectsben lakott: ezt a nevet az ott élők ragasztották a Northside Bevásárlóközponthoz közeli városrészre. Ez a terület hivatalosan már kívül esett a Miami Rendőrség hatáskörén. Mivel az akció titkossága miatt nem értesítették a helyi rendőrséget, Fleites és Jolly a Southern Bélitől kapott szerelőkocsiban üldögélt a Kampala Sztereofon nevű népszerű diszkó közelében.
Harmadik napja követték Calhount ugyanahhoz a bárhoz, ahol a fickó a barátaival együtt végigitta az éjszakát. Este kilencig a nyomozók befalták az összes szendvicsüket, ledöntöttek egy termosznyi kávét, kegyetlenül fáradtak voltak, és unatkoztak. Fleites nagyon sajnálta, hogy önként jelentkezett erre az általa csak "rohadt időpocsékolás"-nak nevezett feladatra.
Ahogy sötétedett, számos kurvát szúrtak ki, akik egy idő után sorban beszivárogtak a Kampalába. A nyomozók még egyenruhás járőr korukból ismerték ezeket a lányokat. A közeli parkolóba csöndesen begördült egy Cadillac. A két rendőr biztosra vette, hogy egy strici ül benne, aki innen tartja szemmel a lányokat. A kurvák éjszakáról éjszakára váltogatták a bárokat, hogy elkerüljék a rendőrséggel való kínos találkozásokat. Fleites és Jolly jól ismerte ezt a taktikát.
Valaki valószínűleg már értesítette a reménybeli klienseket, mert egyre több autó érkezett a Kampala elé. Vezetőik bementek a bárba, és nemsokára valamelyik lánnyal jöttek ki. A párok a legközelebbi sötét sarokhoz mentek, és ott hamarosan összeolvadt az árnyékuk. A pásztorórák rövid ideig tartottak. Ez a szolgáltatás nem tartozott a legszínvonalasabbak közé.
– A francba! – morogta Fleites. – Ha valamelyik lány észrevesz és befúj bennünket, lőttek a mai estének!
– Ülj vissza! – szólt rá Jolly. – A kocsiban nem láthatnak meg.
– Hugyoznom kell – nyögte Fleites. – Túl sok kávét ittam. Sürgős.
Aztán, kihasználva a pillanatot, amikor egyetlen pár se volt a közelükben, kiugrott a kocsiból, és elügetett a közeli fasor irányába. Miután végzett, megkönnyebbülten felhúzta cipzárját, és már indult volna visszafelé, amikor megismerte az egyik kurvát, aki ügyfelével éppen felé közeledett. Fleites gyorsan sarkon fordult, ám a fasor pár méterrel odébb egy téglafalban végződött. Bár kevés volt a fény, mégis kiszúrta, hogy a sarkon nagy konténer áll. Ösztönösen oda indult. Elkapta a szélét, felhúzódzkodott, és egy pillanattal később már el is tűnt a konténerben, rögtön sajnálkozva tapasztalta, hogy egy csúszós, büdös, ragadós halom közepén landolt. Míg a pár heves lihegését hallgatta, igyekezett levakarni magáról a masszát, amit banánhéj, krumpli, rohadt paradicsom és sok más, meg sem határozható dolog elegyeként értékelt.
A többi pártól eltérően ezek nem siettek. Szeretkezésüket zihálások, sóhajok, színpadias "Még!", "Még!" kiáltások, kielégült nyögések kísérték. Végül halk beszélgetés következett. Egyikük se sietett. Úgy látszott, mindketten ismerik az üzlet szabályait, és Fleites gyanította, hogy a férfi többet fizetett az ilyenkor szokásosnál. A nyomozó türelmetlenül topogott a bugyogó masszában. Néha úgy érezte, hogy azok ketten már sose mennek el. Végre húsz Fleites számára végtelennek tűnő – perc után a pár visszasétált.
Amikor néhány másodperccel később a nyomozó feltépte a teherautó ajtaját, Jolly az orra elé kapta a kezét:
– Jézusom, hogy te mennyire bűzlesz! – tört ki belőle. Aztán alaposabban szemügyre vette kollégáját, és látta, hogy azt tetőtől talpig szemét borítja. Erre elnevette magát.
Fleites boldogtalanul ücsörgött mellette. Egyrészt azért, mert tudta, hogy állapotától függetlenül a megfigyelés még hat órán át tart. Másrészt azért, mert azt is pontosan tudta, hogy Jolly széltében-hosszában terjeszteni fogja, milyen sikeresen álcázta magát ezen az éjszakán.

* * *

A megfigyelések harmadik hetében Ruby Bowe és Bernard Quinn nyomozók kihallgatást kértek Ainslie-től. Bowe és Quinn a rablási csoporttól kölcsönkért két kollégával felváltva figyelte Earl Robinsont.
Kezdettől fogva ő volt az első számú gyanúsított. Minden arra utalt, hogy ő a sorozatgyilkos. A FIVO-lap szerint nagyon agresszív. Korábban profi bokszolóként kereste kenyerét. Gyakran prédikált az utcán. Ilyenkor mindig a Jelenések könyvét idézte. Isten bosszúálló angyalának nevezte magát. Innen ragadt rá a beceneve is. Robinson személyi lapján gyilkosság, fegyveres rablás és késelés szerepelt.
Ainslie épp ezért nagyon meglepődött Ruby közlésén:
– Mind a négyen úgy gondoljuk, hogy ejteni kéne Robinsont mondta a lány. – Meggyőződésünk, hogy teljesen ártalmatlan. Az összes szabad idejét egy Camillus nevű hajléktalanszállón tölti, és segít az ott lakóknak.
– Így igaz – visszhangozta Bernard Quinn.
Bowe azt is elmondta Ainslie-nek, hogy Robinson összes bűntettét a megtérése előtt követte el. Egy éve viszont mintaszerű állampolgárrá vált. Rendes munkát szerzett magának, sőt önként jelentkezik a legkülönfélébb közösségi és jótékony célú akciókra.
– Mindannyian tudjuk, hogy a legtöbb úgynevezett megtérés álca csupán – vette át a szót Quinn. – Viszont Robinson esetében meg vagyok győződve róla, hogy komolyan gondolja.
– Beszéltünk a hajléktalanszálló igazgatójával, Dávid Daxmannel – folytatta Ruby.
– Ismerem – bólintott Ainslie. – Jó ember.
– Daxman azt mondja, évek óta ismeri Robinsont, és a fickó mostanában teljesen megváltozott. – Ruby a jegyzeteibe pillantott. Segítőkész ember lett belőle – idézte az igazgatót. – Szerinte mindenki szereti őt a szállóban.
– Rendben, hagyjátok abba a megfigyelést – egyezett bele Ainslie. – Ezek szerint őt is kihúzhatjuk a listánkról. – Azzal hátradőlt a székén, és nagyot sóhajtott.

9.

Amikor Malcolm Ainslie jóval később visszagondolt erre az időszakra, úgy találta, akkoriban kaleidoszkópszerűen kavarogtak a dolgok. Rengeteg töredék bukkant fel nap mint nap. Egy-egy új elem megjelenése teljesen átrendezte a képet. A helyzet egyre zavarosabbnak látszott. A csoport munkája egyre bonyolultabbá vált, és az irányítás különösen nehéz feladatot rótt rá.
A megfigyelőcsoport munkájának első napjait Ainslie a Miami Rendőrség díszőrségének tagjaként töltötte; két napig Gustav Ernst és felesége ravatalánál kellett állnia. A díszőrség parancsnoka, Warren Underhill kapitány húsz éve szolgált a testületnél. Korábban az Egyesült Államok hadseregének őrnagya volt. Hatvan válogatott rendőr szolgált a keze alatt, akiket kiváló munkájuk, erőnlétük és példás magaviseletük miatt jelöltek a díszőrség tagjai közé.
A díszőrséget csak nagyon ritkán mozgósították. Ez a kötelesség rendszerint nem számított terhesnek, most azonban Ainslie-nek nagyon rosszkor jött. Sajnos ez olyan kötelezettségnek számított, amely elől nemigen lehetett kitérni.
– Már jó ideje nem hívtam magát, Malcolm – harsogta Underhill kapitány a telefonba –, de most szükségem van egy idősebb őrmesterre, aki helyettesít. Tudom, hogy nagyon elfoglalt, hiszen magára bízták az Ernst-gyilkosság felderítését, de higgye el, másnak is rengeteg a dolga. Ugye nem pocsékolja mindkettőnk idejét azzal, hogy kifogásokat keres, őrmester?
Ainslie felnyögött.
– Ha ad egy használható nyomot, a magáé vagyok, uram.
– Szóval, ott lesz – jelentette ki Underhill határozottan.
– Tudja, hogy ott leszek – törődött bele Ainslie.
– Köszönöm, őrmester. Nagyra értékelem a hozzáállását. Természetesen megkapja a túlórapénzét.
Ernsték koporsóit a Miami belvárosában lévő Klamerus temetkezési vállalatnál ravatalozták fel. A részvétnyilvánítókat déltől este nyolcig fogadták. Ezalatt hat, díszegyenruhában feszítő rendőr állt a koporsók körül. Kétóránként váltották egymást. A váltásért Ainslie felelt, ezért nem hagyhatta el a ravatalozót, de azért állandó kapcsolatban állt a megfigyelőkkel, és minden új fejleményről értesült.
A virrasztás során Ainslie időről időre látta Cynthiát, ahogy itt vagy ott feltűnt a közel kilencszáz látogató között. Sok emberrel váltott szót, fogadta a részvétnyilvánításokat. Egyenruhát viselt, és valószínűleg észrevette Ainslie-t, de nem vett róla tudomást.
Amikor véget ért a ceremónia, Ainslie levette a díszegyenruháját, és a gyilkossági csoport irodájába sietett, hogy átnézze az aznapi jelentéseket.
A következő napon még kevesebb ideje maradt a nyomozásra.
Másnap reggel kilenckor a díszőrség tagjai ismét megjelentek a ravatalozóban, és a halottszállító kocsira helyezték a zárt koporsókat. Két tucat rendőrmotoros vezette a menetet. A koporsókat harminc járőrkocsi követte. Mindegyiken jelzőfény villogott. A ravatalozóból a Boldogasszony-templomba hajtottak, ahol tíz órakor kezdődött a temetési szertartás.
A hatalmas templom az Észak-Miami sugárút és a Hetvenötödik utca sarkán található. Fél tízre zsúfolásig megtelt, úgyhogy a későn jövők a templomtéren elhelyezett székeken ülve hallgatták, hogyan búcsúztatja Ernstéket a polgármester, a kormányzó, Florida szenátora és a templom érseke.
Ainslie odabent egyre növekvő türelmetlenséggel hallgatta a beszédeket. Igen, tudta, hogy egy városi elöljárót megillet az efféle búcsúztatás, de egy idő után úgy gondolta, hogy ennyi éppen elég.
Amisét követően a menet átvonult a Woodlawn temetőbe. Addigra a kocsisor kiegészült a gyászolók autóival is, ezenkívül csatlakoztak hozzá a megye más körzeteinek rendőrautói, sőt az országúti rendőrség is képviseltette magát. A menetet később több mint egy kilométer hosszúságúra becsülték.
A temetőben a díszőrség tagjai engedték le a sírba mindkét koporsót. A szertartás végén Cynthia Ernst megkapta a koporsókat borító amerikai zászlókat. A temetés közel hét órán át tartott. Természetesen minden városi elöljáró, aki hivatali ideje alatt halálozik el, számíthat a dísztemetésre. "De az Ernst házaspár temetése olyan volt, mintha a Disneyland szakértői és a Miami Rendőrség összefogtak volna, hogy emlékezetessé tegyék az eseményt" – állapította meg később az egyik résztvevő.
Ami a nagy számban megjelent rendőröket illeti, a Miami Herald szerkesztője másnap így fogalmazott: "A szervezet bűntudatot érez, amiért nem védelmezte jobban Ernst tanácsost és a feleségét, nem beszélve arról, hogy a gyilkosság elkövetője mind a mai napig ismeretlen."
A szerkesztő ezután feltette a közvéleményt leginkább foglalkoztató kérdést: "Mit tesz a rendőrség annak érdekében, hogy megoldja a sorozatgyilkosságokat, és miért tart olyan sokáig ez a nyomozás?"
Malcolm Ainslie is ezen töprengett a virrasztás és a gyászszertartás hosszú óráiban. Valahányszor a két koporsóra tekintett, feltette magának a kérdést:
Ki? Miért? Hol csap le legközelebb?

* * *

Két nappal a temetés után a város képviselő-testülete, amely Gustav Ernst halálával négy főre csökkent, váratlan bejelentést tett. Közölte, hogy a városi bizottság tagjai egyikük halála esetén helyettest állíthatnak, aki letölti az elhunyt hivatali idejét. Gustav Ernst esetében ez több mint két év volt – a hivatali időszak fele.
A közleményből kiderült, hogy a bizottság tagjai egyhangú szavazással Cynthia Ernstet jelölték erre a pozícióra. Cynthia Ernst elfogadta a kinevezést, és ezzel egyidejűleg leszerelt a Miami Rendőrségtől.
A ciklus végén újra indulhat a választásokon. Bernard Quinn így fogalmazott, amikor erről beszélgettek a gyilkossági csoportnál:
– Hát persze hogy indulni fog. És hogy is veszíthetne?
Ainslie vegyes érzelmekkel fogadta a hírt. Egyfelől megkönnyebbült, hogy Cynthia már nem a felettese, és annak is örült, hogy a továbbiakban nem kell naponta jelentenie a lánynak. Másrészt viszont azt súgták az ösztönei, hogy Cynthia mostantól még erősebben kézben tartja majd a rendőrséget.

* * *

Ainslie rutinos róka volt, tehát nem várt gyors eredményt a megfigyelési programtól. A harmadik hét elején mindössze annyit könyvelhetett el, hogy kizárhatta a gyanúsítottak közül Carlos Quinonest, Alec Polite-ot és Earl Robinsont – ha ugyan ezt előrelépésnek lehet tekinteni.
A következő héten Dan Zagaki és Luis Linares nyomozók felvetették, hogy esetleg Elroy Doilt is ki lehetne húzni a listáról. Úgy látták, hogy Doil – amint az a FIVO-jelentésből is kiderült – többé-kevésbé rendszeresen dolgozik. Semmi nem utalt rá, hogy ő lenne a keresett sorozatgyilkos. Ainslie nem értett egyet a két nyomozóval.
Doilon kívül már csak ketten maradtak: James Calhoun és Edelherto Montoya. A hosszú, eredménytelen időszak kétségeket ébresztett az unalomtól szenvedő rendőrökben, és ezeket a kételyeket maga Ainslie is osztotta, de nem közölte velük. Lehet, hogy a számítógépes keresés – bármilyen ragyogó ötletnek is látszott csupán időpocsékolás volt? Néha beszámolt aggályairól Newbold hadnagynak, de rögtön hozzátette:
– Túl könnyű lenne feladni. Épp ezért nem akarom. Szerintem még egy hétig folytassuk. Ha akkor sincs áttörés, abbahagyhatjuk.
– Számíthatsz rám, Malcolm. Egyrészt azért, mert bízom az ítéletedben, másrészt azért, mert tudom, hogy minden problémával hozzám fordulsz. Ha úgy érzed, érdemes folytatni, én tartom a hátam. De a rablási csoportnál már nagyon berzenkednek. Szeretnék visszakapni a fiúkat.
Ainslie kétszer is látta a rablási csoport hadnagyát, Daniel Huertát Newbold irodájában. Nem volt nehéz kitalálni, mit akarhatott. Nemsokára itt a karácsony, és ilyenkor csaknem ötven százalékkal nő a lopások száma. De a program nagy terhet rótt a gyilkossági csoportra is. Mindannyian folyton túlóráztak.
Newbold és Ainslie végül kompromisszumot kötött. Úgy döntöttek, hogy a megfigyelés még a harmadik héten is folytatódik, mivel három gyanúsított már amúgy is kiesett, ezért pár embert vissza tudnak adni a rablási csoportnak. Aztán a harmadik hét végén Ainslie eldönti, érdemes-e folytatni, Newbold pedig teljes mellszélességgel támogatni fogja beosztottját.
– Yanes őrnagy egy különleges osztagot ígért – mondta végül. Ha kell, berontok hozzá, és emlékeztetem rá.
Ezt követően két napig minden maradt a régiben. Aztán egy váratlan esemény minden egyebet félresöpört, és meghiúsította Ainslie reményeit.
Kedden történt, pár perccel déli tizenkettő előtt.
A Coral út és a Harminckettes sugárút találkozásánál lévő Barnett Bank helyi fiókja előtt egy Wells Fargo típusú, fegyveresekkel védett teherautó állt be a parkolóba, hogy átadja a szokásos pénzszállítmányt. Amikor pár pillanattal később a két biztonsági őr egyike kinyitotta a teherautó ajtaját, váratlanul három felfegyverzett férfival találta szemközt magát. A tanúk szerint a három rabló közül kettő spanyol, a harmadik fekete volt.
Ugyanebben a pillanatban egy rendőrautó fordult be a sarkon. A rablók azonnal tüzet nyitottak, mielőtt a rendőrök ráébredhettek volna, mi folyik itt. Az egyik rendőr azonnal meghalt, a másik pedig megsebesült, amikor megpróbált kiugrani a kocsiból. A rablók ezután lelőtték a Wells Fargo biztonsági őrét, kitépték kezéből a pénzestáskát, majd a közelben várakozó kocsijukhoz futottak, és elhajtottak. Talán egy percig se tartott az egész.
Amikor eltűntek, egy húsz év körüli, magas, kisportolt fiatalember szaladt oda az eszméletlenül heverő rendőrhöz. Amikor meglátta a pisztolytáska mellett lévő rádiót, óvatosan felemelte, és megnyomta a gombot az oldalán. A központban fogták az adást.
– Halló, halló! – kiáltotta kétségbeesetten a fiatalember. – Itt Tom Ramirez. Van ott valaki?
A központban ülő nő nyugodt hangon válaszolt:
– Igen. Megmondaná, hogyan jutott hozzá egy rendőrségi rádióhoz? Minden rendben?
– Nem, épp ellenkezőleg! Minden a feje tetején áll! Itt a banknál rablótámadás történt. Két rendőrt lelőttek! Küldjön segítséget!
– Rendben. Kérem, ne nyomja a készülék oldalán lévő gombot, amíg beszélek. Hol van? Kérem, adja meg a pontos címet.
– Hú... hát itt, a Coral út és a Harminckettedik sugárút sarkán, a Barnett Bank parkolójában. Az egyik rendőr és a biztonsági őr halottnak látszik. A másik őr, úgy látom, haldoklik. Kérem, siessenek!
A központban lévő diszpécserek elolvasták a monitoron megjelenő üzenetet, és rögtön intézkedtek.
– Már úton vagyunk – válaszolta a központos. – Ha jól értettem, azt mondta, hogy a gyanúsítottak már elmenekültek.
– Igen. Beugrottak a kocsijukba, egy szürke Buick Centurybe. Hárman voltak. Mindegyiküknél fegyver volt. Tényleg lelőtték a rendőröket. Halottnak látszanak.
– Rendben van. Próbáljon megnyugodni. Szükségünk lesz a segítségére.
Egy másik diszpécser eközben elforgatta a gombokat, amelyekkel szabaddá tette az utat a felhívás számára. Az információ így eljut valamennyi megyei és állami egységhez és törvényesen működő ügynökséghez. A felhívást öt másodpercig tartó, folyamatos sípszó előzi meg. Ez jelzi, milyen fontos az üzenet.
– Figyelem, minden egységnek! Három, kettő-öt kilenc. Épp most történt a Coral út és a Harminckettedik sugárút sarkán lévő Barnett Bank előtt. Jelentették, hogy legalább két rendőrt találat ért. A gyanúsítottak egy szürke Buick Centuryvel hagyták el a helyszínt.
Az üzenetben szereplő "hármas" szám az eset sürgősségére utalt. A "kettő-kilenc" a rablás kódja volt.
A város minden pontjáról özönlöttek a rendőrautók a Barnett Bank fiókja felé. Egy tévériporter az esti hírekben megjegyezte:
– Ha lelőnek egy zsarut, mindenki a helyszínre tódul. Semmi se tartja vissza őket. Elszabadul a pokol.
Addigra a központ riasztotta a mentőket és a törvényszéki orvos szakértőt is.
– Ott van még, Mr. Ramirez? – kérdezte a központos.
– Igen. Hallom a szirénákat. Hál' istennek, mindjárt itt vannak.
– Meg tudná adni a gyanúsítottak személyleírását?
– Egy pillanat: előbb megadom a rendszámukat: NZD hat-kettő-egy, Florida.
A központos gyorsan továbbította az információt a számítógépbe, és közben azt gondolta: Ez a fickó jó állampolgár!
Egy másik diszpécser azonnal útjára bocsátotta az újabb felhívást. Természetesen most is felhangzott az öt másodperces, megkülönböztető sípszó, majd a gyanúsítottak kocsijának rendszáma következett.
– Mr. Ramirez, ön ezek szerint látta, hogy néztek ki a gyanúsítottak?
– Igen. Meg tudom adni a személyleírásukat.
– Ez ragyogó. Kérem, maradjon ott, amíg az első egység megérkezik, és adja meg nekik a személyleírást.
– Már itt vannak. Épp ideje volt.

* * *

Newbold hadnagy a kocsiban a hármas csatornát hallgatta. Az elsők közt vette Ramirez segélykérését. Azonnal átváltott a megfigyelőcsoport csatornájára, és Ainslie-t hívta. Az őrmester rögtön bejelentkezett:
– Itt vagyok, hadnagy.
– Malcolm, azonnal hívd vissza az összes emberedet, és irányítsd őket a Coral út és a Harminckettes sugárút sarkára. Lelőttek két rendőrt és egy biztonsági őrt. Fegyveres rablás történt. A jelentések szerint az egyik rendőr halott. Azt akarom, hogy te vezesd a nyomozást. Nevezd meg, kit kérsz magad mellé.
– A francba! – mormolta hangtalanul az őrmester. Tudta, hogy ezzel lőttek a megfigyelőprogramnak. De hangosan csak ennyit mondott:
– Értettem, hadnagy. Hozom az embereimet.
A megfigyelőcsoportok ugyanezt a csatornát hallgatták, de Ainslie biztonság kedvéért külön is hívta őket.
– Tizenhárom-tíz az összes egységnek! Hallották?
– Tizenhárom-tizenegy a tizenhárom-tíznek. Hallottuk. – A másik két egység is azonnal bejelentkezett.
– Akkor menjenek a Coral út és a Harminckettedik sugárút kereszteződéséhez – adta ki az utasítást Ainslie. – Ott találkozunk.
Aztán csatornát váltott, és a Központot hívta.
– Tizenhárom-tíz a Központnak. Kérje meg bármelyik, a helyszínen lévő egységet, hogy váltson át a Tak-1-re! – A Tak-1 a gyilkossági csoport számára fenntartott csatorna kódja volt.
Ismerős hang jelentkezett a Barnett Bank elől:
– Tizenhárom-tíz, itt az egy-hét-nulla.
– Maga az, Bart? – kérdezte rá örömmel Ainslie. Bartolo Espositóval, az egyenruhás járőr őrmesterrel már régóta ismerték egymást. Sose használtak családnevet a rádión. Leginkább azért, mert a média folyton lehallgatta őket.
– Én vagyok, Malcolm. Nagy gáz van. Mit tegyek?
– Először is kerítse körül a helyszínt, méghozzá minél nagyobb területen. Senkit se engedjen oda.
– Már tiszta a terep, csak a mentősök vannak itt. Megkísérlik stabilizálni a sebesült rendőr állapotát, mielőtt beszállítanák.
– Kösz, Bart. Rövidesen ott leszek.
Ainslie visszakapcsolt a hármas csatornára, és megkérte a Központot, hogy küldje a helyszínre a technikusokat.
– Már elindultak – felelte a diszpécser.
Ainslie ismét csatornát váltott. Az államügyészt hívta.

* * *

Amikor megérkezett a Barnett Bank elé, első dolga az volt, hogy Ruby Bowe-ra bízza a nyomozás vezetését, majd megkezdte a tanúk kihallgatását. Thomas Ramirez meglepően jó személyleírást adott a három fegyveresről. Azonnal körözni kezdték őket. De annak ellenére, hogy még a kocsijuk rendszámát is ismerték, úgy eltűntek, mintha elnyelte volna őket a föld. Feltehetőleg a közelben rejtőztek. Pár perccel később Leo Newbold hadnagy is megérkezett. Alig szállt ki a kocsiból, amikor befutott a rablási csoport vezetője, Daniel Huerta. Rögtön odament Newboldhoz.
– Tudom, hogy ez most a maga helyszíne, Leo, de most azonnal kérem vissza az összes emberemet.
– Viheti őket – felelte Newbold.
Megegyeztek, hogy a rablási csoport tagjai segítenek, mert esetleg felismerhetik a gyanúsítottakat, ha azok már korábban részt vettek hasonló bűntényben.
Bár senki nem mondta ki hangosan, a gyilkossági és a rablási csoport ősidők óta versengett egymással, de egyik fél se volt olyan ostoba, hogy ez a rivalizálás bármikor a munka rovására ment volna.
Minden nyomot ellenőriztek. Szerencsére számos tanú felismerte az elkövetőket a nyilvántartó fényképei alapján. Mivel a sebesült rendőr időközben meghalt, most már hármas gyilkossággal vádolták őket.
A sűrű razziák során a nyomozók számos tippet kaptak informátoraiktól, hogy hol keressék a rablókat, ám ezek közül egyik se vált be. Végül az hozta meg az áttörést, hogy néhány helyi lakos észrevette, amint két férfi behatol egy Deep Grove-i elhagyott lakótömb első emeleti lakásába, és persze rögtön kihívták a rendőrséget.
A rablótámadást követő harmadik nap hajnalán kommandóscsoport hatolt be a három ember által elfoglalt lakásba. Álmukban lepték meg a gyanúsítottakat. Lefegyverezték és megbilincselték őket. A rablásból származó pénzt is megtalálták, és a szürke Buick Century is alig kétsaroknyira parkolt.

* * *

Ainslie tudta, hogy ezek után hiába is tenne kísérletet a megfigyelőcsoport felélesztésére, ám maga se tudta biztosan, sajnálja-e vagy sem, hiszen az akció nem hozta meg a várt eredményt. Ehelyett újra meg újra összevetette a sorozatgyilkosságok aktáit, de hiába. Semmi nem jutott eszébe.
Aztán egyszer csak új lendületet kapott az ügy.
Három nappal a rablótámadás gyanúsítottjainak letartóztatása után, amikor a dolgok végre kezdtek visszatérni a normális kerékvágásba, a Dade megyei orvos szakértő felhívta Ainslie-t.
– Amikor utoljára találkoztunk, megígértem magának, hogy szétnézek kicsit a régi jegyzőkönyvek között, hátha találok valami hasonló esetet. Elnézést kérek, amiért csak most jelentkezem, de végig kellett nyálaznom azt a rengeteg aktát is, amit még nem vittek számítógépre.
– Ne szabadkozzon – vágott a szavába Ainslie kíváncsian. Inkább azt mondja, talált-e valamit.
– Azt hiszem, igen. Egy nagy dossziéban bukkantam rá, sok más megoldatlan ügy társaságában. Egy küldönccel átküldtem magának az egészet. Közel tizenhét éves ez az eset. Az áldozat idős házaspár: Clarence és Florentina Esperanza.
– Esetleg gyanúsított is volt az ügyben?
– Igen. De nézze, nem akarok többet mondani. Előbb olvassa el a dossziét. Hívjon fel, ha befejezte.
Nem sokkal ezután megérkezett a dosszié. Valóban jó kövér volt. Ainslie nem várt túl sokat, amikor kinyitotta a fedelét, és olvasni kezdte a papírokat.
Az Esperanza házaspár a hetvenes évei elején járt. Dade megye nyugati részén laktak, a Happy Haven Trailer Parkban. A szomszéd fedezte fel a holttestüket. Mindkettőjüket összekötözték. A szájukat kipeckelték. Egymással szemközt fordították és kegyetlenül összeverték őket. Testüket mély vágások borították. A vérveszteség végzett velük.
Ainslie gyorsan átfutotta az orvosi szakvéleményt. Felfedezte a rendőrségi jelentés másolatát is. Ebből kiderült, hogy Esperanzáék jól éltek, noha nem voltak gazdagok. A bankszámlájukon háromezer dollár volt, és a közelben lakó unokaöccsük szerint mindig tartottak otthon pár száz dollárt a sürgős kiadásokra. A rendőrök nem találtak készpénzt a helyszínen.
A dosszié végén Ainslie ismerős nyomtatványba botlott. 301-es. Gyilkossági nyomozati jelentés. A gyanúsított fiatalkorú volt. Később, bizonyítékok hiányában, elengedték.
A neve szinte kiugrott a lapról.
Elroy Doil.

10.

A floridai törvények értelmében Elroy Doil fiatalkorúként elkövetett ügyeinek aktáit lepecsételték, amikor a bűnöző betöltötte a tizennyolcadik esztendejét. A nyomozók ettől kezdve kizárólag bírói engedéllyel férhettek hozzá az iratokhoz, ezt azonban csak indokolt esetben adták ki. A legtöbb államban szintén hasonló törvény van érvényben.
Malcolm Ainslie úgy gondolta, hogy ez a törvény sajnos idejét múlta, és ma már inkább árt a törvénytisztelő polgároknak. Amikor Newbold hadnagy irodájában kiteregette az asztalon a régi iratokat, alig tudta féken tartani az indulatait.
– Ez egyszerűen őrület! Itt van mindaz, amit már egy évvel ezelőtt tudnunk kellett volna!
Mindössze egy órája ásta ki az Esperanza-gyilkosságról szóló dossziét az irattárból. Nem volt teljes az anyag, hiszen az eset a Miami Rendőrség körzetén kívül, Metro Dade területén történt, de mivel a nyomozás nem csupán Metro Dade határain belül folyt, a Miami Rendőrség is kapott néhány feljegyzést az ügyről. A későbbiekben Ainslie megtalálta a Doil kihallgatására vonatkozó iratokat, amelyeket Sandra Sanchez már előkeresett. De ha az orvos szakértőnek nem jutott volna eszébe ez a régi ügy, akkor Ainslie soha nem nyitja fel ezt a rég lezárt dossziét.
– Hát persze – mutatott rá Newbold. – Doilt sose tartóztatták le, sőt nem is helyezték vád alá.
– Persze, mert az anyja elég dörzsölt volt, és nem engedte, hogy ujjlenyomatot vegyenek a fiától – dühöngött Ainslie. – Nézd csak meg: a gyilkosság közelében egy kést találtak. Mindkét áldozat vérét megtalálták rajta. Egyébként ez a Bowie-kés tele volt ujjlenyomattal. A Metro Dade-i gyilkossági csoport össze akarta hasonlítani ezeket Doil ujjlenyomataival. Egyébként biztosra vették, hogy megegyeznek. Doil azonban fiatalkorúnak számított, és semmit nem tehettek az anyja beleegyezése nélkül, így aztán nincs róla anyagunk.
– Az biztos, hogy számos egybeesés van – bólintott a hadnagy.
– Mi az, hogy számos? Szinte minden körülmény azonos! Az áldozatokat összekötözték és egymás felé fordították, a szájukat kipeckelték, hogy ne kiálthassanak. Aztán ott vannak az ütésnyomok, a mély vágások, no meg az ellopott pénz. Ha hozzáférhetők lennének ezek a jelentések, Doil már rég a kezünkben lenne. – Ainslie előrehajolt, és mélyen a hadnagy szemébe nézett: – Tudod, hány ember halt meg emiatt?
– Hé, őrmester, nem én hoztam ezeket a törvényeket! Hátrább az agarakkal!
Ainslie visszaült a székébe, és felsóhajtott.
– Ne haragudj. Valóban elragadott az indulat. De egyre katasztrofálisabb ez az egész ifjúságvédelmi törvénycsomag: nemcsak nálunk, hanem szerte az államokban is. Vajon mikor veszik észre, hogy nincs már ifjúsági bűnözés? A bűn többé nem korhoz kötött. Ezt te is éppolyan jól tudod, mint én. Nap mint nap találkozunk gyerekek által elkövetett gyilkosságokkal. Az elkövetők fele tizennégy, tizenöt, tizenhat éves, vagy még fiatalabb. Az ég szerelmére! Detroitban egy tizenegy és egy tizennégy éves fiú ölt meg egy nőt. Chicagóban két tizenkét éves fiú ledobott a felhőkarcoló tetejéről egy ötéves gyereket. Angliában két tízéves fiú megölt egy kétéves kislányt. Ugyanez áll a rablásokra, testi sértésekre és kocsilopásokra is. Mi mégiscsak a törvényt képviseljük, és erre megköti a kezünket ez a nevetséges, őskori rendszer, amit már réges-rég fel kellett volna számolni.
– A testületben szóba került, hogy kérvényt nyújtunk be a kormányzónak ebben az ügyben – mondta komolyan Newbold. – Írj egy feljegyzést a Doil-ügy részleteiről, csatold hozzá a véleményedet, és én máris továbbküldöm. Aztán a meghallgatáson majd beidéztetlek tanúnak. Akkor elmondhatod mindazt, ami a szívedet nyomja.
– Megírom a feljegyzést – ígérte Ainslie. – De kétlem, hogy ott bárki is kíváncsi lenne rám.
– Azért ne vedd olyan biztosra, hogy nem lenne sikered – vágott vissza Newbold. – Fölösleges temetned magad. Talán nincs olyan nagy befolyásom, mint némelyik közös ismerősünknek, de még vannak barátaim odafönt, akik hallgatnak rám.
"Hm – gondolta Ainslie. – Ezek szerint Newbold tudja, hogy Cynthia akadályozta meg az előléptetésemet. Talán a többit is sejti." – Nem lepte meg különösebben a dolog. A rendőrség olyan, akár egy nagy család. Mindenki tud mindent a másikról.
– És most mi lesz a következő lépésed? – kérdezte a hadnagy. Gondolom, szeretnéd felnyittatni Doil aktáját.
– Valóban ezen dolgozom. Már telefonáltam Curzon Knowlesnak, hogy készítse elő a szükséges iratokat. Ha elkészült, elviszem a kérvényt Powell bírónak. Nem akarom, hogy idő előtt kiszivárogjon a dolog, és ő sose tesz fel kérdéseket.
– Á, persze, Phelan Powell – mosolyodon el a hadnagy. – A régi cimborád. Emlékszem, ha gond van, mindig hozzá fordulsz. Persze, ha megkérdezném, mi történt köztetek, úgyse mondanád meg, igaz?
– A törvénytelen fia vagyok – vágta rá vigyorogva Ainslie.
Newbold felnevetett:
– Ez azt jelenti, hogy Powell tizenkét évesen hált az édesanyáddal. Hát ez nem valószínű. Szerintem valami más lappang e titok mögött. Egyébként igazad van: ebben a játszmában minden erőnket mozgósítani kell.

* * *

Sok évvel ezelőtt, amikor Ainslie éppen átkerült a gyilkossági csoporthoz, járőrözés közben behajtottak az egyik mellékutcába. Egy behemót kék Cadillac tornyosult előttük. Ahogy közelebb hajtottak, látták, hogy egy magas, félmeztelen fehér férfi ugrik ki a volán mögül, s közben sietve cibálja magára a nadrágját. A másik oldalon egy szűk ruhát viselő, fekete lány siklott elő a kocsiból. Ainslie és társa, Ian Deane mindkettőjüket felismerte. A lány egy Wanda nevű közismert prostituált volt, a férfi viszont az egyik kerületi bíró, Phelan Powell. Mindketten számos alkalommal álltak már előtte a tárgyalásokon. Powell magas, kisportolt, tekintélyt parancsoló férfiú volt, ám ebben a percben ebből nem sok látszott.
Wandával együtt hunyorogva próbálta felismerni a másik kocsiból kiszálló, feléjük tartó két férfit. Ahogy Ainslie és Deane közelebb jöttek és egy pillanatra elfogták a fényt, Wanda lehajtotta a fejét.
– Bassza meg! – morogta letörve.
A bíró ellenben csupán zavartnak látszott, de aztán lassan felfogta a helyzetet.
– Jaj, istenem! – nyögte kétségbeesetten. – Nyomozók! – Könyörgőre fogta: – Kérem, nagyon kérem, nézzék el nekem. Hülye voltam... és nem tudtam ellenállni a kísértésnek. Nem szoktam ilyet tenni... ha most jelentik, akkor nekem végem. – Elhallgatott. A három férfi zavartan pislogott egymásra. A bíró tovább rimánkodott: – Nézzék... ha most elengednek... csak most az egyszer... kérem!.. Sose felejtem el... ha bármit tehetek magukért, megteszem...
Ainslie futólag arra gondolt, vajon megtartaná-e a szavát a bíró.
Hiszen ha most bevinnék, csupán egy "prostituált elcsábításá"-val vádolhatnák, esetleg "ácsorgás és prédalesés" címén idézhetnék be. Mivel először fordult elő a dolog, valószínűleg elejtenék a vádat.
De a bíró karrierje véget érne.
Ainslie, a járőr parancsnoka, kicsit tétovázott. Tudta, hogy az igazságszolgáltatásnak vaknak kéne lennie. Nem tehetnek kivételt. Másrészt viszont...
Végül minden különösebb filozofálás nélkül azt mondta Deane-nek:
– Azt hiszem, megszólalt a rádió. Menjünk vissza a kocsihoz.
És elhajtottak.
Az elkövetkező évek során egyikük se említette az esetet. Ainslie senkinek se mesélt róla, Deane pedig nem sokkal később életét vesztette egy utcai lövöldözés során.
A bíró viszont megtartotta az ígéretét. Valahányszor Ainslie tanúként vagy vádlottként megjelent előtte, a lehető legnagyobb udvariassággal és megértéssel kezelte. Amikor pedig gyors ügyintézésre volt szüksége egy-egy nyomozás sikere érdekében, mindig Powellhez fordult. Most is erre készült.
Mielőtt elindult volna, fölhívta a bíró irodáját. Phelan Powell az évek során magasra jutott a ranglétrán. Jelenleg a 3. Körzet Fellebbviteli Bíróságának tagjaként dolgozott. Ainslie elmagyarázta a helyzetet a titkárnak, majd nemsokára ezt a választ kapta:
– A bíró úr ma meghallgatást tart, de ha ön befárad a bíróságra, rövid szünetet tart, és fogadja önt az irodájában.

* * *

A 3. Körzeti Bíróság kapujában egy teremszolga fogadta az őrmestert. Bevitte a tárgyalóterembe, és leültette az első sorba. Powell bíró felnézett, alig észrevehetően bólintott, majd bejelentette:
– Tizenöt perc szünetet rendelek el. Sürgős eset jött közbe.
A jelenlévők felálltak, a bíróság visszavonult. A teremszolga a bíró irodájába vezette Ainslie-t. Powell bíró az íróasztalánál ülve fogadta.
– Jöjjön be – mondta mosolyogva, és az egyik székre mutatott: Helyezze magát kényelembe. Hadd találjam ki: ugye most is dolgozik?
– Mindörökkön örökké, méltóságos uram. – Ainslie letelepedett a székre, és elmondta, miért jött. A bíró még most is tiszteletet parancsoló jelenségnek számított, noha az elmúlt évek során felszedett pár kilót. Csaknem teljesen megőszült. A kor és az állandó megfeszített munka mély ráncokat vésett az arcára. A bíróságok nagyon túlterheltek, és még a magas rangú bíráknak is vannak főnökeik. Ahogy Dickens írta: "A törvénynek nincs esze."
Amikor Ainslie végzett, Powell bólintott.
– Jól van, őrmester, tudja, hogy szívesen segítek. De a törvényesség érdekében feltétlenül meg kell kérdeznem, miért akarja felbontatni ezt az aktát.
– A jelentést tizenkét évvel ezelőtt zárolták. Mr. Doil egy komoly bűnügy gyanúsítottja. Azt reméljük, az akták áttanulmányozása segítheti a munkánkat.
– Ám legyen – egyezett bele a bíró. – Törjük fel a pecsétet. Látom, elhozta a szükséges nyomtatványokat.
Ainslie átnyújtotta a papírokat.
Tisztában volt vele, hogy ha más bíróhoz fordul, az nem éri be ezzel a kurta válasszal. A bírák mindig szívesen fitogtatták hatalmukat. Alaposan kikérdezték az illetőt, mielőtt bármit engedélyeztek volna. Ainslie azonban azt akarta, hogy minél kevesebben tudják, mivel gyanúsítja Doilt. Ha nem beszélnek róla, a fickó sose fog rájönni, hogy a nyomában vannak.
– Úgy látom, ez rendben van – mondta Powell, miután átnézte az iratokat. – Most meg kéne esketnem, de mivel régóta ismerjük egymást, úgy tekintem, hogy esküt tett. Rendben van?
– Igen, uram.
Powell aláírta a nyomtatványt, és átnyújtotta az őrmesternek.
– Szívesen elbeszélgetnék magával, de odakinn már várnak. A jogászok idejét szűkre szabta a teremtő.
– Köszönöm, bíró úr.
Kezet ráztak. Powell visszafordult az ajtóból:
– Ha bármikor segítségre van szüksége, ne tétovázzon. Tudja, hogy komolyan gondolom.
A bíró eltűnt az ajtó mögött, és Ainslie meghallotta a teremszolga hangját:
– A bíróság bevonul. Mindenki álljon fel!

* * *

A bűnügyi jelentéseket a Metro Dade-i Rendőrség épületében őrizték. Ainslie számos újabb nyomtatvány kitöltése után végre megkapta Elroy Doil fiatalkori aktáit. Joga volt helyben áttanulmányozni az aktákat, bármelyik részéről fénymásolatot készíthetett, de a dosszié egyetlen lapját se vihette magával.
Doil aktája sokkal vastagabb volt, mint várta. Amikor tanulmányozni kezdte az iratokat, csakhamar nyilvánvalóvá vált, hogy Doil sokkal gyakrabban került összeütközésbe a törvénnyel, mint eredetileg gondolta.
Harminckét alkalommal vették őrizetbe – a fiatalkorúak esetében nem használták a letartóztatás fogalmát –, húsz esetben ítélték el, ám ez minden bizonnyal csupán ízelítő lehetett Doil ifjúkori viselt dolgaiból.
Az első jelentés arról szólt, hogy a fiú tízévesen ellopott egy Timex órát. Tizenegy évesen az anyja arra bujtogatta, hogy az utcasarkon kolduljon. A rendőrség vitte haza. Tizenkét évesen bántalmazta a tanárnőjét. A nő ajka fölrepedt: össze kellett varrni. A kihallgatás után a rendőrök ismét hazaengedték a gyereket – a fiatalkorú elkövetők esetében ez az általános gyakorlat.
Pár hónappal később Elroy egy zsebtolvajlásra specializálódott utcai banda tagja lett. Elfogták, aztán hazaküldtek. Egy év elteltével már nem elégedett meg a lopással. Ezúttal egy idős asszony bántalmazásáért kísérték be, ám most is pár órán belül szabadult.
"Doil esete is azt példázza – gondolta Ainslie –, hogy az állam egyszerűen nem veszi komolyan az ifjúkori bűntetteket." Tapasztalatból tudta, hogy a reggel elfogott fiatalkorúak a legtöbb esetben délután már megint az utcán vannak. Időközben ugyanis behívatták a szülőket, és átadták nekik a gyereket – az ügyet meg lezárták.
Még ha bíróság elé állítják is őket, legfeljebb pár napos elzárást kapnak a fiatalkorúak börtönében, ami végeredményben nem is olyan rossz hely. A kölykök szép, kényelmes szobákban laknak, tévét néznek, vagy számítógépes játékokat játszanak.
Sokan úgy vélik, ez a rendszer csupán arra tanítja meg a kölyköket, hogy a bűnöket hihetetlenül könnyen megúszhatják. Ezt a tényt még az ifjúságvédelmisek is gyakran hangsúlyozzák jelentéseikben.
Elroy Doil egy Herbert Elders nevű ifjúságvédelmis felügyelete alatt állt. A dosszié számos, CSAK INFORMÁCIÓ feliratú lapot tartalmazott. Ezeket mind Elders készítette. Láthatóan megtett minden tőle telhetőt, bár munkájának nem sok eredménye volt. Egyik jelentése, amely a tizenhárom éves fiúról szólt, megemlítette a "felnőttkori erőszak lehetőségét", és kitért a Doil anyjával támadt "nézeteltérésre", amikor felvetette ezt a problémát.
Ainslie-t különösen az az eset érdekelte, amikor Doil halálra kínzott egy macskát. Egyenként levágta a macska lábait, majd a farkát, amit később mindig magánál hordott. Akkor kapták el, amikor az állat a haláltusáját vívta. Ez az eset végre feljelentést vont maga után. A vád "állatokkal szembeni kegyetlenkedés" volt, és a bíróság végül százdolláros pénzbüntetésre ítélte Doilt. Az már nem derült ki a papírokból, hogy végül kifizették-e ezt az összeget.
Egy másik, Elders által készített, szintén CSAK INFORMÁCIÓ feliratú lap megemlíti, hogy Elroy részt vett a város által támogatott programban, amit Kevin O'Brian atya szervezett a hátrányos helyzetű gyerekek számára. A Miami Jézus című program a rendszeres étkezésre, a sportra és a Biblia-tanulásra épült. Elders reménykedve említi Elroy vallás iránti érdeklődését.
Azonban a másfél évvel későbbi jelentés már azt bizonyította, hogy a program nem hozta meg a várt eredményt. O'Brian atya "összefüggéstelen"-nek és "tévelygő"-nek nevezte Doil Biblia-tudását.
Ainslie följegyezte O'Brian atya címét és telefonszámát.
A hátralévő években a jelentés egy sor olyan esetet írt le, amelyekben a fiú csupán anyjának köszönhetően kerülte el a börtönt. A fiatalkorúaktól ugyanis csupán szülői engedéllyel lehet ujjlenyomatot venni, és Beulah Doil minden esetben megtagadta a hozzájárulását.
Ez kötötte meg az Esperanza-ügyben nyomozó gyilkosságiak kezét is, pedig ők az ügy első számú gyanúsítottjaként kezelték a fiút. Azonban ujjlenyomatok vagy más, hasonló jellegű terhelő bizonyíték hiányában nem emelhettek vádat ellene.
"Könnyű elképzelni, hogy mit érezhették a kollégák" – gondolta Ainslie, miközben becsukta a dossziét, és elindult a fénymásoló felé.

* * *

Még a Metro Dade-i központból hívta fel az aktákból kiírt telefonszámot. Szerencséje volt: O'Brian atya maga vette fel a telefont. Azt mondta, kifejezetten jól emlékszik Elroyra, és hajlandó elbeszélgetni róla. Ha az őrmester eljön a templomba, szívesen a rendelkezésére áll.

* * *

Kevin O'Brian ragyogó szemű, javakorabeli, kopaszodó férfi volt. Amikor Ainslie belépett a szobájába, felállt, és az íróasztal másik oldalán lévő székre mutatott.
Az őrmester megköszönte a papnak, hogy fogadja, és röviden elmondta, miért érdekli Doil, majd hozzátette:
– Nem bizonyítékot keresek, atyám. Egész egyszerűen kíváncsi vagyok, tud-e valamit mondani róla.
O'Brian elgondolkozva bólintott.
– Úgy emlékszem rá, mintha csak tegnap lett volna. Azt hiszem, a kezdet kezdetén csupán a rendszeres étkezés érdekelte, de pár hét múlva már teljesen elbűvölte a Biblia – hozzá kell tennem, hogy sokkal jobban, mint a többi gyereket.
– Intelligens volt?
– Átlagon felül. Falta a könyveket. Engem nagyon meglepett, hiszen teljesen műveletlen volt. Most, hogy visszagondolok rá, eszembe jut, mennyire elbűvölte a bűn és az erőszak. Először csak az újságokat böngészte, ám nem sokkal később felfedezte ezeket a részleteket a Bibliában is. – O'Brian atya elmosolyodott. Leginkább az Isten haragjáról, Isten sújtó kezéről, a háborúkról és a bosszúról szóló ótestamentumi részek ragadták meg a figyelmét. Ismeri ezeket, őrmester?
– Igen – bólintott Ainslie. Valójában így emlékezetből is össze tudta volna szedni a Doilt leginkább vonzó részeket.
– Nagy lehetőséget láttam az ifjú Doilban – folytatta a pap. – Egy ideig azt hittem, megértjük egymást, ám végül rá kellett jönnöm, hogy tévedtem. A Bibliáról beszéltünk, de ő folyton kiforgatta a szöveget, és az én szavaimat is. Isten bosszúálló angyalának tartotta magát, habár ezt sose mondta ki egyenesen. Persze érthető, ha belegondolunk, hogy mi mindenen ment keresztül gyerekkorában. Megpróbáltam Isten szeretetéről és a megbocsátásról mesélni neki, de nem figyelt rám. Egyre zavarodottabb lett. Bárcsak segíthettem volna neki.
– Azt hiszem, ön mindent megtett, atyám – mondta Ainslie. – Mondja, elképzelhető, hogy Doilnak esetleg több van egy kerékkel? Az őrült túl erős szó erre a jelenségre.
– Valószínűleg – felelte elgondolkodva a pap. – Mindannyiunknak megvannak a magunk furcsaságai. Az már a szakértők dolga, hogy eldöntsék, hol kezdődik az őrület. Elroy például beteges hazudozó volt. Folyton hazudott: ha kellett, ha nem. Egyszer még akkor is hazudott nekem, amikor tudta, hogy ismerem az igazságot. Néha úgy éreztem, egyszerűen ellenszenves neki az igazság. O'Brian atya összeérintette ujjai hegyét. – Nem hiszem, hogy ennél sokkal többet mondhatnék. Egész egyszerűen rossz úton járt. Abból, hogy ön itt van, arra következtetek, hogy nem változott meg.
– Ebben nem vagyok annyira biztos – felelte Ainslie. – Viszont volna még egy kérdésem: ön szerint elképzelhető, hogy Doil fegyvert viselt?
– Igen – vágta rá azonnal O'Brian. – Nagyon jól emlékszem rá. A programban részt vevő fiúk többsége folyton a fegyverekről beszélt, pedig megtiltottam, hogy idehozzák őket. Doil viszont leszólta a lőfegyvereket. A többiek azt állították, hogy kést hord magánál legalábbis ezzel hencegett a barátainak.
– Látta azt a kést?
– Nem. Ha láttam volna, azonnal elkobzom.
Amikor elbúcsúztak, Ainslie melegen megszorította O'Brian kezét.
– Köszönöm, hogy segített, atyám – mondta. – Elroy Doil továbbra is rejtély, de most már legalább néhány dolgot tisztábban látok.

* * *

Ainslie kora délután ért vissza az irodájába. Csaknem ötven kilométert utazott, míg összeszedte a szükséges információkat. Délután négyre összehívta a megfigyelőcsoport tagjait. A lista Pablo Greene, Hank Brewmaster, Bernard Quinn, Ruby Bowe, Esteban Kralik, Jose Garcia, Dion Jacobo, Charlie Thurston, Seth Wightman, Gus Janek és Luis Linares nevét tartalmazta. Valamennyien részt vettek a korábbi, több mint kéthetes akcióban.
Dan Zagaki szintén a megfigyelőcsoport tagja volt, ám az ő neve nem szerepelt a papírlapon. Amikor Zagaki végre előkerült, Ainslie behívta az egyik üres szobába a nyomozót, és becsukta az ajtót. Zagaki nyugtalanul nézett rá.
A fiú két hónappal ezelőtt került a gyilkossági csoporthoz. Korábban két évig járőrözött az utcán. Nagy múltú katonacsaládból származott. Apja az Egyesült Államok hadseregének tábornoka volt, egyik nagybátyja pedig a haditengerészet alezredese. Zagaki határozottan és energikusan vetette magát a munkába. "Talán túlságosan is" – jegyezte meg magában Ainslie, miközben a széken feszengő fiút figyelte.
– Gondolom, emlékszik arra az esetre, amikor a megfigyelőcsoport tagjaként megemlítette, hogy maga szerint Elroy Doil nem a mi emberünk. Azt javasolta, hogy állítsuk le a megfigyelését, igaz?
– Igen, őrmester. De meg kell említenem, hogy a társam, Luis Linares egyetértett velem.
– Nem egészen. Linares azt mondta nekem, hogy valószínűleg nem Doil a mi emberünk, de eszébe se jutott, hogy leállítsuk a megfigyelést. Egészen pontosan így fogalmazott: "Én azért nem mentem volna ilyen messzire."
– És most? – kérdezte Zagaki zavartan. – Ugye tévedtem? Gondolom, ezt akarja a fejemre olvasni,
– Igen, tévedett – csattant föl Ainslie. – És ez a tévedés valakinek az életébe kerülhetett volna. Nálunk ugyanis komolyan veszik a nyomozók jelentéseit, bár én szerencsére nem vettem figyelembe a magáét. Tessék, olvassa el – nyújtott át Zagakinak egy vaskos paksamétát. Benne volt a Sandra Sancheztől kapott 301-es nyomtatvány, továbbá az Esperanza-gyilkosságról szóló jelentés, és három lap Doil fiatalkori aktáiból.
Zagaki elkínzott arccal nézett fel, amikor befejezte az olvasást.
– Istenem, mekkora bakot lőttem – suttogta vérvörös arccal. – Mi lesz most, őrmester? Kidob a csoportból?
Ainslie nemet intett.
– Szó sincs róla. Ez köztünk marad. De tanuljon ebből az esetből, ha itt akar maradni. Nem vonhat le következtetéseket csupán a látszat alapján. Kételkedjen – mindig és mindenütt. Ne feledje, hogy a legtöbb dolog az életben egyáltalán nem az, aminek első pillantásra látszik.
– Biztos lehet benne, hogy nem felejtem el, őrmester. És köszönöm, hogy nem veri nagydobra az ügyet.
Ainslie bólintott.
– Még valamit tudnia kell. Ma délután négyre összehívtam a csoportot, hogy folytassuk Elroy Doil megfigyelését. A többiek valószínűleg szólnak majd magának, én azonban kihúztam a nevét a listáról.
Zagaki fájdalmas pillantást vetett rá.
– Őrmester, én tudom, hogy megérdemeltem a büntetést, de nem volna rá mód, hogy meggyőzzem, adjon még egy esélyt? Ígérem, hogy ezúttal nem fogok mellé.
Ainslie tétovázott. A józan ész azt súgta, ne változtasson a döntésén. Nem bízott igazán a fiúban. De aztán eszébe jutottak a saját hibái, azok a tévedések, amelyeket ő követett el kezdő korában. No és persze volt még valami a múltjában, ami sose hagyta el – a megbocsátás.
– Rendben van – egyezett bele végül –, négykor legyen itt.

11.

– Gondolom, valamennyien egyetértünk abban, hogy ki az első számú gyanúsított – mondta Ainslie. A megfigyelőcsoport tizenkét tagja kórusban helyeselt. Newbold irodájában tartották az értekezletet. A hadnagy a fal mellett álldogált. Erre az időre átengedte a székét Ainslie-nek.
A nyomozók többsége a székeken vagy az asztal tetején ült. Akinek nem jutott hely, az Newbold példáját követve a falat támasztotta. Ainslie érezte, hogy nő a teremben a feszültség, amikor tájékoztatta embereit a Sanchez doktornő által talált jegyzőkönyv tartalmáról. Amikor rátért Doil ifjúkori aktáira, Greene őrmesterből kitört az indulat:
– A fészkes fenébe! Hisz ez a nyomorult rendszer az állampolgárok biztonságát fenye...
– Pablo, mi már megtárgyaltuk ezt a dolgot a hadnaggyal – vágott közbe Ainslie. – Egyetértünk veled, és sokakkal együtt reméljük, hogy a törvényhozók hamarosan változtatnak rajta. Ennek ellenére az a dolgunk, hogy betartsuk a mindenkori törvényeket. Az a fő, hogy most már a kezünkben van Doil dossziéja.
– Elnézést – morogta paprikavörös arccal Greene.
– Az a legfontosabb – folytatta Ainslie –, hogy minél előbb megkezdjük Doil folyamatos megfigyelését. Szeretném, ha Hank és Pablo minél előbb elkészítené a beosztást. Az lenne a legjobb, ha most mindjárt összedobnátok az első huszonnégy órát. Így valamennyien tudnánk, mire számítsunk. Magam is részt veszek a megfigyelésben. Kérem, hogy Zagakival rakjatok egy párba
– Értettem – bólintott Brewmaster.
– A megfigyelés során két dologra kell nagyon ügyelni – emelte fel a mutatóujját Ainslie. – Az egyik, hogy Doilnak nem szabad kiszúrnia bennünket. A másik, hogy semmiképp sem téveszthetjük szem elől. Ez persze rendkívül kockázatos, de mindannyian tudjuk, mi a tét.
– És még valami – nézett Ainslie Greene-re. – Bowe nyomozót ne osszátok be a megfigyelők közé. Neki más feladatot szántam. Az ajtó mellett álló lány felé fordult:
– Szeretném, ha ellenőrizné Doil menetleveleit. Tudjuk, hogy különböző cégeknek dolgozik. Tudni akarom, hol volt, ki alkalmazta a gyilkosságok időpontjában. Legyen nagyon óvatos. Nem akarom, hogy bárki is elmondja neki, szaglászunk utána.
– Rendben van – felelte Ruby –, de szeretném látni a megfigyelők jelentéseit is.
– Ne aggódjon – nyugtatta meg az őrmester, majd végignézett a többieken. – Van valakinek hozzáfűznivalója vagy kérdése? Senki se tette föl a kezét.
– Akkor lássunk munkához – fejezte be a megbeszélést Ainslie.

* * *

A nyomozók második napja követték Elroy Doilt. A munka éppolyan volt, mint az eddigiekben: eredménytelen és unalmas. Máskor legalább némi kihívást jelentett, hogy a gyanúsított ne vegye észre őket. Ám most egész nap zuhogott az eső. Hatalmas hidegfront húzódott át Texasból Floridába. A viharos erejű szél és a szüntelen eső nagyon megnehezítette Doil követését. Ha a megfigyelőjármű túlzottan rátapad, Doil kiszúrhatja a visszapillantóból. Viszont ha a nyomozók nagyon leszakadnak, könnyen szem elől veszthetik.
Ezért aztán két-három gépkocsit használtak. Rádión érintkeztek egymással. Hol az egyik, hol a másik jármű szegődött Doil nyomába. A másik ilyenkor egy kicsit lemaradt. Rendőrségi szaknyelven bakugrásnak nevezik ezt a figurát.
A három kocsiból álló egységet főleg a városon kívül vetették be, amikor Doil különböző cégek megbízásából fuvarozott. Az egyik úton, Orlando felé, nyomát vesztették. A három jármű a rossz látási viszonyokat átkozva keringett az utcákon. Végül Thurston és Linares felfedezték Doilt egy pizzéria pultjánál. Hatalmas vállai eltakarták a tányért. A kocsija is a közelben parkolt.
Miután Thurston jelentette a többieknek, hogy megvan az emberük, Linares félhangosan hozzátette:
– A fenébe! Teljesen fölöslegesen követjük ezt a barmot. Ha szerencsénk van, hosszú évekre leállt.
– Tudod mit? – felelte Thurston. – Menj oda hozzá, és mondd meg, hogy hagyja abba a szarakodást. Itt az ideje, hogy lemészároljon valakit.
– Jaj, de vicces vagy – bosszankodott Linares. – Mondd, nem hívtak még a rádiókabaréba?
A hosszú autóutaktól eltekintve Doil megfigyelése jórészt a lakása környékén zajlott, ám ez szintén rengeteg gondot okozott.
Doil és anyja valaha egy kétszobás faházban élt a Wynwood vasúti töltése mellett. Elroy még ma is ebben a düledező kunyhóban lakott. Az épület körül ősrégi, lerobbant teherautók parkoltak; ezekből szerezte be a hiányzó alkatrészeket.
Mivel feltűnő lett volna, ha egy idegen autó túl sokáig áll ezen a környéken, a megfigyelőkocsikat gyakran váltogatták. Persze sötétedés után vagy zuhogó esőben erre nem volt szükség. Valamennyi kocsinak sötét ablaküvege volt, így a nyomozóknak nem kellett attól tartaniuk, hogy valaki meglátja az arcukat.
A megfigyelőcsoport tagjai hosszú órákat töltöttek Doil kedvenc kocsmái körül. A Pussycat Bár és a Harlem Nightclub neve ismerősen csengett a rendőrök fülében. Mindkettő a kurvák és kábítószerkereskedők kedvenc törzshelyének számított.
– Jézusom! – mormolta maga elé Dion Jacobo, amikor már a harmadik viharos éjszakán virrasztón a bárral szemben. – Nem mehetne ez a görény a változatosság kedvéért legalább egyszer moziba? Istenem, ha beülhetnék mögé...
A nyomozók ugyanis soha nem követték a gyanúsítottakat bárokba vagy más, kivilágított helyekre, mert tudták, hogy fölismerhetik őket.
Csaknem három hete tartott a megfigyelés, és egyik nyomozó se szúrt ki semmi furcsát vagy rendkívülit. Ainslie tudta, hogy a legtöbb embere nagyon unatkozik, ezért megpróbálta fölrázni őket néhány új adattal, amelyekre ezúttal Ruby Bowe tett szert.

* * *

Ruby a Társadalombiztosítási Központban kezdte a kutatást. Itt két évre visszamenőleg megkapta Elroy Doil munkavállalói listáját. Ebből kiderült, hogy Doil öt Miami környéki cég alkalmazásában állt: az Overland Szállítási Vállalatnak, a Prieto Gyorsszállításnak, a Szuperjó Szállítónak, a Porky Tehernek és a Suarez Motorok & Alkatrészeknek dolgozott. A legtöbb megbízás egyszeri, rövid távú fuvarra szólt. Úgy látszott, Doil ide-oda ingázik az öt vállalat között. Bowe egyenként felkereste a cégeket. Esernyője és esőkabátja se védte; bőrig ázott.
Elsőként Alvin Travinót, az Overland Szállítási Vállalat tulajdonosát látogatta meg. A hatvanas évei végén járó, apró termetű, bölcs emberke nagyon segítőkésznek bizonyult. Számtalanszor bocsánatot kért, hogy csak ilyen keveset tud segíteni, pedig a tőle kapott adatok felbecsülhetetlen értéket jelentettek. Minden további nélkül átadta Rubynak Doil elmúlt kétévi útjainak jegyzékét, beleértve a pontos dátumokat, időpontokat és a megtett kilométereket. Hogy megkímélje a lányt a rengeteg jegyzeteléstől, behívta az egyik titkárnőt, és fénymásoltatta az egész anyagot.
Travino szívesen mesélt Rubynak Doilról:
– Annak alapján, amit maga kért tőlem, feltételezem, hogy nagy bajban lehet, de ez nem tartozik rám, hacsak nem nálam csinálja a balhét, bár meg kell mondanom, hogy erre még nem volt példa. Persze vele is összezördültem egyszer, de hamar kibékültünk. Az a lényeg, hogy bitang jó sofőr. A legszűkebb helyre is képes beállni, ráadásul sose gatyázik – kétlem, hogy én akár fele ilyen jól tudnám csinálni. Nálam nem volt balesete. Egyetlen kocsimat se törte össze.
– És az a bizonyos összezördülés, amit az előbb említett? kérdezte Ruby.
Alvin Travino kuncogott.
– Á, igazából nem is érdekes. Már sajnálom, hogy az előbb megemlítettem. Nos, az a helyzet, hogy néha találtunk egy-két furcsa dolgot a pilótafülkében: döglött madarakat, kutyát, sőt egyszer egy macska tetemét is.
– Ez tényleg nagyon furcsa – álmélkodott Ruby tágra nyílt szemekkel. – Mit mondott Doilnak?
– Hát... – felelte a főnök tétovázva. – Ez egyszer komolyan összeakasztottuk a bajszunkat.
– Tényleg? Mi történt?
– Először azt hittem, hogy a döglött állatok valamilyen összefüggésben vannak azokkal a haiti izékkel. Én nem szeretem az ilyesmit, a kocsimban meg végképp nem tűröm. Ezt vele is közöltem.
– Hogyan reagált?
– Bárcsak ne említettem volna magának a dolgot – sóhajtotta Travino. – Az a lényeg, hogy a fickó tényleg dühbe gurult. Az arcát teljesen elöntötte a vér. Előrántott egy kést, és dőlt belőle a káromkodás. Az az igazság, hogy nagyon megijedtem.
– Emlékszik, hogy nézett ki az a kés? – kérdezte Ruby. Az öreg bólintott.
– Hosszú, éles, hajlott pengéje volt. Félelmetesen csillogott.
– Megtámadta magát?
– Nem. Odamentem hozzá, egyenesen a szemébe néztem, és közöltem vele, hogy ki van rúgva. Megmondtam neki, hogy takarodjon. Ide többé be ne tegye a lábát. Erre eltette a kést, és elment.
– De később visszajött.
– Igen. Pár héttel később telefonált. Azt mondta, dolgozni szeretne. Én meg adtam neki munkát. Azóta semmi gondom sincs vele. Mondtam, hogy nagyon jó sofőr.
A titkárnő visszajött a fénymásolatokkal. Travino belelapozott, majd átnyújtotta a lánynak.
– Köszönöm a segítséget – hálálkodott Bowe. – Nagyon szeretném, ha nem mondaná meg Doilnak, hogy itt jártam.
Az öreg ismét felnevetett.
– Eszem ágában sincs, kedvesem! Félek, ha megtenném, ismét előkapná a kését!

* * *

A Szuperjó Szállítónál Ruby az igazgatóval és két alkalmazottjával beszélt. Mindhárman jól ismerték Doilt. Egyébként valamennyi cégnél nagyon készségesek voltak. Egyértelműen jelezték, hogy nem akarnak összeütközésbe kerülni a rendőrséggel.
Egy Lloyd Swayze nevű, alapos, jó svádájú fekete biztonsági őr ügyesen összefoglalta a Doilról legtöbb helyen kialakult képet:
– Igazi magányos farkas. Nincsenek barátai, de ha békén hagyja az ember, elvégzi a munkát. Nagyon vad. Láttam, hogyan tört ki belőle az indulat, amikor egy másik sofőr ugratni akarta. Szerintem kész lett volna helyben kitörni a nyakát.
– Ölre mentek?
– Á, nem hagytuk idáig fajulni a dolgokat. A másik fickót rögtön visszazavartam a munkájához, Doilnak pedig megmondtam, ha nem higgad le, máris szedheti a sátorfáját. Egy másodpercig azt hittem, nekem esik, de aztán meggondolta magát. Szerintem veszélyes lehet – gondolom, ön úgyis ide akar kilyukadni...
– Köszönöm – mondta Bowe. – Megspórolta nekem ezt a kérdést.
Egy bozontos hajú, mocskos szájú sofőr, Mick Lebo megerősítette Swayze állításait, sőt hozzátette:
– Az a fickó nem normális. Sose fordítanék hátat neki.
Ruby arról faggatta Lebót, vajon ismer-e valakit, akiben Doil megbízott. Ez nagyon fontos kérdés, mert a legtöbb gyilkos úgy bukik le, hogy valakinek elmeséli a rémtetteit, akit a barátjának hisz, de aki később mindent elmond a rendőrségnek.
– Az a szarházi senkivel se beszélget – mordult fel Lebo. – Ha ott állsz mellette, és hugyozni készülsz, ő se szó, se beszéd a lábadra ereszt.
A sofőr nagyot röhögött a saját viccén, és közben meglökte Ruby karját a könyökével.
Akárcsak az Overland Szállítási Vállalat esetében, a Szuperjó Szállító is Bowe rendelkezésére bocsátotta az elmúlt két év Doillal kapcsolatos iratait, és megígérték a nyomozónak, hogy a beszélgetésről senkinek se szólnak.

* * *

A többi társaságtól eltérően a Suarez Motorok & Alkatrészek nem szállítással, hanem autószereléssel és alkatrész-kereskedelemmel foglalkozott. Elroy Doilt szerelőként alkalmazták. De vagy egy hónapja hirtelen eltűnt. Még a fizetéséért se jött be. A fiatal tulajdonos, Pedro Suarez előkereste Rubynak a csekket. Bowe azonnal kért róla másolatot.
– Jó szerelő? – kérdezte Suarezt.
– Igen, és gyorsan dolgozik. Csak az a baj, hogy teljesen összeférhetetlen. Ha itt volt, állandóan állt a bál. Megvallom, már nagyon fontolgattam, hogy kirúgom, de hál' istennek magától is elette a fene.
– Maga szerint Elroy Doil okos?
– Hát... elég gyorsan tanul. Ha elmagyaráz neki valamit, vagy megmutatja neki, hogyan kell, azonnal megjegyzi. Viszont képtelen féken tartani az indulatait.
Suarez elmondta, hogy a műhely mellett egy szállítási vállalatot is működtetnek. Ezen keresztül bonyolítja az alkatrészeladást.
– Doil sofőrként is dolgozott magánál? – kérdezett rá a lány.
– Igen. Olyankor, ha valamelyik alkalmazottam épp nem ért rá.
– Megvannak Doil menetlevelei? Suarez elhúzta a száját:
– Tartottam tőle, hogy megkérdezi. Az az igazság, hogy minden megvan, de elég nagy a rumli az irattárban.
Az épület hátsó felében lévő poros kis szobába vezette a lányt. A helyiség tele volt tömött polcokkal és iratszekrényekkel.
– Itt vannak az utolsó két év dokumentumai – mutatott a férfi az egyik szekrényre. – Minden a rendelkezésére áll, viszont magának kell előbányásznia, amit akar.
– Csodálatos! Ugye használhatom a másolót?
– Természetesen – vigyorgott Suarez. – Ha Doil esetleg bekukkantana, idevezessem magához?
– Eszébe ne jusson! – Bowe gyorsan elismételte, milyen fontos a titoktartás ebben az ügyben.
A nyomozónő csaknem egy napig tanulmányozta a menetleveleket, fizetési bizonylatokat, számlákat. Amikor elment, pontosan tudta, mikor és mennyit dolgozott Doil a Suarez Motor & Alkatrész alkalmazottjaként.

* * *

A Prieto Gyorsszállítás és a Porky Teher ugyanilyen készségesnek bizonyult. A négy látogatás azért már felfedett néhány apróságot Doilról: például azt, hogy nem szerette a rendszeres munkát. Ha kellett, dolgozott, persze főleg csak azért, mert pénzre volt szüksége. Ilyenkor felhívta valamelyik céget, és ha akadt valami munka, szó nélkül elvállalta. Elég okos volt ahhoz, hogy ne próbáljon lopni ezeken a helyeken, viszont nem nagyon tudott uralkodni magán.
Ruby Bowe ezek után összevetette a cégektől kapott információkat a gyilkosságok időpontjával. Először a Miami területén kívül elkövetett gyilkosságokkal foglalkozott.
Hal és Mabel Larsent március 12-én gyilkolták meg Clearwaterben. Ugyanezen a napon Doil az Overland Szállítási Vállalatnak dolgozott. A menetlevél tanúsága szerint egy bútorokkal megrakott kamiont vitt Miamiból Clearwaterbe. A papírokból kiderült, hogy Doil délután érkezett a városba, és egész éjszakára ott maradt. A Home Away From Home Motelban szállt meg. Bowe felhívta a motelt, és megtudta, hogy alig négy háztömbnyire található a gyilkosság színhelyétől. Doil másnap tért vissza Miamibe. Acélrudakat és műanyag csöveket szállított.
Már két héttel korábban is járt ebben a városban, és ugyanabban a motelban szállt meg. Bowe úgy gondolta, valószínűleg az első út során szemelte ki leendő áldozatait.
A Fort Lauderdale-i kettős gyilkosságot május 23-án fedezték fel, azonban az orvos szakértő úgy vélte, hogy a Hennenfeld házaspár négy nappal előbb, május 19-én vesztette életét.
Májusban Doil két ízben is megjárta Fort Lauderdale-t a Porky Teher megbízásából. Először május 2-án, aztán meg 19-én. A menetlevélen az állt, hogy délután fél négykor hagyta el Miamit. Három fuvarja volt Fort Lauderdale-ben. Pár perccel éjfél előtt ért vissza. Mivel a két város közt alig negyven kilométer a távolság, ez a nyolc és fél óra nagyon soknak látszik. Igaz, hogy az első Fort Lauderdale-i útja is közel öt óra hosszat tartott. Bowe a háromórás időeltérést azzal magyarázta, hogy az áldozatok kiválasztásához sokkal rövidebb idő kellett, mint lassú, módszeres megkínzásukhoz és lemészárlásukhoz.
A három miami gyilkosságnál már nem volt ilyen egyértelmű kapcsolat, bár az előzőek ismeretében az itt talált egyezéseket se lehetett a véletlen művének tekinteni.
A Royal Colonialban történt gyilkosság reggelén Doil nyolc nagyobb és két apróbb fuvart csinált a Prieto Gyorsszállítás megbízásából. Ezek közül két szállítmányt a Délnyugati Huszonhetedik sugárút üzleteibe vitt. A First Union Bank helyi fiókja szintén itt volt, és Frosték ebben a bankban váltották be nyolcszáz dolláros utazási csekküket.
"Elképzelhető – gondolta Bowe –, sőt nagyon valószínű, hogy Doil meglátta az utcán az idős házaspárt. Lehet, hogy a banktól követte őket a szállodáig. Egyszerű lehetett Frostékkal együtt beszállni a liftbe, felmenni velük az emeletre, miközben úgy tett, mintha ő is szállóvendég lenne. Megjegyezte a szobaszámot, és este visszatért. Természetesen mindez csak feltevés, de összevetve az előző gyilkosságok körülményeivel, felettébb valószínűnek látszik."
Emellett persze ott volt a másik két gyilkosság: az Urbináék Pine Terrace-i birtokán történt mészárlás és az Ernst házaspár megölése Bay Pointban. A fuvarlevelek mindkét esetben azt mutatták, hogy Doil a gyilkosságokat megelőzően megfordult a környéken.
A Prieto Gyorsszállítás papírjaiból kiderült, hogy a gyilkosság előtt három héttel Doil két ízben is járt ezen a környéken. Ami pedig a biztonsági őröktől hemzsegő Bay Point-i körzetet illeti, Doilnak két kisebb fuvarja volt oda a Suarez Motor megbízásából. Igaz, a gyilkosságok előtt több mint egy hónappal járt erre utoljára, de Bowe szerint ez azért lehetett, mert Suarez főleg szerelőként alkalmazta, és csak szükség esetén ültette volán mögé. Mindenesetre a két út alkalmat adott rá, hogy Doil megismerje az itteni biztonsági rendszert.
Emellett Bowe azt is gyanúsnak találta, hogy Elroy Doil nem vette fel az utolsó csekkjét a Suarez Motornál. Az Ernst házaspár meggyilkolása után hirtelen otthagyta ezt a munkahelyét.
"Vajon azért döntött így, mert nem akarta, hogy a neve összefüggésbe kerüljön a sorozatgyilkossággal? – töprengett Bowe. – Talán el akart tűnni a nyomozók elől."

* * *

Amikor végzett a papírmunkával, a lány beszámolt Ainslie-nek, hogy mire jutott. Az őrmester felvillanyozódott, és az információk nagy részét megosztotta a munkacsoport tagjaival, bár néhány apró részletet visszatartott.
– Kétségkívül Doil az emberünk. Legyenek nagyon figyelmesek. Előbb vagy utóbb beindul, és akkor mi is ott leszünk!
Ainslie Curzon Knowlesszal is rendszeresen tartotta a kapcsolatot. De az államügyész-helyettes korántsem lelkesedett annyira, amennyire az őrmester elvárta volna.
– Ruby bizonyára rengeteget dolgozott, amíg ezeket az adatokat előásta. Ám mindez még csak azt igazolja, hogy Doilnak módjában állt elkövetni a gyilkosságokat. Bár szemernyi kétségem sincs afelől, hogy valóban ő a tettes, azt kell mondanom, hogy ebben az egész adathalmazban szemernyi bizonyítékot se találtam. Ennek alapján még egy letartóztatási parancsot se lehetne kiállítani.
– Tudom, uram – nyelt nagyot Ainslie. – Csupán tájékoztatni akartam. Most legalább biztosan tudjuk, hogy kire vadászunk. Legalább nem fecséreljük másokra az időnket.
– Értem – felelte az államügyész-helyettes.
– Mindenesetre rajta vagyunk – folytatta Ainslie. – Meggyőződésem, hogy a kitartó munka nemsokára meghozza az áttörést. Knowles felnevetett. – Látom, Malcolm, hogy maga alapjában véve hívő maradt.

12.

A rossz időjárással együtt az influenzajárvány is végigsöpört a városon. A rendőrök közül sokan megkapták, a megfigyelőcsoport két tagját, José Garciát és Seth Wightmant pedig betegállományba kellett küldeni. Ez persze azt jelentette, hogy még nehezebben tudták szemmel tartani Doilt.
Dan Zagaki és Malcolm Ainslie két műszakban dolgozott. Már kilenc órája voltak szolgálatban, és még további tizenöt órás megfigyelés állt előttük. A Burdines Áruház egyik szállítókocsijában ültek, fél háztömbnyire Elroy Doil otthonától. Az őrmester órája tizenhat óra húsz percet mutatott.
Szinte egész nap esett. Most ismét sötét esőfelhők gyülekeztek az égen.
Doil reggel hét óta dolgozott. Először az Overland egyik kamionját vitte Miamiból West Palm Beachre, majd továbbment Boca Ratonbe. Délután háromkor tért vissza Miamibe. Közel négyszázötven kilométert vezetett ebben a pokoli időben. A megfigyelőcsapat tagjai természetesen folyamatosan követték. A zuhogó esőtől eltekintve azonban nem történt semmi különös, noha Zagaki egy ízben megjegyezte:
– Olyan különösen viselkedik ma Doil, őrmester. Nem tudom megfogalmazni, mi ez, de...
– Feszült – mondta kurtán Ainslie. – A vezetésén is érződik. Ha valahol megáll, folyton izeg-mozog, mintha nem férne a bőrébe.
– Maga szerint ez esetleg jelenthet valamit, őrmester?
Ainslie vállat vont.
– Akár kábítószer is lehet, bár erről nem ejtenek szót a jelentések. Talán ideges. Ő tudja, miért.
– Lehet, hogy hamarosan kiderül.
– Lehet. – Ainslie a maga részéről lezárta a témát. Viszont pontosan tudta, mit jelent a saját lelkében növekvő feszültség: az ügy a végkifejlet felé közeledik.
Az Overland telephelyétől ismét hazáig követték Doilt. Most vártak, hogy történjen valami.
– Nem bánja, ha szunditok egyet, őrmester? – kérdezte Zagaki.
– Csak rajta – felelte Ainslie. Két műszakban minden alkalmat meg kell ragadni a pihenésre. Különösen most, hogy Doil is feltehetőleg szundit egyet a nyolcórás vezetés után.
– Köszönöm, őrmester – felelte Zagaki, azzal hátradőlt, és lehunyta a szemét.
Ainslie-nek esze ágában se volt aludni. Még mindig nem bízott igazán a fiatal nyomozóban. Ezért is választotta párjának, így legalább szemmel tudta tartani a megfigyelés során. "Az igazság kedvéért meg kell jegyezni – gondolta Ainslie –, hogy Zagaki munkáját nemigen érheti kifogás. Mindent megtett, amit mondtam neki, és végig ő ült a volánnál. Ugyanakkor..."
Valójában Zagaki modora zavarta. A fiú túl tisztelettudóan beszélt vele. Szinte minden mondatához hozzátette: "őrmester". Ez az egész hajszál híján már a talpnyalás határát súrolta.
Vagy lehet, hogy ő nézi nagyon kritikusan a fiút?
Az adó-vevő hangja szakította félbe gondolatait:
– Ezerháromszáz a tizenhárom-tíznek.
Ainslie megismerte Newbold hadnagy hangját.
– Itt a tizenhárom-tíz. Vétel.
Leo Newbold beugrott a munkacsoportba, hogy enyhítse a létszámhiányt. Dion Jacobo mellé osztatta be magát. Ők ketten fedezték Ainslie-t és Zagakit. Pár háztömbbel odébb ültek egy nyolcéves Ford Sedanban. A Ford felspécizett motorja bármilyen kocsival felvette a versenyt.
– Van valami? – kérdezte a hadnagy.
– Eddig semmi – felelte Ainslie. – Az alany... – Hirtelen félbeharapta a mondatot. – Figyelem, minden egységnek! Az alany most lépett ki a házból, és a furgon felé tart! – Felrázta Zagakit, aki rögtön kinyitotta a szemét, és már indította is a kocsit.
Doil átment az udvaron. Szemét a földre szegezte. Két kezét mélyen zsebre dugta.
– Az alany beült a furgonba – folytatta pár pillanattal később az őrmester. – Beindította a motort, és kihúzott az útra. Követjük.
Igazából egyikük se számított arra, hogy Doil ma még elmegy hazulról. De Zagaki azonnal kapcsolt, és besorolt utána a forgalomba.
– Gurulunk – közölte Newbold. – Itt vagyunk mögöttetek. Adjátok meg az útirányt!
Ainslie fogta a rádiót, és válaszolt:
– Az alany elérte az Észak-Miami sugárutat. Most délnek fordul. – Valamivel később hozzátette: – Keresztülhajt a Huszonkilencedik utcán.
– A Második sugárúton haladunk, veletek párhuzamosan – jelentkezett be Newbold. – Jelezzétek, milyen keresztutcákat érintetek. Ha szükséges, átvesszük a követést.
A két megfigyelőkocsi párhuzamosan haladt. Állandó összeköttetésben álltak egymással, ám ennek ellenére ez a módszer számos buktatót rejtett magában.
Feltámadt a szél. Az eső is újból rákezdett.
– Nem akarom átvenni a vezetést, Malcolm, de nem kéne iderendelni a harmadik csapatot? – kérdezte Newbold.
– Még nem – felelte az őrmester. – Nem hiszem, hogy az alany elhagyja a várost. Most keresztezte a Tizenegyedik utcát. Egysaroknyira lehetünk tőle. Amikor elérjük a Flagert, újra hívlak.
– Vettem.
Pár másodperc múlva Ainslie ismét jelentkezett.
– Közeledünk a Flagerhez. Az alany még mindig délnek tart. Átadjuk, hadnagy. Mi leszakadunk róla.
– A Flageren vagyunk – vette át a szót a hadnagy. – Nyugatnak tartunk... balra fordulunk a Dél-Miami sugarúira... Igen, látjuk. Mögöttünk van... Most húz el mellettünk. Két kocsit engedtem közénk, így jó.
Pár perccel később megint megszólalt a rádió.
– Az alany átszeli a Tamiami Trailt. Úgy látszik, határozott úti célja van. Talán nyugat felé tart. Javaslom, akkor beszéljünk, ha elértük a Bayshore-t.
– Egyetértek. Vége.
Ainslie és Zagaki valamivel később újból átvették a vezetést. Doil rövid ideig még nyugatra tartott a forgalmas Bayshore úton, aztán a Mercy Kórháznál lassított, majd jobbra kanyarodott a gazdag és előkelő Bay Heights negyed felé.
– Az alany elhagyta a Bayshore-t – jelentette Ainslie. – Most befordul a Halissee utcába, és északnak tart. Alig van forgalom. Letette a rádiót, és Zagakihoz fordult: – Maradjon le, amennyire csak lehet, de ne tévessze szem elől.
Egyre romlottak a látási viszonyok. Az eső ugyan elállt, viszont alkonyodni kezdett. Lassanként leszállt az est.
A Halissee a Bay Heights legtöbb utcájához hasonlóan igen széles. Kétoldalt elegáns villák szegélyezik. A járdát enyhet adó fasor árnyékolja. Egy kétsávos út felé közeledtek. Ainslie tudta, hogy ez a Tigertail sugárút, amely csaknem ugyanolyan, mint a Halissee. Ám mielőtt elérték volna a Tigertailt, a furgon hirtelen jobbra fordult, és megállt az egyik ház előtt lévő hatalmas fikusz lombja alatt. Doil kikapcsolta a lámpákat. Zagaki leparkolt a közelben, és szintén kikapcsolta a reflektorokat. Körülbelül hétszáz méternyire lehettek Doiltól, de a teherautó elég magas volt ahhoz, hogy mindent tisztán lássanak, bár több kocsi is parkolt közöttük. Az utcai lámpa fényénél jól lehetett látni Doil árnyékát.
– Az alany megállt a Halissee és a Tigertail sarkánál – jelentette Ainslie. – Még mindig a volánnál ül. Semmi jele annak, hogy ki akarna szállni.
– Egy háztömbnyire vagyunk tőletek – felelte Newbold. Vártak. Talál tíz perc is eltelt, Doil azonban nem mozdult.
– Most nem tűnik olyan feszültnek, őrmester – jegyezte meg Zagaki.
Pár perc múlva ismét megszólalt a rádió.
– Van valami fejlemény?
– Semmi. Az alany még mindig a volánnál üldögél.
– Üzenetet kaptam, Malcolm, sürgősen beszélnem kellene veled. Át tudsz jönni? Ha bármi történik, könnyen visszamehetsz.
Ainslie tétovázott. Nem szívesen hagyta magára Zagakit. A legszívesebben maradt volna, hogy figyelje Doilt. De tudta, hogy a hadnagynak jó oka van rá, ha ebben a helyzetben beszélni akar vele.
– Átmegyek – mondta végül, majd Zagakihoz fordult: – Sietek, ahogy csak tudok. Egy pillanatra se vegye le a szemét Doilról. Ha bármi történik, hívjon. Ha kiszáll a kocsiból, kövesse! Mindvégig maradjon kapcsolatban velem.
– Ne aggódjon, őrmester – felelte fülig érő szájjal Zagaki. Ainslie kiugrott a kocsiból. Csak most vette észre, hogy közben
elállt az eső. Igyekezett minél kisebb feltűnést kelteni, amíg hátrament a hadnagy kocsijához.
"Istenem, milyen unalmas ez a nyavalyás őrmester – gondolta Zagaki a távozót figyelve. – Bárcsak jó sokáig maradna. "
Zagaki az első perctől kezdve a pokolba kívánta az őrmestert. Kifejezetten butának tartotta Ainslie-t. "Ha több esze volna, már rég hadnagy vagy kapitány lenne" – gondolta. Zagaki minél gyorsabban szeretett volna feljebb jutni a ranglétrán. Úgy érezte, elég okos ahhoz, hogy egyenesen a csúcsra kerüljön – vagy nem lett belőle rövid időn belül járőrből nyomozó? A fegyveres testületeknél csupán három fontos dolog létezik: az előmenetel, az előmenetel és az előmenetel. Ha ez nem megy magától, akkor valamilyen módon siettetni kell. A legjobb elérni, hogy felfigyeljenek rá a felettesei.
Dan Zagakinak a vérében voltak ezek a módszerek. Gyerekkora óta figyelte, hogyan jut előre az apja a szamárlétrán. Fivére, Cedric ugyanilyen jó úton haladt a haditengerészetnél. Ő is tábornoknak készült, mint az apja – és ebből nem csinált titkot. Mindez nagy hatással volt Danre, aki inkább a Miami Rendőrséghez lépett be bár a család férfi tagjai csupán "húgyos testület"-nek hívták a rendfenntartó erőket.
A tábornok ugyan nem fogalmazott ilyen nyersen, de Dan érezte, hogy csalódott, amiért ő nem a hadsereget választotta. Nos, majd megmutatja nekik.
Elmosolyodott, mert eszébe jutott, milyen ügyesen megpuhította Ainslie-t azzal az olcsó fogással, hogy majdnem minden lélegzetvételnél "őrmester"-nek szólította. Amilyen húgyagyú, észre se vette. Azt is kibulizta, hogy visszavegye a megfigyelőcsoportba. Csak némi megbánást kellett mutatnia, és Ainslie rögtön a keblére ölelte. Szerencsétlen hülye.
– A rohadt életbe! – morogta félhangosan. – Már megint rám jött! Hogy az a... Vajon mikor lesz már vége?
A városon átsöprő influenzajárvány őt is elkapta. Igaz, hogy egyelőre nem szökött fel a láza, de a kór többi tünete, az általános gyengeség, a végtagfájdalom és az állandó hasmenés már kiütött rajta. A többiektől eltérően nem verte nagydobra a dolgot. Úgy döntött, ha törik, ha szakad, végigcsinálja ezt az ügyet. Nem akarta elszalasztani a nagy lehetőséget. Eddig sikerült észrevétlenül elintéznie a problémát, hiszen időnként megálltak, most azonban egyszerűen muszáj volt találnia valami szentélyt, ahol szabad folyást engedhet a természetnek. Az utat szerencsére sűrű bokrok szegélyezték.
Kinézett a teherautó szélvédőjén. Doil még mindig a volánnál ücsörgött. Zagaki biztosra vette, hogy ha eddig ott maradt, akkor most se mozdul a helyéről, legalábbis addig, amíg ő könnyít magán.
Átvillant az agyán, hogy talán föl kéne hívnia Ainslie-t, és szólni kéne neki a dologról, de azután elvetette az ötletet. A pokolba is, elege van abból, hogy folyton mások döntsenek helyette!
Kiszállt a kocsiból, a bokrok közé osont, és letolta a nadrágját. Épp ideje volt. "Istenem, micsoda megkönnyebbülés!" – sóhajtotta magában. Remélte, hogy nagyon gyorsan végez. Elvégre semmi kedve nem volt egész éjszaka a bokrok tövében guggolni.
– Nem akarlak sokáig feltartani – mondta Newbold, amikor Ainslie becsusszant mögé a hátsó ülésre. – Most szóltak ide a philadelphiai gyilkossági csoporttól. Az a helyzet, hogy országos körözést akarok kiadni Dudley Rickins ellen.
– Jó – egyezett bele az őrmester. – Ez az ügy Bernie Quinn esete. Rickins az első számú gyanúsított. Ha elkapjuk és vallomásra bírjuk, azt hiszem, lezárhatjuk az ügyet.
– Nos, a philadelphiaiak elkapták, és hetvenkét órán át fogva tartják, csak az a baj, hogy valaki elcseszte, és nem hívtak minket. Tizenkét óra múlva ki kell engedniük. Tudom, hogy minden emberre szükséged van.
– Nem számít – legyintett Ainslie. – Bernie majd átrepül érte.
– Én is erre gondoltam – sóhajtott Newbold.
Mindketten tudták, hogy egy újabb ember kiesése esetleg felboríthatja a megfigyelést, de nem tehettek mást. Majdcsak megoldják valahogy.
– Rendben van, Malcolm. Akkor most üzenek Bernie-nek. Azt hiszem, jobb lesz, ha visszamész Zagakihoz. Doil még mindig ott üldögél?
– Igen. Meghagytam a fiúnak, hogy hívjon, ha történik valami. Azzal kiszállt a kocsiból, és visszaosont a teherautóhoz.
"A francba! – gondolta Zagaki a ruháját igazgatva. – Ez jó sokáig tartott."
Visszasétált a kocsihoz.
Ugyanakkor érkezett, amikor Ainslie.
– Hol a pokolban volt? – kérdezte hitetlenkedve az őrmester.
– Hát... az a helyzet, őrmester...
Ainslie tajtékzott:
– Azonnal hagyja abba a süketelést! – förmedt rá. – Azt hiszi, nem látok át magán? Nem megmondtam, hogy egy pillanatra se vegye le a szemét Doilról, és ha bármi történik, azonnal hívjon?
– Igen, őrmester, de...
– Nincs semmi "de"! Ha ma befejezzük, végeztem magával!
– Hadd magyarázzam meg, őrmester! – könyörgött Zagaki. Nem voltam jól...
De Ainslie nem figyelt rá. Az előttük álló járműre meredt.
– Jaj, Istenem! Meglépett! – kiáltotta. Doil sziluettje eltűnt a fülkéből.
Egy szemvillanás alatt minden a feje tetején állt. Ainslie a furgon felé rohant. Szeme kétségbeesetten kutatta a sötétet. Sehol nem látta Doilt. Teljesen kihalt volt a környék. Elszaladt a kereszteződésig. Az utcai lámpák sápadt fénnyel világították be a néptelen Tigertail sugárutat. "Doil bármilyen árnyékos helyen meghúzhatja magát – gondolta Ainslie. – Sose kapjuk el."
Dan Zagaki mindvégig ott loholt mögötte.
– Őrmester, én...
Ainslie megfordult, és elkapta a grabancát.
– Kuss legyen már! A rohadt életbe! Mennyi időre hagyta ott a kocsit?
– Csak egy-két percig tartott... esküszöm!
– Ne hazudozz nekem összevissza, te kis szarjankó! – Alaposan megrázta a fickót. – Mennyi ideig tartott? Ki vele! – Olyan közel húzta magához Zagakit, hogy csaknem összeért az orruk. – Egész idő alatt, amíg távol voltam, igaz?
Zagaki közel állt ahhoz, hogy sírva fakadjon.
– Igen – nyögte ki végre.
Ainslie undorral ellökte magától. Gyors számvetést végzett. Legalább tíz percet töltött Newbold kocsijában. Még ha Doil a közelben maradt, akkor se fogja megtalálni egyedül. Segítséget kell kérnie. Előkapta a rádióját.
– Tizenhárom-tíz a Központnak.
– Itt a Központ. Vétel – felelte egy nyugodt női hang.
– Küldjön néhány egységet a Tigertail sugárútra... – Ainslie egy pillanatra megállt, hogy elolvassa a legközelebbi házszámot. – Az ezerhatszáztizenegyhez. Elveszítettünk egy megfigyelés alatt álló, fehér férfit. Magassága: 190 cm. Súlya: 130 kg. Piros inget és sötét nadrágot visel. Vigyázat, fegyver van nála. Veszélyes lehet.
– Vettem.
Ainslie pár pillanattal később már hallotta is a közeledő szirénákat. "A 315-ös mindig megteszi hatását" – gondolta. A 3-as a "sürgős", a 15-ös a "rendőr segítséget kér" jele.
Newbold és Jacobo is hallotta az üzenetet. Ainslie tudta, hogy úton vannak. Egyelőre nem tehetett többet.
Megszólalt a rádiótelefonja. Azonnal a füléhez kapta a készüléket. A Központból hívta az egyik ügyeletes.
– Malcolm, most futott be egy hívás. Egy fiú van a vonalban. Azt mondja, a nagyszüleit megtámadta egy nagydarab ember a házukban.
– Ez biztosan Doil, Harry! Add meg a címet!
– Várj. Nagyon rosszul hallom. A fiúnak suttognia kell. – Ainslie hallotta, ahogy az ügyeletes türelmesen kikérdezi a gyereket. Agya megfelelő részébe elraktározta, hogy a központos Ivánnak szólítja a fiút. Lépéseket hallott. Az ügyeletes visszajött a rádióhoz. – Azt mondja, a nagyszüleit Temponénak hívják. A házuk a Tigertailen van. A pontos címet nem tudta megadni, de várj, mindjárt megkeressük... Megvan! Ezerhatszáznegyvenhárom. Értesítettem a mentőket, és átírtam a kódot 315-ről 331-re. – A 331-es kód jelentése "sürgős" – "gyilkosság folyamatban".
Ainslie alig hallotta. Kelet felé rohant a Tigertail sugárúton. Homályosan érzékelte, hogy Dan Zagaki mindvégig mellette van. Egyáltalán nem törődött vele.
Aztán egy nagy, kétemeletes ház kapuján végre meglátta a keresett számot. A birtokot magas kerítés és közel kétméteres sövény védte. A kapu egyik szárnya kissé nyitva volt.
Ainslie és Zagaki a két rohamkocsival egy időben érkezett. Négy egyenruhás rendőr ugrott ki a járművekből. Mindenki lövésre készen tartotta a fegyverét. A Tigertailen újabb két rohamkocsi száguldott a ház felé.
Ainslie igazolta magát, és gyorsan megadta Doil személyleírását.
– Úgy gondoljuk, hogy odabent van, és éppen most gyilkol! Intett a két rendőrnek: – Maguk velem jönnek! – Aztán a másik kettőhöz fordult: – Gendry, maga zárja le a környéket négysaroknyira, és mindenhová állítson őröket! Senkit se engedjenek át, amíg nem jelentkezem!
Az egyik rendőr hirtelen felkiáltott:
– Őrmester! Nézze! – A ház oldala felé mutatott, ahol egy hatalmas termetű, sötét alak igyekezett elosonni. A másik rendőr azonnal odakapta az elemlámpáját. A fénynyaláb a férfi vörös ingére esett.
– Ez ő! – kiáltotta Ainslie. Előrántotta a fegyverét, belökte a kaput, és átrohant a gyepen. A többiek utána. Doil futni próbált, de Ainslie rákiáltott:
– Állj meg, Doil, vagy szétlövöm a koponyádat! A menekülő megtorpant, és szembefordult az őrmesterrel.
– Baszd meg! – bömbölte.
Ahogy közelebb ért hozzá, Ainslie meglátta a kést Doil jobbjában, és észrevette, hogy mindkét kezén gumikesztyűt visel.
Ainslie nem kockáztatott. Mindvégig Doilra szegezte a fegyverét:
– Dobd el a kést! Most rögtön! – Doil tétovázott, erre határozottan hozzátette: – Húzd le a kesztyűt is, és tedd a kés mellé!
Doil kelletlenül engedelmeskedett. Amikor végzett, Ainslie ráüvöltött: – És most hasra, te nyavalyás! Kezeket a hátad mögé! Mozgás!
Doil láthatóan húzta az időt, de nem volt más választása. Az őrmester egy pillanatra se eresztette le a fegyverét. Amikor hasra feküdt, Zagaki odalépett, és megbilincselte a háta mögött. Vaku villant a háttérből.
Ainslie ösztönösen megperdült. A fegyverét még mindig lövésre készen tartotta.
– Bocs, főnök – kiáltotta egy női hang –, de engem ezért fizetnek.
– A francba – morogta az őrmester. Tudta, hogy az újságírók folyamatosan figyelik a rendőrségi adásokat, de eddig még nem volt példa rá, hogy ilyen gyorsan a helyszínre érjenek.
– Kerítsék körbe a házat, legalább huszonöt méterre – fordult az egyik járőrhöz. – És ügyeljenek rá, hogy senki ne jusson át a kordonon!
A kanárisárga RENDŐRSÉGI ÖVEZET! BELÉPNI TILOS! feliratú műanyag szalag, amely ott lapul minden rendőrautó csomagtartójában, és könnyen felerősíthető bármire: kerítésre, fára, kukára vagy akár két rendőrautó visszapillantó tükrére, jól látható határt képez a rendőrség emberei és a bámészkodók között beleértve a sajtó munkatársait is.
– Ez a fickó csupa vér! – kiáltotta Zagaki, aki továbbra is Doil mellett térdelt. – Véres a ruhája, a kesztyűk, a kés...
– Jaj, nem! – nyögött fel kétségbeesetten Ainslie, aki megérezte, hogy bekövetkezett az, amitől a legjobban tartott. De egy pillanat múlva már összeszedte magát, és az egyenruhás rendőrökhöz fordult.
– Ketten vetkőztessék le a fickót! A cipőt és a zoknit is húzzák le róla. A ruhákat ne rakják a földre! Vigyázzanak, hogy ne kenjék el a vért! Mindent tegyenek külön nejlonzacskóba, amilyen gyorsan csak lehet! Kezdjék a késsel és a gumikesztyűvel! Nagyon vigyázzanak a fickóval! Ne engedjék felállni! Veszélyes lehet!
Azért vetkőztette le Doilt, hogy megőrizzék a ruháján lévő vért. Ha a DNS-vizsgálat igazolni tudja, hogy a vér az áldozatoké, akkor biztosan villamosszékben fogja végezni.
Időközben Leo Newbold és Dion Jacobo is megérkezett.
– Voltál már odabent? – kérdezte a hadnagy Ainslie-től.
– Még nem. Most indulok.
– Veled jövünk, jó?
– Hát persze.
Ainslie odaintette magához az egyik egyenruhást.
– Maga velünk jön! Kicsit lemarad, és készenlétben áll! Megértette? – Amikor a járőr bólintott, Zagakira nézett: – Maga itt marad! Egy tapodtat se mozdul innen!
Azzal megindult a ház felé.
Az ajtó nyitva volt. Valószínűleg Doil hagyhatta így, amikor kiosont. Az előszobában félhomály fogadta őket. Az előszoba egyenesen a hallba vezetett. A hall végéből szőnyeggel borított, széles lépcsősor vitt fel az emeletre. A legalsó lépcsőfokon egy kisfiú kuporgott. Ainslie tíz-tizenkét évesnek nézte. Mereven bámult maga elé. Az egész teste remegett.
Ainslie letérdelt mellé, és gyengéden magához ölelte.
– Ugye te vagy Ivan? – kérdezte, majd a többiek felé fordult, és magyarázatképpen hozzátette: – Ő hívta a 911-et.
A fiú alig észrevehetően bólintott.
– Meg tudod mondani, hol...
Egy végtelennek tűnő pillanatig úgy látszott, a gyerek összeomlik, ám azután az emelet felé fordult. Nagyon reszketett.
– Elnézést, őrmester – szólalt meg az egyenruhás rendőr –, de a gyerek sokkos állapotban van. Megismerem a tüneteket. Kórházba kell vinnünk.
– Ki tudja kísérni?
– Igen.
– A Központ értesítette a mentőket – mondta Ainslie. Valószínűleg már megérkeztek. Ha a Jackson Memorial Kórházba viszik, maradjon vele, és jelentse, ha odaértek. Egy pillanatra se hagyja magára. Később beszélni akarok vele. Világos?
– Minden világos, őrmester. – A rendőr átkarolta a gyereket. Menjünk, Ivan. – Ahogy kikísérte, folyamatosan nyugtatta: – Most már minden rendben van, fiam. Nyugodtan kapaszkodj belém.
Ainslie, Newbold és Jacobo megindultak az emeletre. Ahogy elérték az első szintet, észrevették, hogy az egyik szobából fény szűrődik ki. Benyitottak, és mindannyiuknak a földbe gyökerezett a lába a látványtól.
– Irgalmas Úristen! – suttogta elcsukló hangon Jacobo. Ainslie ettől félt, mióta meglátta Doil vérmocskos ruháit.
Ezúttal egy fekete házaspár volt az áldozat. A két holttestet most is ugyanúgy találták, mint az eddigi helyszíneken. Ez a gyilkosság csupán annyiban különbözött az eddigiektől, hogy Doil láthatóan sietett. Korántsem végezte olyan aprólékosan a szertartást, mint azelőtt. Valószínűleg azért igyekezett, mert hallotta a közeledő szirénákat.
A halott házaspárt gúzsba kötötte. A szájukat felpeckelte, és egymás felé fordította őket, hogy láthassák egymás szenvedéseit. A fejüket ütésnyomok borították. Az asszony egyik karja eltört. A férfi jobb szemét Doil kiszúrta. A korábbi gyilkosságokkal ellentétben viszonylag kevés szúrásnyomot fedeztek fel az áldozatokon. Az egész helyszín magán viselte a kapkodás nyomait.
Ainslie megbabonázva bámulta a szeme elé táruló látványt. Igyekezett leküzdeni feltörő bűntudatát, de tudta, hogy ez a kép élete végéig kísérteni fogja. Csaknem egy percig mozdulatlanul meredt az előtte fekvő házaspárra. Végül Leo Newbold hangja térítette magához.
– Jól vagy, Malcolm?
Hatalmas erőfeszítésébe került, hogy válaszolni tudjon.
– Igen.
– Tudom, mire gondolsz – mondta gyöngéden Newbold –, és nem engedem, hogy magadra vedd a felelősséget. Négyszemközt még beszélünk róla. Most az lenne a legjobb, ha hazamennél. Nagyon kimerültnek látszol. Dion átveszi az irányítást, ha akarod.
Ainslie megrázta a fejét.
– Majd meglátom, hadnagy – felelte. – Mindenesetre szeretném, ha Dion itt maradna, és segítene.
Azzal elővette hordozható rádióját, és megkezdődött a szokásos munka.

* * *

Ainslie másnap délelőtt ért haza. Karen felöltözve várta. Amikor meglátta a férjét, kitárta a karját, és szorosan magához ölelte. Aztán hátralépett, és megsimogatta Malcolm arcát.
– Nagyon rettenetes volt?
– Eléggé – felelte Ainslie.
– Mondd, mennyi szörnyűséget tudsz még elviselni?
Ainslie nagyot sóhajtott.
– Hát, olyat, mint a mai, nem sokat.
Karen Ainslie vállába temette az arcát.
– Jó, hogy itthon vagy. Akarsz beszélgetni?
– Talán holnap.
– Tudod mit, menj be, és feküdj le. Hozok neked valamit.
A "valami" egy csésze forró Ovaltine-t jelentett kettejük szóhasználatában. Ez az íz visszahozta a gyerekkorukat. Amikor Ainslie lenyelte az utolsó kortyot is, és visszahanyatlott a párnájára, Karen csöndesen megjegyezte:
– Meglátod, ettől mindjárt el fogsz aludni. Ainslie nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze:
– És a rémálmokat is elriasztja?
Karen bebújt mellé az ágyba, és szorosan magához ölelte.
– Az az én dolgom.
Míg Malcolm mélyen aludt, Karen ébren feküdt, és gondolkozott. Vajon meddig lehet bírni ezt az életet? Malcolmnak előbb vagy utóbb választania kell a munkája és a családja között. Mint oly sok más rendőrfeleség, Karen se tudta, hogyan lehetne összeegyeztetni férje hivatását a családi élettel.

* * *

A következő nap még hozott egy meglepetést az ügyben.
A tegnapi fotós elvitte a képet a szerkesztőségbe. Természetesen tárt karokkal fogadták.
A fotó azt a pillanatot ábrázolta, amikor Dan Zagaki rákattintotta a bilincset a hason fekvő Doilra. Az Associated Press mindenkinek eladta a képet, úgyhogy az másnap az alábbi kísérőszöveggel jelent meg a reggeli lapokban:

A HŐS RENDŐR

Dan Zagaki heves üldözés után elfogja és megbilincseli Elroy Doilt, akit egy idős fekete házaspár meggyilkolásával vádolnak. A férfit más gyilkosságokkal is gyanúsítják. Amikor a munkájáról kérdeztük, Zagaki így válaszolt: Néha persze veszélyes. De az ember megtesz minden tőle telhetőt. – Zagaki nyomozó Thaddeus Zagaki tábornok fia. A tábornok most a georgiai Fort Stewartban állomásozó első hadosztály parancsnoka.

13.

Elroy Doilt letartóztatták a Tempone házaspár meggyilkolásának vádjával, és a Dade Megyei Börtönbe csukták, ám előbb, a törvény előírásainak megfelelően, a letartóztatást követő huszonnégy órán belül megtartották az ilyenkor kötelező meghallgatást a helyi bíróság épületében.
Doil nem kért védelmet. A meghallgatást két-három héttel később követte az előzetes kihallgatás. A hivatalból kirendelt védőügyvéd automatikusan kérte, hogy védencét óvadék ellenében helyezzék szabadlábra. A kérést ugyanilyen automatikusan elutasították.
Doil szinte semmi érdeklődést nem mutatott az eljárás során. A védőügyvédjével gyakorlatilag nem volt hajlandó szóba állni. Ha a bíró kérdezett tőle valamit, az arcába ásított. De amikor a teremszolga megragadta a karját, hogy elvezesse, olyan erővel vágta hasba, hogy az őr kétrét görnyedt. Abban a pillanatban másik két őr vetette rá magát Doilra. Megbilincselték és kivonszolták a tárgyalóteremből. Odakint aztán addig verték, míg össze nem esett.
Mivel a döntés ebben a szakaszban már az ügyészségen múlt, a nyomozók és a technikusok tovább gyűjtötték a bizonyítékokat. Az Elroy kezében talált Bowie-késen lévő vér megegyezett a két áldozat vérével. Sandra Sanchez elkészítette jelentését, amely szintén alátámasztotta, hogy Doil kése volt a gyilkos fegyver.
Sanchez szerint nem ezt a kést használták Frosték, Urbináék vagy az Ernst házaspár megölésekor. A clearwateri és a Fort Lauderdale-i gyilkosságok boncolási jegyzőkönyve még nem érkezett meg.
A nyomozókkal és a technikusokkal folytatott megbeszélésen az orvos szakértő még hozzátette:
– Ez nem azt jelenti, hogy nem Doil követte el a korábbi gyilkosságokat. A vágások és szúrások nyomai alapján úgy gondolom, ő tehette. Talán több kése is van. Jó lenne, ha átkutatnátok a lakását.
De a nyomozók és az államügyészség nagy csalódására nem találtak más kést Doil holmijában, és más terhelő bizonyíték se került elő.
A Tempone-ügyben viszont egyre szaporodtak a bizonyítékok. A Doil ruháján talált vér szintén megegyezett a két áldozat vérével. A bűntett színhelyén cipőnyomokat találtak: némelyiket az áldozatok vére rajzolta ki. A nyomok mintázata megegyezett Doil sportcipőjének talpáéval.
Mindezeken túl ott volt a tizenkét éves Ivan Tempone tanúvallomása. Amikor felépült a sokkból, kiderült, hogy a fiú nagyon meggyőző szemtanú. Először Dion Jacobónak mesélte el, mit látott a félig nyitott ajtón át, majd mindezt megismételte az államügyésznek is.
– Nem vagyok hajlandó a többi esettel gyöngíteni az esélyeinket – közölte Adele Montesino, amikor bejelentette, hogy csupán a Tempone-gyilkosság ügyében emel vádat Elroy Doil ellen.

* * *

Míg az ügyészségnek több mint hat hónap kellett hozzá, hogy átnézze a bizonyítékokat és előkészítse a tárgyalást, a Miami Rendőrség kebelén belül sokkal gyorsabban mondtak ítéletet. A tárgy Elroy Doil megfigyelése volt, hiszen a rendőri mulasztás két ember halálát okozta, bár erről csupán néhány magas rangú tiszt tudott.
A gyilkossági csoport tagjait szigorúan figyelmeztették, hogy senkivel se vitassák meg ezt a témát, beleértve saját családtagjaikat – és persze legfőképpen az újságírókat is.
A Tempone-gyilkosságot követő napokban a rendőrség vezetői lélegzet-visszafojtva figyelték, hogy nem ás-e ki valamelyik vállalkozó szellemű riporter valami erre utaló nyomot. Ám úgy látszik, maga az eset elég véres volt ahhoz, hogy önmagában is lekösse a média figyelmét. Különösen sikamlóssá tette az ügyet, hogy a Tempone házaspár fekete bőrű volt. Bár a Doil követésében részt vett rendőrök egyikét se lehetett rasszista érzelmekkel vádolni nem beszélve arról, hogy az áldozatok ugyanilyen könnyen fehérek is lehettek volna –, mindig akadt egy-két olyan aktivista, aki lecsapott a kínálkozó lehetőségre, hogy a saját nevét ismertté tegye.
De – és ez szinte hihetetlen – nem pattant ki a dolog. A média kizárólag arra koncentrált, hogy végre elfogták a sorozatgyilkosság feltételezett tettesét. Az ifjú Ivan Temponéből valóságos nemzeti hőst faragott a sajtó. Ahogy az egyik újság írta: "Bátran felhívta a rendőrséget, kockáztatva, hogy ezáltal magára vonja a gyilkos figyelmét."
A lapok mindig helyszűkével küzdenek. Ez az ügy ekkora publicitást ért.
Időközben megindult az eljárás a megfigyelésben részt vett rendőrök ügyében. Senki nem verte nagydobra az ügyet. Mivel fennállt a veszélye, hogy ha mégis kipattan a dolog, az rengeteget árt a rendőrség hírnevének, még a legmagasabb körökben is vitatkoztak rajta, vajon szükséges-e egyáltalán ez a procedúra. Végül Mark Figueras őrnagyra, a Bűnügyi Nyomozó Részleg vezetőjére bízták a döntést.
Figueras egyértelműen fogalmazott:
– Mindent tudni akarok, még a legapróbb részletet is. Egyetlen légypiszok se maradjon ki a jelentésből!
Az utasítás értelmében Newbold hadnagy többórás, magnószalagon rögzített beszélgetést folytatott Ainslie-vel és Zagakival. Ainslie semmit se hallgatott el a főnöke előtt. Önmagát hibáztatta, amiért visszavette Zagakit a csapatba. Azt mondta Newboldnak:
– Hibáztam. A saját szakállamra döntöttem. Enyém a felelősség. Ezt nem lehet másra hárítani.
Zagaki viszont mindenáron megpróbálta tisztára mosni magát, és azzal vádolta Ainslie-t, hogy nem adott neki egyértelmű utasítást. Newbold – ismerve az őrmestert – nem hitt a fiúnak, és ennek szellemében készítette el a jelentését is.
Newbold a jelentést és a magnószalagokat átadta Manolo Yanes őrnagynak, a Személyek Ellen Elkövetett Bűnesetek Egysége parancsnokának, aki továbbította a paksamétát Figueras őrnagynak. Pár nappal később megszületett az ítélet.
Dan Zagaki kötelességmulasztás miatt megrovást kapott. Letiltották hatvanórányi fizetését, és nyomozóból visszaminősítették egyenruhás járőrré. Figueras később azt mondta erről Yanesnek:
– A legszívesebben kihajítanám innen a nyavalyást. Sajnos a szolgálati szabályzat nem minősíti halálos bűnnek a gondatlanságot.
Ainslie őrmester szintén megrovást kapott a "téves ítélet" miatt. Az őrmester elfogadta a döntést, bár tudta, hogy a megrovás örök időkre ott fog virítani a személyi lapján.
Newbold hadnagy viszont nem adta be ilyen könnyen a derekát.
Átment Yanes őrnagy irodájába, és azonnali kihallgatást kért Yanestől és Figuerastól.
Yanes csodálkozva nézett a feszes vigyázzban álló hadnagyra.
– Nagyon hivatalos benyomást kelt, Leo.
– Mert hivatalos ügyben jöttem, uram.
– Mi a tárgya?
– Ainslie őrmester.
Yanes kíváncsian hallgatta Newboldot, aztán felvette a telefont, és halkan beszélt valakivel. Amikor visszatette a kagylót, bólintott:
– Rendben van. Fogad.
Mindketten csöndesen ballagtak a folyosó vége felé. Amikor odaértek, a titkárnő bevezette őket Figueras őrnagy irodájába, majd kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.
– Rengeteg dolgom van, hadnagy, úgyhogy bármit is akar, fogja rövidre – mondta élesen Figueras.
– Arra kérem, uram, fontolja meg újra Ainslie őrmester megrovását.
– Ainslie kérte, hogy jöjjön ide?
– Nem, uram. Ő nem is tudja, hogy itt vagyok.
– Semmi okát se látom, hogy változtassak a döntésemen. Ainslie hibázott.
– Ő is tudja. Nagyon szigorú önmagával szemben.
– Akkor meg mi az ördögöt keres itt?
– Ainslie őrmester az egyik legjobb rendőr a testületben. A minősítése kiváló. Ragyogó nyomozó és kitűnő vezető. Azt hiszem, ezt ön is tudja, Yanes őrnagy is tudja, és... – Newbold elharapta a szót. Látszott rajta, hogy tétovázik.
– Ki vele, hadnagy, ha mondani akar valami! – dörrent rá Figueras. – Nekem ne célozgasson!
Newbold mélyen a rangidős tiszt szemébe nézett.
– Az utóbbi időben nagyon méltánytalanul bántunk Ainslie-vel a testületben. Ez nyílt titok. Azt hiszem, tartozunk neki valamivel.
Pillanatnyi csend támadt az irodában. Figueras és Yanes egymásra nézett. Mindketten tudták, mire gondol Newbold.
– A hadnagynak igaza van – mondta végül Yanes csöndesen.
Figueras Newboldra nézett.
– Mit akar?
– Ainslie csak kilencvennapos megrovást kapjon. Figueras kicsit töprengett, majd így szólt:
– Legyen. És most kifelé! Newbold már ott se volt.
A kilencvennapos megrovás ugyanis azt jelenti, hogy ez mindössze három hónapig szerepel az őrmester anyagában, aztán a megrovást és az összes másolatot megsemmisítik.

* * *

A tárgyalás idején ismét Doilra irányult a figyelem. A halálos ítélet kimondása után azonban már senkit sem érdekelt az ügy. Pár hónappal később az újságok ugyan szenteltek pár sort annak a ténynek, hogy az ügyvéd által benyújtott kegyelmi kérvényt elutasították, de igazából csak az kavarta fel a kedélyeket, hogy Doil megtiltotta a további fellebbezéseket. Nem sokkal később kitűzték a kivégzés időpontját.
Ainslie már csaknem elfelejtette Doilt, amikor Ray Uxbridge atya felhívta a Raiford börtönből. Ő volt a legjobban meglepve, amikor kiderült, hogy Elroy Doil beszélni akar vele a halála előtt.
Nem egészen nyolc órája volt a kivégzésig.

HARMADIK RÉSZ

1.

A sivár, szerényen bútorozott, ablaktalan szobában Ainslie-t Doil láttán megrohanták a múlt emlékei. A lesoványodott, kopaszra nyírt elítélt annyira nem hasonlított egykori önmagára, hogy az őrmester nem akart hinni a szemének. Alig ismert rá. De Doil Uxbridge elleni kitörése minden kétséget eloszlatott.
A pap távozása után néma csönd telepedett a szobára. A jelenlévők fülében még most is ott visszhangzott Doil kiáltása: "Vigyék már innen ezt a seggfejt!"
Doil még mindig Ainslie előtt térdepelt.
Hambrick hadnagy csöndes, figyelmeztető szavai – "Ha kíváncsi rá, hagyja, hadd mesélje el, ahogy ő akarja" – szinte a levegőben lógtak.
– Most nem számít, mikor gyónt utoljára – kezdte mélyet sóhajtva Ainslie.
Doil bólintott, és csendben várta a folytatást. Ainslie tudta, miért. Bár nagyon utálta magát a csalás miatt, folytatta az előírásos szöveget: "Az Úr legyen az ajkadon és a szívedben, hogy őszintén megvallhasd bűneidet."
– Atyám, én több embert megöltem – mondta Doil.
– Kik voltak azok? – kérdezte Ainslie, és előrehajolt. – Hány élet szárad a lelkeden?
– Tizennégy.
Ainslie önkéntelenül is megkönnyebbült. Ez a bejelentés végre kiüti a Doil kivégzését ellenzők kezéből az érveket. Az őrmester jelentőségteljes pillantást vetett a feszülten figyelő Hambrickre, de nem feledkezett meg a magnójáról sem.
– Kik voltak az első áldozatai?
– Ikeiék – egy tampai japán házaspár.
– Kicsodák? – kérdezte döbbenten Ainslie. Még sose hallotta ezt a nevet.
– Két vén fing. I-k-e-i – betűzte Doil az előbb gyorsan kibökött nevet.
– Szóval, megölte őket... és mikor történt ez?
– Nem emlékszem... Egy vagy két hónappal azelőtt, hogy eltettem láb alól azokat ott a lakókocsitáborban.
– Esperanzáékat?
– Igen, őket.
Amikor Ainslie meghallotta, hogy Doil tizennégy gyilkosságról mesél, úgy vélte, biztosan beleszámítja Esperanzáékat is, akiket tizenhét évvel ezelőtt ölt meg a West Dade-i Happy Haven lakókocsitáborban. Bár ebben az ügyben sose emeltek vádat ellene, most bevallotta a gyilkosságot.
Viszont, ha Ikeiéket is beszámítjuk, akkor valami nagy baj van a mostani, lezártnak hitt gyilkosságsorozattal.
Ainslie agyában egymást kergették a gondolatok. Vajon Doil bevallana egy olyan gyilkosságot közvetlenül a halála előtt, amit nem ő követett el? Kizárt. Ha viszont megölte Ikeiéket is, akkor az azt jelenti, hogy valamelyik gyilkosságot nem ő követte el.
Csakhogy mindenki – beleértve a sajtót, a rendőrséget, az ügyészeket és a közvéleményt – biztosra vette, hogy Doil lelkén hét kettős gyilkosság szárad: Esperanzáék, Frosték, Larsenék, Hennenfeldék, Urbináék, Ernsték és Temponéék.
Viszont ha Doil igazat mond, akkor az egyik gyilkosságot más követte el. De melyiket?
Ainslie visszaemlékezett rá, mit mondott annak idején Brewmasternek: Ernsték meggyilkolása nem lehet a keresett sorozatgyilkos műve. A kollégái nem értettek egyet vele, és ő hagyta, hogy meggyőzzék – az időpont nem kedvezett a nyakatekert elméleteknek. De most más a helyzet. Mindenképpen ki kell facsarnia Doilból az igazságot.
Ainslie az órájára nézett. Olyan kevés az idő! Alig fél órájuk van Doil kivégzéséig... Összeszedte magát. Erre most tényleg nincs idő. Eszébe jutottak Kevin O'Brian szavai: "Elroy... beteges hazudozó volt. Folyton hazudott: ha kellett, ha nem. "
Ainslie eredetileg nem akarta felvenni a gyóntató szerepét. Most örömmel szabadult meg tőle.
– Összevissza dumál nekem Ikeiékről és Esperanzáékról! – förmedt rá Doilra hirtelen. – Miért higgyek magának? Mi a bizonyíték, hogy igazat mond?
Doil rövid ideig gondolkozott.
– Esperanzáék lakókocsijában elvesztettem egy arany csíptetőt. HB monogram volt rajta. Pár hónappal előbb szereztem, egy rablás során.
– És a tampai házaspár? Ott mi a bizonyíték?
Doil arcán különös mosoly ragyogott.
– Ikeiék háza mellett van egy temető. Meg kellett szabadulnom a gyilkos fegyvertől, ezért az egyik sírba rejtettem a kést. Még ma is emlékszem rá, mert a mi családnevünk volt a sírkövön. Tudtam, hogy sose fogom elfelejteni, melyik sírt kell keresnem. De azóta se volt szükségem a késre.
– A sírhantba dugta a kést? Nagyon mélyre ásta?
– Nem.
– Miért ölt öregeket?
– Mert annyi jóban volt részük életük során, pedig bűnösök voltak valamennyien. Én csak tudom: kifigyeltem őket. Isten nevében tettem, atyám. Olyanok, mint az elhízott macskák.
Ainslie hagyta, hogy elússzon a válasz. Legalább annyi bölcsesség volt benne, mint őrület. De vajon mennyi igazság van abban, amit az előbb mondott? Ainslie nem hitte el a sírba rejtett kés történetét, mint ahogy nem bízott az elveszített arany csíptetőben sem. Úgy döntött, nem vesztegeti tovább az időt.
– Maga ölte meg Mr. és Mrs. Frostot a Royal Colonial Hotelban? – kérdezte.
Doil hevesen bólogatott.
– Bólint – mondta Ainslie. – Ha ez igent jelent, kérem, mondja ki hangosan.
Doil éles pillantást vetett az őrmesterre.
– Magnó van magánál, igaz?
Ainslie-t dühítette, hogy elárulta magát, de nem akart hazudni.
– Igen – felelte őszintén.
– Nem számít – húzta el a száját Doil. – Igen, én öltem meg őket.
A magnó említésekor Ainslie gyors pillantást vetett Hambrickre, de a hadnagyot láthatóan nem érdekelte a dolog.
– Más esetekre is kíváncsi vagyok – folytatta.
– Rendben – egyezett bele Doil.
Ainslie most gyorsan végigment a listán: Larsenék, Hennenfeldék, Urbináék. Doil minden esetben igennel válaszolt.
– Mr. és Mrs. Ernst – mondta Ainslie, mélyen az elítélt szemébe nézve.
– Nem – felelte határozottan Doil. – Őket nem én öltem meg. Ez csak a...
– Várjon! – vágott a szavába Ainslie. Aztán nyugodt hangon sorolni kezdte a Doil bűnössége mellet szóló érveket: – Elroy, mindketten tudjuk, mi vár magára. Épp ezért el kell mondania az igazságot. Ernstéket ugyanúgy ölték meg, mint a többieket. A Suarez Motor megbízásából többször is járt Bay Pointon, ahol laktak. Ismerte a biztonsági rendszert. Tudta, hogyan lehet bejutni. A gyilkosság után eltűnt Suarezéktől. Még a csekkjéért se ment be!
– Persze hogy nem! – fakadt ki Doil dühösen. – Amikor megláttam a gyilkosságról szóló tudósítást abban a kibaszott tévében, rögtön tudtam, hogy valaki az én nyakamba akarja varrni az egészet. Pedig nem én tettem, atyám! Esküszöm! Ezért kérem a feloldozását. Nem én voltam!
Ainslie továbbra se vette föl a gyóntató szerepét.
– Talán azt gondolja, hogy Ernsték fontos emberek, és így...
– Nem! Nem! – kiáltotta Doil vérvörös arccal. – Azért mondom el, mert ez az igazság! A többit mind bevallottam, de ezt az egyet nem én tettem. Nem akarom, hogy olyasmivel vádoljanak, amit nem követtem el!
"Vajon ez most az igazság, vagy épp ellenkezőleg?" – gondolta Ainslie. Doil nagyon meggyőzőnek látszott, de az őrmester tisztában volt vele, hogy ezzel az erővel akár egy érmét is feldobhatna, hogy megtudja a választ.
– Rendben. Váltsunk témát. Bevallja, hogy maga ölte meg Temponééket?
– Igen. Én tettem.
A tárgyalás során Doil minden bizonyíték ellenére az ártatlanságát hangoztatta.
– És mi van azzal a tizennégy gyilkossággal, amit az előbb bevallott? Megbánta őket?
– Rohadjanak meg! Szarok rájuk! Ha éppen tudni akarja, élveztem a mókát. És most oldozzon fel, hogy ne bűnhődjek azért, amit nem követtem el!
Ennek semmi értelme nem volt. Ainslie-t érdekelte, miért ragaszkodik hozzá ennyire Doil. Elvégre a szakértők beszámíthatónak mondták a tárgyaláson. Mindenesetre megpróbált értelmesen beszélni vele.
– Figyeljen ide. Ha nem ölte meg Mr. és Mrs. Ernstet, akkor nincs szüksége rá, hogy feloldozást kapjon a haláluk miatt. Mindenesetre egy pap is csak akkor adhat feloldozást, ha mindent megbánt; és ugye tudja, hogy én nem vagyok pap.
Doil kétségbeesetten nézett rá.
– Meg fogok halni! – hadarta, miközben a hangja elcsuklott a félelemtől. – Csináljon valamit! Segítsen!
Hambrick hadnagy megmozdult a sarokban. Szigorú pillantást vetett Ainslie-re:
– Nem egészen öt perce maradt! Nem érdekes, hogy kiugrott pap-e vagy sem. Tegye végre félre az aggályait, és kezdje már!
"Hambrick jó ember" – gondolta Ainslie. Ő is elszánta magát a dologra. Látta, semmiképp se lehet meggyőzni Doilt, hogy neki nincs hatalma a lelkek felett.
Pár másodpercig kutatott az emlékezetében, majd így szólt:
– Ismételje utánam: Atyám, a te kezedbe adom magamat; tégy velem belátásod szerint.
Doil kinyújtotta a kezét, amennyire a derékszíjára erősített bilincstől lehetett. Ainslie előrelépett, és Doil az őrmester kezébe tette a kezeit. Aztán Ainslie-re függesztette a szemét, és elismételte az általa mondott szavakat:
– Bármit teszel, megköszönöm; mindenre kész vagyok, mindent elfogadok.
Az elhagyatott imáját egy francia nemesember, Charles-Eugéne Foucauld hagyta a bűnösökre. A vicomte valamikor katona volt, de azután szerény papként végezte életét.
Ainslie sorról sorra mondta az ima szavait:

"Teljesedjék be rajtam és minden teremtményeden
a te akaratod.
Ezenkívül nincs más vágyam, Atyám.
A te kezedbe teszem le lelkemet. "

Mindnyájan hallgattak. Végül Hambrick törte meg a csendet:
– Indulnunk kell. – Azzal Ainslie-hez fordult: – Mr. Bethel odakint várja. Elvezeti a tanúk padjához. Kérem, siessenek.
A két börtönőr időközben talpra állította Doilt, aki furcsa módon mintha megnyugodott volna. Nem tanúsított ellenállást. Láthatóan nehezen tudott járni a lábvasakban.
Ainslie követte Doilt. Odakint egy őr várta.
– Kérem, kövessen, uram – mondta. Gyorsan visszamentek a folyosón. Megkerülték a siralomházat, és megálltak egy sima acélajtó előtt. Az ajtónál egy irattartót szorongató őrmester állt.
– Szabad a nevét?
– Ainslie. Malcolm Ainslie.
Az őrmester megkereste a nevet a dossziéban.
– Maga az utolsó. Remek zsöllyénk van az ön számára...
– Ne idegesítse az embereket, őrmester – szólt rá keményen Bethel. – Ez nem az a szék, Mr. Ainslie.
– Igaz – mondta bűnbánóan az őrmester. – A díszhelyet ugyanis Mr. Doil kapja. Mindenesetre ragaszkodott hozzá, hogy maga az egyik legjobb helyet kapja. Azt mondta, ön Isten bosszúálló angyala. – Kíváncsi pillantást vetett Ainslie-re: – Ez tényleg igaz?
– Segítettem börtönbe juttatni – felelte Ainslie. – Talán ezért látja így.
Nem élvezte ezt a beszélgetést, de úgy gondolta, hogy ha valaki ezen a szörnyű helyen dolgozik, akkor természetes, hogy megpróbálja kissé könnyedén venni a dolgokat.
Az őrmester kinyitotta az ajtót. Ainslie követte. A színhely gyakorlatilag ugyanolyan volt, mint három évvel ezelőtt, amikor utoljára itt járt. A szűk helyiségben öt sor szék állt. Itt foglaltak helyet a tanúk, az újságírók meg az a pár kivételezett, aki a kormányzó engedélyével nézhette végig a kivégzést.
A tanúk fülkéjét golyóálló, hangszigetelő üvegfal vette körül. Az üveg mögül jól látszott a vesztőhely. A villamosszék a közepén állt. Tölgyfából faragták. Három lábával ágaskodó lóra emlékeztetett legalábbis így írta le egy újságcikk. A széket a börtönbeli elítéltek faragták, miután Florida Állam törvényhozása 1924-ben úgy döntött, hogy ezentúl villamosszékben végeznek az elítéltekkel.
A szék magas támláját két függőleges farúd koronázta. Ehhez rögzítették az elítélt fejét. Az ülést vastag, fekete gumi borította. Az elítéltet hat széles bőrszalaggal kötözték a székhez, hogy ne tudjon mozogni.
A széktől másfél méterre állt a hóhér fülkéje. Az ítélet-végrehajtó már elfoglalta helyét. Köpenyt viselt, a fejét csuklya borította, hogy senki se sejtse kilétét. A megfelelő pillanatban majd elfordítja a fülkében lévő vörös gombot, és kétezer volt feszültségű áramot enged a villamosszékbe.
A vesztőhelyen többen nyüzsögtek. Egy börtöntiszt a faliórát ellenőrizte: összehasonlította a saját karórájával. Még hét perc volt hátra a kivégzésig.
A tanúk megélénkültek, amikor az őrmester bevezette Ainslie-t, és leültette az első sor közepén lévő üres székbe. Ainslie észrevette, hogy Cynthia közvetlenül mellette ül, bár a nő egyáltalán nem vett róla tudomást. Előreszegezte a tekintetét. Ahogy körülnézett, Ainslie döbbenten fedezte föl a tanúk között Patrick Jensent. A fickó szeme Ainslie-re villant, és halványan elmosolyodott.

2.

Hirtelen megelevenedett a vesztőhely. A kamrában lévő hat ember felsorakozott a villamosszék mögött. A börtön egyik hadnagya állt az élen. Mögötte két őr, az orvos és az államügyészi hivatal jogásza. A vezetékeket ellenőrző technikus is befejezte a munkát.
A tanúknak fenntartott helyiségben felügyelő őr előrelépett.
– Csöndet kérünk! – kiáltotta. – Hagyják abba a beszélgetést!
A teremben elült a zsibongás.
Egy másodperccel később kinyílt a vesztőhely ajtaja, és egy szigorú arcú, magas, őszülő férfi lépett be rajta. Ainslie megismerte: Stuart Foxx, a börtönigazgató.
Elroy Doil az igazgató mögött lépdelt. Tekintetét a földre szegezte. Nem mert felnézni a székre.
Ainslie észrevette, hogy Patrick Jensen szorosan fogja Cynthia kezét. "Valószínűleg vigasztalni akarja, hiszen mindenki tudja, hogy Cynthia mennyire szerette a szüleit" – gondolta Ainslie.
Pillantása visszaugrott Doilra. Ismét meglepődött, mennyire megváltozott a tárgyalás óta. Sose hitte volna, hogy az a hatalmas termetű, semmivel se törődő, pökhendi alak ilyen reszketeg ronccsá válik a börtönben eltöltött egyetlen év során.
Doil lábáról még most se vették le a bilincset, úgyhogy csak nagyon aprókat tudott lépni. Két kezét egy-egy "vasmancs" rögzítette – ez egy fémrúddal ellátott bilincs, amivel az őrök könnyedén kordában tarthatják a rabot.
Az elítélt tiszta fehér inget és fekete nadrágot viselt. Kopaszra borotvált fején csillogott a zselé, amit azért kentek rá, hogy jobb érintkezést biztosítsanak a villamosszék fémsipkájának.
A kis menet végighaladt a "halálváró folyosón". Doil összeszedte magát, és felnézett. Látni akarta a széket és a kivégzésére váró közönséget. Ahogy a villamosszékre esett a pillantása, halálsápadt lett. Arcát eltorzította a rettegés. Menekülni próbált, de a kétoldalt álló őrök abban a szempillantásban megcsavarták a "vasmancsot". Doil felordított a fájdalomtól. Az őrök fölvezették az emelvényre. Bár hevesen küzdött ellene, lenyomták a villamosszékbe.
Doil a falon lévő vörös telefonra függesztette a tekintetét. Mint minden elítélt, ő is tudta, hogy mostantól csupán az jelenti az egyetlen esélyt, ha Florida Állam kormányzója az utolsó percben megkegyelmez neki. Doil szeme könyörögve csüngött a telefonon. Aztán hirtelen a tanúk felé fordult, és magából kikelve üvölteni kezdett. Mivel a tanúkat hangszigetelő üveg választotta el a vesztőhelytől, semmit se hallottak. Csupán Doil halálfélelemtől eltorzult arcát láthatták.
"Vélhetőleg a Jelenések könyvéből idéz" – gondolta Ainslie komoran.
A vesztőhelyet és a tanúknak fenntartott helyiséget egy mikrofonnal egybekötött hangszóró kapcsolta össze. Erre azért volt szükség, hogy a tanúk is hallhassák az ítéletet, illetve az elítélt utolsó szavait, ha élni akart ezzel a jogával.
Doil végre abbahagyta az üvöltözést, és a vele szemben ülő tanúk arcára meredt. A legtöbben kényelmetlenül feszengtek a helyükön. Amikor megtalálta Ainslie-t, könyörögve nézett rá, és ajkai jól láthatóan formálták a szavakat:
– Segíts! Segíts!
Az őrmester homlokát kiverte a veríték. Mit keresek itt? – kérdezte magától. – Én nem akartam itt lenni. Bármit is tett, embertelenség így végezni vele. De nem mozdulhatott. A kivégzés ideje alatt a tanúk ugyanolyan foglyok voltak, mint Doil. Aztán az egyik őr megmozdult, és végre eltakarta előle a villamosszéket. Ainslie megkönnyebbült. Emlékeztette magát, hogy Doil nem sokkal ezelőtt vallotta be: tizennégy embert kínzott halálra.
Egy pillanatra ő is beleesett abba a csapdába, amibe a börtön előtt álló tüntetők – csak a gyilkossal törődött, elfeledve az áldozatokat. "Az utolsó pár perc a legkegyetlenebb" – gondolta Ainslie. Nem számított, milyen gyorsan dolgozik a börtön személyzete, a végső procedúra viszonylag hosszú időt vesz igénybe. Az őrök hátrahúzták Doilt, és a székhez szíjazták. Először a derekánál lévő, széles szalagot rögzítették. Most már – bármit is tett – nem tudott felállni. Aztán lefogták a lábait, és a T alakú faalkotmányhoz erősítették. Leborotvált jobb lábára ólomszélű bőrpántot erősítettek, tíz centivel a bokája fölé. Ezalatt megszorították a többi szíjat is. Végül a támlából kiálló két rúdhoz rögzítették a fejét. A barna bőrrel borított, rézlemezzel bélelt fémsisak Damoklész kardjaként lebegett a szék felett...

* * *

Ainslie többször eltöprengett azon, hogy a villamosszékben történő kivégzés vajon tényleg olyan szörnyűséges és barbár halálnem-e, mint ahogy azt a halálbüntetés ellenzői állítják. Mindenesetre a most látottak nemigen segítettek eloszlatni a kételyeit, és ismert más példákat is, amelyek szintén az ő tapasztalatait igazolták...
1990. május 4-én Joseph Tafero, a kétszeres rendőrgyilkos 7 óra 01 perckor megkapta az első, kétezer voltos áramütést. Hatalmas lángnyelv és fekete füst csapott ki a fémsapka alól. Később úgy vélték, valószínűleg a sapka belsejében lévő szivacs foghatott tüzet. A hóhér persze azonnal kikapcsolta az áramot. A kivégzés ezt követően még négy percen át tartott. Valahányszor rákapcsolták az áramot, füst és tűz csapott ki az elítélt arcát borító fekete bőrlebeny alól. Tafero eközben folyamatosan lélegzett, sőt csöndesen bólogatott is, míg végre az utolsó három impulzus után megállapították a halál beálltát. A tanúk közül többen rosszul lettek. Egyikük elájult. A hivatalos jelentés később elismerte, hogy "hiba keletkezett a fejrészben". Az orvosi vélemény szerint Tafero "az első áramütés után öntudatlan állapotba került", ám a tanúk többsége az ellenkezőjét állította.
Némelyek szerint a kivégzések kegyetlenségét semmi sem indokolhatja. A legtöbb államban használatos gázkamrában a tanúk szerint az elítélt lassú, gyötrelmes halált hal. Úgy látszik, mindenki egyetért abban, hogy a leghumánusabb mód a halálos injekció, ám a kábítószer-élvezők esetében akár egy óra hosszat is eltarthat, amíg megfelelő vénát találnak a testükön. Vélhetőleg a kínaiak által alkalmazott tarkólövés a leggyorsabb halálnem, bár az azt megelőző tortúra erősen kérdésessé teszi a módszert.
"Vajon Florida Állam megszünteti-e a villamosszéket?" – töprengett Ainslie. Ez a lehetőség nem volt valószínű, a Napfény Államának polgárai ugyanis gyűlölték a bűnözőket, mert azok sokat ártottak az állam megélhetését biztosító idegenforgalomnak.
Ami Ainslie-t illeti, ő ugyanúgy ellene volt a dolognak, mint lelkipásztor korában, noha most egészen más indokok vezették. Annak idején úgy gondolta, az emberi élet Isten adománya. Mára szakított ezzel az elképzeléssel, viszont úgy vélte, hogy a törvényes gyilkosság megrontja mindazokat, akik részt vesznek a dologban, beleértve azt a közösséget is, amelynek a nevében végrehajtják az ítéletet. Azonkívül a halál végső soron nyugalmat ad. A valóban életfogytiglan tartó börtön sokkal nagyobb büntetés...

* * *

A börtönigazgató hangja szakította félbe gondolatait. Foxx előrelépett, és felolvasta a kormányzó által jóváhagyott ítéletet:
– Mivel... Elroy Selby Doilt bűnösnek találták előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság bűntettében, és ezért... arra ítélték a mondott bűn miatt, hogy szenvedje el a halál kínjait. A villamosszékben ülve addig folyjon át testén az áram... míg meg nem hal...
A törvény úgy rendelkezik, hogy mindig a kijelölt börtön igazgatójának vagy igazgatóhelyettesének kell kihirdetnie az ítéletet. A kivégzésen tizenkét tiszteletre méltó ember tanúskodik, és megkívántatik egy megbízható orvos jelenléte is...
Az ügyirat hosszú, dagályos, jogi nyelven íródott. Az igazgató szavai tompán dübörögtek a teremben. Amikor befejezte, az egyik börtönőr Doil elé tartotta a mikrofont.
– Kíván-e valamit mondani a halála előtt? – kérdezte az igazgató.
Doil megpróbált mozogni, ám a szíjak erősen tartották. Amikor megszólalt, elcsuklott a hangja:
– Én soha... – nagyot köpött, krákogott, meg akarta mozdítani a fejét, aztán egy "Basszátok meg!"-et mormolva feladta.
Elvették előle a mikrofont. Ahogy megkezdték a kivégzés előkészületeit, Ainslie megint azt kívánta, bárcsak máshol lenne, de a vesztőhelyen folyó események szinte hipnotikus hatást gyakoroltak rá: képtelen volt elfordítani a tekintetét.
Összehajtogatott vászondarabot erőltettek Doil fogai közé. Mostantól fogva ha akart se tudott beszélni. A szék mellett álló technikus erős sóoldatba mártott szivacsdarabot helyezett a villamosszék felett függő fémsisakba. A rézlemez tökéletesen vezette az áramot. A sóoldattal átitatott spongya szintén jó vezető, de nem ezért van rá szükség, hanem azért, hogy ne pörkölődjön meg az elítélt fejbőre. Az égett hús szaga ugyanis visszatetszést kelthet a tanúkban. A sós szivacs alkalmazása legtöbbször elégségesnek bizonyul, bár egyes esetekben – mint például Tafero kivégzésén – ez a módszer is csődöt mondott...
A fémsisakot lassan Doil fejére helyezték. Az elején lévő bőrdarab végre eltakarta az elítélt arcát. A teremben érezhetően felengedett a feszültség. "Úgy látszik, az arc nélküli áldozattal könnyebben néz farkasszemet az ember" – állapította meg Ainslie.
Ahogy oldalra pillantott, látta, hogy Jensen és Cynthia olyan szorosan fogják egymás kezét, hogy a lány ujjai elfehérednek. Bizonyos fokig meg tudta érteni, miért van itt, bár kételkedett benne, hogy Doil halálának látványa enyhíteni fogja szülei halála felett érzett fájdalmát. "Vajon megmondjam-e neki, hogy Doil ugyan bevallott tizennégy általa elkövetett gyilkosságot, de a lehető leghatározottabban tagadta az Ernst házaspár megölését?" Talán meg kéne tennie, gondolta Ainslie, elvégre a lány valamikor a kollégája volt. De az ösztöne mégis azt súgta, hogy tartsa meg magának az információt.
A Doil fejéhez és lábához erősített nehéz kábeleket a gépre kapcsolták. A mérnök és a technikus hátralépett, hogy az igazgató is ellenőrizhesse, minden rendben van-e.
A tanúk közt helyet foglaló újságírók szorgalmasan jegyzeteltek. Egy sápadt nő láthatóan hányingerrel küszködött. Egy férfi néha megrázta a fejét: vélhetőleg nem tetszett neki a jelenet. Ainslie tudta, milyen hatalmas verseny folyik minden egyes helyért, és azon tűnődött, vajon miért jöttek el ide ezek az emberek. Feltehetőleg a halál puszta ténye gyakorolt rájuk ilyen ellenállhatatlan vonzerőt.
Az igazgató a magasba emelte az összecsavart ítéletet, mintha csak valami pálca lenne. A hóhér fülkéje felé nézett, ahonnan egy szürke szempár nézett vissza rá. Az igazgató bólintott, és leengedte a kezében lévő tekercset.
A szempár eltűnt. Egy pillanattal később tompa csattanás visszhangzott végig a termen, és kialudtak a fények.
Doil összerándult, ahogy átfutott rajta a kétezer volt, pedig a testére erősített szíjak kétségkívül csökkentették a látható hatást. Az egyik riporter így írt erről a másnapi számban: "Olyan szorosan bekötötték, akár egy vadászpilótát."
Két perc alatt összesen nyolcszor kapcsolják vissza az áramot. A szünetekben ötszáz voltra esik vissza a feszültség, majd ismét kétezer voltos áramütést mérnek az elítéltre.
Néhány esetben az igazgató utasítja a hóhért, hogy kapcsolja ki a berendezést, mert úgy látja, hogy az első áramütés már megtette hatását. Ezúttal azonban hagyta végigfutni a ciklust. Ainslie hirtelen megérezte az égett hús szagát. A mellette ülők többségén látszott az undor.
Amikor kikapcsolták a gépet, az orvos Doil testéhez lépett. Kigombolta az ingét, és meghallgatta a szívverését. Az előírásos egy perc után intett, hogy vihetik.
A börtönőrök gyorsan levették Doilról az elektródákat és a szíjakat. Doil ernyedt teste előrecsúszott, és a várakozó őrök karjaiba esett. Gyorsan fölemelték, és az erre a célra előkészített fekete műanyag zsákba tették, majd összehúzták a cipzárt. Ainslie hiába figyelt, nem tudta eldönteni, megégett-e a teste vagy sem. Pár másodperccel később Elroy Doil maradványai azon az ajtón távoztak, ahol egy perce még a saját lábán jött be.
A tanúk csöndben szedelőzködtek. Ainslie most mégis Cynthiához fordult:
– Képviselőnő, azt hiszem, el kell mondanom, hogy röviddel a kivégzés előtt beszéltem Doillal, aki azt állítja...
– Kérem, semmit sem akarok erről hallani! Azért jöttem, hogy lássam a halálát. Remélem, iszonyúan szenvedett!
– Ebben biztos lehet.
– Akkor végre nyugodtan álhatók, őrmester.
– Értem – felelte Ainslie, de nem volt benne biztos, hogy valóban érti-e.
A tanúk a terem előtt, a folyosón várakoztak. Ainslie valamivel távolabb álldogált. Amikor Jensen észrevette, kivált a többiek közül, és odament hozzá.
– Csak arra gondoltam, hogy bemutatkozom – mondta széles mosollyal. – Én...
– Tudom, ki maga – vágott a szavába Ainslie hűvösen. – Mi járatban van errefelé?
– Lesz egy kivégzés az új regényemben – felelte az író könnyedén. – Úgy gondoltam, jobb első kézből megtapasztalni az ilyesmit, Ernst kisasszony pedig elintézte, hogy itt lehessek.
Ebben a pillanatban tűnt fel Hambrick a folyosón.
– Magának nem kell itt várakoznia – mondta Ainslie-nek. – Ha velem jön, megkapja a fegyverét, és kikísérem a kocsijához.
Az őrmester kurtán biccentett Jensennek, és követte a hadnagyot.

3.

– Láttam, hogy odabent egyszer csak kialudtak a fények – mondta Jorge. – Ugye akkor kapta a Vadállat a kakaót?
– Igen – felelte csöndesen Ainslie.
Tíz perce hagyták el a börtönt. Jorge vezetett. Az ellenőrzési pontoknál megállt, és átadta a kilépési engedélyt. Elhaladtak a parkolóbéli tüntetők mellett, akik égő gyertyát tartottak a kezükben. A legtöbben azonban már hazamentek. Ainslie hallgatott.
Doil kivégzése nagy hatással volt rá, de azért most is úgy gondolta, hogy a Vadállat csupán azt kapta, amit megérdemelt, hiszen tizennégy ember kínhalála terhelte lelkét.
Önkéntelenül is a belső zsebéhez nyúlt. Itt őrizte Doil vallomását. Hogy mihez kezdenek ezzel az információval, az már nem rajta áll. Az ő feladata véget ér, amikor átadja Newbold hadnagynak a magnószalagot. A többi a rendőrség és az államügyészi hivatal dolga lesz.
– A Vadállat... – kezdte Jorge, de Ainslie közbevágott:
– Nem vagyok benne biztos, hogy valóban olyan szerencsés ez az elnevezés. Az állatok csupán akkor ölnek, ha muszáj. Doil viszont... – Ainslie elharapta a szót. Vajon miért gyilkolt? Küldetéstudata volt? Valami homályos ösztön késztette rá? Vagy csak egyszerűen örömét lelte benne? Magával vitte a titkot. Sose tudjuk meg, miért tette.
Jorge gyors pillantást vetett rá.
– Megtudott valami új dolgot, őrmester? Persze ha nem szabad elmondania...
Ainslie megrázta a fejét:
– Előbb beszélnem kell a hadnaggyal.
Az órájára nézett. Tíz perc múlva nyolc. Leo Newbold még feltehetőleg otthon van. Elővette a kesztyűtartóból a rádiótelefont, és beütötte a számot. A második csengetésre felvették.
– Gondoltam, hogy te hívsz – mondta a hadnagy. – Ezek szerint vége.
– Nos, ami azt illeti, Doil halott. De azt hiszem, ezzel még nincs vége.
– Mondott valamit?
– Mindenesetre meggyőzött róla, hogy igazságos volt az ítélet.
– Ebben senki se kételkedett. Szóval meggyónt neked? Ainslie szemvillanásnyi ideig tétovázott.
– Majd később beszámolok erről. Nem akarom, hogy bármi kiszivárogjon.
– Igazad van – felelte a hadnagy. – Nagyon óvatosnak kell lennünk. Valóban jobb lesz, ha nem rádiótelefonon vitatjuk meg a dolgot.
– Remélem, fel tudlak hívni Jacksonville-ből, mielőtt indul a gép – mondta Ainslie.
– Jól van, Malcolm.
Ainslie kikapcsolta a rádiótelefont.
– Elég ideje lesz – jegyezte meg Jorge. – A repülőtér alig száz kilométernyire van. Talán még reggelizni is tud.
Az őrmester elhúzta a száját.
– Az az igazság, hogy ebben a percben erre vágyom a legkevésbé.
– Tudom, hogy nem mondhat el mindent, de ezek szerint Doil legalább egy gyilkosságot bevallott.
– Igen.
– Azt hitte magáról, hogy pap?
– Mindenesetre úgy viselkedett velem. Én pedig hagytam.
– Mit gondol, Doil most a mennyországban van? – kérdezte csöndesen Jorge. – Vagy maga szerint a pokol is létezik?
– Aggódsz? – nevetett fel Ainslie.
– Nem. Csupán kíváncsi vagyok a véleményére. Tudni akarom, hogy van-e mennyország és pokol.
"Az ember sose hagyhatja teljesen maga mögött a múltat" – gondolta Ainslie. Emlékezett rá, hogy a hívek is hasonló kérdésekkel bombázták, és akkor se nagyon tudott mit mondani.
– Már nem hiszek a mennyben, és sose hittem a pokolban felelte végül.
– És mi van a Sátánnal?
– Ugyanolyan mesefigura, mint Mickey egér. Jób könyvében még viszonylag ártalmatlan teremtés, de aztán az i. e. 2. században az egyik szélsőséges zsidó szekta, akiket esszénusoknak neveztek, afféle főgonoszt csinált belőle. Felejtsd el!
Ainslie a kiugrását követő években nem szívesen bonyolódott vallásbölcseleti vitákba, bár a sokat idézett A társadalom és a hitvilág című vallástörténeti mű egyik társszerzőjeként kétségkívül a kérdés szakértőjének számított. Hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, míg végül nyitottabbá vált ebben a kérdésben. Jorge viszont láthatóan útmutatást vár tőle.
Már jócskán maguk mögött hagyták Raifordot. A nyílt terepen végre elszállt a rosszkedve. Ragyogóan sütött a nap. Az alattuk suhanó négysávos országút egyenesen Jacksonville-be visz. Szép kényelmesen eléri a gépét... Már nagyon várta, hogy végre a családjával legyen.
– Nem baj, ha kérdezek valamit? – szólalt meg Jorge.
– Ki vele!
– Mindig kíváncsi voltam, hogyan lett magából pap.
– Sose készültem papnak – felelte Ainslie. – A bátyám akart az lenni. Aztán lelőtték az utcán.
– Bocsánat – mondta megrendültén Jorge. Aztán kisvártatva félénken hozzátette: – Úgy érti, hogy meggyilkolták?
– A törvény gyilkosságnak minősítette az esetet, bár azt a golyót nem neki szánták.
– Mi történt?
– Egy Philadelphiától északra fekvő kisvárosban történt. Ott nőttünk fel...

* * *

New Berlinville a 19. század vége felé épült. Számos acélkohóval, vasgyárral és egy gazdag ércbányával dicsekedhetett, ami munkát adott a legtöbb helybélinek. Malcolm apja, Idris Ainslie is itt dolgozott, míg életét nem vesztette egy bányaomlás során. A gyerekek még nagyon kicsik voltak.
Malcolm bátyja, Gregory csupán egy évvel volt idősebb öccsénél. Nagyon szerették egymást. Gregory a korához képest nagyra nőtt. Gyakran megvédte Malcolmot. Az anyjuk, Victoria nem ment férjhez Idris halála után. Egyedül nevelte fiait. Betanított munkásként dolgozott. Bére és a szüleitől örökölt kicsinyke évjáradék elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy ne kelljen nélkülözniük. Minden idejét a gyerekeivel töltötte. Ők jelentették számára az életet, a gyerekei pedig rajongtak érte.
Victoria Ainslie jó anya, erényes asszony és hívő katolikus volt. Ahogy teltek az évek, buzgón remélte, hogy legalább az egyik fiából pap lesz. Gregory hajlott rá, hogy beváltsa anyja reményeit.
Nyolcévesen már rendszeresen ministrált a Szent Columbkill-templomban testi-lelki jó barátjával, Russell Sheldonnal. Sheldon szinte szöges ellentéte volt barátjának. Gregory magas, szőke, jóképű fiúvá serdült. Mindenkivel barátságosan viselkedett. Az egyházi szertartások rendkívül sokat jelentettek neki. Russell alacsony, tömzsi gyerek maradt. Imádta a gonosz csínyeket. Egyszer hajfestéket csempészett Gregory samponjába, úgyhogy a fiú hetekig barna hajjal járt. Máskor feladott egy hirdetést a helyi lapba, és eladásra kínálta Malcolm vadonatúj biciklijét. Playboy-posztereket rakott ki a testvérpár szobájába, aztán meg vigyorogva leste a hatást, amikor Victoria gyanútlanul belépett.
Russell apja a Berks megyei körzet nyomozója volt, anyja tanárnő.
Egy évvel azután, hogy Gregory megkezdte a ministrálást, Malcolm is csatlakozott hozzájuk. Az évek során elválaszthatatlanok lettek. Egyébként legalább annyira különbözött mindkettőjüktől, mint azok egymástól. Folyton töprengett. A dolgok mélyére akart hatolni.
– Te állandóan csak kérdezel – fakadt ki egyszer dühösen Gregory. Aztán rövid hallgatás után hozzátette: – Igaz, választ is kapsz – és elnevette magát.
Malcolm kristálytiszta logikájával és határozottságával vezető szerepet vívott ki magának a kis csapatban – annak ellenére, hogy ő volt a legfiatalabb.
Amúgy mindhárman jámbor katolikusoknak hitték magukat, minden hétvégén meggyónták bűneiket – főleg az egyház által rosszallt, érzéki gondolatokat. A South-Webster Középiskola futballcsapatában játszottak – Russell apja, Kermit szabad idejében itt edzősködött.
A második futballszezon vége felé néhány idősebb srác marihuánát szerzett. A tanárok természetesen még csak nem is sejtették, mi folyik az öltözőben. Nemsokára a csapat többi tagja is belekóstolt a kender örömeibe, és hamarosan az egész iskolai sportkör boldogan pöfékelte a füvet. Mindez bizonyos fokig kicsiben megelőlegezte a kokain nyolcvanas-kilencvenes évekbeli robbanását.
Az Ainslie fivérek és Sheldon viszonylag későn szívták el az első cigarettát. Malcolm csupán egyszer próbálta ki, és miután hosszasan kérdezősködött a kender hatóanyagával kapcsolatban, úgy döntött, hogy nem kísérletezik vele többet. Russell néha elszívott egyet-egyet, Gregory pedig – miután meggyőzte magát, hogy a marihuána élvezete nem bűn – viszonylag gyakran élt vele.
Malcolm először megpróbálta meggyőzni a bátyját, de aztán úgy gondolta, Gregory csupán egy múló divathullámnak hódol. Később egész életében kárhoztatta magát, amiért rosszul mérte föl a helyzetet.
A füvet "nikkeldoboz"-nak becézett kis műanyag tasakokban árulták a South-Webster környékén. Öt dollárba került egy adag. A diákok igen komoly piacot jelentettek. A megnövekedett forgalom pedig versenyhelyzetet teremtett.
A drogkereskedők már abban az időben is felosztották egymás között a piacot. A New Berlinville-i diákok szükségleteit a Skin Head nevű banda látta el. Ám ahogy egyre épült a hálózat, a szomszédos Krypto-Rican csoport tagjai egyre jobban vágytak erre a területre. Egy nap aztán úgy döntöttek, hogy a tettek mezejére lépnek.
Russell és Gregory épp aznap határozták el, hogy tanítás után rövid kitérőt tesznek a külvárosba. Malcolm bátyja már ismerte az utat. Egy romos ház kapujában aztán váratlanul elébük toppant egy nagydarab, borotvált fejű srác.
– Hová húzol ilyen gyorsan, haver?
– Van négy zacsi füved?
– Attól függ, van-e rá dohányod, öreg.
Gregory előhúzott egy húszdollárost. A másik elvette tőle, és a zsebébe süllyesztette. A társa odabentről kinyújtott négy nikkeldobozt, amit Gregory gyorsan az inge alá rejtett.
Ebben a pillanatban egy kocsi fékezett le a ház előtt, és három fegyveres Krypto-Rican-srác pattant ki belőle. A Skin Headek szintén pisztolyt rántottak, és pár másodperc múlva elszabadult a pokol. A két fiú lélekszakadva menekült, de Russell egyszer csak észrevette, hogy Gregory már nem lohol mellette. Ahogy visszanézett, látta, hogy barátja a földön hever. A lövöldözés addigra véget ért, és mindkét banda tagjai felszívódtak. Valaki kihívta a mentőket és a rendőrséget. Az orvos már csak a halál beálltát tudta megállapítani. A végzetes golyó a hátán érte a fiút.
Kermit Sheldon épp a közelben járőrözött, amikor meghallotta a riasztást. Elsőként érkezett a helyszínre. Félrevonta a fiát, és mélyen a szemébe nézett:
– Mondj el mindent. De semmit ne hagyj ki, ha jót akarsz!
Russell könnyekkel küszködve mesélte a történteket.
– Apa, Mrs. Ainslie belehal, ha ez kiderül – zokogta végül. – Fogalma sincs róla, hogy Greg füvezett.
– Hol van az adag, amit vettetek? – csattant fel az apja.
– Greg az inge alá dugta.
– Van belőle nálad?
– Nincs.
Kermit Sheldon beültette Russellt a szolgálati kocsiba, és odament Gregory holttestéhez. Miután a mentősök távoztak, Sheldon gyorsan körülnézett, fölemelte a holttestre terített nejlonzacskót, benyúlt a fiú inge alá, kivette a négy nikkeldobozt, és zsebre vágta őket. Később az egészet lehúzta a rendőrség WC-jén.
Amikor végzett, visszament a kocsihoz.
– Figyelj rám – mondta a fiának. – Amikor kihallgatnak, a következőt mondod: itt sétálgattatok, amikor kitört a lövöldözés. Természetesen rohanni kezdtetek az ellenkező irányba. Ha láttad valamelyik fegyverest, add meg a személyleírását. De ne mondj többet. Ragaszkodj a mesédhez, és semmiképp se variáld. Később tette hozzá – lesz egy kis megbeszélnivalónk négyszemközt, és ígérem, nem teszed a kirakatba, amit kapsz.
Russell betartotta apja utasításait, és olyan meggyőzően alakított, hogy mind a rendőrség, mind pedig a sajtó elhitte, hogy a két fiú véletlenül keveredett a lövöldözésbe. Pár hónappal később megtalálták a gyilkos fegyvert, amely a Krypto-Rican Manny Menendez, a "Veszett" tulajdona volt. Igaz, addigra a Veszett is halott volt – ő a rendőrséggel vívott tűzpárbaj során vesztette életét.
Egyáltalán nem meglepő, hogy Russell Sheldon soha többé nem szívott marihuánát. Mivel megbízott Malcolmban, elmondta neki az igazságot. Malcolm akkor már amúgy is sejtette, mi történt valójában. A közös gyász és bűntudat még szorosabbra fűzte barátságukat.
Victoria Ainslie rettenetesen szenvedett Gregory halála miatt. Mivel sose tudta meg, hogy Gregory mit keresett arrafelé aznap, vallásos hite előbb-utóbb enyhülést hozott számára.
– Olyan csodálatos fiú volt – mondogatta barátainak. – Isten úgy látta jónak, hogy ilyen korán magához szólítsa. Ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzem Isten akaratát?
Malcolmra nagy hatást gyakorolt Russell apja, aki kockára tette a karrierjét azért, hogy megóvja Gregory emlékét. Addig fel se merült a fiúban, hogy egy rendőr ilyesmikben is segíthet.
Gregory temetése után anyja megfogta Malcolm kezét, és a könnyeivel küszködve megkérdezte:
– Vajon Isten tudta, hogy Gregory pap akart lenni? Ha tudta volna, talán nem veszi el tőlem.
Ainslie forrón megszorította az anyja kezét.
– Mama, Isten tudta, hogy én fogom átvenni Gregory helyét.
Victoria meglepett pillantást vetett a fiára. Malcolm komoly arccal bólintott.
– Russell-lel elhatároztuk, hogy mindketten felvételizünk a Szent Vladimir Szemináriumba. Folytatom, amit Greg elkezdett.
Így lett.
A szeminárium egy frissen felújított, századfordulós épületben kapott helyet. Malcolm és Russell hét évig járt ide. Az egyszerű, ám igényes intézményben a két fiú az első perctől kezdve otthon érezte magát.
Malcolm számára semmiféle lemondással nem járt a döntés. Hitt Istenben, hitt Jézus isteni mivoltában és a katolikus egyházban. Az egyház célt adott neki. Csak évekkel később, felszentelt papként jött rá, hogy csupán egyetlen dolgot várnak tőle – feltétlen engedelmességet, amit Máté olyan pontosan megfogalmazott annak idején: "Sok elsők pedig lesznek utolsók, és sok utolsók elsők."
A szemináriumi filozófia- és teológiaoktatás egyetemi szintű volt. Ezt követően még további három évig tanultak teológiát, és a végén doktori fokozatot szereztek. Amikor végeztek, ugyanabba az egyházmegyébe helyezték őket. Russell a readingi Szent Péter-templom, Malcolm meg a pottstowni Szent Ágoston-templom papja lett. A két parókia alig harminc kilométernyire volt egymástól.
– Legalább gyakran fogunk találkozni – mondta Malcolm vidáman, és Russell egyetértett vele. A szemináriumi évek során még közelebb kerültek egymáshoz, ígéretüket azonban nem tudták beváltani. A papok egyre kevesebben vannak. A megmaradtakra mind több feladat hárul. Csupán egyszer-kétszer futottak össze. Akkor is sietniük kellett. Csak évekkel később hozta ismét közel egymáshoz őket egy természeti katasztrófa.

* * *

– Hát így lettem pap – mondta Ainslie Jorgénak.
Pár perccel később megérkeztek a jacksonville-i repülőtérre. Jorge leparkolt a bejárat előtt.
– Miért hagyta ott az egyházat? – kérdezte.
– Nagyon egyszerű – felelte Ainslie. – Elvesztettem a hitemet.
– És hogyan vesztette el a hitét? – kíváncsiskodott tovább Jorge. Ainslie felnevetett:
– Az már sokkal bonyolultabb ügy. Nekem pedig el kell érnem a gépet.

4.

– Ez nem lehet igaz – mondta Leo Newbold a telefonba. – Szerintem az a szarházi csak a bolondját akarta járatni velünk!
Ainslie egy jacksonville-i nyilvános fülkéből hívta föl a hadnagyot. Elmondta, hogy Elroy Doil beismert tizennégy gyilkosságot köztük olyat is, amiről eddig nem tudtak –, viszont a lehető leghatározottabban tagadta, hogy bármiféle köze lenne az Ernst házaspár halálához.
– Túl sok minden szól Doil ellen – folytatta a hadnagy. – Csaknem minden olyan volt, mint a korábbi helyszíneken. Elég sok információt tartottunk vissza ahhoz, hogy egy kívülálló ne rakhassa össze a részleteket. Tudom, hogy neked az első perctől gyanús volt ez az ügy, de azt hiszem, ebben az esetben tévedsz.
– Csakhogy az Ernst-gyilkosság helyszínén talált nyúl sehogy nem illik a képbe – makacskodott Ainslie. – Egész egyszerűen nem illik a Jelenések könyvébe. A többi helyszínen talált dolgok viszont igen.
– De ugye ez minden? – faggatta Newbold. – Így van?
– Igen – sóhajtotta az őrmester.
– Nos, ha visszajössz, ellenőriztetjük azt a nevet, amit Doil mondott neked. Mi is volt az?
– Ikei. Azt állította, hogy Tampában követte el.
– Igen, és még egyszer elővesszük az Esperanza-ügyet is. De ne foglalkozz vele túl sokat, mert van két friss "ki tette?" esetünk, és pokoli nyomás alatt vagyunk. Ezzel szemben az Ernst-ügyet már lezárták.
– Mi legyen a magnószalaggal? Postázzam?
– Ne. Ráér. Inkább hozd be személyesen, ha visszajössz. Le kell másolni, átgépeltetni, és utána eldöntjük, mit csináljunk vele. Jó utat, Malcolm. Pihend ki magad. Megérdemelted.

* * *

Ainslie-nek bőven maradt ideje, hogy elfoglalja helyét az Atlantába induló járaton. Mivel alig pár ember lézengett a turistaosztályon, kényelmesen kinyújtózhatott, és zavartalanul gondolataiba merülhetett. Jorge kérdése még most is ön csengett a fülében:
– És hogyan vesztette el a hitét?
Igazából maga se tudta a választ. Nem egyik percről a másikra történt, hanem lassan, szinte észrevétlenül. Sok kis apró esemény terelte ebbe az irányba az évek során.
Az első kétely még a Szent Vladimir Szemináriumban ébredt benne. Az egyik pap tanár, Irwin Pandolfo felkérte, hogy segítsen anyagot gyűjteni készülő könyvéhez. Pandolfo apró termetű, nagyon okos és végtelenül becsületes férfi volt. Amikor befejezték a munkát, így szólt Ainslie-hez:
– Az az igazság, hogy maga nagyszerűen dolgozott. Azt hiszem, nyugodtan mondhatjuk, hogy a könyv társszerzője. Erről nem nyitok vitát. Mindkettőnk nevét ugyanolyan betűvel szedetem, de az enyém lesz elöl. Megegyeztünk?
Malcolm szóhoz se jutott az örömtől.
A könyv nagy sikert aratott. Malcolmban viszont – aki több éven át foglalkozott a vallások és a társadalom összefüggéseivel – több kérdés merült fel az egyetlen és üdvözítő vallással kapcsolatban, holott ennek a vallásnak kívánta szentelni az életét.
Eszébe jutott az a beszélgetés, amit Russell-lel folytatott szemináriumi tanulmányaik vége felé.
– Ki írta azt, hogy a "kevés tudás veszélyes lehet"? – kérdezte Russelltől.
– Alexander Pope.
– Azt is írhatta volna, hogy "a túl sok tudás veszélyes lehet". Legalábbis a mi pályánkon.
Nem kellett megmagyaráznia, mire gondol. Teológiai tanulmányaik egy részét a bibliatörténeti órák tették ki. Ez a tudományág az 1930-as évektől kezdve robbanásszerű fejlődésnek indult. A tudósok rengeteg új tényt fedeztek fel a Bibliával kapcsolatban.
Az átlagember például egységes szövegnek gondolja az Ótestamentum könyveit, holott a tudósok szerint az csupán egy sor, egymástól többé-kevésbé független szöveg, amelyeken az ókori Izraellel szomszédos népek vallási elképzelései is mély nyomokat hagytak. Az Ótestamentum könyvei mintegy ezer évet ölelnek fel, i. e. 1100-tól – a vaskortól – kezdődően az i. sz. 2. évszázadig.
A történészek egyébként sokkal szívesebben használják az időszámításunk előtt és időszámításunk szerint kifejezést, mint a Krisztus előtt és Krisztus után meghatározást, noha ezek ugyanazt jelentik. Ahogy Malcolm szokta mondogatni: "Legalább nem kell átszámítani, mit a Fahrenheitet és a Celsiust."
– A Biblia betűje nem szentség. Ez csak egy könyv, és nem Isten szava, ahogy a fanatikusok állítják. Akik ezt mondják, azok nem tudják – vagy egész egyszerűen nem akarják tudomásul venni –, hogyan született az írás.
– Megrendült a hited?
– Nem, mert az igazi hit nem a Biblián alapul. A hit az ösztöneinkben gyökerezik, és valójában nem más, mint az a tudat, hogy a köröttünk lévő világ nem a véletlen, hanem a teremtő akarat eredménye – bár a Biblia sehol nem beszél így erről a kérdésről.
Szót ejtettek más tudományos problémákról is – többek közt, hogy egyetlen korabeli feljegyzés sem említi Jézust, és hogy az Újtestamentum legkorábbi irata Pál apostolnak a Thessalonikabeliekhez írott első levele, amely Jézus halála után kb. 50 évvel keletkezhetett. Az evangéliumok is később születtek, i. sz. 70 és 110 között.
A katolikusok számára egyébként pápai rendelet tiltotta, hogy úgymond "vizsgálgassák a Bibliát". A felvilágosult XI. Pius végre felemelte a sorompót a katolikus bibliakutatók előtt, akik körülbelül ugyanarra az eredményre jutottak, mint a protestánsok.
– Végre levetették a szemellenzőt – mondta Malcolm Russellnek –, bár az egyház még mindig nem verte nagydobra a kutatási eredményeket. Nézd, kétségtelen tény, hogy Jézus élt, és keresztre feszítették. Ám az alakja köré szőtt mesés történetek: a szeplőtelen fogantatás, a napkeleti bölcsek eljövetele, a csodák, az utolsó vacsora, sőt még a feltámadás is – csupán szájhagyomány útján terjedő legendák, amelyeket több mint ötven éven át meséltek a tábortüzeknél melegedő pásztorok. Ami a történeti hűséget illeti... Malcolm elhallgatott, és átható pillantást vetett Russellre. – Mondd csak, hány éve ölték meg Kennedy elnököt?
– Húsz körül.
– Az egész világ látta – emelte fel a mutatóujját Malcolm –, a tévé, a rádió, az újságírók jóvoltából, aztán ott volt a Zapruder-szalag, meg a Warren Bizottság.
Russell bólintott.
– És még mindig nem tudnak közös nevezőre jutni abban, hogy ki tette.
– Pontosan. Most pedig menjünk vissza az újtestamentumi időkbe: nem ismerték a filmet, nincsenek szemtanúktól származó feljegyzéseink, se hivatalos okiratok. Ötven évnek kellett eltelnie, hogy valaki végre papírra vesse ezt a történetet. Képzeld el, mennyit torzulhatott ilyen hosszú idő alatt.
– Nem hiszel a Jézusról szóló történetekben?
– Mondjuk inkább, hogy bizonyos részeiben kételkedem, ez azonban egyáltalán nem érdekes. Akár tények, akár legendák, a lényeg az, hogy ő gyakorolta az emberiségre a legnagyobb hatást a történelem folyamán, és hogy a legtisztább, legbölcsebb tan maradt utána, amit csak ismer a világ.
– Szerinted Isten fia volt?
– Szeretnék hinni benne. Igen, hiszek benne.
Ám már ekkor is felmerült benne a kétely árnyéka.
Később, amikor a szemináriumot meglátogatta az egyik érsek, Malcolm felállt a padban, és megkérdezte:
– Excellenciás uram, az egyház miért nem ismerteti a hívőkkel a bibliakutatás legújabb eredményeit? Hiszen ezek teljesen új megvilágításba helyezik mindazt, amit Jézusról tudunk.
– Mert ez sokak hitét alááshatná – felelte gyorsan az érsek. Jobb azokra hagyni a teológiát, akik elég képzettek és érettek ehhez.
– Ezek szerint ön nem hisz abban, amit János mondott? – lőtt vissza Malcolm: – "És megismeritek az igazságot, és az igazság szabadokká tesz titeket."
– Jobban örülnék, ha a kispapok inkább a Rómabeliekhez írt levél eme passzusára koncentrálnának: "egynek engedelmessége által sokan igazakká lesznek" – felelte epésen az érsek.
– Vagy inkább az Efézusbeliekhez írt levélben foglaltakra – jegyezte meg Malcolm: – "engedelmesek legyetek a ti test szerint való uraitoknak."
A termen végighullámzott a nevetés. Még az érsek is elmosolyodott.

* * *

A szeminárium befejezése után a két jó barát útjai elváltak. Ahogy múlt az idő, egyre mélyült a közöttük lévő szakadék.
Ainslie a pottstowni templomba került, Andre Quale atya fennhatósága alá. Az öreg pap hetven felé járt, és tüdőtágulatban szenvedett. Szinte alig hagyta el a paplakot, és gyakran a szobájában ebédelt.
– Szóval, te prédikálsz – jegyezte meg Russell kicsit irigykedve az egyik közös vacsorájuk alkalmával.
– Azért nem vagyok olyan szabadjára eresztve, mint hinnéd válaszolta Malcolm. – Az öreg Vaskalap már kétszer is megrótt.
– Micsoda? Urunk és parancsolunk, Sanford püspök szedett ráncba?
– A régi hívek közül valaki besúgta, miről szoktam prédikálni. Nem mondhatni, hogy repesett volna az örömtől.
– Miről beszéltél?
– A túlnépesedésről és a családtervezésről, a homoszexualitásról, az AIDS-ről és az óvszerhasználatról.
Russell felnevetett.
– Alaposan beletrafáltál!
– Magam is azt hiszem. De nagyon dühít, hogy az egyház úgy tesz, mintha bizonyos dolgok egyszerűen nem léteznének. Nézd, nekem ugyan személy szerint égnek áll a hátamon a szőr, ha a homoszexuálisokra gondolok, de a tudósok szerint ez az egész a géneknek köszönhető, vagyis ezek a szerencsétlenek hiába is akarnának megváltozni.
– Szóval, megint csak kérdezel: "Ki tette ilyenné ezeket az embereket?" A válasz pedig az, hogy őket is Isten teremtette. Ki tudja, talán valami célja van velük.
– És azt sem tudom, hogyan nézhetek a híveim szemébe, ha megtiltom nekik az óvszer használatát, pedig tudom, hogy ezzel kiteszik magukat az AIDS-fertőzés veszélyének. Csakhogy az egyházat egyáltalán nem érdekli, mit gondolok. Csupán azt akarják, hogy fogjam be a számat.
– Mi lesz? Feladod?
Malcolm csöndesen ingatta a fejét.
– Majd hallgasd meg, miről fogok beszélni vasárnap.

* * *

A mise fél tizenegykor kezdődött. Ainslie legnagyobb meglepetésére pár perccel a mise előtt megjelent Sanford püspök is. Az idős, ráncos arcú prelátus botra támaszkodva járt. Mindig szigorúan betartotta Róma határozatait.
A bevonulást követően Malcolm ünnepélyesen köszöntötte a püspököt. Kezdetben igen elfogódott volt. Sanford váratlan megjelenése nagyon megriasztotta: tudta, hogy a mára tervezett prédikáció nem fogja megnyerni a püspök tetszését. Malcolm számított rá, hogy a beszéd híre előbb-utóbb eljut a püspökhöz; arra azonban nem számított, hogy személyesen is megjelenik. De már késő volt ahhoz, hogy változtasson a tervén.
Amikor eljött az ideje, megkapaszkodott a szószékben, és előrehajolt.
– Istenbe és az Úr Jézusba vetett hitünk a legfontosabb valamennyiünk számára – kezdte hagyományos fordulattal a prédikációt. – Akkor is erősnek kell lennünk, amikor életünk során egy-egy esemény próbára teszi a hitünket. Most én is arra készülök, hogy efféle próbának vesselek alá titeket.
Amikor a hallgatóság úrrá lett a meglepetésen, Malcolm folytatta:
– Az igazi hitnek nincs szüksége semmire, főleg nem anyagi természetű bizonyítékokra, mert ha bizonyítékokkal kéne alátámasztani, akkor nem nevezhetnénk hitnek. Mi mégis megpróbáljuk anyagi természetű dolgokkal megtámogatni a hitet. Itt van példának okáért maga a Biblia.
Malcolm rövid szünetet tartott, hogy a hívek megemészthessék a hallottakat, azután folytatta:
– De mi a helyzet, ha kiderül, hogy a Biblia egyes részei, különösen a Jézusra vonatkozó részei, nem mindenben felelnek meg a valóságnak? Vajon csorbul-e ettől a ti hitetek?
Furcsa félmosollyal nézett körül a templomban.
– Kétkedő arcokat látok? Nos, higgyétek el, hogy a kérdés nagyon is valóságos. A modern tudomány bebizonyította, hogy a Biblia bizonyos részei nem lehetnek igazak, ami nem is meglepő, hiszen ezek a történetek hosszú éveken át csak szájhagyomány útján terjedtek. Ebben nincs semmi új. A történészek és a bibliakutatók ugyanúgy tisztában vannak vele, mint az egyházi vezetők...
A gyülekezet tagjai nyugtalanul fészkelődtek. Néhányan kérdő pillantásokat vetettek egymásra. A püspök rosszallóan rázta a fejét. Malcolm azonban folytatta:
– De beszéljünk a tényekről. Tudtátok, hogy Jézus keresztre feszítése után ötven esztendő telt el, míg egyáltalán írott feljegyzést találunk születéséről, életéről, tanításairól, feltámadásáról és tanítványairól? Fél évszázad! Ha korábban írtak is róla, az nem maradt ránk.
Néhányan ugyan látható ellenérzéssel fogadták a prédikációt, de a többség feszülten figyelt, amíg Ainslie néhány mondatban összefoglalta a bibliakutatás eddigi eredményeit: a négy evangéliumot más-más célzattal írták... Máté és Lukács csaknem bizonyosan Márkot másolta... Mind a négy evangélium szerzője ismeretlen, bár a hagyomány egy-egy apostolnak tulajdonítja mindegyiket... Az Újtestamentumot csupán a 4. században állították össze a jelenlegi formájában... Egyetlen eredeti papirusztekercs sincs a birtokunkban. A papiruszt a Nílus deltájánál növő nádból készítik – magyarázta Malcolm. – Annak idején az ebből készült lapokat használták papír helyett. De mivel a papirusz nagyon gyorsan bomlik, az összes eredeti irat elenyészett. Persze készítettek róluk másolatokat, ám ezek csupán egyházi szempontból tekinthetők Canonizáltnak... Elnézést a szójátékért. Csak azt akarom mondani, hogy a fénymásoló feltalálása előtt a szövegek bizony torzultak a másolás során. Nem beszélve arról, hogy a szövegeket héberről görögre, görögről latinra fordították, majd onnan más nyelvekre, többek közt angolra is, szóval, az a lényeg, hogy a jelenleg ismert Biblia nem tekinthető az először lejegyzett szöveg szó szerinti változatának.
Kicsit gondolkozott, aztán befejezte a prédikációt.
– Nem azért mondtam el mindezt, hogy megingassam a hiteteket, hanem azért, hogy tisztán lássatok. Én csupán a tényeket ismertettem. Nem hiszem, hogy az igazság elhallgatása bárki javát szolgálná – noha biztosan akadnak, akik így tartanák jónak.

* * *

A mise után, mikor Ainslie elvegyült a hívők között, rengetegen gratuláltak neki.
– Nagyon érdekes volt, atyám... Még sose hallottam erről azelőtt... Igaza van, erről valóban többet kéne beszélni...
Sanford püspök kegyesen mosolygott, kezet fogott a hívekkel, mindenkivel váltott néhány szót. Amikor mindenki elment, magához intette Malcolmot.
– Ainslie atya, ma prédikált utoljára ebben a templomban – jelentette be fagyosan. – Ismételten megrovásban részesítem, és rövidesen megtudja, hogy milyen büntetést szabok ki önre a jövőben. Addig is imádkozom, hogy az Úr vértezze fel alázatossággal, bölcsességgel és engedelmes szívvel, mert ezekre a tulajdonságokra nagy szüksége lesz a közeljövőben. – Szigorú arccal emelte áldásra kezeit: – Az Úr áldása kísérjen vezekléseden, hogy mielőbb visszatérj a helyes útra.
Ainslie aznap este beszélt Russell-lel, és elismételte neki a püspök szavait.
– Ezek a savanyú vénemberek lehetetlenné teszik a munkánkat! – fakadt ki végül.
– Miért, mit vártál? Szerintem teljesen az agyukra ment a cölibátus.
– A nőtlenség mindannyiunkat megnyomorít – sóhajtotta Malcolm. – Esküszöm, kevés perverzebb ötlet van a világon.
– Ejha! Ez teljesen úgy hangzik, mint valami készülő prédikáció.
– Ne reménykedj. Sanford szájkosarat rakott rám. Azt hiszi, ok nélkül lázadozom.
– Elfelejti, hogy annak idején Jézus is lázadónak számított? Hasonló kérdéseket feszegetett, mint amiket te szoktál.
– Talán jobb lenne, ha ezt személyesen közölnéd a Vaskalappal.
– Milyen penitenciát rótt ki rád?
– Ki tudja? – felelte Malcolm. – Az az igazság, hogy nem nagyon érdekel.
De Isten malmai ezúttal gyorsan őröltek.
Andre Quale atya két nappal később átadta Malcolmnak az érsekség levelét, amelyből megtudta, hogy haladéktalanul a Pennsylvania északi részén lévő trappista kolostorba kell vonulnia.
– Némaságra ítéltek, és száműztek Külső-Mongóliába – összegezte a helyzetet Ainslie Russellnek. – Hallottál már a trappistákról?
– Nem sokat. Spártai körülmények közt élnek, és sose beszélnek. – Russell felidézte magában azt az újságcikket, amit a trappistákról olvasott. – A cisztercita rend legszigorúbb ága. Gyakorlatilag egész életükben vezekelnek: keveset esznek, a hústól tartózkodnak, dolgoznak és imádkoznak. A rendet 1664-ben alapították Franciaországban. Ma világszerte hetven kolostoruk van.
– Ezek szerint Sanford komolyan gondolta, hogy vezeklésre ítél – mondta Malcolm. – Gondolom, mindaddig ott kell maradnom, míg nem vagyok hajlandó követni a vatikáni vonalat.
– Engedelmeskedsz?
– Muszáj. Ha nem megyek, kizárnak a papi rendből.
– Ami, valljuk be őszintén, a lehető legjobb lenne mindenkinek – mondta önkéntelenül Russell. Még ő maga is meglepődött.
– Nem biztos – felelte Malcolm.

* * *

Elutazott a kolostorba, és legnagyobb meglepetésére megtalálta azt a lelki békét, amit mindeddig hiába keresett. A trappista rend szigorú szabályai egyáltalán nem jelentettek számára kényszert. A hallgatási fogadalom, amit a legnagyobb büntetésnek hitt, valóságos áldásnak bizonyult. Amikor később visszatért a mindennapokba, úgy találta, hogy az emberek rengeteg felesleges dolgot fecsegnek összevissza. Valószínűleg úgy érzik, muszáj kitölteniük a csöndet. Pedig a könnyen elsajátítható kézjelekkel beszédessé tett csend az egyik legnagyobb adomány a világon.
Malcolm csupán egyetlenegy pontban nem teljesítette a püspök által kirótt penitenciát. Nem imádkozott. Míg a szerzetesek Istenhez fohászkodtak, ő csöndben ábrándozott vagy gondolkozott.
Három hónap után úgy érezte, le kell vonnia a megfelelő következtetéseket. Nem hitt már Istenben, se Jézus isteni mivoltában, se a katolikus egyház küldetésében. Ennek számos oka volt. Az első helyen az állt, hogy a legrégibb vallások is csupán ötezer esztendős múltra tekinthetnek vissza. Ez csupán aprócska ezredmásodperc a földtörténeti korok évmilliárdjaihoz képest – sőt még annyi sincsen. A vallás léte úgy viszonyul a Világegyeteméhez, mint porszem a Szahara végtelen homoksivatagához.
Mostanra elfogadta, hogy a Homo sapiens az emberszabásúakból fejlődött ki az évmilliók során. Az ezt alátámasztó bizonyítékok egyre szaporodnak, azonban a vallások többsége nem veszi figyelembe ezeket a tényeket, ugyanis akkor kizárnák magukat a buliból. Ainslie úgy vélte, hogy a világban jelenleg létező valamennyi vallás csupán az emberi fantázia szüleménye.
"Akkor meg miért hisz oly sok ember szerte a világon?" kérdezte magától gyakran. Egy idő után megtalálta a választ: ez valószínűleg öntudatlan reakció arra, hogy porból lettünk és porrá leszünk. A Prédikátor könyve fogalmazza meg ezt a legtömörebben:

"Az emberek fiainak vége hasonló az oktalan állatnak végéhez... és az embernek nagyobb méltósága nincs az oktalan állatoknál, mert minden hiábavalóság. Mindenik ugyanazon egy helyre megy; mindenik a porból való, és mindenik porrá lesz. "

Vajon le kell-e beszélni az embereket a vallásról? Ainslie nemmel válaszolt erre a kérdésre. Békében kell hagyni azokat, akik megnyugvást találnak az Igében. Malcolm megesküdött rá, hogy ha rajta áll, sose ébreszt kételyt senkiben.
Az más kérdés, hogy ő maga felhagy a papi hivatással. Visszatekintve úgy látta, hogy ez a választás a kezdetektől fogva elhibázott volt. Az anyja már egy éve elhunyt, úgyhogy viszonylag könnyen hozta meg a döntést. Utolsó találkozásukkor Victoria, tudva, hogy közel a vég, megragadta a fia kezét:
– Én akartam, hogy pap legyen belőled – suttogta. – Nem vagyok biztos benne, hogy helyesen cselekedtem, de én mindig a magam útját jártam. Remélem, az Úr nem rója fel bűnömül.
Malcolm megnyugtatta anyját, hogy emiatt nem kell aggódnia. Hozzátette, hogy ő maga nem bánta meg döntését. Victoria Ainslie békében halt meg. Malcolm végre szabadon határozhatott a saját sorsa felől.
A másodpilóta hangja szakította félbe gondolatait:
– A kapitány bejelentette, hogy rövidesen megérkezünk Atlantába. Kérem, győződjenek meg róla, hogy bekötötték-e a biztonsági öveket, felhajtották-e az asztalukat, és visszaállították-e az ülésük támláját...
Az ismerős szavak újból visszavitték Ainslie-t a múltba.

* * *

Még egy hónapot maradt a kolostorban, hogy alaposan végiggondolhassa a döntését. De csak még jobban megszilárdult az elhatározása, úgyhogy a negyedik hónap végén levelet írt, amelyben lemondott a papi hivatásról, és elment.
Sok kilométeren át gyalogolt. Mindazt, amit magával akart cipelni a múlt emlékei közül, egy bőröndbe csomagolta. Végül fölvette egy teherautó, és elvitte Philadelphiáig. Ott kibuszozott a reptérre, és találomra vett egy jegyet. Miamibe szólt.
Nem sokkal a megérkezése után találkozott Karennel. A kanadai lány itt töltötte a vakációját. Ainslie éppen néhány inget vitt a tisztítóba. Amikor megkérdezték tőle, hogyan kéri, hajtogatva-e vagy akasztóval, Malcolm elbizonytalanodott.
– Ha sokat utazik, kérje hajtogatva. Ha nem, akkor akasztóval – szólalt meg egy hang a háta mögött.
– Felhagytam a csavargással – felelte Ainslie, miközben megfordult. Vonzó, fiatal lány állt mögötte. Rámosolygott, aztán visszafordult a pulthoz: – Akasztóval – mondta határozottan.
Amikor Karen kilépett a tisztítóból, meglepődve látta, hogy Ainslie az ajtóban várja.
– Csak meg akartam köszönni a segítségét.
– Miért hagyta abba az utazgatást? – kérdezte a lány.
– Ez nem igazán alkalmas hely arra, hogy elmeséljem – válaszolta Ainslie. – Mit szólna hozzá, ha együtt ebédelnénk?
Karen egy pillanatig tétovázott.
– Miért ne? – felelte aztán vidáman.
Így kezdődött közös életük. Szinte első látásra egymásba szerettek. Ainslie két héttel később megkérte a lány kezét.
Nagyjából ekkor olvasta a Miami Heraldban, hogy a rendőrség újoncokat keres. Mivel mindig jó szívvel gondolt vissza Russell apjára, jelentkezett a testületbe. Felvették, és elvégezte a kerületi rendőr-akadémia tizenkét hetes tanfolyamát, ahol gyorsan kitűnt képességeivel.
Karen elragadónak találta az ötletet, hogy Miamiben telepedjenek le. Addigra már megismerte Malcolm életútját, és nem volt különösebb kifogása férje pályaválasztását illetően.
– Bizonyos szempontból most is ugyanazt csinálod, mint azelőtt – mondta csúfondárosan. – Kordában próbálod tartani embertársaidat.
Ainslie felnevetett.
– Ez azért egy kicsit rázósabb, de talán több eredménye van.
Nem tévedett.

* * *

Pár hónappal később Malcolm megtudta, hogy Russell Sheldon is otthagyta a katolikus egyházat. Russell indítóoka nagyon egyszerű volt: családot akart. Döntéséről később így írt Malcolmnak.

Tudtad, hogy csak itt, az Egyesült Államokban legalább tizenhétezren lehetünk, akik saját elhatározásunkból hagytuk ott az egyházat – ráadásul a többségünk épp harmincéves kora körül? Úgy látszik, ez afféle katolikus specialitás.

Russell nem lett hitehagyott, és továbbra is katolikusnak tartotta magát. Chicagóba ment, és egy független katolikus gyülekezet papja lett, akik nem törődtek azzal, hogy nem tagja a hivatalos egyházszervezetnek. Ugyanabban a levelében erre is kitért:

Imádjuk Istent és az ő egyszülött Fiát, de megtagadjuk a Vatikánt. Az egyházszervezet szerintünk olyan, a régmúltból itt rekedt, élő kövület, amely lassanként elpusztítja önmagát. Nem vagyunk egyedül. Amerikában több mint háromszáz gyülekezet függetlenítette magát Róma hatalmától. Néhány itt van Illinoisban, ötről tudok Dél-Floridában, és Kaliforniában is élnek barátaink. Nem ismerünk mindenkit, mert nincs központunk. Eszünk ágában sincs egy újabb, kisistenekkel megtömött szervezetet létrehozni.
Sokkal liberálisabbak vagyunk Rómánál. Elvált katolikusokat, sőt azonos neműeket is összeesketünk. Noha mindent megteszünk, hogy lebeszéljük a nőket az abortuszról, úgy véljük, joguk van ebben a kérdésben dönteni.
Nincs díszes templomunk, nincsenek pompás miseruháink, szobraink, aranytárgyaink vagy gótikus ablakaink. Az összegyűlt pénzt inkább a hajléktalanok támogatására fordítjuk. A katolikus egyház időnként nekünk támad. Ahogy nő a számunk, egyre gyakrabban fordul elő ilyesmi. Azt hiszem, zavarjuk őket. Az egyik érsek valamelyik nap azt nyilatkozta egy újságnak, hogy sose nyerjük el Isten áldását. Hát persze! Isten Róma tulajdona!

Malcolm időnként hallott Russellről. Úgy látszik, ebben a gyülekezetben végre megtalálta a helyét. Boldog házasságban élt egy kiugrott apácával. A legutolsó hírek szerint már két gyerekük volt.

* * *

A Delta légitársaság gépe simán landolt az atlantai reptéren. Innen alig két óra repülőút Toronto. Malcolm már alig várta, hogy megérkezzen.

5.

A torontói repülőtér előcsarnokában hatalmas AINSLIE feliratú táblára lett figyelmes.
– Mr. Ainslie Miamiból? – kérdezte a tábla alatt álló, egyenruhás sofőr, amikor odament hozzá.
– Igen, de nem számítottam rá, hogy...
– Grundy tábornok megbízásából jöttem ön elé. Az autó odakint vár. Vihetem a táskáját, uram?
Karen szülei, Grundy tábornok és felesége Toronto keleti határának közelében, Scarborough-ban éltek. Több mint egy óra hosszat tartott, míg odaértek a reptérről, mert előző éjjel nagy havazás volt, és még nem tisztították meg teljesen a 401-es utat. Az ég ólomszürkén terült el a vidék felett. A hőmérséklet fagypont körül járt. Mint sok floridai, aki a téli hónapokban északra indul, Malcolm is rájött, hogy túl könnyen öltözött. Ha Karen nem csomagolt neki meleg ruhát, holnap elmegy, és bevásárol.
Apósáéknál meleg szeretettel fogadták. Amikor a limuzin megállt a kertkapu előtt, az egész család kiözönlött: Karen jött legelöl, közvetlenül mögötte pedig Jason. Karen szorosan hozzábújt, és a fülébe súgta:
– De örülök, hogy itt vagy! – Malcolm megnyugodva felsóhajtott. Kicsit tartott ettől a találkozástól.
Jason a zakójába kapaszkodott, és torkaszakadtából kiabálta:
– Apu! Apu!
Ainslie fölkapta és a magasba emelte.
– Boldog szülinapot! – mondta. Mindhárman összeölelkeztek. Aztán Karen húga, a magas, karcsú Sofia is odajött hozzájuk, és megpuszilta Malcolmot. A férje, Gary Moxie, winnipegi tőzsdeügynök melegen megszorította Ainslie kezét.
– Az egész család büszke rád – mondta ragyogó arccal. – Szeretném, ha töviről hegyire elmesélnéd a dolgot. – Moxie-ék két lánya, a tizenkét éves Myra és a tízéves Susan is kivette a részét a zajos köszöntésből.
Végül Malcolm anyósa következett.
– Úgy örülök, hogy el tudtál jönni, fiam. Egy kis késés nem a világ, a lényeg, hogy együtt vagyunk – mondta mosolyogva, miután kibontakozott Malcolm öleléséből.
Megindultak a ház felé. Grundy tábornok az ajtóban állt. Bár hetvenöt éves volt, egy dekányi fölösleget se lehetett rajta látni. Amikor Ainslie odaért, a veje vállára tette a kezét.
– Garynek igaza van: valamennyien nagyon büszkék vagyunk rád. Az emberek manapság gyakran megfeledkeznek arról, hogy első a kötelesség. Örülök, hogy te még így gondolod. – Aztán bizalmasan odasúgta: – Adtam egy kis leckét e tárgyból Karennek.
Ainslie elmosolyodott. Ez a néhány szó elárulta, miért fogadták ilyen szívélyesen. Karen számára az apja szava szentírásnak számított.
– Köszönöm – mondta hálásan. – Boldog születésnapot!
George Grundy élete nagy részében hivatásos katonaként szolgált. Részt vett a második világháború európai hadműveleteiben. Átélt egy-két kemény ütközetet. A háború végén megkapta a Katonai Érdemkeresztet. Később a koreai háborúban harcolt. Amióta ötvenöt éves korában nyugdíjba vonult, egyetemi tanárként dolgozott. Külpolitikával foglalkozott.
– Menjünk be, mielőtt még jéggé dermedsz – mondta Malcolmnak. – Majd meglátod, mi minden vár még ránk!

* * *

Benn a házban tovább folytatódott az ünneplés. Grundyék aznap húsz személyre főztek. A nap során befutott Montrealból Karen bátyja, Lindsay, a feleségével, Isabellel. Velük jött felnőtt fiuk, Owen, és a menyük, Yvonne is. A további hét vendég Grundy tábornok egykori bajtársai közül került ki.
Malcolm egy csapásra a figyelem középpontjában találta magát.
– Pontosan olyan, mint az igazi nyomozók a tévében – állapította meg Myra, miután választ kapott egy sor kérdésre, amivel lerohanta Ainslie-t.
– A papám sokkal jobb, mint azok a fickók a tévében – jelentette ki határozottan Jason.
A legtöbben a kivégzésről, a sorozatgyilkosságok részleteiről akartak hallani, és persze mindenkit az érdekelt legjobban, hogyan oldotta meg Ainslie a rejtélyt. Igyekezett őszintén válaszolni a kérdésekre, de nem említette nekik a Doillal történt utolsó találkozást.
– Azért faggatunk, mert az utóbbi években itt nálunk is egyre dagad a bűnözési hullám – magyarázta George Grundy. – Pár éve még teljes biztonságban sétálgathattál az utcán. Ma viszont csaknem olyan fegyverőrület van itt is, mint nálatok az Államokban.
Egyetértő mormogás kísérte szavait.
A gyilkosságokról folyó vita során Ainslie elmondta, hogy a legtöbb tettest azért sikerül elfogni, mert valami hülyeséget csinál, vagy pedig azért, mert egyszerűen nem méri fel, milyen erőkkel áll szemben.
– Szerinted a gyilkosok a tévében, a rádióban, az újságokban és a könyvekben rájuk zúduló információözön ellenére se tudják, hogy milyen kevés az esélyük? – kérdezte kételkedve Sofia.
– Te természetesen tisztában vagy vele – felelte Ainslie. – De azok a srácok ott az utcán korántsem ilyen tájékozottak.
– Talán azért, mert kevesebb krimit olvasnak – csipkelődött Owen Grundy. A magas, vékony fiú építészként dolgozott, de a festészet érdekelte igazán.
Malcolm bólintott.
– Fején találtad a szöget! A zömük olvasni se tud.
– De azért biztosan tévéznek – kottyantott közbe Myra. – A tévében pedig mindig elfogják a bűnözőket.
– Így van – helyeselt Malcolm. – Csakhogy azok a fickók a tévében igazi nagyágyúknak látszanak. A hátrányos helyzetű srácok pedig erre vágynak a legjobban: szeretnének kitűnni valamivel. A következményekkel rendszerint csak akkor számolnak, amikor már késő latolgatni őket.
Malcolm legnagyobb meglepetésére az asztalnál ülők többsége egyetértett a halálbüntetéssel. Még a szenvedélyből elkövetett gyilkosságok esetében se tettek volna kivételt. Természetesen tudta, hogy az Egyesült Államokban az emberek többsége így vélekedik, azonban meglepte, hogy Kanadában, ahol 1976 óta eltörölték a halálbüntetést, ugyanígy éreznek.
– Vissza kéne térni a '76 előtti gyakorlathoz – jelentette ki vehemensen Lindsay felesége. – Tudom, vannak, akik azt állítják, hogy igazából nincs elrettentő hatása, de én nem hiszem el. Azonkívül a legtöbb esetben úgyis a söpredék kerül hóhérkézre. Lehet, hogy manapság nem divat ilyesmit hangoztatni, de attól még ez az igazság.
– És milyen kivégzési módot tartanál a legmegfelelőbbnek? – kérdezte Malcolm kíváncsian.
– Akasztás, villamosszék, halálos injekció – hadarta Isabel. Nekem mindegy, hogyan szabadulunk meg ezektől a gazemberektől!
Hirtelen csönd telepedett a szobára. A többiek túl indulatosnak találták Isabel szavait. "Ennek ellenére senki se szállt vitába vele" állapította meg magában Malcolm.

* * *

A születésnapi ebédhez az ebédlőből a nappaliba is átnyúló, több mint öt méter hosszú asztalon terítettek. A lámpákról színes papírszalagok lógtak. Míg a háziasszony visszavonult, hogy irányítsa a négyfogásos ebéd felszolgálásának előkészületeit, George és Jason elfoglalták helyüket az asztalfőn.
George Grundy végignézett az egybegyűlteken:
– Azt hiszem, itt az ideje, hogy valaki mondjon pár szót...
– Talán Malcolm – javasolta Karen. Minden fej Ainslie felé fordult.
– Nálad a labda, Malcolm – mondta Gary Moxie. Ainslie felnézett, és csöndesen elmosolyodott:
– Csupán néhány gondolatot fűznék ehhez a történelmi pillanathoz – kezdte. – Azért jöttünk össze itt, ennél a terített asztalnál, hogy megerősítsük az igazságba, a szeretetbe és a családi életbe vetett hitünket. A mai nap a család egységének, szorgalmának és jó szerencséjének ünnepe, és ezen a napon vesszük számba az eljövendő nemzedékbe vetett álmainkat és reményeinket. Emelem poharam George-ra és Jasonre, és ígérem, hogy a jövőben is ugyanúgy számíthatunk egymásra, mint az eddigiekben. A családtagok mellett pedig köszöntöm drága barátainkat, akik megosztották velünk minden bánatunkat és örömünket életünk során.
Malcolm, tudva, hogy Kanada kétnyelvű ország, egy vidám "Salut!" kiáltással zárta a beszédet.
Helyeslő moraj fogadta szavait. Az egyik vendég megjegyezte:
– Ami engem illet, én templomjáró ember vagyok, de sokkal jobban tetszett a beszéde, mint azok, amiket a szószékről szoktam hallani.
Az ebéd tovább folytatódott. A jókedv a tetőfokára hágott, és hol az egyik, hol a másik vendég emelkedett szólásra, megköszönve Ainslie szavait, de ő mégis Jason egyszerű, ám szívből jövő "Köszönöm!"-jének örült a legjobban.

* * *

Másnap reggel Jasonnel és Karennel sétálgattak Scarborough tóparti utcáin. A magas sziklafalakról jó messzire el lehetett látni az Ontario-tavon, de a túlparton fekvő, mintegy százötven kilométerre lévő New York Állam már kívül esett a látóhatáron. Az éjszaka során újra havazott, úgyhogy jó nagyot hógolyóztak. Jason kitartó próbálkozás után végre eltalálta az olyannyira áhított célt: Malcolm fejét.
– Bárcsak Miamiben is lenne hó! – kiáltotta boldogan. Ainslie szeretettel nézte széles vállú, nyúlánk, izmos fiát. Jason barna szeme komolyan nézett a világba, de időről időre beragyogta arcát a mosoly, mintha eszébe jutna, hogy mégis szép az élet.
Leporolták egymásról a havat, és tovább sétáltak. "Milyen kevés az ilyen meghitt pillanat" – futott át Malcolm agyán, miközben átkarolta a felesége vállát.
Jason újra előrefutott, és Karen közelebb bújt Ainslie-hez:
– Szerintem itt az ideje, hogy megmondjam neked: gyereket várok.
Malcolm megtorpant.
– Azt hittem... – suttogta tágra nyílt szemekkel.
– Én is. Úgy látszik, az orvosok se tévedhetetlenek. Két vizsgálaton is voltam, a másodikon épp tegnap. Nem akartam korábban megmondani, mert féltem, hogy csalódást okozok neked, de igaz: gyerekünk lesz.
Az elmúlt négy évben Karen és ő mindent megtettek annak érdekében, hogy Jasonnek testvére lehessen, a nőgyógyász azonban azt mondta, nincs túl sok esélyük.
– Azt terveztem, hogy a repülőgépen mondom meg neked – folytatta Karen.
Malcolm a homlokára csapott.
– Most már értem, miért voltál úgy kétségbeesve. Sajnálom...
– Fölösleges. Tudom, hogy nem tehettél mást. Azonkívül itt vagy, és most már mindketten tudjuk. Örülsz?
Malcolm válasz helyett a karjába kapta Karent, és megcsókolta.
– Hé! – kiáltotta Jason. – Vigyázzatok!
Amikor felé fordultak, hatalmas hógolyó csapódott az arcukba.

* * *

– Ezt gyakrabban meg kéne ismételnünk – állapította meg Gary Moxie a negyedik nap reggelén, amikor elbúcsúztak egymástól. Hajnal előtt keltek, gyorsan megreggeliztek, aztán mindnyájan elindultak a repülőtér felé.
Grundy maga vitte ki Karenékat.
– Úgy örülök, nagyapa, hogy ugyanakkor van a születésnapunk lelkesedett Jason.
– Én is – felelte a tábornok. – Ugye ha már nem leszek, helyettem is megünnepeled?
– Igen.
– Ugyan, papa – vágott közbe Karen. – Mit szólnál inkább ahhoz, ha a következő szülinapot Miamiben tartanánk?
– Benne vagyok! – vágta rá George. Aztán a mögötte ülő Malcolmhoz fordult: – Neked hogy tetszik az ötlet?
Ainslie összerezzent.
– Elnézést, miről van szó?
– Hahó – sóhajtotta szomorúan Karen –, van itt valaki?
George fölnevetett:
– Nem számít. Velem is gyakran előfordul. A holnapi teendőkön töröd a fejed, igaz?
– Igaz – mosolyodott el Malcolm is. Az Elroy Doillal folytatott beszélgetésen járt az esze. Vajon hogyan fog a végére járni ezeknek a kérdéseknek?

6.

Mint kiderült, Ainslie-nek nem sok ideje maradt Doilra. Amint belépett az irodába, látta, hogy íróasztalát teljesen elborítják az időközben felgyülemlett iratok. Ezek közül talán az egyik legfontosabb a nyomozók által ledolgozott túlórák igazolása. Leült, és nagyot sóhajtva maga elé húzta a kupacot. A másik íróasztalnál ülő José Garcia vidáman üdvözölte:
– Jó, hogy újra itt van, őrmester – mondta. Aztán észrevette, hogy Ainslie a túlóra-igazolásokat írja, és hozzátette: – Örülök, hogy a legfontosabbal kezdi!
– Persze, mert tudom, hogy folyton csak a túlórapénzre hajtotok.
– Hé, őrmester, ez övön aluli volt – fakadt ki dühösen Garcia. Elvégre valamiből etetni kell a kölykeinket.
Az az igazság, hogy a túlórapénz létfontosságú a nyomozók megélhetése szempontjából. A gyilkosságiaknál ugyanis csak a légkiválóbbakat léptetik elő, a nyomozók fizetését pedig a minimumon tartják.
1978-ig havi százdolláros különjuttatást kaptak: a város ezzel ismerte el szaktudásukat és különleges kockázattal járó munkájukat. Ekkor azonban a rendőrszakszervezet – ahol a nyomozók mindig is kisebbségben voltak – más előnyök fejében lemondott a nyomozóknak járó havi száz dollárról, így a rendszeres túlórázás létkérdés lett a számukra. Most egy nyomozó átlagosan 880 dollárt keresett, de ebből még levonták az adót. A túl órákkal plusz 660 dollárt lehetett hozzátenni ehhez, ami elég szép pénz, csakhogy teljesen betett a nyomozók magánéletének.
Minden túlórát jelenteni kellett, a szolgálatot vezető őrmester pedig igazolta a jogosságát. Ainslie felesleges időpocsékolásnak tartotta az egészet. Ráadásul itt volt a nyakán a szokásos félévi csoportjellemzés, természetesen személyekre bontva. Aztán a munkájával járó rengeteg papírmunka: összefoglalót készíteni a nyomozók feljegyzéseiből, ellátni azokat a saját megjegyzéseivel, aláírni, és természetesen közbelépni, ahol szükségesnek ítéli.
– Néha úgy érzem magam, mint egy Dickens-regény írnoka panaszkodott Greene-nek. – Szerintem ez a büntetésünk, amiért eladtuk a lelkünket az ördögnek.
Csak késő délután tudott sort keríteni a Doil-ügyre. Elővette a magnószalagot, és átment Newbold irodájába.
– Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte Newbold, aztán legyintett. Inkább ne is mondd.
Míg Ainslie előkészítette a magnót, a hadnagy kiszólt a titkárnőjének:
– Ne kapcsoljon be senkit – azzal bezárta az ajtót.
Ainslie az elejére tekerte a szalagot. Rövid ideig csend volt, aztán ajtónyikorgás és lépések zaja hallatszott, ahogy Hambrick, Doil, a két börtönőr és Ray Uxbridge bevonult a szobába. Ainslie pár szóban elmagyarázta a helyzetet.
Newbold feszülten figyelte az ezt követő beszélgetést. A káplán olajozott hangját... Doil könyörgő szavait: Vétkeztem, atyám, kérem, áldozzon fel... Uxbridge kétségbeesett rikácsolását: Szentségtörés! Doil dühös kifakadását: Vigyék már innen ezt a seggfejt!...
A hadnagy hitetlenkedve rázta a fejét.
– Őrület – suttogta.
– Várd ki a végét!
A felvétel halkabban pörgött tovább, ahogy Doil gyónni kezdett:
– Atyám, én több embert megöltem.
– Kik voltak az első áldozatai?
– Ikeiék – egy tampai japán házaspár.
Newbold jegyzetelt. Doil nemsokára elismerte a többi gyilkosságot is... Esperanzáék, Frosték, Larsenék, Hennenfeldék, Urbináék, Temponéék...
– Tényleg állati gáz van – törölte meg a homlokát Newbold. Persze előre mondtad, de azért reméltem...
– Mit? Hogy nem tudok összeadni? – mosolyodon el halványan Ainslie.
Aztán Ernstékre került a sor:
– ...nem én tettem, atyám! Esküszöm! Nem én voltam!
Doil folytatta a vallomást. Newbold egyszer csak felkiáltott:
– Állj! – Ainslie abban a pillanatban megnyomta a fekete STOP gombot. Másodpercekig egyikük se szólt.
– Istenem! Olyan hihetően hangzik! – Newbold fölállt a székből, és föl-alá sétált a szobában. – Hány perce volt a kivégzésig?
– Talán tíz.
– Nem tudom... olyan biztos voltam benne, hogy nem hiszem el... de a halál árnyékában... – A hadnagy tekintete Ainslie-re villant: – Te mit gondolsz?
– Tudod, hogy mindig kétségeim voltak az Ernst-gyilkossággal kapcsolatban – felelte az őrmester –, így azután...
– Úgy érzed, hogy Doil téged igazol – fejezte be Newbold a mondatot.
Ainslie hallgatott. Fölösleges lett volna bármit is mondani.
– Halljuk a végét – sóhajtotta Newbold.
Ainslie újra elindította a magnót. Hallotta a saját hangját, amint Doilnak szegezi a kérdést:
– És mi van azzal a tizennégy gyilkossággal, amit az előbb bevallott? Megbánta őket?
– Rohadjanak meg!... És most áldozzon fel, hogy ne bűnhődjek azért, amit nem követtem el!
– Nem normális – csóválta a fejét a hadnagy.
– Egyetértek. Mégis úgy érzem, hogy most igazat mondott.
– Beteges hazudozó – idézte Newbold az orvos szakértői jelentést.
– ...ugye tudja, hogy én nem vagyok pap – hangzott a szalagról. Aztán ahogy Hambrick hadnagy rámordul Ainslie-re:
– Tegye végre félre az aggályait, és kezdje már!
Newbold Ainslie-re szegezte a tekintetét, míg Doil engedelmesen visszhangozta Az elhagyatott imáját. Amikor véget ért a felvétel, a hadnagy a kezébe temette az arcát.
– Jó ember vagy, Malcolm – suttogta.
Visszament az íróasztalához, és mérlegelte a hallottakat.
– Te voltál a munkacsoport vezetője – mondta. – Ez még mindig a te eseted. Mit javasolsz?
– Ellenőrizzük Doil állításait: a monogramos csíptetőt, Ikeiéket, a kést és a sírt. Úgy gondoltam, Rubyra osztom a feladatot. Ő nagyon jól csinálja az ilyesmit. A végén kiderül, mennyit hazudott Doil, bár az a gyanúm, hogy ezúttal igazat beszélt.
– És mi van, ha nem hazudott?
– Egyértelmű a dolog. Újból elő kell vennünk az Ernst házaspár ügyét.
Newbold sötéten nézett maga elé. Nem örült neki, hogy esetleg ismét elő kell vennie egy már lezártnak hitt gyilkosság aktáit: különösen azért, mert nagy port felvert esetről volt szó.
– Rendben van – sóhajtotta végül. – Uszítsd rá Rubyt. Muszáj tiszta vizet önteni a pohárba.

7.

– Magára bízom, hogy milyen sorrendben ellenőrzi az elhangzottakat – mondta másnap reggel Ainslie Rubynak. – De néhány részlet miatt el kell mennie Tampába.
Négyszemközt voltak. Ainslie előző nap átadott Rubynak egy walkmant, mondván, hogy vigye haza, és hallgassa meg az Állami Börtönben készített felvételt.
– Állati kemény – mondta a lány, amikor másnap reggel találkoztak. – Alig aludtam valamit az éjszaka. Ahogy lehunytam a szemem, megjelent előttem az egész.
– Ugye megjegyezte, milyen részleteket kell ellenőriznie.
– Mindent feljegyeztem. – Ruby átnyújtotta Ainslie-nek a listát. Az őrmester egy futó pillantást vetett rá. Látta, hogy rendben van.
– A többi a maga dolga – bocsátotta el a lányt. – Tudom, hogy megbirkózik vele.
Ruby kiment a szobából, Ainslie pedig belevetette magát a papírmunkába, de a sors úgy hozta, hogy megint csak néhány percig dolgozhatott rajta.

* * *

A 911-es hívás 7 óra 32 perckor érkezett a Központba. Az ügyeletes azonnal felvette a kagylót.
– Itt a 911-es. Segíthetek? – kérdezte, miközben a hívó fél neve T. DAVANAL – és telefonszáma megjelent a számítógép feletti táblán.
– Küldjön egy rendőrt a Brickell sugárút 2801.-be – zokogta egy kétségbeesett női hang. – Valaki lelőtte a férjemet!
Az ügyeletes azonnal beütötte a gépbe a hívó fél szavait, majd megnyomta az "F" gombot, amivel automatikusan továbbította az adatokat a tágas helyiség másik felén dolgozó diszpécsernek.
A diszpécser nyomban munkához látott. Tudta, hogy a megadott cím a 74-es körzetben található. Számítógépének képernyőjén megjelent az elérhető járőrkocsik száma és helyzete. Kiválasztotta a legközelebbit.
– Egy-hét-négy:jelentkezz!
Amikor a 174-es egység visszaszólt, a diszpécser megnyomott egy gombot. Hosszú sípszó jelezte, hogy sürgős üzenet következik.
– Három-harminc a Brickell sugárút 2801.-ben, Viscayától kelétre – mondta. A három a sürgős esetek kódja, a harminc a lövöldözésé.
– Vettem! Az Alice Wainwright parknál vagyok. Indulok!
A diszpécser beszéd közben odaintett az ügyeletes őrmesternek, Harry Clementének. Az őrmester azonnal felállt az íróasztalától, és odament hozzá. A diszpécser a képernyőn megjelenő címre mutatott.
– Ez cefetül ismerős. Vajon az volna, akire gondolok?
Clemente előrehajolt, és elhúzta a száját:
– Sajnos.
– Három-harminc.
– A francba! – Az őrmester elolvasta a képernyőn közben megjelenő újabb adatokat is: – Gáz van. Kösz, hogy szóltál. A közelben maradok.
Az ügyeletes közben még mindig a hívó féllel beszélt.
– Az egyik egységünk már úton van – mondta. – Kérem, ismételje meg a nevét. D-a-v-a-n-a-l?
– Igen, igen – felelte türelmetlenül a hang. – Ez az apám neve. Az enyém Maddox-Davanal.
Az ügyeletes csaknem rákérdezett: a híres Davanal család? De végül csak ennyit mondott:
– Kérem, maradjon a telefonnál, amíg a rendőrség megérkezik.
– Szó se lehet róla! Rengeteg dolgom van! – Egy halk kattanással megszakadt az összeköttetés.
7 óra 39 perckor az ügyeletes újabb hívást kapott a 174-es egységtől:
– Itt valóban lövöldözés volt. Kérek egy gyilkosságist a Tak-1-en.
– Várjon.
Malcolm Ainslie az íróasztalánál dolgozott, amikor meghallotta a 174-es egység üzenetét. Rendbe szedte asztalán a papírokat, és odabiccentett Jorgénak:
– A tied.
– Rendben, őrmester. – Rodriguez elővette a rádióját, és visszaszólt a diszpécsernek: – Tizenhárom-tizenegy hívja a Tak-1-en a 174-es egységet. Itt a tizenhárom-tizenegy. Vétel.
– Tizenhárom-tizenegy, van egy halottunk a Brickell sugárút 2801.-ben. Feltehetőleg 31-es eset.
Amikor meghallotta a címet és a 31-est, a gyilkosság kódjelét, Ainslie fölkapta a fejét. Lecsapta a papírokat, és odament Jorgéhoz. Átvette tőle a rádiót.
– Egy-hét-négy, úton vagyunk. Ha kell, hívjon segítséget. Zsebre rakta a rádiót, és megkérdezte: – Ez ugye az a Davanal család?
– Igaza van – csapott a homlokára Jorge. – Davanalék! Tudom a címüket. Persze nem nagy kunszt, hiszen mindenki tudja.
A Davanal név mindenütt ott volt. A Davanal Áruházlánc behálózta egész Floridát. Még saját tévétársaságuk is volt, amelyet Felicia Maddox-Davanal vezetett. Az eredetileg Közép-Európából bevándorolt család az első világháború óta egyre nagyobb pénzügyi és politikai befolyásra tett szert. A Davanal név állandóan szerepelt a hírekben. Időnként "Miami királyainak" nevezték őket. Egy csípős nyelvű riporter egyszer hozzáfűzte: "És úgy is viselkednek."
Megszólalt a telefon. Rodriguez azonnal fölkapta a kagylót, aztán átnyújtotta Ainslie-nek.
– Itt Clemente őrmester, a Központból.
– Már rajta vagyunk, Harry – mondta Ainslie. – Most hívott a 174-es. Rögtön indulunk.
– A halott Byron Maddox-Davanal, a híres Davanal veje. A felesége hívta a 911-et. Ismered a fickót?
– Mondj róla valamit.
– Közönséges Maddox volt addig a pillanatig, míg el nem vette Feliciát. A család javasolta, hogy változtassa meg a nevét. Egyszerűen nem tudták elviselni, hogy a Davanal név eltűnjön.
– Kösz. Minden apróság segíthet.
Ainslie letette a kagylót, és Rodriguezre nézett.
– Rengeteg nagykutya fogja figyelni ezt az ügyet, Jorge. Nem cseszhetjük el. Gyerünk, hozd a kocsit, és várj meg odalent! Szólok a hadnagynak.
Newbold felpillantott az íróasztala mögül, mikor Malcolm belépett.
– Mi van?
– Egy feltételezett 31-es, Byron Maddox-Davanal otthonában. Most indulok.
– Jézusom! – kiáltott fel döbbenten Newbold. – Csak nem Felicia férje?
– De igen – felelte Ainslie. – Illetve ő volt.
– Felicia az öreg Davanal unokája, ugye?
– Így van. Egyébként ő hívta a 911-et. – Ainslie ezzel kiment a szobából. Amint becsukta maga mögött az ajtót, a hadnagy rögtön a telefonért nyúlt.

* * *

– Hú, hát ez pontosan olyan, akár egy várkastély – füttyentett Jorge, miközben a Davanal-birtok felé közeledtek. A kiugrókkal és tornyokkal díszített épület közel kéthektárnyi terület közepén magasodott. Az erődszerű kőfalak, támpillérek és csipkék miatt valóban volt némi középkori hangulata.
– Vajon vizesárok és felvonóhíd is van? – kérdezte Ainslie savanyúan.
A kastély a Biscayne-öböl partján állt. Mögötte az Atlanti-óceán végtelen víztükre hullámzott. Kívülről nem is lehetett látni az egész épületet. A birtok körül futó magas fal szalagját címerrel díszített, kovácsoltvas kapu törte meg. Hosszú, kanyargós autóút vezetett odáig.
– A fenébe, ez nem lehet igaz! – kiáltott fel Ainslie dühösen, amikor meglátta az előttük robogó tévés közvetítőkocsit. Az újságírók már megint lehallgatták a rendőrségi adásokat, és máris megindult a roham a Davanal-birtok felé. A kocsi oldalán a WBEQ felirat virított. Ainslie rövid gondolkozás után rájött, hogy ez Davanalék saját tévétársasága. "Lehet, hogy odabentről értesítették őket, hogy elsőként hozhassák a hírt" – gondolta.
A kapu előtt három rendőrkocsi parkolt. Tetejükön villogott a jelzőfény. "Vagy a 174-es kért segítséget, vagy többen is vették az adást – állapította meg Ainslie magában. – Semmi se fogható egy kíváncsi zsaruhoz." A kapu előtt két egyenruhás rendőr és a jól ismert, vonzó riporternő, Ursula Felix vitatkozott. Az előírásos sárga szalag már a helyén volt, de az egyik járőr megismerte Ainslie-éket, és utat nyitott nekik.
Jorge lassított. A riporternő azonnal odaszaladt a kocsihoz. Ainslie leeresztette az ablakot.
– Hello, Malcolm – lihegte Ursula –, kérem, beszéljen ezekkel a fickókkal. A főnökasszonyunk, Mrs. Davanal azt akarja, hogy menjünk be. Idetelefonált nekünk, hogy közöljük veletek. A WBEQ az ő tévéállomása. Muszáj beférnünk a reggeli hírekbe!
A lány hatalmas melleit még jobban kiemelte a szűk selyemblúz. Szinte Ainslie arcába nyomta őket. Fekete haját szoros copfba fonta. Bódító parfümillat árasztotta el a kocsi belsejét.
"Szóval odabentről értesítették – gondolta Ainslie. – Ráadásul nem is akárki, hanem maga Felicia Maddox-Davanal, aki a jelentések szerint alig pár perccel előbb özvegyült meg."
– Nézze, Ursula – mondta, miközben igyekezett elszakítani a tekintetét a szeme előtt táncoló keblekről –, ez most gyilkossági ügy. Ismeri a szabályokat. Hamarosan megérkezik a rendőrségi szóvivő. Tőle minden kiadható információt megtudhat.
– Mrs. Davanal nem ismer semmiféle szabályokat – vágott közbe hirtelen az operatőr. – Ez a Davanal-birtok. Övé a kapu mindkét oldala. – Ezzel a közvetítőkocsira, majd a házra bökött.
– A hölgy nagyon keményen tartja a gyeplőt – tette hozzá Ursula. – Ha nem jutunk be, lehet, hogy lapátra tesz bennünket.
– Jó, majd meglátom, mit tehetek – felelte Ainslie, és intett Jorgénak, hogy hajtson be a kapun.
– Te vezeted a nyomozást – mondta Rodrigueznek, miközben a ház felé hajtottak –, de mindvégig melletted leszek.
– Igenis, őrmester.
A kavicsos út csikorgott, ahogy végiggurultak a magas pálmák és gyümölcsfák közt kanyargó úton. Az épület előtt parkoló hófehér Bentley mellett álltak meg. A nehéz tölgyfa ajtó egyik szárnya nyitva volt. Ahogy a két nyomozó megindult a ház felé, az ajtó teljesen kinyílt, és egy magas, jól öltözött, tekintélyt parancsoló férfi lépett elő.
– Jó reggelt, uraim – mondta érezhető angol akcentussal, miután futó pillantást vetett a felmutatott rendőrigazolványokra. – Mrs. Davanal éppen telefonál – közölte, miközben bevezette a nyomozókat a pazarul berendezett, tágas előcsarnokba. – Azt kéri, hogy itt várják meg.
– Nem – válaszolta határozottan Ainslie. – Innen gyilkosságot jelentettek. Látni akarom a helyszínt.
Jobb kéz felé széles folyosó nyílt. A végéről egyenruhás rendőr kiabált:
– Erre van a holttest!
Amikor Ainslie elindult, a komornyik finoman megköszörülte a torkát.
– Mrs. Maddox-Davanal kifejezetten azt kérte...
Ainslie megtorpant.
– Mi a neve? – kérdezte.
– Mr. Holdsworth.
Jorge már írta is.
– Keresztneve? – kérdezte.
– Humphrey. Kérem, vegyék figyelembe, hogy ez a ház...
– Nem, Mr. Holdsworth – szakította félbe Ainslie. – Ez a ház jelenleg egy gyilkosság helyszíne. A rendőrség a dolgát végzi. Rengeteg emberünk fog jönni-menni. Eszébe ne jusson bármiben is akadályozni őket! Ne menjen sehová, mert még ki kell hallgatnunk önt. És semmit ne mozdítson el a helyéről. Mindennek úgy kell maradnia, ahogy volt. Megértette?
– Azt hiszem, igen – felelte sértődötten Holdsworth.
– Akkor mondja meg Mrs. Maddox-Davanalnak, hogy mielőbb beszélni szeretnénk vele.
Ainslie végigment a folyosón. Jorge követte. Amikor odaértek az egyenruhás járőrhöz, az a nyitott ajtóra mutatott.
– Erre jöjjenek, őrmester – és bevezette őket az edzőteremmel kombinált dolgozószobába. Ainslie és Jorge megállt az ajtóban, és buzgón jegyzetelni kezdett.
A tágas, napfényes szobából nyitott, szárnyas üvegajtó vezetett a teraszra, ahonnan pompás kilátás nyílt az óceánra. A helyiségben legalább fél tucat nagy, krómozott, fekete bőrrel bevont testépítő gép sorakozott. A középpontban fekvőpad állt, mellette evezőgép, futószalag, nyújtó és két olyan gép, amelyről a nyomozók nem tudták eldönteni, mi célt szolgál. Ainslie vagy harmincezer dollárra becsülte az értéküket.
A terem másik felében hatalmas, modern íróasztal állt, ezenkívül jó néhány kényelmes klubfotel a kávézó- és tárgyalóasztalok körül. A falakat tölgyfából készült, bőrbe kötött díszkiadványokkal megtömött könyvespolcok szegélyezték. Az íróasztal mögött kényelmes szék látszott.
A halott a szék és az íróasztal között hevert. A fél feje hiányzott. Vállát és nyakát agyvelővel kevert vér borította, csakúgy, mint drapp nadrágját és fehér ingét. Bár nem látták a fegyvert, minden arra utalt, hogy pisztollyal követték el a gyilkosságot.
– Elmozdított valamit, amióta itt van? – kérdezte Ainslie az egyenruhás járőrt.
A fiatal rendőr megrázta a fejét.
– Nem. Ismerem a szabályokat. – Aztán hozzátette: – A halott felesége itt volt, amikor megérkeztünk. Lehet, hogy ő hozzányúlt valamihez.
– Majd megkérdezzük tőle – mondta Jorge. – Viszont sehol nem látom a gyilkos fegyvert. Maga sem találta meg?
– Nem, pedig több helyen is néztem.
– Mondja, amikor megérkezett, mi volt a benyomása Mrs. Davanalról? – kérdezte Ainslie.
A fiatal rendőr tétovázott.
– Hát, figyelembe véve a helyzetet – mondta a holttestre mutatva –, meg azt, hogy a férjéről van szó, egészen nyugodtnak látszott. Még csodálkoztam is, hogy milyen fegyelmezett. Aztán...
– Mondja csak – biztatta Ainslie.
– Közölte, hogy egy tévéstáb fog kijönni a WBEQ-tól. Az...
– Igen, Davanalék saját tévétársasága. Mi van vele?
– A hölgy valósággal utasított, hogy engedjem be őket. Mondtam neki, hogy meg kell várnia a gyilkossági csoportot. Nem nagyon tetszett neki.
A fiatal rendőr elhallgatott, de látszott rajta, hogy még mondana valamit.
– Ha még valami eszébe jutott, ki vele – biztatta Jorge.
– Nos, ez csupán megérzés, de úgy látom, a hölgy hozzászokott ahhoz, hogy a kezében tartsa a gyeplőt. Nem nagyon szereti, ha másképp mennek a dolgok, mint ahogy elképzeli.
– Mindezt itt, ebben a szobában közölte önnel?
– Igen. – A fiatal rendőr megborzongott. – Azt hiszem, a többit már maguknak kell kideríteniük.
– Igyekszünk – válaszolta Jorge, miközben jegyzetelt. – Mindenesetre sokat segít, ha egy jó megfigyelővel van dolgunk.
Jorge elővette a rádiótelefonját, és lebonyolította az ilyenkor szokásos hívásokat. Kihívta a laborosokat, az orvos szakértőt és az államügyészt. Nemsokára seregnyi ember fog nyüzsögni a szobában meg az egész házban.
– Körülnézek – mondta Ainslie. Óvatosan odament az erkélyajtóhoz. Már korábban észrevette, hogy az egyik szárny valamivel jobban nyitva van, mint a másik. A kilincsnél és a zárnál friss feszítővasnyomokat talált. A teraszon sáros lábnyomok vezettek az ajtóhoz. Odalent a virágágyásban további nyomokat fedezett fel, egészen a falig. Úgy látszik, valaki átmászott a falon. Ainslie megvizsgálta a lábnyomokat. Valószínűleg sportcipőt hordott az illető.
Pár perccel később beborult az ég. Ainslie visszament a házhoz. Szólt a fiatal rendőrnek, hogy kerítsék el a ház hátulját is, és küldjön oda még egy embert.
– A technikusok azonnal fényképezzék le a nyomokat, amint ideérnek – mondta Jorgénak. – Nem akarom, hogy elmossa őket az eső. Vegyenek gipszmintát is. Úgy látom, valaki betört ide. Ha így van, akkor kellett történnie, amikor az áldozat még nem volt a szobában.
– Maddox-Davanalnak látnia kellett a gyilkosát – mondta Jorge. – A fegyver csöve legfeljebb pár centire lehetett a fejétől. Ahogy elnézem ezeket a masinákat, a fickónak jó erőben kellett lennie. Az ember azt gondolná, hogy felvette a harcot a támadóval, ennek azonban semmi nyoma.
– Lehet, hogy meglepték. A támadó talán elbújt, és hátulról lőtt rá.
– De hol rejtőzhetett?
Körülnéztek a tágas szobában. Jorge a teraszajtó zöld függönyére mutatott. A jobb oldalon kis szalag fogta össze, de a bal oldalon szabadon lógott. Ainslie a függönyhöz lépett, és kissé elhúzta. A szőnyegen sárnyomok éktelenkedtek.
– Erről is csináltatok laborjelentést – mondta Jorge. – Azt hiszem, nem fog sokáig tartani ez az egész. A halál, a test fölfedezése...
Az ajtóban megjelent a komornyik.
– Mrs. Maddox-Davanal látni kívánja – mondta Ainslie-nek. Kérem, kövessen.
Ainslie habozott. A gyilkossági ügyeknél nem szokás a nyomozókért küldetni. A kérést ennek ellenére ésszerűnek találta. Az özvegy valószínűleg nem akart a holttest szomszédságában beszélni vele. Ainslie-nek ugyan jogában állt, hogy bárkit – beleértve a személyzetet vagy a Davanal család tagjait is – berendeljen a rendőrségre, csakhogy ennek nem lett volna semmi értelme.
– Rendben – mondta végül. Aztán visszafordult Jorgéhoz: – Ami azt illeti, majd elválik, sokáig fog-e tartani vagy sem....

* * *

Holdsworth átvezette Ainslie-t a szalonba. A helyiség éppolyan volt, mint a ház többi része: elegáns, tágas, gazdagon berendezett. Felicia Maddox-Davanal vörös huzattal kárpitozott karosszékben ült. Klasszikus vonásait keretező barnásszőke haja laza csigákban omlott a vállára. Arcán – hála a plasztikai sebészek ügyességének – nem hagyott nyomot a kor. Negyvenéves lehetett. Rövid, krémszínű szoknyát és hozzáillő selyemblúzt viselt. Széles, aranymintás öv fogta át karcsú derekát. "Minden szempontból kifogástalan: a haja, az arca, az alakja, a körme, a ruhája – állapította meg magában Ainslie –, és ezt tudja is magáról."
A nő a vele szemben lévő, karfa nélküli székre mutatott. Ainslie-nek feltűnt, hogy milyen kényelmetlen darab. Az asszony mindenáron éreztetni akarta vele alárendelt szerepét.
– Szeretném kifejezni, mennyire sajnálom a férje halálát – kezdte Ainslie.
– Ne fáradjon – felelte Mrs. Davanal határozottan. – A magánügyeimet mindig magam intézem. Tartsuk be a hivatalos ügymenetet. Ha jól tudom, maga őrmester...
– Ainslie nyomozó őrmester. – Csaknem hozzátette, hogy asszonyom, ám az utolsó pillanatban meggondolta magát. Úgy döntött, felveszi a kesztyűt.
– Nos, mindenekelőtt azt szeretném tudni – folytatta a nő –, vajon miért nem juthat be a saját tévétársaságom ebbe a házba, ami szintén Davanal-tulajdon.
– Mrs. Maddox-Davanal – felelte Ainslie nyugodtan, de határozottan. – Az udvariasság arra kötelez, hogy feleljek a kérdésére, de a továbbiakban én fogom irányítani a kihallgatást. – Amíg beszélt, az asszony hűvös, szürke szeme szilárdan rászegeződött. Ainslie állta a pillantását.
– Ami a tévéseket illeti – mondta –, amíg a rendőrség kiderítetlen gyilkosság ügyében nyomoz, nem számít, kié a ház. Egyetlen újságíró sem lehet jelen a rendőrségi eljárás során. Nos, azt hiszem, kielégítettem a kíváncsiságát, úgyhogy térjünk át arra, hogy mit tud a férje haláláról.
– Egy pillanat – szólt közbe Mrs. Maddox-Davanal Ainslie-re szegezve a mutatóujját. – Ki a főnöke?
– Leo Newbold hadnagy.
– Csak hadnagy? – biggyesztette a száját az asszony. – Nekem nem tetszik a hozzáállása, őrmester. Azt hiszem, beszélni fogok a rendőrfőnökkel.
Ainslie rájött, hogy máris megtörtént az első összecsapás. Ez viszonylag gyakran előfordult. A hirtelen sokk, különösen a gyilkosság, ilyen hatással van némelyekre. Aztán eszébe jutottak az egyenruhás rendőr szavai: – "...a hölgy hozzászokott ahhoz, hogy a kezében tartsa a gyeplőt. Nem nagyon szereti, ha másképp mennek a dolgok, mint ahogy elképzeli."
– Asszonyom – mondta Ainslie –, készséggel elkísérem a legközelebbi telefonhoz. Nyugodtan hívja fel Ketledge rendőrfőnököt. Hirtelen acélossá vált a hangja: – A legjobb lesz, ha arról is értesíti, hogy amint véget ér a beszélgetés, őrizetbe veszem önt, és megbilincselve vezetem a rendőrségre, mert visszautasította az együttműködést a rendőrséggel.
Farkasszemet néztek egymással. Mrs. Maddox-Davanal összeszorította az ajkait. Nehezen vette a levegőt. Szeméből sugárzott a gyűlölet. Végül elfordította a tekintetét.
– Kérdezzen – mondta csöndesen. Ainslie nem ült diadalt.
– Mikor és hogyan szerzett tudomást a férje haláláról? – kérdezte hétköznapi hangon.
– Ma reggel, nem sokkal fél hét után. Átmentem a férjem hálószobájába, mert meg akartam kérdezni tőle valamit. Amikor láttam, hogy nincs ott, lementem az irodájába – ha korán kelt, rendszerint ott tartózkodott. Úgy találtam, ahogy maga is látta. Azonnal hívtam a rendőrséget.
– Mit akart kérdezni tőle?
– Tessék? – Mrs. Davanal láthatóan zavarba jött a kérdéstől. Ainslie megismételte.
– Hát... – keresgélte az asszony a szavakat. Végül feladta. – Nem is emlékszem.
– Van összekötő ajtó a férje és az ön hálószobája között?
– Nincs – felelte Mrs. Davanal, aztán hozzátette: – Maga nagyon furcsa dolgokat kérdez.
"Nem is olyan furcsák ezek a kérdések – gondolta Ainslie. – Hiszen egyrészt nem tudta megmondani, miért ment be a férjéhez. Másrészt a két hálószobát összekötő ajtó hiánya sokat elárul kettejük viszonyáról."
– Úgy tűnik, golyó végzett a férjével. Hallott lövést vagy bármi más, lövésre utaló zörejt?
– Nem.
– Lehetséges, hogy a férjét nem sokkal azelőtt ölték meg, hogy ön rátalált?
– Igen.
– Voltak a férjének gondjai vagy ellenségei? Esetleg tud valakiről, aki meg akarta ölni?
– Nem. – Mrs. Maddox-Davanal összeszedte magát, és folytatta: – Előbb-utóbb úgyis megtudja, hiszen nem titok: a férjem és én már nem álltunk közel egymáshoz. Mindkettőnknek megvolt a saját érdeklődési köre, és ezek nem igazán fedték egymást.
– Mióta tartott ez az állapot?
– Hat éve. Egyébként kilenc éve vagyunk házasok.
– Sokat veszekedtek?
– Nem – felelte, aztán helyesbített: – Időnként persze összekaptunk ezen-azon, de az igazán fontos dolgokban mindig egyetértettünk.
– Felmerült valamelyikükben, hogy elválnak?
– Nem. Ez az állapot mindkettőnknek megfelelt. Bizonyos szempontból kényelmesebb volt, hogy férjnél vagyok, Byron számára pedig kifejezetten előnyösnek bizonyult a megállapodás.
– Bővebben is kifejtené?
– Amikor megismerkedtünk, Byron ugyan nagyon vonzó és közkedvelt fiú volt, de nem rendelkezett túl nagy vagyonnal, és fényes karrierre sem számíthatott. A házasságunk persze gyökeres fordulatot hozott az életében.
– Ha lehet, maradjunk a tényéknél.
– Két fontos igazgatói pozíciót kapott – először a Davanal Áruházaknál, aztán meg a WBEQ-nál.
– Még most is betöltötte ezeket a pozíciókat?
– Nem. – Felicia kicsit tétovázott, de aztán folytatta: – Az az igazság, hogy Byron nem vált be. Nem szerette a kemény munkát, és érzéke se volt a dologhoz. A végén el kellett mozdítanunk mindkét állásból.
– És mi történt azután?
– A család rendszeres évjáradékot fizetett neki. Ezért mondtam, hogy számára előnyösnek bizonyult a kettőnk közti megállapodás.
– Megmondaná, hogy mennyit tett ki a férje évjáradéka?
– Fontos?
– Talán nem. De úgyis megtudjuk, mire befejeződik a nyomozás.
– Évi kétszázötvenezer dollárt kapott – mondta Felicia röpke hallgatás után. – Byron azt tett, amit akart, és az összes testépítő gépet megvettük neki.
"Negyedmillió dollár – futott át Ainslie agyán. – És mindezt azért, hogy ne csináljon semmit. A Davanal családnak mától kezdve mindenesetre egy centet se kell fizetnie Byronnak."
– Ha az jár a fejében, amire én gondolok – szólt közbe Mrs. Maddox-Davanal –, felejtse el! – Mivel Ainslie nem válaszolt, folytatta: – Nézze, én nem akarok túl sok szót vesztegetni erre a kérdésre: a mi családunk számára ez nem volt jelentős összeg. – Ismét elhallgatott egy pillanatra. – Nézze, igaz, hogy nem szerettem Byront, de jó volt, hogy itt van a közelemben. Az az igazság, hogy hiányzik – tette hozzá végül.
Az utolsó mondat úgy hangzott, akár egy bizalmas vallomás. A beszélgetés kezdetén meglévő ellentét mostanra elpárolgott. "Csaknem olyan, mintha délutáni kártyapartin lennénk" – gondolta Ainslie. Nem hitt el mindent, amit az asszony mondott neki – különösen a férje megtalálásának körülményeit találta gyanúsnak. Az ösztönei azt súgták, hogy valószínűleg nem ő ölte meg a férjét, de pontosan tudja, ki tette. Mindenesetre titkol valamit.
– Az az igazság, hogy kissé zavarban vagyok – mondta. – Ön azt állítja, hogy még mindig szerette a férjét, noha különváltan éltek. Mégis, miután felfedezte a halálát, első dolga volt értesíteni a tévétársaságot. Úgy vélem...
– Rendben van – vágott közbe Mrs. Davanal. – Gondolom, oda akar kilyukadni, hogy nagyon hidegvérű vagyok. Nos, talán igaza van, bár én inkább gyakorlatiasnak nevezném magamat. – Hirtelen elhallgatott.
– Hallgatom – nézett rá Ainslie.
– Nos, rögtön láttam, hogy Byron halott. Fogalmam sincs, ki ölte meg, azonban ettől még nem támad föl. Egyetlen dolgot tehettem: azt, hogy biztosítottam a WBEQ elsőbbségét. Ezért kihívtam az egyik stábot, és amikor maguk nem engedték be őket, rögtön tárcsáztam a hírszerkesztőmet, és elmondtam neki mindent, amit tudok. Mostanra persze már egész Florida hallotta a hírt, de mi voltunk az elsők, és ezen a piacon csak ez számít.
– Ezek szerint az se lepte meg, hogy a stábot nem engedik be ide – jegyezte meg Ainslie.
Mrs. Davanal elfintorodott:
– Hát persze... hogy is mondják azt, amikor valakit elkap a lendület?
– Nyomulás.
– Igen. Én egész életemben nyomultam. A véremben van.
– Nézze, ez a mindennapi életben nem baj. De egy gyilkosság helyszínén nem túl szerencsés.
Farkasszemet néztek egymással.
– Magában van valami egész rendkívüli – mondta az asszony. Nem tudom pontosan, mi az... mindenesetre nagyon kíváncsivá tesz. – Halvány mosollyal kísérte kihívó szavait.
– Még lenne néhány kérdésem, ha nincs ellenére – szólalt meg Ainslie, mielőtt a nő nagyon belemelegedett volna.
– Ne kíméljen –sóhajtotta Felicia.
– Ki tartózkodott a házban ma reggel, illetve az elmúlt éjszaka során?
– Hadd gondolkozzam – vonta össze szemöldökét Mrs. Davanal. Ainslie egyre több kérdést tett fel, míg végül lassan kirajzolódott a kép. Felicia szülei is a házban laknak, jelenleg azonban Olaszországban tartózkodnak. A család ügyeit Felicia apja, Theodore Davanal irányítja, de sok mindent a lányára bíz. A házban lakik még az apja inasa és az anyja szobalánya, ám most ők is Olaszországban vannak.
A legidősebb Davanal, Felicia nagyapja, a kilencvenhét éves Wilhelm a ház legfelső szintjén lakik. Egy házaspár, Mr. és Mrs. Vazquez ápolja.
– Ők is itt laknak – magyarázta Felicia –, de csak nagyon ritkán találkozunk velük.
Felicia szerint Wilhelm Davanal teljesen szenilis: csupán pillanatokra világosodik meg az agya, bár egyre ritkábban.
Ezenkívül itt lakik Humphrey Holdsworth, a komornyik, és a felesége, a szakácsnő. A két kertész meg a sofőr – a családjával együtt – az alagsorban él.
Ainslie úgy döntött, mindannyiukat ki kell kérdezni, hallottak-e valamit az elmúlt éjszaka során.
– Térjünk vissza a férje holttestének felfedezésére – mondta az őrmester. – Navarro járőr azt állította, hogy amikor belépett, önt az elhunyt dolgozószobájában találta.
– Igen – felelte Felicia. – Miután megtaláltam Byront, kirohantam, és felhívtam a 911-et. Aztán... nem tudom megmagyarázni... de odavonzott valami. Talán a sokk. Elvégre olyan váratlanul történt. Rettenetes volt.
– Érthető – bólintott Ainslie. – Inkább az érdekel, hogy megérintett-e vagy elmozdított-e valamit a férje szobájában, amíg ott tartózkodott?
– Nem – rázta meg a fejét Felicia. – Talán az ösztöneim súgták, hogy ne tegyem. Egyszerűen képtelen lettem volna közel menni Byronhoz vagy az íróasztalhoz... – Elhalkult a hangja.
– Köszönöm – mondta Ainslie. – Egyelőre nincs több kérdésem. Felicia Maddox-Davanal fölállt. Most még fegyelmezettebbnek látszott.
– Sajnálom, hogy olyan rosszul kezdődött ez a beszélgetés mondta. – Ki tudja, a végén talán még megkedveljük egymást.
Váratlanul megérintette Ainslie kezét. Néhány másodpercig a férfi bőrén pihentek az ujjai. Aztán sarkon fordult, és egy pillanattal később már ott se volt.

* * *

Ainslie egyedül maradt a szalonban. Gyorsan lebonyolított két telefonhívást, majd visszatért Maddox-Davanal dolgozószobájába, ahol most teljes gőzzel folyt a munka. A technikusok már vizsgálták a terepet, Sandra Sanchez pedig most vette szemügyre az áldozatot. Az államügyész-helyettes, Curzon Knowles is szemlélődött, kérdezgetett, jegyzetelt.
Odakint már eleredt az eső, de Rodriguez sietett megnyugtatni az őrmestert:
– Idejében lefényképeztünk mindent, és elég jó gipszmintákat sikerült vennünk.
A technikusok épp a függöny mögött lévő sárnyomokat fotózták, azután mintát vettek belőle. Másutt ujjlenyomatokat kerestek.
– Beszélgessünk – vonta félre Ainslie Rodriguezt. Pár szóban összefoglalta a Maddox-Davanaltól hallottakat, majd lediktálta Jorgénak a többi kikérdezendő nevét.
– Idehívtam Garciát – mondta. – Ő majd segít neked. Most elmegyek.
– Máris? – kérdezte Jorge kíváncsian.
– Találkoznom kell valakivel – felelte Ainslie. – Az illető nagyon tájékozott Miami felsőbb köreiben. Talán lesz egy-két jó ötlete.

8.

Beth Embry legendás volt a maga idejében. A legkiválóbb bűnügyi riporternek tartották. Híre messze túljutott Florida határain. Szinte mindent tudott, amit a bűnözéssel, az üzlettel és a politikával kapcsolatban tudni lehetett – mint ismeretes, e három időnként fedi egymást. Most félig-meddig visszavonultan élt, ami azt jelentette, hogy időnként írt egy-egy könyvet, amit az olvasók már a megjelenés napján villámgyorsan elkapkodtak, azonban egyre többet törődött a kutyáival – három pekingi pincsivel –, és inkább az emlékeinek élt. De az esze még most is úgy vágott, mint annak idején.
A korát mindig titokban tartotta – évei számát még a Ki kicsodának sem sikerült kiderítenie –, de úgy szól a fáma, hogy jócskán túl van a hetvenen. Miami Beachen él, az Oakmont Tower óceánra néző lakásainak egyikében. Ainslie büszke volt rá, hogy a barátjának nevezheti.
Amikor végzett Feliciával, azonnal idetelefonált. Megkérdezte Beth Embryt, hogy meglátogathatja-e. Az asszony az ajtóban várta.
– Tudom, miért jött – mondta. – Láttam a reggeli hírekben, ahogy megérkezett Davanalékhoz. Ahogy elnéztem, a fiatal riporterekkel se sokkal közlékenyebb.
– Magát sose ráztam le – tiltakozott Ainslie.
– Mert tartott tőlem.
– Az igaz – hagyta helyben Ainslie. – És még ma is tartok.
Nevettek, Ainslie megcsókolta Beth arcát, a három pincsi meg ott ugrált körülöttük.
Beth sose volt szép a szó hagyományos értelmében, elsöprő életkedve mégis minden szavában, mozdulatában tükröződött. Magas kora ellenére jól tartotta magát: még mindig élénk színű, kockás pamutingeket és farmernadrágot viselt.
Tíz évvel ezelőtt ismerkedtek meg, amikor Beth rendszeresen megjelent azoknál az eseteknél, amelyeken Malcolm dolgozott, és néha az ügyre vonatkozó adatokat kért tőle. Ainslie először bizalmatlan volt vele szemben, de azután rájött, hogy gyakran kap tőle jó ötletet vagy háttér-információt, ha elárul neki egy-két apróságot. Ahogy telt az idő, egyre jobban becsülték egymást, később pedig Ainslie sokszor úgy irányította a dolgokat, hogy Beth értesüljön elsőként a történtekről, tudva, hogy a nő sose fedi fel az informátorait. Előfordult, hogy ő ment el Beth Embryhez tanácsot kérni. Mint most is.
– Várjon egy percet – mondta a nő, azzal karjára kapta a kutyákat, és bezárta őket a hátsó szobába.
– Olvastam, hogy elment Elroy Doil kivégzésére – folytatta, amikor visszatért. – Látni akarta, hogy valóban megkapja, amit megérdemelt?
– Nem – rázta meg a fejét Ainslie. – Ő akart beszélni velem.
– Meggyónt magának? – szaladt fel Beth szemöldöke. – Akkor én sztoriszagot érzek!
– Talán majd egyszer mesélek róla. Most még nem lehet.
– Ó, én már csak néhanapján írok. Azért kaphatnék egy ígéretet? Ainslie fontolóra vette a dolgot.
– Rendben van, ha rajtam múlik, megígérem, hogy maga lesz az első, akinek beszélek róla. Addig azonban egy szót se!
– Természetesen. Becsaptam valaha?
– Nem – felelte Ainslie. Aztán rádöbbent, hogy Beth már előre kicsikarta tőle a mostani információk ellenértékét. Persze ez is része volt a játszmának.
Doil említése eszébe juttatta, hogy Ruby Bowe azóta biztosan elkezdte a nyomozást. Nagyon remélte, hogy gyorsan végeznek ezzel az üggyel.
– Mi tud Davanalékról? – kérdezte.
– Elmondom, de nem adom ki az informátoraimat – emelte fel az ujját Beth. – Mint már említettem, nagyon ritkán írok, ám Davanalék még most is izgatnak. Nem akarom elpuskázni a dolgot.
– Sokat tud róluk? Tényleg csak a tények érdekelnek.
– A Davanal család története Miami történelmének szerves része. Byron Maddox-Davanal – ahogy a család kérésére nevezte magát – szerencsétlen flótás volt. Egyáltalán nem lepne meg, ha kiderülne róla, hogy öngyilkos lett. Van már gyanúsítottja?
– Még nincs. Egyébként külsős munkának néz ki. Miért mondta róla, hogy szerencsétlen flótás volt?
– Mert a saját kárán tanulta meg, hogy nemcsak kenyérrel él az ember, még akkor sem, ha az vastagon meg van vajazva. – Beth felnevetett. – Hallotta ezt már valahol?
– Hogyne, bár maga két forrásból is merített: Mózes Ötödik könyvével kezdte, majd Mátéval és Lukáccsal fejezte be.
– Le vagyok nyűgözve! A szemináriumi évek örökre nyomot hagytak magán. Még az is lehet, hogy csettint egyet, és feltámad! – Beth buzgó templomjáró volt, és minden lehetséges alkalommal csipkedte Ainslie-t, amiért otthagyta a papi pályát.
– Magának – felelte Ainslie – odatartom a másik orcámat is. Egyébként ez is Mátéból és Lukácsból van. Most pedig meséljen Byronról.
– Rendben van. Először ő volt a család nagy reménysége. Azt remélték, hogy megalapítja a Davanalok új generációját. Ezért beszélték rá, hogy változtassa meg a nevét, amikor elvette Feliciát. Felicia az egyetlen gyermekük, és ha nem esik teherbe – ami a korát tekintve most már elég valószínűtlennek látszik –, kihal vele a Davanal név. Az az igazság, hogy Byron szorgalmasan osztogatta a spermáját városszerte, úgyhogy feltehetőleg Feliciának is bőven juttatott belőle, ám ennek ellenére nem jött össze a dolog.
– Azt hallottam, az üzleti életben nem volt túl sikeres.
– Inkább katasztrofálisnak mondanám. Felteszem, Feliciától tudja. Talán arról is beszélt, hogy Byron nem bizonyult elég kitartónak.
– Igen.
– Mindenkinek ezzel jön, de az az igazság, hogy ő vágta taccsra a fiút.
– Maga szerint elképzelhető, hogy Felicia megölette a férjét?
– Maga szerint?
– E percben még nem hiszem. Beth határozottan megrázta a fejét.
– Kizárt dolog. Először is túl okos ahhoz, hogy bármilyen hülyeséget csináljon. Másodszor, Byron kifejezetten jól jött neki.
Ainslie-nek eszébe jutottak Felicia szavai: Ez az állapot mindkettőnknek megfelelt. Bizonyos szempontból kényelmesebb volt, hogy férjnél vagyok...
Könnyen kitalálta, mit értett ezen az asszony. Szabadságot.
Beth átható pillantást vetett rá.
– Kitalálta? Byron mellett nem kellett aggódnia azok miatt a férfiak miatt, akik a kezére pályáztak.
– A kezére pályáztak?
Beth hátravetette a fejét, és felnevetett.
– Hát, nem mindegyik. De így is volt belőlük épp elég. Felicia falja a férfiakat, viszont gyorsan rájuk un, és akkor otthagyja őket. Ha valamelyikük komolyan venné a románcot, elég annyit mondania: "Már férjnél vagyok."
Beth hirtelen megállt, és kutató pillantást vetett Ainslie-re.
– Csak nem? Lehet, hogy Felicia magánál is próbálkozott?... Hát persze! Istenem, Malcolm, maga elpirult!
Ainslie megrázta a fejét.
– Nem. Valószínűleg csak képzelődtem.
– Ne reménykedjen, barátom! Egyébként ha meg akarja kóstolni magát, akkor előbb-utóbb újra próbálkozik. Figyelmeztetem: Felicia méze talán édes, ám ő az a méhkirálynő, akinek fullánkja van.
– Az előbb a Davanal-dinasztiáról beszéltünk. Mikor jöttek ide?
Beth elgondolkozott.
– A múlt század végén, talán 1898-ban... igen, biztosan akkor. Olvastam egy könyvet erről az egészről. Silas Davanal és a felesége, Maria Felső-Sziléziából érkezett. Volt némi megtakarított pénzük. Vegyeskereskedést nyitottak, és életük végére ebből lett a hatalmas Davanal Áruház. Silasnak és Mariának volt egy gyermeke: Wilhelm.
– Ő ugye alig él már?
– Látja, ez megint olyan feliciásan hangzott. Wilhelm felesége már sok éve halott, de ő még mindig nagyon virgonc ahhoz képest, hogy lassan százéves. Úgy hallottam, mindent tud, ami a házban történik. Vele kéne beszélnie.
Szenilis, mondta Felicia.
– Beszélni fogok vele.
– A család minden egyes generációval gazdagabb és befolyásosabb lett – folytatta Beth. – Ez Theodore-ra és a feleségére, Eugéniára is vonatkozik. Mindkettő fejedelmi jelenség.
– Ami azt illeti, elég félelmetesen hangzik.
– Nem feltétlenül. Inkább arról van szó, hogy rettenetesen büszkék.
– Mire?
– Mindenre. Nagyon adnak a látszatra. Úgy gondolják, feddhetetlennek kell lenniük: ez pedig valósággal felsőbbrendű lényekké teszi őket. Az ő kis mocskos titkaik olyan mélyre vannak elásva, hogy azt még maga se nagyon tudja majd felszínre hozni.
– Azért abból, amit elmesélt, kitűnik, hogy Felicia nem mindenben makulátlan.
– Igaz, de ő már korunk gyermeke. Egyébként ő is rettenetesen büszke, és amúgy is alkalmazkodnia kell Theodore-hoz meg Eugéniához, hiszen még mindig ők kezelik a családi vagyont. Rengeteg baja volt Byron miatt. A szülei nem akarták, hogy a világ megtudja: a házassága zátonyra futott. Ezért kapta a fiú az évjáradékot. Egyébként nemigen törődnek Felicia viselt dolgaival, amíg nem derül fény rájuk.
– Mennyire sikerül titokban tartania az ügyeit?
– Korántsem annyira, amennyire a szülei szeretnék. Tudomásom szerint az egyik nagy családi veszekedés alkalmával megfenyegették, hogy ha bármilyen módon szégyent hoz a család nevére, elveszik tőle a tévétársaságot.
Tovább beszélgettek, és Ainslie-nek egyre jobban megvilágosodtak a Maddox-Davanal-ügy részletei.
– Köszönöm, Beth – mondta búcsúzóul. – Rengeteg ötletet adott. A három pincsi boldogan csaholva kísérte az ajtóig. Végre kiszabadulhattak a szobafogságból.

* * *

Mire Ainslie visszaért a Davanal-házhoz, Maddox-Davanal holttestét már elvitték a Dade megyei hullaházba. Sandra Sanchez is elment, és csak annyit üzent az őrmesternek, hogy a halál hajnali öt és hat óra közt állhatott be – azaz mintegy két órával azelőtt, hogy Felicia Maddox-Davanal felhívta a 911-et.
Az edzőteremmel kombinált irodában most már viszonylagos nyugalom honolt, bár Julio Verona még mindig újabb bizonyítékok után kutatott.
– Mutatni akarok valamit – mondta, amikor Ainslie belépett a helyiségbe.
– Rajta! – felelte az őrmester, először azonban a két nyomozóhoz fordult.
– Mi újság? – kérdezte.
José vigyorogva mutatott Garciára:
– A Papa azt hiszi, hogy a komornyik a tettes.
– Nagyon vicces! – morogta Garcia savanyúan. Aztán így szólt Ainslie-hez: – Én egyáltalán nem hiszek ennek a Holdsworthnek. Az ösztöneim azt súgják, hazudik.
– Amennyiben?
– Azt állítja, hogy semmit se hallott: se lövést, se más gyanús zajt, pedig ezen a szinten lakik. Csak az elhunyt felesége tájékoztatta a történtekről, miután kihívta a 911-et. Anyakamat tenném rá, hogy többet tud, mint amennyit elmondott.
– Ellenőrizted? – kérdezte Ainslie.
– Természetesen. Még mindig angol állampolgár. Zöld kártyával dolgozik. Tizenöt éve él itt. Eddig nem keveredett zűrbe. A Bevándorlási Hivatalban van róla egy dosszié.
– Esetleges kiindulópont?
– Elég hihetetlennek tűnik, de Holdsworthről készült egy rendőri jelentés Angliában. Egyébként elég okos volt ahhoz, hogy ne titkolja el, amikor a zöld kártyát kérvényezte. Ha nem vallja be, visszadobták volna a kérvényt, így azonban minden további nélkül megkaphatta az engedélyt.
– Halljuk, mit művelt!
– Harminchárom évvel ezelőtt – tizennyolc éves korában – elcsent egy látcsövet egy parkoló kocsi hátsó üléséről. Egy zsaru meglátta, és elkapta. Két év felfüggesztettet kapott. Azóta semmi sincs róla. A Bevándorlási Hivatalnál elmondták, hogy az ilyen régi botlásokat nem veszik figyelembe, ha bevallja a folyamodó. Azt hiszem, időpocsékolás volt odamenni.
Ainslie megrázta a fejét.
– Az anyaggyűjtés sose időpocsékolás, Papa. Őrizd meg a jegyzeteidet. A többiek mit mondanak?
– Nem sok használhatót – vette át a szót Jorge. – A sofőr, a felesége és az egyik kertész úgy gondolják, hallották a lövést, de azt hitték, egy autó kipufogója berreg. Egyébként egyikük se tudja, hány óra lehetett. Csak arra emlékeznek, hogy nagyon sötét volt.
– Beszélt már valaki az öreg Wilhelm Davanallal?
– Nem.
– Akkor az enyém. – Ainslie átballagott a szoba túlfelén pepecselő Julio Veronához. Jorge és Garcia követte.
– Nézzék meg ezt – mondta Verona. Egy műanyag zacskóból előhúzta Maddox-Davanal aranyóráját, és az íróasztalra helyezte.
– Ezt az asztali órát itt találtuk – mondta, és előhúzta az erről készült polaroid képet. – Most pedig nézzék meg az óra hátlapját. Láthatják, hogy csupa vér. De – emelte fel a mutatóujját – ha feltesszük, hogy az áldozat vére van rajta, akkor nehéz elképzelni, hogy ennyi vér kerüljön a hátlapjára, hiszen elég messze fekszik a holttesttől.
– Maga szerint mi történhetett?
– A gyilkosság előtt vagy közvetlenül utána az óra leesett az asztalról, és a padlón lett véres. Később valaki, talán a gyilkos, észrevette az órát, és visszatette az íróasztalra. Mindenesetre így találtuk meg.
– Ujjlenyomat?
– Többet is találtunk. Közülük kettő véres volt, és az a legszebb, hogy valamennyi ugyanattól a személytől származik.
– Ha megtaláljuk, ki az, megvan a gyilkos – kiáltotta Garcia izgatottan.
Verona vállat vont.
– Az már a nyomozók dolga, hogy milyen következtetésre jutnak... Mindenesetre kemény kihallgatás elé néz az illető. Már megkezdtük a nyilvántartó ellenőrzését. Holnapra meg tudom mondani, van-e valami eredmény. Az órán található vér azonosításához még legalább két nap szükséges. De mutatok még valamit.
Verona átment a szoba másik végében álló tölgyfa szekrényhez.
– Ez zárva volt, de szerencsére találtunk néhány kulcsot az íróasztal fiókjában. – Kinyitotta a szekrényt, amelyben fegyverek sorakoztak: egy automata Browning, egy félautomata Winchester meg egy 22-es kaliberű Grossman automata. Mindegyik csővel fölfelé. Mellettük, a vörös filccel borított hátsó falon egy kilenc milliméteres automata pisztoly lógott. Néhány üres kampó jelezte, hogy még egy kézifegyvernek kellett a szekrényben lennie.
Verona kihúzta a számos alsó fiók egyikét.
– Rengeteg lőszert találtunk. Nyilvánvaló, hogy Maddox-Davanal gyakran használta ezeket. Egyébként az összes fegyver tüzelésre kész. Az egyik fiókban egy doboz .375-ös Magnumba való golyó lapul.
– És nincs meg a hozzájuk tartozó fegyver – jegyezte meg elgondolkozva Ainslie.
– Igen. A szekrényből nyilvánvalóan hiányzik egy kézifegyver. Szerintem ez a .375-ös Magnum lesz az.
– Ha szerencsénk van, Maddox-Davanalnak volt fegyverviselési engedélye. Ellenőrizték?
– Még nem – felelte Verona.
– Akkor lássunk hozzá – javasolta Ainslie, és elővette a rádióját. A gyilkossági csoportot hívta. Pablo Greene jelentkezett.
– Pablo, megnéznél nekem valamit a számítógépben? – kérdezte Ainslie. – Ellenőrizni kéne egy adatot a Dade megyei lőfegyver-nyilvántartóban. – Pár pillanatig hallgatott, azután folytatta: – A vezetékneve: Maddox-Davanal. Keresztneve: Byron... igen, még a házban vagyunk... szeretném tudni, van-e nyilvántartott fegyvere a pasasnak.
Míg Greene-re várt, Veronához fordult.
– Találtunk golyót a helyszínen?
– Igen. A lambéria mellett bukkantunk rá. Miután áthatolt az áldozat fején, az íróasztal mögött lévő lambériába csapódott, szétlapult és leesett. Elég rendesen eltorzult. A laborvizsgálat eredményéig nem mondhatok semmi biztosat, de elképzelhető, hogy a .375-ös Magnumból származik.
Ainslie rádiója megszólalt.
– Itt vagyok, Pablo – mondta. – Kezdheted. Megvan... Igen... Ez is egyezik... Az is itt van... és még... Aha! Ezt légy szíves ismételd meg még egyszer... Csodás! Igen, megvan... Ez minden? Rendben... Köszönöm.
– A nyilvántartás szerint valamennyi fegyver Maddox-Davanal tulajdona – mondta, miután elrakta a rádiót. – Ezenkívül a birtokában van egy Smith & Wesson típusú .375-ös Magnum is. Azt hiszem, ezt keressük.
A négy férfi csöndben latolgatta az eseményeket.
– Ti is ugyanarra gondoltok? – szólalt meg végül Garcia. – Ha a hiányzó pisztoly a gyilkos fegyver, akkor ez minden valószínűség szerint belső munka lesz. A házban van a tettes.
– Lehetséges – mondta Jorge. – Csakhogy az a fickó, aki átmászott a kerítésen és feltörte az ajtót, megszerezhette a fegyvert, mielőtt elbújt a szobában.
– De honnan tudta, hogy hol van a kulcs és a fegyverek? – vetette ellene Garcia.
– Maddox-Davanalnak valószínűleg voltak barátai, akik tudtak erről – mondta Ainslie. – Az efféle fickók szívesen mutogatják a fegyvereiket. És még valami: abból, amit Julio mondott, nagyon valószínűnek tűnik, hogy a Smith & Wesson is töltve volt.
– Ráadásul kibiztosítva – tette hozzá Garcia.
– Oké, én is töröm a fejem a "belső" munka lehetőségén – mondta José. – De egyelőre még ne tereljük egy meghatározott vágányra a gondolatainkat.
– Már csak egyetlen dologra lesz szükségünk – mondta Verona. Bár nagyon szép ujjlenyomatokat sikerült gyűjtenünk, rá kellene venni a személyzetet, hogy járuljanak hozzá az ujjlenyomatvételhez.
– Elintézem – vállalkozott a feladatra Jorge Rodriguez.
– Holdsworthé mindenképpen legyen közöttük – figyelmeztette Ainslie. – És jó lenne megszerezni Mrs. Maddox-Davanalét is.

* * *

A sajtó két napig tele volt a "dúsgazdag Davanal véres halálá"-val. Az országos hálózatok is átvették a hírt. A legtöbb tudósítás a WBEQ televízió Felicia Maddox-Davanallal készült interjújából idézett. Amikor megkérdezték, hogy a rendőrség gyanúsít-e valakit, így válaszolt: "Nem vagyok biztos benne, hogy van-e gyanúsítottjuk. Szerintem elég tanácstalannak látszanak." Megígérte, hogy a család magas jutalmat tűz ki a nyomravezetőnek, amint – tette hozzá "apám visszatér Olaszországból. Egyelőre nem utazhat. Olyannyira lesújtotta a hír, hogy sokkos állapotban van."
Egy milánói AP-riporter, aki megpróbált interjút készíteni Theodore Davanallal a veje halálának másnapján, azt jelentette, hogy a Davanal házaspár barátaival együtt a híres és elegáns Ristorante L'Albereta di Gualtiero Marchesiben vacsorázott, és távolról sem látszott bánatosnak.
Ezalatt a Brickell sugárúti házban a miami gyilkossági csoport folytatta a munkát. A második nap folyamán Ainslie, Jorge Rodriguez és José Garcia rövid megbeszélést tartott az áldozat dolgozószobájában.
Jorge jelentette, hogy csupán két szobalány és az egyik férfi cseléd egyezett bele az ujjlenyomatvételbe.
– Viszont Mrs. Maddox-Davanal közölte, szó se lehet róla, hogy a saját házában ujjlenyomatot vegyenek róla. A komornyik szintén megtagadta az együttműködést.
– Joguk van hozzá – jegyezte meg Ainslie. – De akkor is meg kell szereznünk Holdsworth ujjlenyomatát!
– Megpróbálhatom a dolgot a tudtuk nélkül is – javasolta Jorge. A nyomozók gyakran folyamodtak ehhez a megoldáshoz, pedig tiltja a szabályzat.
– Ebben a házban túl kockázatos lenne – ellenkezett Ainslie. Aztán eszébe jutott valami: – Mintha azt mondtad volna, hogy Holdsworthről rendőrségi jelentés készült odahaza – mondta Garciának.
– Két év felfüggesztettet kapott – felelte José.
– Akkor kérd el az ujjlenyomatait az angoloktól.
– Szerinted megvan még nekik, harminchárom év után?
– Hogyne. A britek alapos emberek. Hívd csak fel a kapcsolatodat a Bevándorlási Hivatalnál, és küldesd el számítógépen az ujj lenyomatokat.
– Máris nekilátok – felelte Garcia, azzal átvonult a szoba másik végébe, és elővette a rádióját.
– Reméljük, találnak valamit – mondta Julio Verona, aki pár perccel korábban érkezett. – Az asztali órán lévő ujjlenyomat nem vezetett eredményre. Nincs benne a nyilvántartásban. Az FBI se tud róla semmit. Egyébként dr. Sanchez szeretne valamelyikükkel beszélni. A hullaházban van.
Jorge kérdő pillantást vetett Ainslie-re.
– Együtt megyünk – közölte az őrmester.

* * *

– Van valami, ami sehogy se akar összeállni Maddox-Davanal halálával kapcsolatban – mondta dr. Sanchez. Az orvos szakértő irodájában ültek. Akis szobában mindent elborítottak a dossziék.
– Mi a gond vele, doktornő? – kérdezte Jorge. Sanchez kicsit tétovázott, mielőtt megszólalt.
– Hallottam, miről vitatkoztak a gyilkosság helyszínén. Tényleg nem az én dolgom... végül is csupán az a feladatom, hogy megállapítsam a halál okát...
– Mindannyian tudjuk, hogy maga sokkal többet tesz ennél – biztatta Ainslie.
– Nos, a golyó röppályájáról van szó. Persze nehéz lenne pontosan kiszámítani az ívét, hiszen szinte teljesen szétroncsolta a fejet. De a maradványokból úgy látom, hogy a lövedék a halott jobb arcán hatolt be, aztán a jobb szemen keresztüljutott az agyba, és a fejtetőn át távozott.
– Ez elegendőnek látszik ahhoz, hogy végezzen valakivel – jegyezte meg Jorge. – Mi a baj?
– Csak annyi, hogy ehhez a gyilkosnak gyakorlatilag az áldozat orra alá kellett tartania a fegyvert.
– Talán villámgyorsan történt az egész.
– Talán. Csak nagyon nehéz elhinni. Ráadásul két megválaszolatlan kérdést vet fel: az első az, vajon miért vállalta volna a gyilkos a kockázatot, hiszen tudjuk, hogy az áldozat nagyon erős volt. A másik meg az, hogy bármilyen gyors legyen is a gyilkos, az áldozat ösztönösen védekezni próbál. Ennek viszont semmi nyoma. – Amikor először láttuk a holttestet, te is rámutattál erre a tényre
– emlékeztette Ainslie Jorgét. Aztán Sanchezre nézett. – Maga mit gondol?
– Figyelembe vették az öngyilkosság lehetőségét?
– Nem – felelte rövid hallgatás után az őrmester.
– Méghozzá számos ok miatt nem – vette át a szót emelt hangon Jorge. – Az erkélyajtót felfeszítették, aztán ott vannak a sáros cipőnyomok, és eltűnt a gyilkos fegyver is, holott öngyilkosság esetében...
– Higgye el, semmi baja a fülemnek, nyomozó – vágott közbe Sanchez. – Mint már mondtam, magam is ott voltam a helyszínen.
Jorge elvörösödött.
– Elnézést kérek, doktornő. Csupán hangosan gondolkoztam. Viszont az öngyilkosságok esetében mindig találni lőpornyomokat a kézfejen. Itt mi a helyzet?
– Egyik kezén se találtam semmit, pedig mindkettőt ellenőriztem
– vallotta be a doktornő. – Viszont ha valaki ismeri a lőfegyvereket, annak eszébe juthat, hogy lemossa a kezeket. Persze ebből az következik, hogy esetleg a többi nyom is hamis lehet.
– Mindenesetre megvizsgáljuk a dolgot – ígérte Ainslie.
– Jó – válaszolta Sanchez. – Amíg nem zárja le az ügyet, a halál okának rubrikájába egyelőre azt írom: ismeretlen.

9.

Mire Ainslie visszatért az irodájába, számos üzenet tornyosult az íróasztalán. Ahogy átfutotta őket, rögtön feltűnt neki Beth telefonszáma. Azonnal felvette a kagylót, és tárcsázta az újságírónőt.
– Fölmelegítettem néhány kapcsolatomat a maga kedvéért – vágott a közepébe Beth. – Azt hiszem, van egy-két dolog, ami érdekelheti.
– Imádom, Beth – mondta boldogan Ainslie. – Mit sikerült kikaparnia?
– Maddox-Davanal komoly anyagi gondokkal küszködött. Úgy értem, valóban nagy bajban volt. Ráadásul teherbe ejtett egy lányt, és a lány ügyvédje nagyon megszorongatta őt is meg a Davanal családot is.
"Beth mindig ilyen lehengerlő" – gondolta Ainslie.
– Ez valóban kínos lehetett – felelte. – Ha jól emlékszem, a múltkor azt mondta, csöppet se lepné meg, ha Byron öngyilkos lett volna.
– Valóban így áll a helyzet? – kérdezte döbbenten Beth.
– Mindenesetre nem zárjuk ki a lehetőséget, azonban korai lenne ennél többet mondani. Kérem, meséljen még Byron anyagi gondjairól.
– Játszott és vesztett. Több mint kétmillióval tartozott az alvilágnak. Megfenyegették, hogy elmennek Davanalhoz.
– Aki egy centet se adott volna nekik.
– Ebben azért ne legyen olyan biztos. Bárkinek, aki olyan magasra mászott az uborkafán, mint ők, vannak eltussolni való ügyei. Elképzelhető, hogy a maffia kiszagolt valamit. Persze ha Theodore Davanal kénytelen kifizetni őket, akkor biztosan véget vet Byron gondtalan henyélésének.
Ainslie újból megköszönte Bethnek a segítséget, és megígérte, hogy amint lehet, mindenről tájékoztatni fogja.
– Nos, mi van a feltételezett öngyilkossággal? – kérdezte Jorge, amikor visszatért az íróasztalához. – Mennyire vegyem komolyan a lehetőséget?
– Azt hiszem, Sandra Sanchezt mindig érdemes komolyan venni – felelte Ainslie. – Egyébként egyre több érv szól emellett – azzal elmondta mindazt, amit az előbb tudott meg Beth Embrytől.
Jorge elismerően füttyentett.
– Ha viszont ez igaz, akkor Davanal asszony nem megy egy kis hazugságért a szomszédba. A saját szememmel láttam a tévében, amikor a "férje kegyetlen meggyilkolásáról" beszélt. Vajon mit rejteget ennyire?
Ainslie-nek már volt rá néhány lehetséges válasza. Az első a büszkeség, ahogy Beth fogalmazott. Úgy gondolják, feddhetetlennek kell lenniük, ez valósággal felsőbbrendű lényekké teszi őket.
– Ismét kihallgatja Mrs. Davanalt? – kérdezte Jorge.
– Igen, de előbb még körülszimatolok egy kicsit. Szeretem, ha több ász van a kezemben.
Ugyanaznap, szerdán, a Dade megyei halottkémi körzet visszaadta Byron Maddox-Davanal holttestét a feleségének, aki bejelentette, hogy szeretett férje temetésére pénteken kerül sor.

* * *

A Davanal-házban csütörtökön minden a feje tetején állt. Aki élt és mozgott, a temetésre készülődött. A gyilkossági csoport nyomozói igyekeztek minél észrevétlenebbek maradni. Malcolm Ainslie ennek ellenére felment a legfelső szintre, hogy kihallgassa Vazquezéket, akik az öreg Wilhelm Davanalt gondozták. A házaspár harmadik emeleti lakásában fogadta az őrmestert. Barátságosak és segítőkészek voltak. Láthatóan semmit se titkoltak. Elmondták, mennyire megdöbbentek, amikor hallották, hogy Byront meggyilkolták.
– Igen – folytatták –, Mr. Wilhelm is tud róla, bár hajlott kora miatt nem vesz részt a temetésen. Sajnos most nem beszélhet vele, mert alszik.
– Az öregúr nagyon fáradékony – magyarázta Karina Vazquez. – Napközben is alszik. De ha ébren van, úgy vág az esze, mint a borotva.
– Néha úgy gondolok rá, mint egy finom, öreg órára – fűzte hozzá a férje. – Időnként megáll, de ha jár, ugyanolyan pontosan működik, mint valaha.
– Nagyon remélem, hogy rólam is így beszélnek majd – jegyezte meg Ainslie. Aztán hozzátette: – Ön szerint az öregúr tudna mondani valamit a halálesettel kapcsolatban?
– Nem lepne meg – válaszolt Karina. – Nagyon tájékozott a család ügyeit illetően, ám a mondanivalóját jobbára megtartja magának. Tudja, Francesco meg én nem kérdezősködünk. Mr. Wilhelm gyakran felébred éjszaka. Talán hallott valamit. Ezt azonban már önnek kell megkérdeznie tőle.
Ainslie megköszönte a segítségüket, és megállapodtak, hogy valamikor visszajön, hogy beszéljen Wilhelm Davanallal.

* * *

Bár nagyon kevés volt a rendelkezésre álló idő, Felicia mindent megtett, hogy néhai férjének méltó temetése legyen. A szertartást a Szent Pál episzkopális templomban tartották. A WBEQ természetesen bejelentette az eseményt. A Miamiben lévő összes Davanal Áruház három órára bezárt, hogy az alkalmazottak részt vehessenek a gyászmisén. Rossz nyelvek szerint a főnököknek később jelenteni kellett a hiányzó dolgozók nevét. A püspök eucharisztikus rekviemet tartott, kórussal és nagy papi segédlettel. A koporsóvivők közt ott volt a város polgármestere, két szenátor és két kongresszusi képviselő. A Davanal név most is megtette a hatását. A templom tömve volt.
Malcolm Ainslie, Jorge Rodriguez és José Garcia is részt vett a temetésen. Ők nem gyászoltak – a munkájukat végezték. Mivel még mindig fennállt a lehetősége, hogy Byron Maddox-Davanal gyilkosság áldozata lett, a nyomozók és a technikusok rengeteg fényképet készítettek a gyászolókról és a templom körül parkoló kocsikról. A gyilkos néha felbukkan a temetésen is...

* * *

Aznap délután, amikor a nyomozók zöme a szokásos papírmunkával nyűglődött, a Bevándorlási Hivatal tisztje felkereste Garciát. A Papa örömmel üdvözölte a hivatalnokot.
– Áthoztam ezeket – mondta a tiszt, miután kezet fogtak. – Itt vannak az ujjlenyomatok – nyújtotta át a nyomozónak a borítékot. Most kaptam őket Londonból.
– Nagyon köszönöm – mondta lelkesen Garcia. Néhány percig még csevegtek, azután kikísérte a látogatót.
Visszament az íróasztalához, és megpróbálta kivárni, míg Ainslie befejezi a telefonálást. Egy idő után feladta, és inkább átment a technikusokhoz, hogy megkeresse Julio Veronát.
Tíz perc múlva visszarobogott a szobába.
– Győzelem! – kiáltotta boldogan. Ainslie megpördült a széken.
– Ugye mondtam, hogy az a nyavalyás komornyik a pofánkba hazudik! – rikkantotta diadalmasan Garcia. – Az ő véres ujjlenyomatai vannak Maddox-Davanal óráján. Ráadásul megjött a vérvizsgálat eredménye is: az órán talált vér az áldozaté!
– Szép volt, Papa – dicsérte meg Ainslie, ám a szomszéd asztaltól odakiáltottak neki:
– A hetes vonalon keresik, őrmester!
Intett a többieknek, hogy várjanak, és felvette a kagylót.
– Karina Vazquez vagyok – mondta egy izgatott hang a vonal túloldalán. – Mr. Wilhelm ébren van, és örömmel várja önt. Kérem, siessen. Bármikor elaludhat.
Ainslie letette a kagylót.
– Remek munka volt, José. Még ma megbeszéljük, mit tegyünk. De el kell intéznem valamit, mielőtt bármit csinálnánk.

* * *

Mrs. Vazquez a Davanal-ház legfelső emeletén fogadta Ainslie-t, és egy tölgyfa borítású, napfényes szobába kísérte. A széles ablakok itt is a Biscayne-öbölre nyíltak. Az ablakokkal szemben, a nagy, széles ágyban ösztövér öregember ült.
– Ő Mr. Ainslie, a rendőr, aki beszélni szeretne önnel – mondta Mrs. Vazquez, amikor Malcolm belépett.
Az öregúr bólintott, és az ágy mellé készített székre mutatott.
– Kérem, foglaljon helyet – mondta halkan.
– Köszönöm, uram.
– Nem baj, ha itt maradok? – kérdezte Mrs. Vazquez.
– Sőt, kifejezetten megkérném rá – jelentette ki Ainslie. Szeretném, ha később tanúskodna.
Wilhelm Davanal hajlott kora ellenére is tekintélyt parancsoló jelenségnek bizonyult. Dús, ősz hajára láthatóan nagy gondot fordított. Fejét egyenesen tartotta. Csupán ráncos nyaka, vizenyős szeme és remegő keze árulta el, hogy csaknem százesztendős.
– Sajnálom Byront – mondta az öregember alig hallhatóan. Nem volt sok tartása, és az üzlethez se értett, de én ennek ellenére szerettem. Viszonylag gyakran meglátogatott. A többiek olyan elfoglaltak, szinte alig látom őket. Byron néha felolvasott nekem. Tudja, ki ölte meg?
Ainslie úgy döntött, hogy őszinte lesz.
– Nem vagyunk benne biztosak, hogy gyilkosság történt, uram. Inkább öngyilkosságra gyanakszunk.
Az öregember mérlegre tette a hallottakat.
– Nem lep meg. Egyszer azt mondta, teljesen üresnek érzi az életét.
Míg Ainslie jegyzetelt, Mrs. Vazquez odasúgta neki:
– Ne vesztegesse az időt, őrmester. Ha kérdezni akar valamit, siessen.
Ainslie bólintott.
– Mr. Davanal, a múlt hétfőn éjjel vagy kedden hajnalban nem hallott valami szokatlan zajt?
– Igen, hallottam a lövést – felelte Wilhelm határozottan. Érdekli, mikor történt?
– Igen.
– Fél hat után öt perccel. Van egy világító órám. – Az öregember az ágya melletti szekrényre mutatott.
Ainslie-nek eszébe jutott, hogy Sandra Sanchez is hajnali öt és hat óra közé tette a halál időpontját.
– A lövést követően nem hallott egyebet?
– Dehogynem. Az ablakhoz mentem, és kinyitottam. Pár perccel később nagy nyüzsgés kezdődött odalent. Kijöttek a verandára is. Összevissza kiabáltak.
– Megismerte a hangjukat?
– Holdsworthét igen. Ő a...
Az öregember hangja elhalt.
– A komornyik – segített Ainslie. – Volt még ott valaki más is?
– Azt hiszem... azt hiszem, hogy... –Az öregember elhallgatott. Egy kis vizet kérek – suttogta. Mrs. Vazquez behozta és tartotta a poharat, míg Davanal ivott. Aztán Wilhelm szemei lecsukódtak, a feje hátrahanyatlott. Az ápolónő óvatosan visszafektette a párnára.
– Mr. Wilhelm most nyolc órán át aludni fog – mondta. – Azt hiszem, még egyszer vissza kell jönnie, ha még akar tőle valamit. Néhány mozdulattal megigazította az öregember ágyát, hogy kényelmesebb legyen, majd így szólt: – Kikísérem.
Kimentek a hálószobából. A folyosón Ainslie megállt, és szembefordult az asszonnyal.
– Köszönöm, Mrs. Vazquez, ismerem a járást. Egyedül is kitalálok. Viszont lenne magához egy kérésem.
– Tessék.
– Később talán meg fogom kérni, hogy tanúsítsa a most elhangzottakat. Jó lenne, ha leírná mindazt, amit hallott.
– Természetesen számíthat rám – mondta Karina Vazquez. – Értesítsen, amikor szüksége lesz rám.
Miközben visszament a gyilkossági csoport irodájába, Ainslie azon töprengett, vajon Felicia neve volt-e az, amit Wilhelm Davanal majdnem kimondott az előbb.

* * *

– Letartóztatási parancsot kérek – mondta Ainslie Newboldnak. A gyanúsított neve: Humphrey Holdsworth. A tárgy: Byron Maddox-Davanal meggyilkolása.
Ainslie pár perccel korábban ért vissza. Amikor megérkezett, felolvasta jegyzeteit José Garciának és Jorge Rodrigueznek, majd összeírta a Holdsworth ellen szóló bizonyítékokat. Most mindhárman itt álltak a hadnagy irodájában.
– Csak az ő ujjlenyomatai vannak az íróasztalon talált órán. Az órán egyébként az áldozat vére volt. Biztosra vehető, hogy valaki visszatette az asztalra, miután észrevette, hogy leesett a földre, és ez a valaki csak Holdsworth lehetett. Holdsworth másik két ujjlenyomatán szintén vért találtunk, bár ezeket a mintákat még nem azonosítottuk.
– Holdsworth hazudott, amikor azt állította, hogy semmit se tudott Byron Maddox-Davanal meggyilkolásáról, amíg Felicia Maddox-Davanal nem tájékoztatta, persze már a rendőrség kihívása után. Ez egyébként 7 óra 32 perckor történt. Holdsworth vallomásának Wilhelm Davanal is ellentmond, aki azt állította, hogy a gyilkosság napján, körülbelül 5 óra 30-kor lövésre ébredt, és pár perccel később hallotta a komornyik hangját. Jól ismeri Mr. Holdsworthöt, és biztos benne, hogy ő volt az. A hang odalentről jött, a gyilkosság helyszínén lévő verandáról.
– Mindannyian úgy gondoljátok, hogy Holdsworth a gyilkos?
– Magunk közt szólva egyáltalán nem – felelte Ainslie. – De elég bizonyítékunk van ahhoz, hogy behozzuk, és úgy gondoljuk, ha jól megszorongatjuk, dalolni fog. Ebben mindhárman egyetértünk.
– Az őrmesternek igaza van, uram – csatlakozott hozzá Garcia is. – Ez az egyetlen módja annak, hogy kihúzzuk belőle az igazságot. Lady Macbeth odaát biztosan nem nyitja szóra liliom ajkait.
Rodriguez egyetértően bólintott.
– Áldásom rá – válaszolta a hadnagy. – Mi a terved, Malcolm?
– Még ma este megszerzem a letartóztatási parancsot, aztán kerítek egy bírót is, aki aláírja. Holnap hajnalban kérek egy rabszállító autót, és felszedjük Holdsworthöt. A rácsos kocsiban bőven lesz ideje gondolkodni. Minél gyorsabban kihozzuk a Davanal-házból, annál jobb.
– Biztatóan hangzik – mondta Newbold. – Lássatok hozzá, ne vesztegessétek az időt.

* * *

Ainslie kora este érkezett az Államügyészi Hivatalba. Mielőtt elindult, telefonált Curzon Knowlesnak, hogy várja meg. Miután leült az államügyész irodájában, felsorolta a Holdsworth elleni bizonyítékokat. Knowles jól ismerte az ügy hátterét.
– Úgy látom, elegendő indoka van rá, hogy letartóztassa – mondta végül. – Ahhoz persze kevés, hogy elítélhesse, de gondolom, egyelőre csak szóra akarja bírni. Vagy talán nem is ő az első számú gyanúsított?
Mielőtt jogot tanult, Knowles a New York-i rendőrség nyomozója volt. Tapasztalatból tudta, hogy időnként milyen kanyargósak az igazság útjai. Ainslie nem akart etikai vitába keveredni, ezért diplomatikusan ennyit mondott:
– Elképzelhető más lehetőség is, de pillanatnyilag ő az első számú gyanúsított.
– Furcsa, de amikor megláttam a helyszínt, az első gondolatom az volt, hogy öngyilkosság történt – felelte mosolyogva az államügyész-helyettes. – Persze a Davanal családban senki nem lesz öngyilkos, igaz?
Bár Knowles átható pillantást vetett rá, Ainslie nem válaszolt. Az államügyész-helyettes végül feladta.
– A titkárnőm már hazament – mondta. – Nézzük, megbirkózom-e a számítógéppel.
Átment a titkárságra, és két ujjal bepötyögte a szükséges utasításokat. A gép pár másodperccel később zümmögve kinyomtatta a kért űrlapot. Ainslie aláírta az okiratot, letette az ilyenkor szokásos esküt, Knowles pedig átadta neki a letartóztatási parancsot.
– Most, hogy vége a papírmunkának – mondta –, lássuk, melyik bíró elérhető.
Visszament az íróasztalához, és elővette az ilyen esetekben mozgósítható bírák lakcímét és otthoni telefonszámát tartalmazó listát.
– Melyiket választja? – kérdezte, és átnyújtotta Ainslie-nek a papírlapot.
– Detmannt – felelte az őrmester, miután átfutotta a neveket. Ainslie számos esetben állt előtte tanúként, és tudta, hogy a bíró segít, ha ismeri a letartóztatási parancsot kérő rendőrt.
– Felhívom magának – ajánlotta Knowles, és már tárcsázta is a számot.
– A bíró felesége azt mondja, hogy éppen vacsoráznak, de mire odaér, a bíró a rendelkezésére áll.

* * *

Detmann bíró Miami Shoresban lakott. Amikor Ainslie csengetett, maga nyitott ajtót. A magas, őszülő bíró a mindennapi életben is tekintélyt parancsoló jelenség volt. Miután üdvözölték egymást, a dolgozószobába vezette Ainslie-t, és leültette. Mrs. Detmann közben kávét hozott mindkettőjüknek. A bíró áttanulmányozta az Ainslie-től kapott iratokat.
– Elég gyorsan a végére jártak – mondta végül. – Maga szerint elég erősek a bizonyítékaik?
– Azt hiszem, uram, és az államügyész-helyettes úr is így gondolja – felelte óvatosan Ainslie, tudva, hogy a Davanal-üggyel kapcsolatos hírek villámgyorsan terjednek.
A bíró az államügyész-helyettes aláírására pillantott.
– Knowles – mondta elgondolkozva. – Jól ismerem. Az ő pecsétje mindenesetre elég biztosítékot jelent.
Azzal tollat ragadott, és aláírta a letartóztatási parancsot.

* * *

Ainslie hajnali ötre állította be az ébresztőóráját. – Még sötét volt, amikor hat előtt tíz perccel egy jelzés nélküli kocsiban behajtottak a Davanal-birtokra. Egy kék-fehér járőrkocsi követte őket, amelyben két egyenruhás rendőr ült.
A főbejárat előtt mind a négy rendőr kiszállt, és az előre megbeszélt haditervnek megfelelően Rodriguez vette át az irányítást. Megállt a hatalmas, kétszárnyú kapu előtt, és megnyomta a csengőt. Egy-két másodperc múlva ismét megnyomta. Hosszan, sürgetően csengetett. Ezúttal izgatott hangok hallatszottak odabentről, majd megszólalt egy mogorva férfihang:
– Jól van, na! Jövök már!
Retesz kattant, majd résnyire nyílt az ajtó. A félárnyékban Holdsworth arca látszott.
– Rendőrség – mondta határozottan Rodriguez. – Vegye le a biztonsági láncot!
A lánc megcsörrent, és az ajtó kitárult. A komornyikon látszott, hogy sietve kapkodta magára a ruháit. Az inge csak félig volt begombolva, és a zakó se állt úgy rajta, mint rendesen.
– Az ég szerelmére, mi ilyen sürgős? – kérdezte felháborodva. Jorge közelebb lépett.
– Humphrey Holdsworth, letartóztatom önt Byron Maddox-Davanal meggyilkolásának vádjával. Figyelmeztetem, hogy joga van hallgatni... Nem kell beszélnie velem, és nem kell felelnie egyetlen általam feltett kérdésre sem...
Holdsworthnek leesett az álla. Döbbenten hallgatta Rodriguezt.
– Kérem! – rimánkodott. – Várjanak! Itt valami tévedés lesz! Kizárt dolog, hogy én...
Jorge rá se hederített. Folytatta a jogok felsorolását.
– Joga van ügyvédet fogadni... Ha nem engedheti meg magának, hivatalból rendelünk ki védőügyvédet...
– Nem! Nem! Nem! – kiáltotta teli torokból Holdsworth, és a Jorge kezében lévő dokumentum után kapott. Ainslie azonban megszorította a karját.
– Csönd legyen! – förmedt rá. – Nincs semmiféle tévedés. Inkább figyeljen!
Amikor Rodriguez végzett, eltette a parancsot.
– Tegye a háta mögé mindkét kezét – utasította a komornyikot. Mielőtt Holdsworth rádöbbent volna, mi történik vele, már össze is kattant a csuklóján a bilincs. Ainslie intett az egyenruhás rendőröknek.
– Vihetik!
– Hallgassanak meg! – könyörgött Holdsworth. – Ez nem tisztességes! Legalább hadd értesítsem Mrs. Davanalt! Ő tudni fogja...
Ám a két rendőr ügyet se vetett rá. Megragadták a karját, és a járőrkocsihoz vezették. Kinyitották az ajtót, és benyomták a férfit a raboknak fönntartott, hátsó ketrecbe. Aztán előreültek a volánhoz, és a hangosan kiáltozó fogollyal mit se törődve, kihajtottak a birtokról.

* * *

Az egyenruhás rendőrök a gyilkossági csoport irodájába vitték a komornyikot. Bevezették egy kihallgatóhelyiségbe, és a székhez bilincselték. Ainslie és Rodriguez nem sokkal utánuk érkezett, de jó fél órára magára hagyták a foglyot, majd együtt léptek a szobába, és leültek vele szemben.
Holdsworth valamivel nyugodtabbnak látszott, mint a birtokon.
– Ügyvédet kérek, és követelem, hogy azonnal mondják meg...
– Állj – emelte fel a kezét Ainslie. – Ügyvédet akar. Jó, megkapja. Gondolom, tudja, hogy amíg az ügyvéd ide nem ér, nem tehetünk fel kérdéseket magának. Viszont volna egy kis papírmunka. Ainslie jelt adott Rodrigueznek, aki egy dossziéból jegyzettömböt és egy formanyomtatványt vett elő.
– Neve? – kérdezte a komornyiktól.
– Nagyon jól tudja – vetette oda foghegyről Holdsworth.
Ainslie előrehajolt az asztal felett.
– Ha hajlandó együttműködni velünk, sokkal hamarabb végzünk – mondta nyugodtan.
A komornyik néhány pillanatig némán emésztette a hallottakat.
– Humphrey Howard Holdsworth – mondta végül.
– Születési helye, ideje?
Amikor fölvették az adatokat, Rodriguez átnyújtotta neki a formanyomtatványt.
– Kérem, írja alá. Azt tartalmazza, hogy miután ismertettük önnel a jogait, úgy döntött, csak ügyvéd jelenlétében hajlandó beszélni.
– Hogyan tudnám aláírni? – kérdezte Holdsworth, és baljával a székhez bilincselt jobb kezére mutatott.
Rodriguez felállt, és levette róla a bilincset.
Míg Holdsworth a jobb csuklóját dörzsölgette és bizalmatlanul böngészte az eléje tett nyomtatványt, Ainslie felállt és az ajtóhoz ment.
– Egy pillanat múlva itt vagyok – vetette oda Jorgénak. Kinyitotta az ajtót, és kikiáltott az üres folyosóra.
– Egyelőre ne hozzátok az angliai ujjlenyomatokat! Még nincs itt az ügyvéd. Majd később kellenek.
Holdsworth felkapta a fejét.
– Miről beszélnek?
– Sajnálom – rázta meg a fejét Ainslie –, de semmit se mondhatok, míg nem jött meg az ügyvédje.
– Várjon csak – szólt közbe türelmetlenül Holdsworth. – Mikor ér ide?
Ainslie vállat volt.
– Honnan tudjam? A maga ügyvédje!
– De én most akarok beszélni azokról az ujjlenyomatokról – jelentette ki Holdsworth.
– Úgy érti, hogy nem akarja megvárni az ügyvédet?
– Igen.
– Akkor nehogy aláírja azt a nyomtatványt, amit az előbb adtam! – figyelmeztette a nyomozó. – Mindjárt kap egy másikat. Ebben az áll, hogy miután ismertették önnel a jogait, úgy döntött...
– Ugyan már! – kiáltotta a komornyik, azzal felkapott egy tollat, és gyorsan aláírta a papírt. Aztán Ainslie-hez fordult.
– Mondja már!
– Az ujjlenyomatokat harminchárom évvel azelőtt vették magától odahaza, Angliában. – Ainslie egyáltalán nem sietett kiteregetni a lapjait. – Most elküldték nekünk, és kiderült, hogy megegyeznek az áldozat íróasztalán álló órán talált ujjlenyomatokkal. Egyébként Byron Maddox-Davanal vérét is megtaláltuk rajta.
Néhány másodpercig csönd borult a szobára.
– Igen, emlékszem rá – mondta Holdsworth komoran. – Fölkaptam a földről azt az átkozott órát, és visszatettem az asztalra. Nem is gondoltam végig, mit teszek.
– Miért ölte meg Mr. Byron Maddox-Davanalt? – kérdezett rá Ainslie szigorúan.
– Nem öltem meg. Öngyilkosság volt! Az a hülye főbe lőtte magát.
Holdsworth teljesen összeomlott, miután ezt kimondta. A kezébe temette az arcát. Jobbra-balra ingatta a fejét. Akadozva beszélt tovább:
– Mondtam Mrs. Davanalnak, hogy nem fog sikerülni a dolog. A rendőrségnek megvannak a módszerei, és úgyis minden ki fog derülni. De ő nem hallgatott rám. Persze, mert mindig mindent jobban tud! De tévedett! És most...
Holdsworth könnyben úszó szemmel nézett föl a rendőrökre.
– Mindennek az a régi angliai dolog az oka. Bevallottam, amikor...
– Tudunk róla – nyugtatta meg Rodriguez. – Már régen elévült. Nem számít.
– Tizenöt éve élek Amerikában – szipogta Holdsworth. – Sose volt semmi dolgom a törvénnyel. Most pedig gyilkossággal vádolnak...
– Ha igaznak bizonyul a vallomása, elejtjük a vádat – mondta Ainslie. – Még most is komoly bajban van, de ha együttműködik velünk, mindent megteszek önért.
– Kérdezzenek csak – válaszolta reménykedve Holdsworth. Mindent elmondok, amire kíváncsiak.

* * *

Mint később kiderült, az ügy viszonylag egyszerű volt.
Négy napja, hajnali fél hatkor mind Holdsworth, mind pedig Felicia felébredt a lövésre. Mindketten kirohantak a folyosóra. Innen együtt mentek le Byron edzőtermébe. Maddox-Davanal a szőnyegen feküdt. A fegyvert még mindig a jobbjában tartotta.
– Azt hittem, elhányom magam – folytatta Holdsworth –, de Mrs. Davanal nem vesztette el a fejét. Utasításokat adott nekem. Azt hittük, csak mi ketten ébredtünk fel a durranásra.
"Senki nem tudhatja meg, hogy a férjem öngyilkos lett" – mondta a komornyik szerint Felicia, mert Theodore Davanal sose bocsátana meg neki, ha hagyná, hogy nyilvánosságra kerüljön az ügy. Ezért kellett gyilkosságnak álcázni a dolgot!
– Megpróbáltam meggyőzni, hogy ez nem lesz jó, ő azonban hajthatatlan maradt – folytatta Holdsworth. – Amikor figyelmeztettem, hogy a rendőrség úgyis kideríti, mi történt, félresöpörte az aggályaimat. Azt mondta, eleget járt a stábbal különböző gyilkosságok helyszínén ahhoz, hogy tudja, mit kell tennie. Megesketett, hogy hallgatni fogok. Emlékeztetett rá, milyen sokkal tartozom a Davanal családnak, ami igaz is, de én mégse akartam...
– Maradjunk a tényéknél – szakította félbe Ainslie. – Mi történt a fegyverrel?
– Mrs. Davanal kivette Byron kezéből a pisztolyt, ami egyébként a többivel együtt a fegyverszekrényben állt.
Ainslie-nek eszébe jutott, mit mondott Felicia, amikor megkérdezte tőle, hogy megérintett-e vagy elmozdított-e valamit a szobában: Egyszerűen képtelen lettem volna közel menni Byronhoz vagy az íróasztalhoz...
– Hol van most ez a fegyver?
– Nem tudom – felelte Holdsworth bizonytalanul.
– Dehogynem tudja – nézett fel a jegyzeteiből Rodriguez. – Vagy legalábbis van valami elképzelése róla.
– Az az igazság, hogy Mrs. Davanal megkérdezte tőlem, hogyan szabaduljon meg a fegyvertől, és én azt tanácsoltam, dobja a háztól egy saroknyira lévő csatornába.
– Megfogadta Mrs. Davanal a tanácsot?
– Nem tudom, és nem is akarom tudni.
– És mi van a lábnyomokkal meg a felfeszített ajtóval? Azt ki tette? – faggatta tovább Rodriguez a komornyikot.
– Én – vallotta be szégyenkezve Holdsworth. – Egy nagy csavarhúzóval csináltam, és a régi Nike cipőmet húztam fel.
– Ez is Mrs. Davanal ötlete volt?
– Nem. Az enyém.
– Hol van most a cipő és a csavarhúzó?
– Még aznap reggel bedobtam a kukába, mielőtt a rendőrség megérkezett. Másnap elvitték. Ellenőriztem.
– Ez minden? – kérdezte Ainslie.
– Azt hiszem... illetve nem egészen. Amikor végeztünk, Mrs. Davanal hozott egy kis szappant, és lemosta Mr. Byron fegyvert tartó kezét. Azt mondta, így megszabadul a lőpornyomoktól. Ezt is akkor tanulta, amikor a tévésekkel volt.
– Maga mit tanult mindebből? – kérdezte Rodriguez. Holdsworth halványan elmosolyodott.
– Csak azt, hogy nem tévedtem a rendőrséggel kapcsolatban.
Ainslie maga is elfojtott egy mosolyt.
– Azért ne örüljön annyira. Elég sok vaj van a fején: hátráltatta a nyomozó hatóság munkáját, segített a nyomok eltüntetésében, és hamis bizonyítékokat telepített. Itt fogjuk tartani.
Holdsworthöt visszakísérték a cellájába. Amikor magukra maradtak, Jorge Ainslie-re nézett:
– És most?
– Itt az ideje, hogy tiszteletünket tegyük Felicia Maddox-Davanalnál.

10.

Még csak reggel 7 óra 50 perc volt, de Feliciát már nem találták otthon. Senki se tudta, hová ment.
Karina Vazquez az előcsarnokban állva fogadta a két nyomozót.
– Csak annyit láttam, hogy Mrs. Davanal kiviharzik az ajtón. Nagyon feldúltnak látszott. Aztán hallottam, hogy kocsiba ül, és elhajt – mondta. A komornyik távollétében ő vette át a ház alsó traktusának irányítását. – Vélhetőleg Mr. Holdsworthszel lehet összefüggésben a dolog – tette hozzá az előbbiekhez, közben egyik nyomozóról a másikra nézett. – Ugye maguk vitték el? Letartóztatták? A felesége nagyon dühös. Egyfolytában telefonál. Most próbál ügyvédet szerezni.
– Tudja, történt egy és más – mondta Ainslie. – Hamis eskü, a rendőrség félrevezetése... de gondolom, maga is értesült már róla.
– Rájöttem – felelte Mrs. Vazquez. Aztán hirtelen eszébe jutott valami.
– Mrs. Davanal talán magát akarja megkeresni.
– Elképzelhető – bólintott Rodriguez. Felhívta a gyilkossági csoportot, ám azt a választ kapta, hogy Felicia nincs ott.
Sietős léptek közeledtek a folyosón.
– Mrs. Davanal a stúdióban van – közölte kifulladva Francesco Vazquez. – Most jelentették be a WBEQ-ban, hogy reggel nyolckor a férje haláláról fog beszélni.
– Mindjárt kezdődik – pillantott az órájára Ainslie. – Hol nézhetjük meg?
– Kérem, kövessenek – mondta Mrs. Vazquez, és elindult a fényűzően berendezett házimozi felé. Az egyik falat szinte teljesen beborította az óriás tévéképernyő. Francesco Vazquez bekapcsolta a készüléket. Egy reklám utolsó villanását látták, majd megjelent a WBEQ – Reggeli Hírek emblémája. Egy csinos bemondónő jelent meg a képernyőn.
– Exkluzív hírünk következik. Társaságunk igazgatója, Felicia Maddox-Davanal fontos bejelentést kíván tenni férje, Byron Maddox-Davanal mindeddig gyilkosságnak hitt halálával kapcsolatban.
Egy gyors vágás, és Felicia arca töltötte be a képernyőt. Felkavaró volt. Ainslie szíve megdobbant, bár sejtette, hogy ebbe azért a sminkmester keze is besegített.
Mrs. Vazquez a képernyő előtt sorakozó karosszékekre mutatott:
– Üljenek le.
– Köszönjük – felelte Ainslie, de állva maradt. Rodriguez és a Vazquez házaspár követte példáját.
Felicia egyenesen a kamerába nézett. Tisztán és érthetően beszélt.
– Azért vagyok itt, hogy bocsánatot kérjek mindenkitől mondta komolyan. – Az az igazság, hogy férjem, Byron Maddox-Davanal – korábbi állításommal ellentétben – önkezével vetett véget életének. Ő meghalt: ezen semmi se változtat... Nagyon szégyellem magam, amiért annyi embert félrevezettem férjem halálával kapcsolatban: barátainkat, a családot, igazságtalanul hibáztattam a rendőrséget, nyomokat tüntettem el, sőt hamis bizonyítékokat gyártottam. Nem tudom, milyen büntetés jár mindezért, de bármit rónak ki rám, elfogadom. Barátaim, Miami polgárai, rendőrök és tévénézők: valamennyiüktől bocsánatot kérek! És most, miután megkövettem önöket, hadd magyarázzam meg, miért cselekedtem így.
– A rohadt kurva – súgta Ainslie Rodrigueznek. – Már megint kisiklik a kezünkből!
– Tudta, hogy Holdsworth gyorsan összeomlik – dünnyögte Rodriguez. – Ezért inkább megelőzött minket.
– Olyan tisztán és illatosan fog kimászni ebből a trutymóból, akár egy csokor friss, tavaszi virág – húzta el a száját az őrmester.
– Nagyon korán kell felkelnie annak, aki túl akar járni Mrs. Davanal eszén – jegyezte meg Karina Vazquez.
– Mindig szégyenletes dolognak tartottam, ha valaki az életét eldobva próbál kibújni a felelősség alól – folytatta Felicia kissé visszafogottabban. – Ilyenkor az itt maradottaknak kell eltakarítani a romokat. Persze megértem, ha valaki a halálos betegség kínjai elől menekülve választja a nemlétet, azonban a férjem, Byron Maddox-Davanal esetében erről szó se volt. Az az igazság, hogy házasságunk – bármilyen szomorú is bevallani – végleg kudarcot vallott. A legnagyobb bánatom az, hogy nincsenek gyermekeim.
Ainslie közben azon gondolkozott, vajon meddig készült Felicia, hogy ilyen természetesnek hassanak a szavai. "Lehet, hogy súgógépről olvas – gondolta keserűen. – Megteheti, hiszen az övé a stúdió."
– Valamit mindenképpen tisztáznom kell – hajtotta le a fejét bűnbánóan Felicia. – Ezért az egészért kizárólag engem terhel a felelősség. Egyik alkalmazottam időben figyelmeztetett, hogy ne tegyem ezt. Sajnos nem hallgattam rá. Nagyon szeretném, ha őt semmiképp se hibáztatnák a történtekért...
– Most mossa tisztára Holdsworthöt is – dünnyögte Rodriguez.
– Nem tudom – mondta Felicia –, milyen vélt vagy valóságos problémák miatt döntött úgy a férjem, hogy eldobja magától az életet...
– Dehogynem tudja – tette hozzá Rodriguez. Ainslie nagy nehezen elfordult a képernyőtől!
– Fölösleges vesztegetnünk az időnket. Menjünk! Felicia hangja a kapuig kísérte őket.

* * *

Amikor visszaértek az irodába, Ainslie azonnal felhívta Curzon Knowlest. – Igen, láttam a hölgy alakítását – felelte a jogász az őrmesterkérdésére. – Azt hiszem, ha a legmeggyőzőbb hazugság kategóriájában is adnának Emmy-díjat, ő lenne a befutó.
– Maga szerint mások is így gondolják?
– Nem. Néhány cinikus államügyésztől és nyomozótól eltekintve mindenki könnyekig meghatódott. A hölgy finom és nemes: a családja büszke lehet rá.
– Vád alá helyezzük?
– Tréfál?
– Úgy gondolja?
– Malcolm, ezt az asszonyt csupán a nyomozás hátráltatásával és a rendőrség félrevezetésével vádolhatja, márpedig az ő társadalmi helyzetében mindkettő bocsánatos bűn. Nézze, a hölgy neve Davanal. A legjobb jogászok védenék. Nincs az a közvádló, aki bedugná a nyakát ebbe a hurokba. Az előbb beszéltem Adele Montesinóval. Ő is egyetértett velem.
– Ezek szerint Holdsworthöt is elengedjem?
– Természetesen. Különben még azt hihetne valaki, hogy mifelénk más törvények vonatkoznak a szegényekre, mint a gazdagokra. Ezennel tekintse érvénytelennek a letartóztatási parancsot.
– Mintha kételkedne az amerikai igazságszolgáltatás rendszerében, uram.
– Ez a sajnálatos kór elég régen megfertőzött. Szóljon, ha tud rá valami gyógymódot.
A Maddox-Davanal-ügy gyakorlatilag lezárult. Csupán néhány utórezgése volt az esetnek.
Amikor Ainslie visszatért, üzenet várta, hogy hívja fel Beth Embryt. Az őrmester, ígéretéhez híven, folyamatosan informálta Betht a fejleményekről, bár eddig egyetlen sor se jelent meg a dologról az asszony tollából. Ainslie rákérdezett, miért hagyta elúszni a sztorit.
– Mert érzelgős vén csoroszlya lett belőlem – felelte nevetve az újságírónő. – Tudja, régebben úgy gondoltam, hadd pottyanjon a szar oda, ahova csak akar, de ma már... Ha megírnám, hogy Byron miért lett öngyilkos, akkor első helyen persze a maffiánál felhalmozódott adósságait kéne említenem, ami persze nem érdekes, csakhogy ott van az a lány, aki gyereket vár tőle, és őt igazán nem akartam belekeverni ebbe az egészbe. Egyébként nagyon kedves teremtés: szeretném, ha megismerkedne vele.
– Ugye tisztában van azzal, hogy Felicia hazudott, amikor azt állította, fogalma sincs, miért végzett magával a férje?
– Felicia számára az igazság mindig az, amit a pillanatnyi érdekei diktálnak – felelte Beth. – És most térjünk vissza a lányra.. Azt hiszem, ismeri az ügyvédjét, Lisa Kane-t.
– Ismerem. – Ainslie szerette Kane-t. A fiatal, intelligens ügyvédnő gyakran szerepelt hivatalból kirendelt ügyvédként. Bár a hivatalból kirendelt ügyvédek nevetségesen alacsony juttatást kapnak, a lány mindig megszállottan harcolt az ügyfeleiért.
– Szóval, tudna vele találkozni, mondjuk, holnap? – ütötte tovább a vasat Beth.
Ainslie igent mondott.

* * *

Lisa Kane már betöltötte a harmincharmadik életévét, ennek ellenére legfeljebb húsznak látszott. Ha jó napja volt, egyetemistának nézték. Szabályos arcát rövid, vörös haj keretezte. Nem festette magát. Erre az alkalomra pólót és farmert húzott.
Egy lepusztult, háromemeletes lakóház előtt találkoztak, a hírhedt Liberty Cityben. Ainslie jelzés nélküli rendőrautóval, Lisa Volkswagen bogárral érkezett.
– Fogalmam sincs, miért jöttem el – mondta Ainslie. Igazság szerint persze rettentően fúrta az oldalát a kíváncsiság.
– Az ügyfelemnek és nekem tanácsra lenne szükségünk – válaszolta Lisa. – Beth szerint ön talán tud segíteni.
Azzal megindult felfelé a lépcsőn. Gyalog másztak föl a harmadik emeletre. A lépcsőház tele volt szeméttel és állati ürülékkel. A legfelső szinten kimentek a gangra. Lisa megállt az egyik ajtónál, és bekopogott. Egy húszas évei elején járó fiatalasszony nyitott ajtót.
– Jöjjenek be – mondta.
– Serafine... Ainslie őrmester – mutatta be őket egymásnak a jogásznő.
– Köszönöm, hogy eljött – nyújtott kezet a lány. Ainslie finoman megszorította, és egyúttal körülnézett.
A lepusztult környékkel ellentétben maga a lakás meglepően lakályosnak látszott. Néhány bútor, például a könyvespolc, a kétszemélyes asztal, a szék kifejezetten drágának tűnt. A többi szintén jó minőségű, ám kicsit olcsóbb áru. A másik szoba ugyanilyen benyomást keltett.
Serafine vonzó, fekete hajú teremtés volt. Virágos pólót és kék macskanadrágot viselt. Barna szeme zavarba ejtően fürkészte Ainslie-t. Legfeljebb egy hónapja lehetett hátra a szülésig.
– Sajnálom, hogy ilyen környékre kellett hívnom önöket mondta mély, bársonyos hangon. – Byron el akart... – Hirtelen félbehagyta a mondatot.
– Byron jobb környéken szeretett volna lakást bérelni Serafine-nak – fejezte be Lisa. – Sajnos másképpen alakult. – A székekre mutatott. – Talán üljünk le.
Amikor elhelyezkedtek, Serafine Ainslie-re nézett:
– Talán tudja, hogy Byron gyerekeit hordom.
– Gyerekeit?
– Ikrek – felelte mosolyogva a lány. – Az orvosom tegnap közölte velem a hírt.
– Néhány dolgot tudnia kell – vette át a szót a jogásznő. – Annak idején úgy találkoztak, hogy Serafine látta el Byront anyaggal. Mi ketten akkor találkoztunk, amikor kiharcoltam, hogy Serafine-t engedjék ki próbaidőre. Drogkereskedelem miatt csukták le. Jelenleg teljesen tiszta, a próbaideje már lejárt. Egyébként Byron hónapok óta nem szedett semmit. Sose narkózott komolyan.
– Nagyon szégyellem a dolgot – mondta Serafine. Ainslie-re pillantott, aztán lesütötte a szemét. – Csak azért csináltam, mert nem volt más választásom.
– Serafine-nak van egy négyéves fia, Dana – folytatta Lisa. Házasságon kívül szülte. Nem kapott szociális segélyt, és munkát se talált. Errefelé nincs túl sok lehetőség rá, hogy az ember előteremtse a pénzt az ennivalóra.
– Ezt magam is így látom – mondta megértően Ainslie. – De hogy kerül a képbe Maddox-Davanal?
– Nos, nyugodtan mondhatom, hogy ő és Serafine összeillettek. Byron talán azért járt ide, hogy elszakadjon a másik életétől. Serafine szoktatta le a kábítószerről. Ő maga sose élt vele. Lehet, hogy nem volt az a világmegváltó szerelem, ám nagyon jól kijöttek egymással. Byronnak volt némi pénze. Időnként segített a lánynak. Vett néhány dolgot, bútort, miegymást, és adott pénzt lakbérre meg ennivalóra, hogy Serafine-nak ne kelljen drogot árulnia.
"Naná, hogy volt egy kis pénze – gondolta Ainslie. – Nem is sejtitek, hogy mennyi!"
– És persze szeretkeztek is – tette hozzá Lisa.
– Nem akartam teherbe esni – tört ki hirtelen Serafine. – Elszúrtam valamit. Amikor megmondtam Byronnak, úgy láttam, nem bánja. Azt ígérte, majd mindent rendbe hoz. Valami más aggasztotta. Egyszer úgy fogalmazott, hogy egérfogóba került. Aztán eltűnt.
– Ez egy hónappal ezelőtt történt. A pénz is elmaradt. Serafine engem azért keresett meg, hogy segítsek neki – vette át a szót Lisa Kane. – Többször is próbáltam hívni Byront a Davanal-házban. Nem sikerült. Hiába hagytam meg a számomat, nem jelentkezett. Gondoltam, jó, ha így akarja... azzal fogtam magam, és elmentem Havershamékhez... Biztos ismeri a reklámjukat.
Ainslie bólintott. A tiszteletre méltó Haversham ügyvédi irodának rengeteg fontos ügyfele van, köztük egy sor Davanal-érdekeltség.
– Jutott valamire?
– Igen – felelte Lisa. – Ezért kérjük a tanácsát.

* * *

A Haversham cég elég okosnak bizonyult ahhoz, hogy komolyan vegye az ismeretlen ügyvédnőt. Lisa az egyik cégtárssal, Jaffrusszal beszélt. Miután meghallgatta Lisát, megígérte, hogy kivizsgálják ügyfele panaszát. Pár nap múlva Jaffrus felhívta az ügyvédnőt, és megbeszélt vele egy újabb találkozót. Mint később kiderült, ez Byron öngyilkossága előtt két héttel történt.
– Nem szórakoztak velem – mesélte Lisa. – Elismerték Byron apaságát, ezért beleegyeztek, hogy Serafine-nak rendszeres anyagi támogatást nyújtanak, de csak egy feltétellel: ha a Davanal név sose kerül a gyerekekkel kapcsolatba. Erre garanciát akartak.
– Garanciát?
– Eskü alatt kell vallanom, hogy a két gyerek egy spermabankból származik. A szükséges papírok beszerzését magukra vállalták.
– Feltehetőleg szép summát adhatnak az okmányokért – jegyezte meg Ainslie. – Igaz, leírhatják az adójukból. És mennyi pénzt kap Serafine?
– Évi ötvenezer dollárt. De akkor még nem tudtuk, hogy ikrei lesznek.
– Ez egyetlen gyermekre is kevés.
– Én is így gondolom. Ezért kérem a tanácsát. Beth azt mondja, maga ismeri őket. Tudja, hol vannak a gyenge pontjaik.
Serafine feszülten figyelt.
– Mit gondol erről a spermabankdologról? – kérdezte tőle Ainslie.
A lány vállat vont.
– Csak az érdekel, hogy a gyerekeim jobb környéken éljenek, és a lehető legjobb iskolába járhassanak. Ha ennek az az ára, hogy alá kell írnom azt a papírt, nem bánom. Én nem ragaszkodom a Davanal névhez. Az enyém is van olyan jó – talán jobb is, mint az övék.
– Mi a családneve?
– Evers. Hallotta már?
– Igen. – Ainslie jól emlékezett az 1960-as évek híres polgárjogi harcosára, Medgar Eversre, akivel egy fehér fajvédő golyója végzett. A gyilkos életfogytiglani büntetését tölti.
– Rokonok? – kérdezte.
– Csak távolról. De ha az egyik gyerekem fiú lesz, akkor Medgarnak nevezem el.
– A lányt pedig nyugodtan hívhatja Myrlie-nek. – Ainslie egyszer találkozott Medgar özvegyével, Myrlie Eversszel, aki jelenleg Myrlie Evers-Williams néven a színes bőrűek érvényesüléséért küzdő nemzeti szövetség elnökségi tagja.
– Ez eddig nem is jutott eszembe – mosolygott Serafine. – Lehet, hogy megfogadom a tanácsát.
Ainslie visszagondolt Feliciával folytatott beszélgetésére, amikor az asszony csak legyintett arra, hogy férje évi negyedmillió dollár zsebpénzt kapott évente: a mi családunk számára ez nem volt jelentős összeg.
– Kérjenek évi kétszázezer dollárt, míg az ikrek betöltik a huszadik évüket. A felét Serafine-nak a költségekre, a többit az ikrek nevelésére és a fia...
– Dana.
– Dana iskoláztatására. Ne hagyják, hogy az ügyvédek alkudozzanak. Amennyiben Havershamék – ami voltaképpen Davanalékat jelenti – visszautasítják az ajánlatukat, mondják azt, hogy felejtsék el az esküt és a spermabankot: maguk bíróság elé viszik az ügyet, a Davanal névvel és mindennel együtt.
– Tetszik, amit mond – jelentette ki Lisa. – Csak az a baj, hogy eszük ágában se volt ekkora összeget ajánlani.
– Vágjon bele – biztatta Ainslie. – És ha úgy gondolja, súgja meg Mrs. Davanalnak, hogy az ötlet tőlem származik. Talán segít. Lisa átható pillantást vetett rá, azután bólintott. – Jól van. Megpróbálom.

* * *

Két nappal később Lisa a lakásán hívta az őrmestert.
– Alig merem elhinni – mondta izgatottan. – Itt vagyok Serafine-nal. Haversham az előbb telefonált. Mindent elfogadnak. Nem alkudoznak. Egy az egyben elfogadták a javaslatomat... illetve a maga javaslatát.
– Biztos vagyok benne, hogy mindez a maga érdeme.
– Serafíne üzeni, hogy mondjam meg: maga csodálatos ember. Egyébként én is egyetértek vele.
– Nem tudja véletlenül, hogy Mrs. Davanal...
– Mike Jaffrus felhívta, és átadta a maga üzenetét. Ő is visszaüzent. Látni szeretné magát. Azt mondta, hívja fel otthon. – Lisa nem tudta leplezni a hangjában bujkáló kíváncsiságot. – Van valami maguk között?
Ainslie felnevetett.
– Csupán egy kis macska-egérjáték, semmi több.

* * *

– Egyet mindenesetre megtanultam – mondta Felicia Davanal. – Az ember ne fecsegjen, ha egy megértő nyomozóval hozza össze a sors. Főleg akkor ne, ha kiugrott pap az illető. Sokba kerül...
Ugyanabban a szalonban voltak, ahol először találkoztak. Ezúttal mindketten kényelmes karosszékben ültek. Felicia sokkal nyugodtabbnak látszott, hiszen már nem kellett Byron halála miatt aggódnia.
– Ez úgy hangzik, mintha nyomozott volna utánam – felelte Ainslie.
– A tévéadómnak rendkívül hatékony nyomozócsapata van.
– Akkor felteszem, hogy ők vették rá, kösse meg gyorsan a megállapodást.
– Talált – nevetett Felicia. – Malcolm, ugye megengedi, hogy így szólítsam, én percről percre jobban kedvelem magát. – Kis hatásszünetet tartott, mielőtt folytatta: – Az az igazság, hogy teljesen lenyűgözött a magáról szóló jelentés. Kíváncsi lennék néhány dologra.
– Mi érdekli, Mrs. Davanal?
– Kérem, hívjon Feliciának!
Ainslie biccentett. Sejtette, milyen irányt fog venni a beszélgetés, és nem tudta, hogyan kezelje a helyzetet.
– Igazából az érdekel, miért dolgozik a rendőrségen, amikor maga ennél sokkal többre hivatott.
– Szeretem a munkámat. – Aztán pillanatnyi tétovázás után hozzátette: – Felicia.
– Ez őrület! Hiszen maga híres tudós, a könyvére mind a mai napig hivatkoznak...
– Nagyon rég volt. Egyébként csak társszerzője vagyok a könyvnek.
Felicia egyetlen mozdulattal félresöpörte Malcolm érveit.
– Minden jel arra mutat, hogy maga gondolkodó ember. Nem lenne kedve állást változtatni? Dolgozhatna a Davanalnak is.
– Mit micsoda? – kérdezte elképedve Ainslie.
– Egyelőre még nem tudom pontosan... erről még nem beszéltem senkivel. Az viszont biztos, hogy szükségünk van a tehetséges emberekre. Ha úgy dönt, hogy átigazol hozzánk, biztosan találunk olyan feladatot, ami megfelel a képességeinek. – Felicia sokat ígérő mosollyal kísérte szavait, és tenyerét gyöngéden Ainslie kezére tette. Ujjai elkalandoztak a férfi bőrén. – Szerintem bármi legyen is az, biztosan közelebb fog hozni bennünket egymáshoz. – Nyelve hegyével megérintette az ajkát. – Már amennyiben érdekli a dolog.
"Persze, hogy érdekel – gondolta Ainslie. – Elvégre nem vagyok fából." Erős kísértést érzett, hogy fejest ugorjon a kalandba. Az utolsó percben mégis észre tért. Eszébe jutottak Beth Embry szavai: Felicia falja a férfiakat... ha meg akarja kóstolni magát, akkor előbb-utóbb újra próbálkozik... ő az a méhkirálynő, akinek fullánkja van.
Fullánk ide vagy oda, talán érdemes lenne megpróbálni. Ainslie még ma se bánta meg, hogy annak idején belebolondult Cynthiába. Elég gyónást hallott ahhoz, hogy tudja: a szenvedély félresöpri a józan érveket. De Karen most hordja második gyereküket. Nem ez a legmegfelelőbb alkalom rá, hogy viszonyt kezdjen Feliciával.
Finoman megszorította a nő kezét.
– Köszönöm – mondta melegen. – Egyelőre még nem készültem fel rá.
Feliciának volt stílusérzéke. Felállt, és mosolyogva kezet nyújtott.
– Ki tudja? – mondta. – Talán még keresztezik egymást az útjaink.

* * *

Ainslie visszahajtott a gyilkossági csoport irodájába. Viszonylag elégedett volt, hiszen a Davanal-ügyet röpke két nap alatt sikerült megoldaniuk. Ismét eszébe jutott Elroy Doil. Kíváncsian várta, mire jut Ruby Bowe.

11.

Ruby Bowe-nak tizenegy napra volt szüksége ahhoz, hogy kiderítse, igazat mondott-e Elroy Doil a halála előtt. A tizenegyedik napig teljesen nyitott maradt, vajon valóban Doil ölte-e meg Esperanzáékat és Ikeiéket, ahogy állította.
De ha mindkét kérdésre igen a válasz, még mindig nem lehet tudni, vajon higgyenek-e neki az Ernst házaspárral kapcsolatban. És ami a legfőbb: ha igazat mondott, akkor ki lehet a házaspár igazi gyilkosa?
Bowe a Metro Dade-i rendőrség hatalmas épületében kezdte a kutatást. A Miamivel szomszédos körzet központja az Északnyugati Huszonötödik utcában található. Ruby bement, és megkérdezte, beszélhetne-e azzal a rendőrrel, aki tizenhét évvel ezelőtt nyomozott az Esperanza-ügyben.
– Én viszonylag új fiú vagyok itt – mondta a gyilkossági csoport hadnagya, és lenyúlt az íróasztala mögötti polcra, ahol a mutatóval ellátott köteteket tartották.
– Nézzük csak – mormolta keresgélés közben. – Igen, itt van közölte végül diadalittasan. – Clarence és Florentina Esperanza. Az ügy mindmáig lezáratlan. Vagy talán megtalálták a tettest, nyomozó?
– Lehetséges. Találkozhatnék a nyomozás vezetőjével?
A hadnagy az előtte fekvő dossziéba pillantott.
– A neve Archie Lewis. Hat éve ment nyugdíjba. Valahol Georgiában él. Esperanzáék esete jelenleg a Kihűlt Ügyek Egységéhez tartozik. Ugye maguknál is van ilyen?
A Kihűlt Ügyek Egysége a megoldatlan, régi ügyekkel foglalkozik. Főleg gyilkosságok vannak terítéken. Ezek többségét most újra előveszik, és a modern technika segítségével ismét megvizsgálják a bizonyítékokat. Az ilyen egységgel rendelkező testületek meglepően eredményesnek bizonyultak – számos olyan ügyet sikerült megoldaniuk, amiről már réges-rég letettek.
– Az egység tagjai rendszeresen cserélik egymás közt az eseteket – mondta a hadnagy. –Az Esperanza-dosszié most Vic Crowleyhoz tartozik.
Crowley nyomozó hamarosan előkerült. Meglepően kedves, szeretetre méltó fickónak bizonyult.
– Átrágtam magam azon a régi eseten – mondta Rubynak. Sajnos olyan, mint a kobakom: nincs mibe belekapaszkodni – nevetett, és végigsimított kopasz fején.
– Azért ne vegyen mérget rá – felelte a lány, és elmesélte, mit vallott Doil Esperanzáékról a kivégzése előtt. – Szeretném megnézni a dossziéját. Kíváncsi vagyok, van-e benne valami, ami megerősíti a vallomását.
– Utána mi lesz? Exhumálja a fickót, és vád alá helyezi? Jó, biztosan megvan rá az oka. Lássunk neki a kutatásnak.
Crowley levezette a lányt a raktárba, ahol a régi iratokat őrizték. Rubynak szerencséje volt: már a második szekrényben rábukkantak az időközben teljesen kifakult Esperanza-dossziéra. Amikor visszatértek az irodába, a nyomozó keresgélni kezdett a papírok között.
– Azt hiszem, ebben lesz – mondta, és átnyújtott a lánynak egy jelentést. Bowe átpörgette a lapokat. A harmadik oldalon megtalálta a gyilkosság helyszínén gyűjtött tárgyi bizonyítékok listáját.
– Aranyszínű, HB monogramos csíptető – olvasta Ruby félhangosan. A nyomozói jelentés szerint a csíptetőt feltehetőleg a gyilkos veszítette el, mivel a monogram nem illett se az áldozatokra, se azok közeli hozzátartozóira. Az unokaöccsük, aki gyakran járt hozzájuk, azt állította, hogy ezt a csíptetőt sose látta azelőtt.
– Azt hiszem, megvan – mondta Ruby, és elmesélte, mit mondott Doil Ainslie-nek a csíptetővel kapcsolatban.
– Akarja látni? – kérdezte Crowley. – Azt hiszem, a "kelléktár"-ban van.
– Jó lenne – villantott rá egy hálás mosolyt a lány. – Ha nem teszem meg, valaki biztosan megkérdezi, miért mulasztottam el.
– Folyton ezt csinálják – legyintett a nyomozó.
Crowley lemásolta Rubynak a csíptetőről szóló jelentést, aztán átvezette a "kelléktár"-nak becézett raktárba, ahol a lezáratlan ügyek tárgyi bizonyítékait őrizték.
Meglepően gyorsan rábukkantak az Esperanza-ügy bizonyítékait tartalmazó poros dobozokra. A második doboz tetején ott csillogott a nejlonzacskóba csomagolt csiptető. Amikor Ruby kézbe vette, hogy alaposabban szemügyre vegye, felfedezte rajta a HB monogramot is.
– Ez biztosan arany, hiszen nem oxidálódott – jegyezte meg Crowley. – Vajon ki lehet az a HB?
– Hamarosan kiderítem – válaszolta Ruby.

* * *

A Metro Dade-i Bűnügyi jelentéseket az épület másik szárnyában őrizték. Húsz évre visszamenőleg itt raktározták a megye tizenhét körzetének valamennyi bűnügyi jelentését. Az újabbakat már számítógépre vitték, de a régieket még mindig mikrofilmen tárolták.
Ruby Bowe magával vitte a magnószalagról készített jegyzeteit. Pontosan emlékezett, mit mondott Doil a csíptetőről: Pár hónappal előbb szereztem egy rablás során.
Úgy döntött, az Esperanzáék meggyilkolását megelőző három hónapra visszamenőleg átnézi a rablási jelentéseket.
– Van fogalma róla, hogy mire vállalkozott? – kérdezte az egyik hivatalnok. – Hetekig búvárkodhat a mikrofilmtárban. – Fölemelte az egyik mikrofílmkazettát: – Ez egyetlen napi jelentésanyagot tartalmaz. Nagyjából ezerötszáz oldal. Benne van a Dade megyei összes lopás, rablás, verekedés, autólopás, erőszak, riasztás... Magának közel harmincezer oldalt kell átböngésznie.
– Nincsenek elkülönítve a rablások?
– A számítógépen már igen. De a régi anyagot mikrofilmen őrizzük, és erre nincs mód.
– Mindegy – sóhajtotta Ruby. – Muszáj megtalálnom azt a rablási esetet.
– Sok szerencsét – felelte a nő. – Dade megyében átlag tizenhétezer rablás történik évente.

* * *

Ruby holtfáradtan ücsörgött a Bűnügyi Nyilvántartó tágas és kényelmes irodájában a Canon mikrofilmolvasó előtt. Ezzel a géppel rögtön másolatot is készíthetett a kiválasztott lapokról. A mikrofilmre vitt anyag egységes formátumú jegyzőkönyvekből állt. Minden nyomtatvány tetején ott állt a rubrika: az eset típusa. Ruby természetesen csak a rablásról szóló anyagokat olvasta el. A támadás módja valamivel lejjebb volt. A lány kizárólag a fegyveres rablásokra koncentrált – úgy érezte, Elroy Doilhoz ez illik leginkább. Ha ilyet talált, gyorsan átfutotta az eltulajdonított értékek rovatát. AHB monogramos csíptetőt kereste.
A nap hátralévő részében nem történt semmi érdekes. Ruby késő délután befejezte a kutatást. Úgy döntött, reggel folytatja.
A következő nap se hozott áttörést, bár Ruby időközben nagy gyakorlatra tett szert a fegyveres rablások kiszűrésében. A nap végére öt kazettával végzett.
A következő reggel fölmerült benne, vajon valóban elkövette-e Doil a bűntényt, és ha igen, jelentették-e egyáltalán. Rengeteg anyagot kellett még átnéznie. A következő két órában néha az is eszébe jutott, hogy talán hiába vesztegeti az idejét.
Hirtelen megakadt a szeme a 27422F jelzésű eseten. Ez a fegyveres rablás 1980. április 18-án, negyed egykor történt a Miami Lakesben lévő Carousel Nite Club előtt, a Gratigny úton. Ruby kinagyította ezt az oldalt. A rablást késsel követték el. Az áldozat neve Harold Baird. Az összes pénzét és ékszerét elvették. Az ékszerek közt volt egy HB monogramos aranycsíptető. A jelentés megadta az elkövető személyleírását: "Nagyon magas, nagydarab fehér férfi. Kiléte ismeretlen."
Ruby megkönnyebbülten nyomta meg a gép oldalán lévő másolás gombot. Amikor a gép végzett, fogta a 27422F sorszámú jelentést, és fölállt. Végre megkönnyebbülten felsóhajtott. Tudta, megvan a bizonyíték, hogy Doil legalább részben igazat mondott Ainslie-nek.
Ruby a miami gyilkossági csoport irodájából hívta fel a tampai kollégákat. Shirley Jasmund nyomozó vette föl a kagylót.
– Az egyik régi ügyükkel kapcsolatban felmerült egy-két új információ. Az eset feltehetőleg 1980-ban történt. A két áldozat neve: Ikei. Férj és feleség.
– Sajnálom, de én akkor még csak ötödikes voltam – kuncogott Jasmund nyomozó a vonal túloldalán. Aztán hozzáfűzte: – Azt hiszem, valahol hallottam ezt a nevet. Betűzné? Köszönöm – mondta, miután gondosan felírta a nevet. – Idő kell hozzá, míg utánanézek. Kérem, adja meg a számát, és majd visszahívom.
Három órával később megszólalt Ruby telefonja.
– Megtaláltuk a dossziét – újságolta Jasmund. – Elég izgalmasnak látszik. Hetvenes éveikben járó japán házaspár, igaz? Agyonverték őket a nyaralójukban. A tetemeket visszaszállították Japánba. Itt az áll, hogy nincs komoly gyanúsított.
– Van valami megjegyzés az esettel kapcsolatban?
– Igen – felelte Jasmund. Ruby hallotta, ahogy a papírok között keresgél. – A rendőrök jelentették, hogy nagyon véres gyilkosság volt. A két áldozatot brutálisan összeverték. Megkötözték és egymás felé fordították őket. A szájukat kipeckelték... minden pénzt elvittek... várjon, van itt még valami furcsaság...
– Micsoda?
– Egy pillanat. Most olvasom... egy borítékot találtak a két holttest mellett. A hátulján hét pötty pecsétviasz, és benne egy nyomtatott lap – a Bibliából.
– Megvan, melyik részből?
– Nem... de igen! A Jelenések könyvéből.
– Ez az! Ezt az esetet keresem – kiáltotta Ruby izgatottan. Nézze, sok mindent meg kell beszélnünk, úgyhogy átrepülök magukhoz. A holnapi nap megfelel?
– Megkérdezem az őrmestert.
A háttérben fojtott beszélgetés hallatszott, aztán Jasmund visszajött a telefonhoz.
– Rendben. Nagyon kíváncsivá tett bennünket. A körzeti kapitány rendkívül izgatott. Azt mondja, Ikeiék rokonai minden évben idetelefonálnak, hogy van-e valami fejlemény az ügyben. Onnan volt ismerős a név.
– Mondja meg a kapitánynak, hogy ha ismét hívni fogják, kimerítő választ adhat Ikeiéknek.
– Átadom. Ha megtudja, melyik géppel érkezik, szóljon ide. Kocsit küldünk magáért.

* * *

Az egyik kora reggeli Gulfstream Airlines járat alig hatvanöt perc alatt teszi meg a Miami és Tampa közti távolságot. Ruby Bowe reggel fél kilenckor már ott volt a városi rendőrségen. Shirley Jasmund kijött elé a kapuhoz, hogy felkísérje a gyilkossági csoporthoz. A két nő első pillantásra megkedvelte egymást.
– Mindenki erről beszél – mondta Jasmund. – Még a rendőrfőnököt is értesítették róla. Majd kér egy példányt a jelentésből, ha végeztünk.
Jasmund a húszas évei közepén járt. Ragyogó barna szeme vidáman csillogott. Ruby mélységesen irigyelte karcsú alakját, mert ő maga az utóbbi időben fölszedett néhány kilót. "Ideje leszoknod arról, hogy mindenféle szemetet eszel, szívecském" – figyelmeztette magát.
– Szerveztünk magának egy találkozót – jelentette be Jasmund. – Négyen leszünk: maga, Yanis nyomozó, Clemson őrmester meg én.

* * *

– A japánok nagyon tisztelik az őseiket – magyarázta Rubynak Sandy Yanis. – Ezért hív fel bennünket minden évben a család. A holttesteket hazaszállíttatták, de nyilván nem nyugodhatnak békében, amíg a gyilkosuk nem nyerte el méltó büntetését.
– Nemsokára megpihenhetnek – válaszolta Ruby. – Kilencvennyolc százalék, hogy a tettes Elroy Doil volt, akit három héttel ezelőtt végeztek ki Raifordban.
– Legyen átkozott – dörmögte Yanis. – Emlékszem, olvastam róla.
A szikár nyomozó az ötvenes évei végén járhatott. Ráncos arcát hosszú seb szelte keresztül. Ritkás, ősz haját hátrafésülte. Félhold alakú olvasószemüvege az orra hegyén táncolt.
Négyen zsúfolódtak össze Clemson őrmester apró irodájában. "A Metro Dade-i Központban a partvistartó szekrények is tágasabbak, mint ez" – gondolta Ruby. Shirley Jasmund már elpanaszolta neki, hogy a hatvanas években épült tampai központ a legtávolabbról sem felel meg a mai követelményeknek. – A politikusok minden választási ciklusban megígérik, hogy új épületet kapunk, aztán persze minden marad a régiben...
– Maga azt mondta, kilencvennyolc százalék, hogy Doil a tettes. Mi ez a maradék két százalék? – kérdezte Yanis Rubytól.
– Feltehetőleg van egy elásott kés az egyik tampai temetőben – felelte Ruby Bowe. – Ha megtaláljuk, megvan a hiányzó két százalék is.
– Ne csigázzon – szólt közbe türelmetlenül Clemson. – A tények érdekelnek. – Fiatalabb volt, mint Sandy Yanis. Magasabb rangja ellenére elfogadta az idős nyomozó irányítását.
– Rendben. – Ruby ismét elmesélte Doil gyónását. Kitért arra is, milyen hevesen tagadta, hogy ő végzett az Ernst házaspárral.
– Köztudott, hogy beteges hazudozó – folytatta a lány. – Ezért először senki nem hitt neki. Mégis van némi esélye, hogy igazat mondott. Azért vagyok itt, hogy ellenőrizzem az állításait.
– Hány hazugságon érte eddig? – kérdezte Jasmund.
– Egyen sem.
– Nos, bármit is állított Tampával kapcsolatban, ígérem, hogy a végére járunk – jelentette ki Yanis. – Lehet, hogy van odaát egy megoldatlan gyilkosságuk.
Ruby bólintott.
– Egy kakukktojás.
– Szóval, mi van azzal a késsel és a tampai temetővel? – szólt közbe Clemson.
Ruby elővette jegyzetfüzetét, és olvasni kezdte Doil szavait:
– Ikeiék háza mellett van egy temető. Meg kellett szabadulnom a gyilkos fegyvertől, ezért az egyik sírba rejtettem a kést. Még ma is emlékszem rá, mert a mi családnevünk volt a sírkövön. Tudtam, hogy sose fogom elfelejteni, melyik sírt kell keresnem. De azóta se volt szükségem a késre.
– Nagyon mélyre ásta?
– Nem.
Clemson kinyitotta az íróasztalán heverő dossziét.
– Ikeiék címe: Észak-Mantanzas 2710. Van a környéken temető?
– Egész biztosan – felelte Yanis. – A Mantanzas utca végén áll a Szent János-templom. Mögötte van egy kis temető. Egyébként a város tulajdona.
– Sandy mindent tud Tampáról – jegyezte meg Clemson. – Öröktől fogva itt él. Semmit nem felejt el. A város legeldugottabb zugait is úgy ismeri, akár a tenyerét. Az az igazság, hogy mindig a saját feje után megy, de mi már hozzászoktunk.
– Csak a születésnapokkal állok hadilábon – vigyorgott Yanis. Fogalmam sincs, hányadik esztendőt taposom.
– Ne félj, a babszámoló aktakukacok pontosan számon tartják válaszolta Clemson. – Ha eljön az ideje, nyugdíjba küldenek.
Ruby úgy érezte, ez a beszélgetés már számos esetben elhangzott kettejük közt.
– A gyilkossági csoportnál dolgozó fiúk többségét vagy előléptették, vagy elmentek máshova néhány év után – fordította komolyabbra a szót Yanis. – Túl nagy a nyomás. Én valahogy itt ragadtam. Tudom, csak lábbal előre visznek ki innen. Jól emlékszem az olyan régi ügyekre, mint amilyen Ikeiéké is. Szeretem, ha megoldódnak. Lássunk neki! Nem ez lesz az első eset, hogy feltúrjuk a régi temetőt.

* * *

Clemson őrmester felhívta az államügyészt. Kihangosította a telefont, hogy a többiek is hallják a beszélgetést. Miután vázolta a helyzetet, az államügyész nagyon segítőkésznek bizonyult.
– Igen, őrmester – mondta. – Értem, hogy nem exhumáltatni akarja a holttesteket. Sajnos ennek ellenére bírói végzésre lesz szükségük, ha meg akarják bolygatni bármelyik sírt. Ezen nem változtat az sem, hogy milyen mélyen van a kés.
– Gondolom, először azt kell tisztáznunk, létezik-e egyáltalán ilyen sír a temetőben.
– Ezt inkább próbálják a hivatalos út megkerülésével elintézni. Az emberek nagyon óvják a halottakat. Nem szeretik, ha megbolygatják a sírokat.
– Sandy, nézz utána, van-e Doil nevű halott a temetőben – utasította Yanist Clemson őrmester. – Ha megtaláltad, sírj ki egy engedélyt valamelyik bírótól. – Azzal Rubyhoz fordult: – Ez eltarthat néhány napig, de higgye el, olyan gyorsak leszünk, amennyire csak lehetséges.
Ruby elkísérte Yanist a Városházára, hogy beszéljenek Ralph Medinával, akihez a Marti temető tartozott. Az apró termetű tisztviselő nagyon készséges volt.
– A Martival nincs sok munka – mondta Medina. – Ha valaki kiköltözik oda, nemigen jön be hozzám panaszt tenni. – Elmosolyodott a saját tréfáján. – Mondják meg, miben segíthetek.
Ruby pár szóban vázolta Elroy Doil vallomását. Végül megkérdezte Medinát, hány Doil nevű ember nyugszik a temetőben.
– Betűzné?
– D-o-i-l.
Medina előkeresett egy dossziét. Ujját végigfuttatta a névsoron, azután sajnálkozva megrázta a fejét.
– Nincs ilyen sír a Martiban.
– Mi van a hasonló hangzású nevekkel? – kérdezte Yanis.
– Akad néhány D-o-y-l-e.
– Mennyi?
Medina újból a dossziéba mélyedt.
– Három.
– Mi a véleménye? – kérdezte Yanis Rubytól.
– Nem tudom... Doil szó szerint azt mondta, hogy a mi családnevünk volt a sírkövön. Bolygassunk meg három sírt egy halvány gyanú miatt... – Megrázta a fejét.
– Megértem az aggályait – felelte Yanis. Aztán a hivatalnokhoz fordult. – Mr. Medina, mikor temették el ezeket a Doyle-okat?
– Az elsőt 1903-ban, a másodikat 1971-ben, az utolsót 1986-ban.
– Az utolsó máris kiesik, hiszen hat évvel a gyilkosság után halt meg. Ami a másik két halottat illeti: tartja a kapcsolatot a családdal?
– Nem. Az 1903-ban temetett Doyle hozzátartozói nem jelentkeztek. A másik esetben 1971-ben volt egy levélváltás köztem és a rokonok közt. Azóta semmi.
– Szóval, ha akarná se tudná fölvenni a kapcsolatot a két halott hozzátartozóival? – kérdezte Yanis.
– Azt hiszem, nem.
– És ha bírói engedélyt hozunk arról, hogy fél méter mélyen átkutathatjuk ezeket a sírokat?
– Amennyiben bírói végzést hoznak, természetesen nem gördítek akadályt a munkájuk elé.

* * *

Amikor Ruby és Yanis elhagyták a Városházát, a lány az öreg nyomozóhoz fordult.
– Szóval maga úgy döntött, hogy végigcsinálja? – kérdezte.
– Muszáj – felelte a férfi Aztán hozzátette: – Tudom, megvan az esélye, hogy csupán az időnket pazaroljuk a sírok felásásával, de sokkal rosszabb lenne, ha elpasszolnánk a lehetőséget, hogy kiderítsük, mi az igazság.
– Magát tényleg izgatja a válasz – állapította meg a lány. – Ugye nem számít, hogy milyen régen történt?
– Nem – felelte Yanis. – A régi esetek is ugyanolyan fontosak, mint a tegnapiak. Lényegtelen, hogy hány év telt el azóta. Az ember megpróbálta megoldani az ügyet, de kudarcot vallott vele. Aztán most, tizenöt évvel később felmerül egy újabb apróság, és a dolog ugyanolyan kihívást jelent, mint annak idején.
– Kevesen vannak, akik így gondolják – mondta Ruby. – Jó, hogy maga a kivételek közé tartozik.
Yanis megkopogtatta a homlokát.
– Itt benn hordok egy listát – folytatta, ügyet se vetve a lány megjegyzésére. – Az első helyen egy tízéves kislány neve áll: Juanita Montalvo. Tizenöt évvel ezelőtt nyoma veszett. Sokan dolgoztunk ezen az ügyön. Rengeteg munkám fekszik benne. Semmire se jutottunk, de mielőtt leszerelek, tudni akarom, mi történt Juanitával. Az se érdekel, ha fel kell ásnom érte az erdőt, hogy megtaláljam, hol van.
– Ismerte?
– Mielőtt eltűnt, még nem. De aztán annyi mindent megtudtam róla! Mindenki azt mondta, nagyon helyes kislány volt. Szóval, úgy érzem, ismertem. – Yanes kutató pillantást vetett Rubyra. – Maga szerint nyilván begolyóztam. Lehet, hogy igaza van: túl régóta vagyok a gyilkosságiaknál.
– Szerintem csupán túl szigorú önmagához.
– Talán. Ennek ellenére elmegyek a legvégső határig. Tudni akarom, mi történt az Ikei házaspárral.

* * *

Két nap kellett hozzá, hogy beszerezzék a szükséges engedélyeket. Az államügyész-helyettes kérvényt írt, és megfogalmazta a hivatalos okiratot, amely felhatalmazza a rendőrséget, hogy megnyissa a két sírt. Yanes és Bowe együtt indultak a bíróhoz, hogy kicsikarják az aláírását.
A bíró, aki jól ismerte Yanest, rengeteget akadékoskodott. Nem volt igazán ínyére, hogy engedélyezze a két sír megbolygatását.
– Mi lenne, Sandy, ha egyszerre csak egyet nyitnátok fel? – próbált alkudozni. – Ha nem jártok eredménnyel, kiadom a másik engedélyt is.
A nyomozó könyörgőre fogta a dolgot.
– Szavamat adom rá, hogy amennyiben az első sírban megtaláljuk, amit keresünk, rá se nézünk a másikra. Viszont, ha mindkettőt át kell kutatni, akkor megtakaríthatunk a városnak egy csomó pénzt – nem beszélve az ön értékes idejéről – azzal, hogy a kezünkben van az ön előzetes beleegyezése.
– Elég! – emelte fel a kezét a bíró. Megadta magát. – Látom, hogy még mindig ugyanolyan vehemensen keveri a szart, mint annak idején. – Aztán Rubyhoz fordult: – Elnézést az erős kifejezésért, Bowe nyomozó, de Yanis mindig kihoz a sodromból. Magának mi a véleménye erről a dologról?
– Tudja, bíró úr, néha a szarkeverésben is lehet ráció.
– Én viszont már vén róka vagyok, és mégis hagyom, hogy átvágjanak a palánkon – jegyezte meg savanyúan a bíró, aztán lendületesen aláírta az engedélyt.

* * *

Másnap reggel hétkor került sor a sírok felnyitására. Jasmundon, Bowe-on és Yanison kívül jelen volt Andy Vosko a rablási csoporttól, három egyenruhás rendőr és egy technikus. Nem sokkal hét után Ralph Medina is megérkezett, úgymond csak azért, hogy lássa, mi történik a szemétdombján, és befutott a rendőrségi fotós is, aki azt a feladatot kapta, hogy gondosan dokumentálja a sírok felnyitását.
Rengeteg munkaeszközt hoztak magukkal: ásókat, lapátokat, köteleket, ponyvákat, sőt egy tucat négyliteres ivóvizes palackot is.
– Estig biztosan végzünk – jelentette ki magabiztosan Yanis. Úgy nézem, forró napunk lesz.
Bár hivatalosan még mindig tartott a tél, ragyogóan sütött a nap. A páratartalom egyre nőtt.
Az előzetes utasításnak megfelelően mindenki valami ócska ruhát húzott: a legtöbben gumicsizmát és melegítőt. Ruby Jasmundtól kapott egy kinyúlt farmert, de Ruby derékban még ezt is túl szűknek találta.
Az első sír, amit megvizsgáltak, az 1903-ban elhunyt Eustace Madlon Doyle nyughelye volt.
– Hé, ebben az évben emelkedett a levegőbe a Wright fivérek gépe! – mondta valaki.
– Ez a temető legrégebbi része – jegyezte meg Yanis. Egyébként ez a sír van legközelebb Ikeiék egykori házához.
A technikusok gyorsan összeütöttek egy két méterszer egy méteres keretet, és a sír fölé helyezték, hogy kijelöljék a megvizsgálandó területet. Ezt aztán huszonöt centis szelvényekre osztották, hogy a későbbiekben pontosan meghatározhassák, milyen tárgyat hol találtak meg.
"Vajon találunk-e egyáltalán valamit?" – töprengett Ruby Bowe. A láthatóan összehangolt csapatmunka látványa se csökkentette kétségeit. A síron talált név ugyanis nem egyezett azzal, amit Elroy Doil mondott. Tudta Doilról, hogy beteges hazudozó volt. "Lehet, hogy sose járt erre?" – kérdezte magától. A technikus hangja riasztotta fel gondolataiból.
– Mostantól a magáé a terep – mondta a férfi Yanisnak. – Maga itt a guru. A többiek alkotják a gépsort.
– Értettem, főnök – felelte katonásan Yanis, és ásót ragadott. Rendben, fiúk, amőbázzunk. – Azzal óvatosan ásni kezdte az egyik szelvényt. A többi nyomozó követte a példáját. Ki-ki kiválasztott magának egy négyzetet.
– Először csak tizenöt centire megyünk le – rendelkezett Yanis. Ha kell, majd lemegyünk harmincra.
A talaj kemény volt. Egyszerre csak kevés földet tudtak fölemelni. A kiásott földet óvatosan vödörbe rakták, majd átszitálták a vödrök tartalmát.
Fáradságos és unalmas munka volt. Nemsokára dőlt róluk a víz. Egy óra alatt csupán tizenkét szelvényt ástak fel. Rövid pihenőt tartottak, aztán nekiestek a maradéknak. A kétórás ásás végeztével csupán három tárgyat találtak: egy régi kutyanyakörvet, egy 1921-ben vert ötcentest és egy üres üveget. Mindenki jót nevetett, amikor Yanis bejelentette, hogy az ötcentes a városi kincstárba kerül. Amikor végeztek, nekiestek a következő tizenöt centis rétegnek.
Négy óra elteltével teljesen feltúrták a sír harminc centiméter mély felső rétegét, ám nem jutottak eredményre.
– Pihenjünk egyet, aztán jöhet a következő sír – mondta Yanis.
Elgyötört sóhajok szakadtak ki a kis csapat tagjaiból. Nem sok kedvet éreztek az újabb négy órán át tartó gyötrődéshez.
Tizenegy óra negyvenkor kezdték meg a második sír feltárását. A levegő hőmérséklete addigra elérte a harminc fokot. Másfél óra kínszenvedés után Shirley Jasmund halkan megszólalt:
– Azt hiszem, találtam valamit. Mindannyian abbahagyták a munkát. Jasmund óvatosan a földbe döfte az ásóját.
– Egészen kicsi, de mégis szilárd – nézett a többiekre. – Lehet, hogy csak egy kő...
Ruby szíve összeszorult. Akár kő, akár valami más, egy biztos: nem kés. Márpedig őt csak ez érdekelte.
– Átvehetem? – kérdezte a technikus.
Jasmund vállat vont, és odaadta neki az ásóját.
– Én gályáztam, maga meg learatja a dicsőséget. Jó kis munkamegosztás – jegyezte meg epésen.
– Pihenjetek, fiúk! – rendelkezett a technikus. Letérdelt, letette maga mellé az ásót, és óvatosan meglazította ujjaival a rejtélyes tárgy körül a talajt. Nem kavics volt. Bár vastagon tapadt rá a föld, mégis megcsillant az arany- és zománcdíszítés a felületén.
– Ez egy értékes bross – közölte a technikus, miközben műanyag zacskóba rakta a leletet. – A laborban majd jobban szemügyre veszem.
– Jól van, fiúk – mondta Yanis. – Folytassuk a munkát!
Felvillanyozódva láttak neki a folytatásnak, de több mint egy óra telt el, és semmi nem történt. Ruby lélekben már rég feladta. Úgy vélte, zsákutcába vezetett ez a nyomozás. Azon töprengett, hogyan közölje a dolgot Yanisszal, amikor Andy Vosko hirtelen abbahagyta az ásást.
– Van valami az ásóm alatt – mondta, majd néhány másodperc múlva hozzátette: – Ez valamivel nagyobb.
A technikus ismét átvette az irányítást. A többiek köréje gyűltek. Kis homokozólapáttal tisztította meg a tárgyat, amelynek lassan kirajzolódott az alakja. A technikus egy csipesszel kiemelte a leletet, és levakarta róla a rátapadt sarat.
– Ez egy Bowie-kés – állapította meg Ruby elfúló lélegzettel, amikor meglátta a fanyélbe ütött hosszú, kicsit görbe, egyélű pengét. – Doil pontosan ilyet használt a gyilkosságokhoz!
Végtelen hálát érzett Yanis iránt, amiért az mindvégig következetes maradt.
A kés újabb műanyag zacskóba került.
– Ezt is megvizsgálom a laborban – jelentette ki elégedetten a technikus. – Szép munka volt, Sandy!
– Gondolom, ennyi év után hiába is keresnénk rajta ujjlenyomatot – mondta szomorúan Ruby.
– Valóban fölösleges lenne – válaszolta a technikus. – Azonban... – Elhallgatott, és Yanisra nézett.
– Tegnap áttúrtam a kelléktárat – mondta a nyomozó. – Ikeiék hálóruhában voltak, amikor meggyilkolták őket. Ezek a ruhadarabok még mindig megvannak a raktárban. Úgy néz ki, hogy a ruhán keresztül szúrták le őket, ami viszont azt jelenti, hogy ruhafoszlányok lehetnek a késen. És ha a két minta megegyezik... – Függőben hagyta a mondatot.
– Erre sose gondoltam volna – állapította meg Ruby elismerően.
– Én is folyton új dolgokat tanulok tőle – vallotta be Jasmund. Mindig meglep valamivel.
– Szóval, megtaláltuk, amit kerestünk – jelentette ki Andy Vosko. – Abbahagyjuk vagy folytatjuk?
– Természetesen folytatjuk – felelte Yanis. Még egy jó órán át túrták a földet, de semmi nem találtak.

* * *

Ruby Bowe a késői járattal tért vissza Miamibe. Shirley Jasmund vitte ki a reptérre. Sandy Yanis is velük tartott. Mielőtt beszállt volna a gépbe, Ruby forrón megölelte mindkettőjüket.

12.

– Nos, mire jutott? – kérdezte Ainslie.
– Elroy Doil igazat mondott, amikor azt állította, hogy ő ölte meg az Ikei házaspárt és Esperanzáékat. Néhány apró részlet ugyan nem egyezik, és van valami, amit egyáltalán nem említett, ám mindez nem lényeges. – Ruby rövid hatásszünetet tartott. – Bővebben is kifejtsem?
– Igen – felelte türelmetlenül Ainslie. Ruby lépésről lépésre elmesélte, mire jutott Metro Dade-ben és Tampában.
– Ma reggel felhívtak – mondta a végén. – A tampai laborosok összehasonlították Ikeiék hálóruhájának anyagát a Bowie-késen talált szövetfoszlányokkal. Megegyeznek, vagyis Doil igazat mondott, amikor azt állította, hogy ő végzett az idős házaspárral. Emellett ott van az a bross, amit a második sírban találtunk... – Ruby a jegyzeteibe pillantott: – Régi, művészi kivitelű japán tűzzománc. Sandy Yanis úgy véli, az idős hölgyé lehetett. Valószínűleg Doil vette el tőle.
– Aztán félt, hogy megtalálják nála, és azt is a sírba rejtette – fejezte be a gondolatot Ainslie.
– Így van. Doil nem mondta el a teljes igazságot.
– Viszont amit elmondott, az igaznak bizonyult.
– Van itt még valami – húzta elő Ruby az Ikei házaspár teste mellett talált boríték másolatát. A boríték hátán hét pecsétnyom futott körbe, és a Jelenések könyvének egyik lapja volt benne.
– Az ötödik fejezet – mondta Malcolm a kitépett lapot nézegetve. – Három verset megjelöltek. Figyelje csak:
– "És láték annak jobbkezében a ki a királyiszékben üle egy könyvet, a mely be volt írva belől és hátul, és le volt pecsételve hét pecséttel.
És láték egy erős angyalt, a ki nagy szóval kiálta: Ki volna méltó arra, hogy felnyissa a könyvet, és felbontsa annak pecsétéit?
És egy a Vének közül monda nékem: Ne sírj: íme győzött a Júda nemzetségéből való oroszlán, Dávid gyökere, hogy felnyissa a könyvet és felbontsa annak hét pecsétét..."
"Ez Doil műve" – gondolta Ainslie. Eszébe jutott Kevin O'Brian atyával folytatott beszélgetése. Az atya szerint Doil Isten bosszúálló angyalának képzelte magát.
– Illik a képbe – mondta végül.
– Miért hagyta ezt a holttestek mellett?
– Azt csak ő tudhatja. Azt hiszem, Júda oroszlánjának látta magát. – Ainslie finoman odébb tolta a borítékot: – Ha előbb tudunk Ikeiékről, már sokkal korábban elfoghattuk volna...
– Mi lesz az Ernst-üggyel? – kérdezte Ruby.
Ainslie fülében ott visszhangzottak Doil kétségbeesett szavai: Nem akarom, hogy olyasmivel vádoljanak, amit nem követtem el!
– Bár voltak kétségeim azzal kapcsolatban, amit Doiltól hallottam, úgy vélem, igazat mondott. Újra elő kell vennünk az Ernst-ügyet.

* * *

– Vedd elő az Ernst-ügyet – sóhajtotta Leo Newbold. – Nagyon úgy néz ki, hogy neked volt igazad. Ainslie megrázta a fejét.
– Nem ez a lényeg. Mit javasolsz, hol kezdjük? Newbold irodájában ültek. A hadnagy kulcsra zárta az ajtót.
– Az a legfontosabb, hogy ne verjük nagydobra a dolgot. Newbold pár másodpercig habozott. – Még itt, házon belül se beszélj róla. Szólj Rubynak is. Bárki tette is, megpróbálta a gyilkosságsorozat részének álcázni. Nagyon sokat tudott az előző esetekről. Olyasmiket is, amit nem árultunk el a sajtónak.
Ainslie nagyon óvatosan fogalmazott:
– Arra gondolsz, hogy az illetőnek belső informátora lehetett?
– A rohadt életbe! – fakadt ki Newbold. – Fogalmam sincs, mit gondoljak! De nagyon kíváncsi lennék, nincs-e valaki a rendőrségen, aki többet tud az Ernst-gyilkosságról, mint mi együttvéve! Newbold felpattant a székéről, és fel-alá járkált a szobában: – Ne mondd, hogy nem erre gondoltál!
– Erre céloztam – felelte rövid hallgatás után Ainslie. – Azt hiszem, át kell nézni az egész ügyet, és számba venni, hogy milyen tények kerültek nyilvánosságra. Akkor tisztábban látjuk az Ernst-gyilkosságot is.
– Jó ötlet – bólintott Newbold. – Viszont ne itt csináld. Ha bárki meglát, kitalálja, mivel foglalkozol. Vidd haza az aktákat, és maradj pár napig otthon. Majd én tartom a hátam.
Ainslie megdöbbent. Ez azt jelentette, hogy Newbold a saját munkatársaiban se bízik. Ennek ellenére úgy látta, a hadnagynak igaza van. Végül is a gyilkossági csoportnál sok kívülálló is megfordult, és mindig nagyon izgatta őket az itt folyó munka.
Aznap este kivitte a Frost-, a Larsen-, a Hennenfeld-, az Urbina- és az Ernst-gyilkosság aktáit a kocsijába. Aztán hazahajtott, és nekilátott a munkának.

* * *

– Nem tudom, miért dolgozol itthon – mondta másnap Karen –, de nagyon tetszik a dolog. Segíthetek valamiben?
– Igen – nézett fel Ainslie. – Ki tudnád nyomtatni néhány jegyzetemet a számítógépeden?
Jason szintén elégedett volt a helyzettel. Amikor megjött az iskolából, letelepedett a nappaliba az apja mellé, és nekilátott a házi feladatának. Időnként megkérdezte tőle:
– Apa, tudtad, hogy ha tízzel szorzol, csupán egy nullát kell a szám végére írnod? Szerintem klassz...
– Tudtad, hogy a Hold csak 384 000 kilométerre van? Szerinted eljutok oda?
És persze végül:
– Apa, miért nem lehet minden nap ilyen?

* * *

Ainslie-nek két teljes nap kellett hozzá, hogy újra átrágja magát az összes ügy aktáin, jegyzeteket készítsen, és összevesse a részleteket, végül azonban néhány fontos következtetésre jutott.
Első lépésként számba vette azokat a részleteket, amelyeket nem tártak a nyilvánosság elé. Ilyenek voltak az áldozatok mellett talált furcsa tárgyak. Arról sem tudott senki, hogy az összes helyszínen hangosan bömbölt a rádió, sőt azt sem árulta el a rendőrség, hogy az összekötözött áldozatokat egymással szemben helyezték el. Azt ugyan nem titkolták, hogy a tettes magával vitte az összes készpénzt, ám sose említették, hogy az ékszereket és egyéb értéktárgyakat következetesen érintetlenül hagyta.
Néhány riporternek persze voltak informátorai a rendőrségen belül, úgyhogy a visszatartott tények közül is mindig kiszivárgott valami. Az volt a kérdés, hogy az Ernst-gyilkosságot megelőzően mi jelent meg a sajtóban, továbbá az, vajon informálta-e a gyilkost valaki a rendőrségen? Ainslie úgy vélte, ennek nagyon csekély a valószínűsége.
Ezt követően megnézte, van-e valami különbség az Ernst-gyilkosság és a többi eset között. Több eltérést is talált.
Amikor felfedezték a Royal Colonialban elkövetett gyilkosságot, a rádió a HOT 105-ös adón volt, amelyik folyamatosan kemény rockot játszik. Mivel a clearwateri eset aktái nem tartalmazták ezt a részletet, Ainslie felhívta Nelson Abrent, aki az ottani nyomozást vezette.
– Amennyire én tudom – felelte Abren –, nem szólt a rádió. De mindjárt utánanézek és visszahívom.
Egy óra múlva csörgött a telefon.
– Most beszéltem az egyenruhás járőrrel, aki először szállt ki a helyszínre. Azt mondja, a rádióból bömbölt a kemény rock. A hülye kikapcsolta és nem jelentette! Fontos?
– Nem vagyok benne biztos – válaszolta óvatosan Ainslie. Mindenesetre nagyon köszönöm, hogy utánanézett.
Abren persze kíváncsi volt a dolog hátterére.
– Larsenék közeli rokonai megkérdezték tőlem, hogy biztosan Doil követte-e el a gyilkosságot. Van valami új fejlemény az ügyben?
– Ebben a pillanatban még nincs, de megmondom a hadnagynak, hogy értesítse magát, ha tudunk valamit.
Abren felnevetett.
– Értem. Tud valamit, csak egyelőre nem mondhatja el.
– Ismeri a játékszabályokat – válaszolta Ainslie. – Gondolom, nem újdonság, hogy mennek a dolgok.
Tudta, hogy Doil Raifordban tett vallomásának részletei még nem szivárogtak ki. Remélte, hogy ez még jó ideig így lesz, de tisztában volt vele, hogy az áldozatok hozzátartozóinak lelki békéje miatt előbb-utóbb nyilvánosságra kell hozni az egészet.
Larsenék után a Fort Lauderdale-i Hennenfeld-ügy következett. Amikor Miamiben volt, Benito Monies elmondta, hogy a holttestek felfedezésekor a rádió kemény rockot játszott.
Urbináékat a szomszédjuk találta meg. Amikor felhívta a 911-et, kikapcsolta a rádiót, de a keresőhöz nem nyúlt. A HOT 105-ön állt.
Amikor Theo Palacio meglátta az Ernst házaspár holttestét, szintén említette, hogy bömbölt a rádió. Ebben az esetben azonban az FM 93.1 WTMI adó szólt, márpedig ez klasszikus és könnyűzenét sugároz. A WTMI sosem játszik kemény rockot.
"Az a kérdés, van-e jelentősége ennek az eltérésnek?" töprengett Ainslie. Úgy vélte, igen, főleg ha összevetik az Ernst-gyilkosság helyszínén tapasztalt másik eltéréssel. Itt ugyanis egy döglött nyulat találtak a holttestek mellett, aminek semmi köze a Jelenések könyvéhez.
"Lehet, hogy valaki, aki hallott a Frost-gyilkosság részleteiről, úgy vélte, Ernsték esetében egy döglött nyúl is megteszi majd?" tűnődött Ainslie. Úgy érezte, a válasz: igen.
Fontos apróság, hogy a Jelenések könyvével kapcsolatos elmélet csak az Ernst-gyilkosságot követően pattant ki Ainslie fejéből. Egészen addig senki nem gyanította a helyszínen talált tárgyak jelentését.
Még egy apróság. Az idő.
A korábbi gyilkosságok esetében átlagosan hetven nap telt el két eset közt. Ernstékkel viszont az Urbináék megölése utáni harmadik napon végeztek.
"Olyan, mintha valaki kiszámolta volna, mikor kell lecsapnia töprengett Ainslie magában –, és akkor közbejött Urbináék halála. Lehet, hogy túl késő volt visszatáncolni?"
Egy futó gondolat suhant át az agyán, de szinte azonnal elhessegette.

* * *

A Tempone-gyilkosság esetében a nyomozók nem találtak semmiféle jelet. Valószínűleg azért, mert a közeledő szirénák hangja megzavarta Doilt, és menekülni próbált.
Ainslie – a bírósággal ellentétben – úgy vélte, Doil nem beszámítható. Valószínűleg heves kényszert érzett, hogy rendszeres időközökben gyilkoljon. A Tempone házaspár vesztére azon a napon ismét eljött a halál ideje.
Ainslie tudta, hogy már sose fog kiderülni, igaza van-e vagy sem.
Viszont a kétnapos kutatást követően úgy döntött, ideje felkeresni a Miami Rendőrség "kelléktárát".

* * *

A "kelléktár" a Miami Rendőrség főépületének alagsorában kapott helyet. A raktár parancsnoka, Wade Iacone kapitány huszonkilenc éve szolgált. Az őszülő tiszt arca felragyogott, amikor Ainslie belépett az irodájába.
– De jó, hogy látlak! Hogy vagy, Malcolm?
– Köszönöm, jól.
Iacone kezet nyújtott.
– Felejtsd el a szokásos formaságokat! Épp most akartam átküldeni neked egy "kullancsot" a Doil-üggyel kapcsolatosan. Most, hogy meghalt a fickó, szeretnénk kihajítani a vele kapcsolatos holmikat. Rettenetesen kell a hely.
– Felejtsd el a "kullancsot" – húzta el a száját Ainslie. – Újra elő kellett vennünk az egyik esetet.
A "kullancs" a rendőröknek küldött felszólítás beceneve volt. A nyomozók ugyanis hajlamosak rá, hogy az ítéletet követően megfeledkezzenek a raktárban felhalmozott bizonyítékokról. A "kullancs" valójában azt jelentette: "Szükségünk van a helyre! Jó ideje őrizzük itt a holmidat. Kérjük, gondold át, valóban szükséged van-e rájuk."
A másik ilyen becenév, a "holmi", a "kelléktárban" raktározott nagyobb értékű csomagokra vonatkozott: kokainra, marihuánára, lőfegyverekre. "Annyi fegyverünk van, hogy azzal egy kisebb felkelést ki lehet robbantani" – mondta egyszer Iacone kapitány. Ezenkívül itt őrizték a különböző helyszíneken gyűjtött testnedveket – a vért vagy a nemi erőszak nyomait –, és persze a lopásokból származó bűnjeleket: videókat, tévéket, sztereomagnókat, mikrohullámú sütőket. Mindez nagy, lepecsételt dobozokban sorakozott a "kelléktár" folyosóin.
Sose volt elég a hely.
– A padlótól a plafonig tömve vagyunk – hangzott Iacone kapitány állandó panasza, ám az új tárgyak mégis befértek valahogy.
– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte Ainslie-t a kapitány.
– A sorozatgyilkosság egyik elemét újra elő kell vennünk. A bizonyítékoknak még itt kell maradniuk egy darabig. De nem hiszem, hogy olyan sok tárgyi bizonyítékunk lenne Elroy Doillal kapcsolatban.
– Csak hiszed – válaszolta a kapitány. – Az Ernst-gyilkosságot követően iszonyú mennyiséget halmoztatok fel. A fiúk arra hivatkoztak, hogy ez nagyon fontos ügy.
– Megnézhetem?
– Természetesen.
A kelléktár parancsnoka átvezette Ainslie-t az irodák és raktárhelyiségek labirintusán. Csupán öt munkatársa volt, mégis meglepő rendet tartottak. A számítógép segítségével percek alatt előkeresték akár a húsz évvel ezelőtti megoldatlan ügyek anyagát is.
Iacone megállt a tucatnyi hatalmas dobozból álló oszlop előtt. Valamennyin ugyanaz a felirat virított: TÁRGYI BIZONYÍTÉK.
– Közvetlenül az Ernst-gyilkosság után hozták be őket. Szerintem minden fellelhető papírt begyűjtöttetek, hogy később átnyálazzátok őket, de ahogy elnézem, semmi se lett belőle.
"Persze, mert az Ernst-gyilkosságot követően szinte rögtön megkezdtük a gyanúsítottak megfigyelését – gondolta Ainslie. Még a többi csoporttól is kértünk nyomozókat. Ennek következtében Ernsték papírjai másodlagossá váltak. A Tempone-ügyet követően az Ernst-gyilkosságot is megoldottnak hittük, így aztán senki nem nézte át Ernsték anyagát."
– Sajnálom, de a Doillal kapcsolatos anyagoknak még egy ideig maradniuk kell – mondta a kapitánynak. – Viszont elviszem Ernsték papírjait. Ha átnéztem, újból visszahozzuk.
Iacone vállat vont.
– Tudod, hogy jogodban áll.
– Köszönöm – mondta Ainslie. – Nagyon fontos lehet.

13.

– Szeretném, ha átnézné a kelléktárban lévő dobozokat – mondta Ainslie Rubynak. – Szóljon, amikor valami érdekeset talál.
– Van elképzelése arról, hogy mit keresünk?
– Igen. Olyan nyomot, ami elvezet minket az Ernst házaspár gyilkosához.
– Nem tud róla semmi közelebbit?
Ainslie megrázta a fejét. Nagyon rossz előérzete volt ezzel az üggyel kapcsolatban. Fogalma sem volt, hogy ki és miért ölte meg Gustav és Eleanor Ernstet, de sejtette, hogy nem lesz egyszerű a válasz. Jób könyvének egyik sora járt a fejében: Feltárja a sötétségből a mélységes titkokat, és a halálnak árnyékát is világosságra hozza. Azt kívánta, bárcsak más foglalkozna ezzel az üggyel.
Ruby fürkésző pillantást vetett rá.
– Valami baj van?
– Nem tudom – felelte Ainslie, és mosolyogni próbált. – Előbb nézzük meg, mi lapul azokban a dobozokban.
Egy kis szobában dolgoztak, jó messze a gyilkossági csoport irodáitól. Ainslie elintézte, hogy ideiglenesen megkapják a helyiséget, mert Newbold azt akarta, hogy olyan csöndben végezzék ezt a munkát, amennyire csak lehet. Az irodában csupán egy szekrény, egy íróasztal, két szék és egy telefon fért el, de nekik megfelelt.
– Lemegyünk a kelléktárba, Ruby, és elintézem, hogy elvihesse az Ernst-üggyel kapcsolatos anyagot. Pár nap alatt végez az egésszel.
Mint később kiderült, tévedett.

* * *

Ainslie az elmúlt két hétben háromszor is meglátogatta Rubyt az irodában. Egyre türelmetlenebbül várta az eredményt. A lány nagy halom papír közepén üldögélt, akárcsak az első két találkozásuk során. Legutóbb azt mondta Ainslie-nek:
– Kétlem, hogy bármelyik Ernst is eldobott volna akár csak egyetlen papírfecnit is. Ezek mindent elraktak: számlákat, leveleket, kézzel írt jegyzetet, csekket, meghívót, újságkivágásokat – és ennek a zöme itt van.
– Beszéltem Hank Brewmasterrel – felelte az őrmester. – Azt mondja, az volt a baj, hogy mindegyik szobában hatalmas mennyiségű iratot találtak. Mivel akkor senki nem ért rá, hogy átrágja magát ezen a kásahegyen, mindent gondosan bedobozoltak.
Ezen a napon egy kézzel teleírt füzet mellett találta Rubyt.
– Még mindig nincs áttörés? – kérdezte tőle, miközben lehuppant egy kartondobozra.
– Nem tudom – felelte a lány. – Azt hiszem, valami érdekeset találtam.
– Ki vele!
– Mrs. Ernst gyűjtötte a legszorgalmasabban a papírokat. Nagyon nehéz elolvasni a kézírását, ráadásul mániákusan jegyzetelt. Két napja még azt hittem, teljesen érdektelen, ám akkor rábukkantam a naplójára. Sok éven át vezette. Több füzetet teleírt.
– Hányat?
– Talán húszat, huszonötöt is. Ebben a dobozban nincs is más. Elképzelhető, hogy még a többiben is lapul néhány.
– Miről szólnak?
– Ez a legnagyobb baj. A naplót végig egyfajta titkosírással írta. Szerintem sose mutatta meg senkinek. A legtöbb feljegyzés a férje elleni kirohanás. Azt hiszem, élete végéig rejtegette előle. Ennek ellenére el lehet olvasni, ha az ember elég türelmes.
Ruby az előtte lévő rongyos lapokra mutatott:
– Például nevek helyett számokat használt. Hamarosan rájöttem, hogy az 5-ös ő maga, a 7-es pedig a férje. Az E betű (Eleanor) az ötödik az ábécében. 7 = G, azaz Gustav. Egyszerű kód. A kötőjellel összekötött számok két nevet takarnak. 4-18-23 = dr. W. – bárki is az. A szavakat is gyakran rövidítette. Főleg a magánhangzókat hagyta el. Már viszonylag jól tudom olvasni, de akkor is idő kell hozzá, míg átrágom magam rajta.
Ainslie-nek döntenie kellett. Vajon érdemes-e Rubyt ilyesmivel terhelnie? Nem valószínű, hogy talál valamit. A gyilkossági csoportban mindig kevés az idő.
– Van egyáltalán valami, ami fontos lehet? – kérdezte.
– Na jó – mondta rövid gondolkozás után a lány. – Azért nem szóltam eddig róla, mert reméltem, hogy többet is találok. – Felemelte a hangját. – A napló tanúsága szerint ugyanis a mi igen tisztelt Gustav Ernst szenátorunk a legocsmányabb szadisták közé tartozott. Rendszeresen verte a feleségét. Az asszony egyszer még kórházba is került. Nem szólt senkinek. Félt, és szégyellte magát. Úgyse hitt volna neki senki – és az a szemét ezt még közölte is vele. Csak egyet tehetett: hogy megtöltötte a fájdalmával ezeket a lapokat.
Ruby elvörösödött.
– A francba! Hogy utálom ezt az egészet! – Azzal felkapta az egyik füzetet, és a sarokba hajította.
Kis idő múlva Ainslie fölemelte a füzetet, és ismét visszarakta az asztalra.
– Valószínűleg igaza volt – mondta csendesen. – Nem hittek volna neki. Akkoriban még senki nem beszélt a családon belüli erőszakról. Az emberek nem akartak tudni a dologról. Elhiszi?
– Hogyne. – Ruby már visszanyerte az önuralmát. – Rengeteg apró sérelmet ír le. Valamennyi igaznak látszik. Talán el kéne olvasnia néhány bejegyzést.
– Majd később – mondta Ainslie. Tökéletesen megbízott a lány ítéletében.
Ruby végignézett az asztalokon sorakozó füzeteken.
– Azt hiszem, Mrs. Ernst nagyon remélte, hogy valaki egy napon majd végigolvassa mindazt, amit írt.
– Talált valamit, ami... – Ainslie lenyelte a mondat másik felét. Tudta, hogy a lány úgyis azonnal szól, ha valami fontosat talál.
– Ugye Cynthiára gondol?
A férfi bólintott.
– Én is kíváncsi vagyok, de eddig még nem bukkantam rá.
Ezek a feljegyzések Ernsték házasságának korai időszakából valók. Cynthia még nem született meg. Őt majd a 3-as szám fogja jelölni.
– Folytassa – mondta Ainslie –, és azonnal szóljon, ha olyasmit talált, amit látnom kell. – Igyekezett elhessegetni a lelkére telepedő rossz sejtelmeket, de hiába.
Csaknem két hét telt el, mire Ruby Bowe jelentkezett.
– Le tudna jönni? Valami nagyon fontosra bukkantam.

* * *

– Mindenesetre sok mindent megváltoztat – jelentette ki Ruby. – Bár még én sem tudom pontosan, hogyan.
Ismét a lány ideiglenes irodájában találkoztak. Ruby az asztalnál ült.
– Vágjon a közepébe – biztatta Ainslie.
– Cynthia színre lépett – közölte Ruby. – Mrs. Ernst pedig alig egy héttel a gyerek születése után fölfedezte, hogy a férje erotikus játékokat űz a kislányukkal. Itt van az egész – azzal az előtte lévő nyitott naplóra mutatott. Ainslie érdeklődve hajolt közelebb.

– 7 ma frfként kzldett a lnyunkhz. Lvtte rla a plnkjt, és nzgtni kzdte. Aztn, nem tdva, hogy fgylem, lhjolt, és vlmi kmndhttlant csnált. Undrdtam. Fltttem 3-at. Az pja prvrz állt. Vjon mi vr még rá...

– Kérem, olvassa fel. Értem az elvet, de magának biztosan jobban megy.
Ruby fölemelte a füzetet, és hangosan olvasni kezdett:
– Gustav ma férfiként közeledett a lányunkhoz. Levette róla a pelenkáját, és nézegetni kezdte. Aztán, nem tudva, hogy figyelem, lehajolt, és valami kimondhatatlant csinált. Undorodtam. Féltettem Cynthiát. Az apja perverz állat. Vajon mi vár még rá? Mondtam, hogy nem bánom, velem mit művel, de ne merje még egyszer ezt tenni a lányunkkal, mert kihívom az ifjúságvédelmiseket, és börtönbe csukatom. Egyáltalán nem szégyellte magát, de megígérte, hogy nem tesz ilyet többé. Nem igazán hittem neki. Vajon meg tudom-e védeni Cynthiát? Nem biztos...

– Ehhez hasonló dolgok történtek az elkövetkező két év során – mondta Ruby, anélkül hogy bármiféle megjegyzést fűzött volna az elhangzottakhoz. – Nyilvánvaló, hogy Mrs. Ernst csak fenyegetőzött, de nem szánta el magát komolyabb lépésre. Aztán itt van ez mutatott egy másik naplórészletet:

– Nha tbbszr is fgylmztttem 7-et még mndig bntja 3-at. A lnyom zkg, hgyha hzzér. Amkr mgksrltem szmbszllni vle, azt mndta: ez cspn apaiszrtet. Mndtam, hogy...

Ainslie egy kézmozdulattal jelezte Rubynak, hogy olvassa fel. A lány megköszörülte torkát, és belekezdett:

– Noha többször is figyelmeztettem Gustavot, még mindig bántja Cynthiát. A lányom zokog, hogyha hozzáér. Amikor megkíséreltem szembeszállni vele, azt mondta: ez csupán apai szeretet. Mondtam, hogy a lányom gyűlöli, amit csinál, és őt magát is gyűlöli. Fél tőle. Valahányszor a közelébe megy, Cynthia összegömbölyödik, és sírni kezd. Folyton fenyegetőzöm, hogy felhívom a rendőrséget, az ifjúságvédelmiseket, vagy az orvosunkat, dr. W-t, de Gustav csak nevet, mert tudja, hogy úgyse teszem meg, és igaza van. Nem bírnám elviselni ezt a szégyent. Nem tudnék az emberek szemébe nézni. Még Cynthia miatt se lennék képes rá. Ez az én keresztem, és sajnos a lányomé is...

– Nem hitte volna, igaz?
– A gyilkossági csoportnál eltöltött kilenc év után már semmi nem lep meg, de nagyon félek attól, ami ezután következik. Ugye van folytatás?
– Igen. Túl sok ahhoz, hogy felolvassam. Inkább összefoglalnám. – Ruby a jegyzeteibe pillantott. – Később gyakran verte a kislányt. Hároméves korában többször megpofozta: néha ok nélkül is. Utálta, hogyha sírt. Egyszer "büntetésből" forró vízbe dugta a lábát. Mrs. Ernst azt mondta a kórházban, hogy baleset történt. Azt írja, látta, hogy nem hisznek neki, de a dolognak nem lett következménye.
Amikor Cynthia nyolcéves lett, Gustav megerőszakolta. Ez szinte mindennap megtörtént. Cynthia betegesen irtózott attól, ha meg akarták érinteni. Ha valaki felé nyúlt, elhúzódott. – Ruby hangja elcsuklott. Ivott egy kortyot, és az előtte tornyosuló füzetekre mutatott.
– Itt van leírva mind.
– Tartsunk egy kis szünetet? – kérdezte Ainslie.
– Igen. – Ruby az ajtóhoz lépett. – Nemsokára visszajövök.
Ainslie fejében egymást kergették a gondolatok. Sose törölte agyából a Cynthiával folytatott viharos kapcsolat emlékét. Bár a lány kegyetlen bosszút állt, amiért szakított vele, ő még mindig szeretettel gondolt rá. Sose vágott vissza. Most azonban rettenetesen megsajnálta. Nem a hajdani szeretőjét, hanem azt a gyereket, akit nem ismerhetett. Vajon hogy alacsonyodhattak le idáig ezek az emberek? Az anya vajon miért nem kelt a lánya védelmére? Ismét nyílt az ajtó. Ruby visszajött.
– Folytatjuk?
– Igen – sóhajtotta a lány. – Fejezzük be mielőbb, aztán jól berúgok, és kitörlöm az agyamból az egészet.
Ainslie tudta, hogy nem fogja megtenni. Ruby az apja tragikus halála miatt sose fog droghoz vagy italhoz nyúlni. Annál sokkal mélyebben égett bele ez a tapasztalat.
– A most következő eset tizenkét éves korában történt Cynthiával – vette elő újra a jegyzeteit a lány. – Az apja teherbe ejtette. Hadd olvassam fel, mit ír erről Mrs. Ernst naplója: "Ez a borzalmas és szégyenletes esemény végre gyökeres fordulatot hozott. Gustav jogásza, LM elvitette Cynthiát az egyik pensacolai kórházba. Az orvosok azt tanácsolták, szülje meg a gyermekét, mert a terhessége már túlzottan előrehaladott. LM azt is elintézte, hogy a gyereket rögtön örökbe fogadják. Mondtam, nem számít, hova kerül, csak ne bukkanjon fel ismét. Cynthia sose látta a gyermekét. Mi sem. Hál'istennek, azóta se hallottunk róla!
Úgy látom, ennek az egésznek azért van jó oldala is. Mielőtt LM megígérte, hogy elintézi ezt az ügyet, a sárga földig lehordta Gustavot. Azt mondta, felkavarodik a gyomra attól, amit tett. Olyan szavakat használt, amiket nem ismételek meg. Ultimátumot adott a férjemnek: ha nem hagy fel Cynthia molesztálásával, értesíteni fogja a hatóságokat, és gondoskodik róla, hogy Gustav hosszú évekre börtönbe kerüljön. LM tényleg komolyan gondolja. Látni rajta, hogy ha kell, megteszi. »Pokolba az ügyfél érdekeivel!« – ordította. Láttam, hogy Gustav ez egyszer nagyon megijedt."
– A gyerekről csupán annyit tudtak, hogy megszületett – folytatta Ruby. – Még a nemét se tudták. Cynthia nemsokára hazajött, Mrs. Ernst pedig így ír az ezt követő fejleményekről: "Úgy látszik, valami kiszivároghatott. Egy délután meglátogatott az Ifjúságvédelmi Hivatal embere. Kérdéseiből kiderült, értesült róla, hogy Cynthiának gyereke született, bár nem tudta a teljes igazságot. Mivel ezt nem lehetett letagadni, elismertem, a továbbiakban azonban hazudtam, mint a vízfolyás. Azt mondtam, fogalmunk sincs, ki lehet a gyerek apja, de nagyon aggódunk amiatt, hogy a lányunk rossz társaságba keveredett. Megígértem, hogy mostantól óvatosabbak leszünk. Nem vagyok benne biztos, hogy hitt nekem, de hát úgyse tud biztosat. Ezek az emberek olyan buzgón végzik a dolgukat. Miután a tisztviselő elment, észrevettem, hogy Cynthia egész idő alatt hallgatózott. Nem hozta szóba a dolgot, csak fenyegetően végigmért. Azt hiszem, engem is gyűlöl."
Ainslie hallgatott. Ezernyi gondolat rajzolt a fejében. Undorodott. A legjobban az háborította fel, hogy Cynthia szüleinek eszébe se jutott, hogy törődjenek az újszülöttel. Az egyikük a nagyanyja volt, a másik az apja és nagyapja is – mégse érdekelte őket, mi lesz vele.
– Előrelapoztam – mondta Ruby. – Inkább a Cynthia felnőttkorára vonatkozó részeket olvastam. A többit csupán átfutottam. A lényeg, hogy Gustav Ernst nem molesztálta többé Cynthiát. Mindent megtett, hogy segítsen neki. Remélte, hogy a lány mindent elfelejt és megbocsát. Sok pénzt adott a lányának: volt neki miből. Még akkor is ő pénzelte, amikor a városi tanács tagja lett, Cynthia pedig belépett a rendőrség kötelékébe. Felhasználta minden befolyását, hogy előmozdítsa a lánya karrierjét: először felvétette a gyilkossági csoportba, aztán meg minden követ megmozgatott, hogy előléptessék.
– Cynthia jól dolgozott – vetette közbe Ainslie. – Mindenképpen kiemelték volna.
Ruby vállat vont.
– Mrs. Ernst mindenesetre úgy gondolta, hogy inkább az apja segített neki, bár nem hitte, hogy a lányuk valaha is hálás lesz neki. Négy évvel ezelőtt ezt írta a naplójába: "Gustav álomvilágban él. Azt hiszi, minden rendben van kettőnk és Cynthia közt, mintha fátylat lehetne borítani a múltra. Ostobaság. Cynthia nem szeret minket. Miért is szeretne? Sose adtunk rá okot. Most, visszatekintve, azt kívánom, bárcsak másként cselekedtem volna. Sajnos túl késő."
– Van még egy rész, amit fel akarok olvasni magának – nézett Ainslie-re Ruby. – Talán ez a legfontosabb. Mintegy négy hónappal a gyilkosság előtt írta: "Észrevettem, hogy Cynthia néha figyel bennünket. Úgy érzem, engesztelhetetlenül gyűlöl mindkettőnket. Ismerem a lányomat. Ő sose bocsát meg senkinek. Előbb-utóbb mindenkinek visszafizeti a kölcsönt. Biztos vagyok benne, hogy mi sem kerülhetjük el a sorsunkat. Félek tőle. Cynthia nagyon okos. Sokkal okosabb, mint mi ketten." Ruby letette a jegyzetfüzetét.
– Megtettem, amire kért, őrmester. Csupán egy dolog van még hátra. – Amikor látta, hogy Ainslie mennyire zavarba jön, ellágyult. – Nagyon nehéz lehet magának, őrmester – mondta szeretetteljes hangon.
– Mire gondol? – kérdezte a férfi bizonytalanul.
– Malcolm, mindannyian tudjuk, hogy miért nem léptették elő. Magának már kapitánynak kéne lennie.
– Szóval tud Cynthiáról – sóhajtotta.
– Hát persze. Valamennyien tudtuk. Elvégre nyomozók vagyunk.
Ainslie más körülmények között biztosan elnevette volna magát. Most azonban valami sötét balsejtelem ülte meg a lelkét.
– Mire gondolt az előbb? – nézett kérdőn a lányra. – Azt mondta, hogy csak egyetlen dolog van hátra.
– Van egy lepecsételt doboz a kelléktárban. Nem hoztam fel, mert Cynthia neve van rajta. Azt hiszem, ezt a holmit a szülei házában tartotta.
– Megnézte, ki írta alá az űrlapot?
– Brewmaster őrmester.
– Akkor hivatalos bizonyítéknak számít. Jogunk van kinyitni.
– Máris hozom – pattant fel a lány.

* * *

A kartondoboz első pillantásra ugyanolyan volt, mint a többiek. Ugyanaz a TÁRGYI BIZONYÍTÉK felirattal ellátott szalag lógott rajta, mint az eddigieken. De amikor leszedték, újabb, kék színű, CE betűkkel díszített szalagot találtak rajta, amit számos pecsétviaszcsepp fogott össze.
– Óvatosan vegye le, és őrizze meg – utasította Ainslie a lányt.
Pár perccel később Ruby óvatosan szétnyitotta a doboz tetejét. Legnagyobb meglepetésükre számos, külön zacskóba csomagolt tárgyat találtak benne. Az egyik egy .38-as Smith & Wesson típusú revolver volt. A másik egy pár zokni. A harmadik egy pár sportcipő. A cipőkön barna foltok voltak. A negyedik zacskó egy pólót tartalmazott. Ezen is ugyanolyan foltok virítottak. A doboz alján ugyanilyen gonddal csomagolt holmik lapultak: köztük egy magnószalag is. Mindegyik zacskóhoz külön cédulát csatoltak. Ainslie megismerte rajtuk Cynthia kézírását. Nem akart hinni a szemének.
– Mi ez az egész? – kérdezte Ruby kíváncsian.
– Nem nekünk szánták – felelte Ainslie. – Az Ernst-házban találták. Tévedésből hozták be a fiúk. Ne nyúljon semmihez, de nézze meg, mi van a fegyverre írva.
Ruby közelebb hajolt.
– A fegyver, amellyel P. J. lelőtte exfeleségét és annak barátját, Kilburn Holmest – olvasta fennhangon. – Itt a dátum is: augusztus 21. Ez hat évvel ezelőtt történt.
– Istenem! – suttogta Ainslie.
– Mi ez? – nézett rá tanácstalanul a lány.
– Egy mostanáig megoldatlan gyilkossági ügy bizonyítéka.
Bár a Jensen-Holmes-ügy nem Ainslie-hez tartozott, Cynthia és Patrick kapcsolata miatt figyelemmel kísérte a fejleményeket. Jensen volt az ügy első számú gyanúsítottja. Volt feleségével és annak szeretőjével egy 38-as kaliberű pisztolyból származó golyók végeztek. Jensen két héttel korábban vett egy .38-as Smith & Wessont, de azt állította, hogy elvesztette. A gyilkos fegyver mindmáig nem került elő. Végül bizonyítékok hiányában ejteni kellett a vádat.
"Vajon valóban ez a gyilkos fegyver? – merült fel a kérdés Ainslie-ben. – Ha pedig ez, akkor miért őrizte meg Cynthia?" A bizonyíték felcímkézése és becsomagolása a rendőri munka része. A bizonyíték eltüntetése viszont nem tartozott a hivatalos ügymenethez.
– Maga szerint összefüggésben lehet ez a megoldatlan ügy az Ernst házaspár meggyilkolásával? – tört ki Rubyból a kíváncsiság.
Ainslie jóval tovább ment. "Belekeveredett-e Patrick Jensen Ernsték megölésébe? Ha igen, akkor Cynthia most is védte őt, mint a korábbi esetben?"
Iszonyú levertség lett úrrá rajta.
– Egyelőre semmiben se vagyok bizonyos – mondta. – Első lépésként odaadom a dobozt a technikusoknak.
Azzal felvette a kis iroda egyetlen telefonját.

NEGYEDIK RÉSZ

A MÚLT

1.

Cynthia pontosan emlékezett arra a pillanatra, amikor elhatározta, hogy megöli a szüleit. Tizenkét éves volt. Két héttel korábban szülte meg apjától fogant gyermekét.
Egyszerűen öltözött nő érkezett a biztonsági őrséggel védett, Biscayne-öbölbeli családi birtokra. Felmutatta az igazolványát, és Mrs. Ernstet kereste.
Amikor Cynthia meghallotta az idegen nő hangját, a szalonhoz lopózott. Anyja ugyan becsukta az ajtót, amikor bevezette a nőt, de Cynthia nesztelenül kinyitotta. Tisztán látott és hallott mindent, ami odabent történt.
– Mrs. Ernst, az Ifjúságvédelmi Hivataltól jöttem önökhöz – mondta a nő. – A leánya gyermekéről szeretnék beszélni. – Közben körülnézett. Láthatóan lenyűgözte a környezet. – Meg kell mondanom, hogy az ilyen esetek oka legtöbbször a nemtörődömség és a nyomor. Világos, hogy itt másról van szó.
– Biztosíthatom, hogy nem hanyagoltuk el a gyermekünket – felelte halkan Eleanor. – Épp ellenkezőleg. Nagyon szeretjük a gyereket. Ugyanolyan értetlenül és döbbenten állunk a tény előtt, mint bárki más. Az az igazság, hogy önmagunkat hibáztatjuk a történtek miatt.
– Talán segít, ha beszélgetünk az ügy hátteréről. Például érdekelne, hogy a lányuk... – a látogató a jegyzeteibe pillantott: –, szóval... Cynthia hogyan eshetett teherbe. Ki a gyerek apja? Mit tudnak róla? Hány éves?
Cynthia közelebb húzódott az ajtóhoz. Egyetlen szót se akart elszalasztani.
– Az az igazság, hogy semmit sem tudunk a gyermek apjáról. – Eleanor alig hallhatóan suttogott. – Cynthia nem hajlandó elárulni, ki az. A lányomnak fiatal kora ellenére számos barátja van. Rendkívül kínos, hogy ezt kell mondanom, de meglehetősen kétes alakokkal járt. A férjem és én már jó ideje aggódtunk emiatt.
– Ebben az esetben nem lett volna szerencsés hivatalos segítséget kérni, Mrs. Ernst? – kérdezte élesen a nő. – Ön és a férje művelt emberek. Biztosan hallottak erről a lehetőségről.
– Visszatekintve persze már belátom, hogy ez lett volna a leghelyesebb. Persze utólag könnyű okosnak lenni – vágott vissza finoman Eleanor.
– Most sem akarnak eljönni a tanácsadásra? Esetleg a lányukkal együtt?
– Fontolóra vesszük a lehetőséget. Mostanáig elég sok dolgunk volt. A szörnyű esemény után azonnal örökbe adtuk a gyereket. Eleanor rövid ideig hallgatott. – Tényleg muszáj válaszolnom ezekre a kérdésekre? A férjemmel együtt azt hittem, a legteljesebb diszkrécióval kezelik az esetet.
A látogató ide-oda lapozgatott a jegyzetfüzetében.
– A gyermek érdekei fontosabbak, mint az úgynevezett diszkréció. Ám amennyiben kételkedik benne, hogy a hivatalnak joga van kérdezősködni, nyugodtan forduljanak ügyvédhez.
– Ugyan már! – Eleanor érezhetően engedékenyebb lett. – Az az igazság, hogy mindannyian sokat tanultunk a történtekből. Ez az eset furcsa módon közelebb hozott bennünket egymáshoz. Sokat beszélgetünk, Cynthia pedig megígérte, hogy jó útra tér.
– Esetleg válthatnék néhány szót a lányával is?
– Inkább arra kérném, hogy ne tegye. Azt hiszem, ez nagyon visszavetné az eddigi javulást.
– Biztos ön ebben?
– Igen.
Cynthia később sokat töprengett azon, miért nem rontott be akkor a szalonba, és kürtölte világgá az igazságot. Később rájött, hogy a szülőknek számos eszköz áll rendelkezésére gyermekük elhallgattatására. Hosszú távon csaknem bizonyosan nekik hittek volna, és nem neki. Rengeteg olyan esetet olvasott, amelyben a felnőttek következetesen tagadták az ellenük felhozott vádakat. Rendszerint győztesen hagyták el a csatateret. A felnőttek drága ügyvédeket fogadtak, akik szívós aknamunkával kérdésessé tették a gyerekek állításait. A gyerekeknek nem voltak meg az ehhez szükséges anyagi forrásaik.
Cynthia mindenesetre visszahúzódott az ajtóból. Úgy vélte, eleget hallott. Tíz perccel később az anyja kikísérte a vendéget, és becsukta mögötte a bejárati ajtót. Mikor megfordult, Cynthia előrelépett, és farkasszemet nézett vele.
Eleanor arcából kifutott a vér:
– Cynthia! Úristen... te mióta vagy itt?
A lány vad, vádló pillantást vetett rá. Szeplős gyerekarcából egy sokat tapasztalt asszony átható tekintete szegeződött az anyjára. Eleanor összefonta a karját. Szeme idegesen cikázott jobbra-balra. Hirtelen elveszettnek érezte magát.
– Cynthia, kérlek, azonnal mondd meg, mióta vagy itt az ajtónál! Nem kapott választ.
– Ne nézz így rám! – kiáltott Eleanor, és előrelépett. Cynthia önkéntelenül is hátrább húzódott.
Az anyja a tenyerébe temette az arcát, és csöndesen sírni kezdett.
– Mindent hallottál, igaz? Hidd el, nem volt más választásom. Tudod, hogy szeretlek. Gyere ide hozzám, és ölelj át. Én sose bántottalak... öleld meg a mamit...
Cynthia lassan megfordult, és kiment. Anyja álszent, hazug szavai mindörökre a lelkébe égtek. Apját azóta gyűlölte, amióta az eszét tudta. Anyját bizonyos szempontból még az apjánál is kevesebbre becsülte, mert tudta, hogy ő megakadályozhatta volna ezt a szörnyűséget. Sose bocsátotta meg neki, hogy nem védte meg.
Azonban már ekkor is tökéletesen tudott uralkodni magán. Megfékezte a haragját. Ahhoz, hogy megvalósíthassa dédelgetett tervét, jó ideig szüksége volt a szüleire, akik kitűnő kapcsolatokat és anyagi függetlenséget jelentettek számára. Ezért, ahogy múlt az idő, társaságban egyre kedvesebben, szeretetteljesebben viselkedett velük. Ha maguk közt voltak, alig szólt hozzájuk.
Apja elfogadta őt ilyennek. Hálás volt, amiért a kívülállók előtt megőrizte a látszatot. Anyja úgy viselkedett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.
Ha bármelyik szülő ellenkezett vele, összefonta a karját, és rájuk szegezte hideg, sziklaszilárd pillantását, mintha csak ezt mondta volna: Pontosan tudom, hogy mit tettetek velem, és ti is tudjátok. Nem jobb így, hogy csak mi tudunk róla? Válasszatok!
Ez a kimondatlan fenyegetés mindig elérte a kívánt hatást. Gustav Ernst rendszerint pár pillanat alatt összeomlott, és fejét félrefordítva mormolta:
– Egyszerűen nem tudom, mit csináljak veled. Eleanor némán reszketett.
Az első komoly ellentétek Cynthia iskoláztatása miatt robbantak ki hármójuk között. A lány az általános és középiskolát Miamiben végezte. Kitűnő tanuló volt. Szülei úgy tervezték, hogy egy jó hírű Coral Gables-i magániskolába, a Ransom-Evergladesbe adják. Csakhogy Cynthiának egészen más elképzelései voltak a jövőjét illetően. Amikor a ransom-evergladesi felvételijét gyakorlatilag már elintézték, bejelentette, hogy a Miamitól mintegy negyven kilométerre lévő, Fort Lauderdale-i Pine Crestbe jelentkezik. Saját kezűleg adta be a kérelmét, és úgy döntött, idejár, ha felveszik. Gustav magából kikelve tiltakozott a terv ellen.
– Csak azért csinálod, hogy ellenkezhess velünk – jelentette ki határozottan. – Ha a Pine Crestet választottuk volna, egészen biztosan a Ransom-Evergladesbe jelentkeznél.
Eleanor tanácstalanul nézett Cynthiára. Tudta, hogy a lánya úgyis eléri, amit akar.
Így is lett.
A szokásos technikát alkalmazta. Csak ült az asztalnál, és hozzá se nyúlt az ételhez. Merőn bámult az apjára, aki egy idő után nem bírta tovább, és dühösen kifakadt:
– Az ég szerelmére, tégy, amit akarsz!
Cynthia bólintott, fölállt az asztaltól, és visszament a szobájába.
Ugyanez négy évvel később is megismétlődött, amikor Cynthia egyetemre készült. Most már betöltötte tizennyolcadik életévét. Felnőtt nő lett. Tudta, hogy Eleanor nagyon szeretné, ha ő is a northamptoni Smith College-ba jelentkezne. Annak érdekében, hogy elkerülje az állandó vitákat, elhitette anyjával, hogy egyetért vele.
Cynthia biztos befutónak tűnt. Négypontos felvételi átlagot ért el, azonkívül Eleanor potenciális támogatója volt a Smithnek, számítottak az adományaira, ami természetesen nem számított, ám nem hivatalosan sokat nyomott a latban.
A sikeres felvételiről szóló értesítést kiküldték a lakásukra. Eleanor nem tudott várni, felnyitotta a borítékot. Azonnal felhívta Cynthiát az iskolában, hogy tudassa vele az örömhírt.
– Számítottam rá, hogy felvesznek – mondta a lány hidegen.
– Drágám, én olyan izgatott vagyok! Szeretném megünnepelni, hogy felvettek. Mit szólnál egy szombati vacsorához? Szabad vagy?
– Igen. Nagyon jól hangzik.
Cynthia már előre élvezte, hogy újra megismétlődik a négy évvel ezelőtti eset. Ugyanannál az ebédlőasztalnál ültek: ő középen, kétoldalt a szülei. A legszebb angol damasztabrosszal terítettek. Eleanor előszedette az ünnepi alkalmakra tartogatott herendi készletet. Az asztal közepén gyertyaláng lobogott. Cynthia az ünnepélyes alkalomhoz illő ruhát viselt. A szülei ragyogtak a boldogságtól. Az apja mindannyiuknak bort töltött, és magasba emelte a poharát.
– A Smith legújabb évfolyamára!
– Éljen! Éljen! – kiáltotta Eleanor. – Ó, Cynthia, én olyan büszke vagyok rád! Ha végzel a Smithben, a lábaid előtt hever majd a világ!
Cynthia mosolyogva játszott a poharával.
– Valószínűleg így lenne, ha a Smithre mennék – mondta. Élvezettel figyelte, hogyan hervad le anyja ajkáról a mosoly. Olyan sokszor végigjátszottak már ezt a jelenetet, hogy előre látta minden kis részletét.
– Hogy érted ezt? – kérdezte az apja.
– Úgy, hogy a tallahassee-beli Florida Állami Egyetemre jelentkeztem – válaszolta Cynthia. – A múlt héten elfogadták a jelentkezésemet. – A magasba emelte a poharát. – Mit szólnátok egy ünnepi beszédhez? Tallahassee-re!
Eleanor összeomolva hallgatott. Férje homlokát kiverte a víz.
– Nem fogsz a Smith helyett arra a szánalmas kis állami egyetemre járni – jelentette ki eltökélten. – Megtiltom!
Eleanor felpattant.
– El tudod képzelni, milyen kiváltságot jelent a Smithen végezni? Évente több mint húszezer dollár a tandíj. Ebből is látszik, mennyire...
– Tallahassee-ben viszont háromezer – szakította félbe Cynthia. – Gondoljátok meg, mennyit spórolhattok ezzel.
– Azt hiszed... ó, istenem! – nyögött fel Eleanor, arcát a kezébe temetve.
Gustav ez egyszer úgy döntött, megembereli magát.
– Márpedig erről ne is álmodozz! – csapott az asztalra.
Cynthia jeges pillantással mérte végig a szüleit. A kimondatlan szavak ezúttal is megtették a hatásukat. Gustav egy ideig állta a pillantását, de aztán feladta és elfordult. Felállt és kiment. Eleanor követte.
Cynthia a legnagyobb lelki nyugalommal fejezte be a vacsorát.
Három év alatt vizsgázott le négy év tananyagából. Kitűnően végzett, és tagja lett a Phi Béta Kappának, a legmagasabb egyetemközi tudományos társaságnak.
Cynthiának sok fiúval volt dolga az egyetemen. Meglepődve tapasztalta, hogy gyermekkori emlékei ellenére is élvezi a szexet. Úgy látta, minden párkapcsolat a hatalomról szól. Elhatározta, hogy sosem lesz alárendelt. Minden kapcsolatában arra törekedett, hogy átvegye a vezető szerepet. Nagyon elcsodálkozott, amikor rájött, hogy a férfiak többségének nincs kifogása a szerepcsere ellen, sőt kifejezetten felizgatja őket. Az egyik partnere mondta egy egész éjszakán át tartó szeretkezés után:
– Istenem, Cyn, hogy te milyen kegyetlen és milyen szexis vagy!
Cynthia sosem volt szerelmes. Nem engedte meg magának. Nem akarta feladni a függetlenségét.
Sokkal később ugyanezt játszotta Malcolm Ainslie-vel is, de őt mégsem tudta teljesen maga alá gyűrni. Kapcsolatuk idején megpróbálta tönkretenni Malcolm házasságát, bár esze ágában sem volt hozzámenni a férfihoz. Úgy gondolta, hogy a házasságban előbb-utóbb alárendeltté válna.
Patrick Jensent viszont – Ainslie-vel ellentétben – az első pillanattól kezdve a markában tartotta. Kapcsolatuk kezdetben még csak a szexről szólt, de hamarosan jóval bonyolultabbá vált. A lány csaknem egy időben kezdett járni a két férfival. Párhuzamosan futtatta őket.
Az író éppen nehéz időszakot élt át, amikor Cynthiával találkozott. Felesége nemrég vált el tőle. Barátaik szerint Patrick rendszeresen verte Naomit. A nő háromszor feljelentette a férjét, azonban mindháromszor visszavonta, mert Patrick megígérte, hogy megváltozik, de még a válás kimondása után is betegesen féltékeny volt az asszonyra. Egyszer úgy kellett lefogni, amikor meglátta, hogy a nő egy másik férfival sétál az utcán.
Patrick számára Cynthia jelentette a mennyországot. Gyorsan rájött, hogy a lány sokkal erősebb, mint ő, úgyhogy teljesen alávetette magát az akaratának. Cynthia örült, hogy végre van valaki, akit teljesen a markában tart, és alkalomadtán felhasználhat a céljaira.
Maga sem hitte volna, hogy ez mennyire így lesz.
Egy éjjel kapucsapódásra ébredt. Ahogy kipillantott a kémlelőnyíláson, látta, hogy Patrick áll az előtérben. Ujjaival a hajába túrt.
Amikor Cynthia ajtót nyitott, berontott a lakásba.
– Istenem, Cyn, én valami rettenetes dolgot csináltam! El kell tűnnöm. Kölcsönadnád a kocsidat? – Az ablakhoz lépett, és aggodalmasan vizslatta a kihalt utcát. – Ki kell valahogy jutnom az országból! Segíts! – Könyörgő pillantást vetett a lányra.
– De Patrick, hiszen te csurom víz vagy – mondta a lány. – Várj, hozok egy pohár italt.
Behozta és az asztalra tette. Leült a férfi mellé a díványra, és masszírozni kezdte a nyakát.
– Úristen, Cynthia, én megöltem Naomit! Lelőttem! – Elcsuklott a hangja.
Cynthia elhúzódott. Elvégre tudta, mi lenne a dolga: le kellene tartóztatnia Patricket, ismertetnie kéne vele a jogait, azután be kéne vinnie a rendőrségre. Gyorsan mérlegre tette a lehetőségeket, és úgy döntött, inkább kockáztatni fog. Visszament a hálószobába, kivett a szekrényből egy magnót, új kazettát tett bele, és lenyomta a FELVÉTEL feliratú gombot. Patrick az asztalra borulva zokogott. Cynthia a virágtartóra tette a magnót, és eléje húzott egy nagy cserepes növényt, hogy ne legyen olyan feltűnő.
– Patrick, el kell mondanod, mi történt. Különben nem tudok segíteni.
A férfi nagy nehezen összeszedte magát.
– Nem terveltem ki előre. Nem akartam megölni, bár rettenetesen utáltam a gondolatot, hogy Naomi mással jár... amikor megláttam őket, elvakított a düh... Előkaptam a fegyveremet, és gondolkodás nélkül beléjük eresztettem a tárat... Aztán vége lett, és megláttam, mit tettem...
– Ketten voltak? – vágott közbe Cynthia. – Ki a másik?
– Kilburn Holmes. Mindenki azt mondta, hogy Naomi vele jár.
– Te hülye állat! – Cynthia gyomra összeszorult a félelemtől. Tudta, hogy Patrick lesz az első számú gyanúsított. Ha pedig ő maga folytatja – márpedig szándékában állt –, rengeteget kockáztat ezzel a játékkal. Akár börtönbe is csukhatják.
– Látott valaki? – kérdezte. Patrick nemet intett a fejével.
– Nem. Egészen biztos vagyok benne. Sötét volt. Későre járt. Még a lövésekre se figyeltek fel az emberek.
– Hagytál valamit a helyszínen? Mindegy, hogy mit. Gondolkozz!
– Biztos, hogy nem.
– Ahogy eljöttél, hallottál hangokat?
– Nem.
– Hol a fegyver?
– Itt.
– Tedd az asztalra!
Cynthia elgondolkozott. Mérlegre tette a dolgokat. Igaz, hogy ezzel sokat kockáztatna, viszont korlátlan hatalmat szerezhetne Patrick fölött. Bár pontosan tudta, mi lenne a kötelessége, azzal is tisztában volt, milyen hasznos eszközre tehet szert.
Döntött. Kiment a konyhába, és egy csomó nejlonzacskóval és zsineggel tért vissza. A madzagok segítségével óvatosan fölemelte a fegyvert, betette a nejlonzacskóba, és lepecsételte. Aztán a férfi pólójára mutatott:
– Vedd le! Véres. Szabadulj meg a sportcipődtől és minden ruhádtól, aztán add ide a lakáskulcsodat.
Amikor Patrick tétovázott, ráförmedt:
– Pontosan azt tedd, amit mondok! Hol ölted meg őket?
– Naomi háza előtt. – A férfi nagyot sóhajtott.
Cynthia a virágtartóhoz lépett, és kikapcsolta a magnót. Patrick túl zaklatott volt ahhoz, hogy észrevegye, miben mesterkedik a lány.
A férfi meztelenre vetkőzött. Minden erejét össze kellett szednie, hogy megőrizze önuralmát. Lehajtott fejjel, szemét a padlóra szegezve álldogált. Cynthia ismét kiment a konyhába, behozott egy nagy táskát, és belerakta a ruhákat.
– Elmegyek a lakásodra – mondta. – Útközben megszabadulok ezektől. Míg távol vagyok, végy forró fürdőt. Alaposan sikáld le magad. Használj körömkefét. Különösen a fegyvert tartó kezedre figyelj. Honnan szerezted a Smith & Wessont?
– Két hete vettem – vallotta be Jensen. – Természetesen följegyezték a nevemet.
– Ha nem találják meg, nem kell aggódnod miatta. Amíg nincs bizonyíték, biztonságban leszel. Szóval, mondd azt, hogy egy héttel ezelőtt elvesztetted. Nehogy változtass a történeten!
– Nem fogok – felelte Patrick bambán.
Amikor Cynthia elment, leheveredett a lány hálószobájában.

* * *

Cynthia kerülő úton hajtott Patrick házáig. Óvatosan vezetett, nehogy megállítsák. A férfi lakásában villámgyorsan összeszedett egy öltözet tiszta holmit, aztán hazament.
Hajnali fél hatra járt. Amikor visszaért, látta, hogy Patrick a dohányzóasztal fölé hajolva ül a díványon, egy összetekert egydollárossal az orrában.
– Azonnal hagyd abba! – kiáltott rá Cynthia.
Patrick fölkapta a fejét, és a lány négy sor csillogó, fehér port fedezett föl az asztallap tetején.
Patrick idegesen dörzsölgette az orrát.
– Nem tudom, miért vagy úgy bezsongva – mondta panaszosan. – Nem olyan nagy ügy. Csak arra gondoltam, ez segít, hogy elfelejtsem egy kicsit az egészet.
– Azonnal húzd le a vécében! Az egészet!
Patrick megpróbált vitatkozni, de aztán jobbnak látta, ha nem ellenkezik.
– Nem vagyok narkós – morogta, miközben bevonult a fürdőszobába.
Cynthia egyetértett ezzel. Másokat is ismert, akik csak időnként nyúltak a drogokhoz. Ő maga sose használt kábítószert vagy más hallucinogén anyagot, ami befolyásolhatta volna az önkontrollját.
Patrick visszajött a fürdőszobából. Nehezen tudta megemészteni, hogy Cynthia lehúzatott vele kétszáz dollárt a csatornába. A lány tudomást se vett róla. Minden figyelmét lekötötte a begyűjtött bizonyítékok felcímkézése. Nem bánta, hogy Patrick figyeli. Amikor végzett, mindent berakott egy nagy kartondobozba.
Patrick közben nyugtalanul járkált fel-alá a szobában.
– Miért csinálod ezt? – kérdezte, amikor Cynthia végre befejezte.
– Hogy ne legyen semmi baj. – A lány tudta, hogy válasza a legtávolabbról sem kielégítő, de nem érdekelte. Patrick most amúgy is túlságosan szétszórt ahhoz, hogy gondolkozzon. A férfi valóban abbahagyta a kérdezősködést, és arról kezdett mesélni, hogy ugyanígy rendszerezi a jegyzeteit, amikor regényt ír.
Cynthia úgy tervezte, hogy később, amikor már megbízható helyre rejtette a terhelő bizonyítékokkal teli dobozt, kimerítő választ ad Patrick kérdésére. Tisztában volt vele, hogy a férfinak ez egyáltalán nem fog tetszeni.

* * *

Másnap este, amikor egyedül maradt, lejátszotta a szalagot. A felvétel viszonylag jól sikerült. Ezután elővett egy másik magnót és kazettát, majd munkához látott.
Ezt az eljárást a szakértők találóan "Nixon-Woods-Watergate"-nek nevelik. Stopperral a kézben, a jegyzeteit ellenőrizve átmásolta az eredeti szalagot, de úgy, hogy közben letörölte a saját hangját, így aztán – csakúgy, mint Nixon bizonyos Watergate-szalagjainak esetében – hosszú szünetek voltak a felvételen, de ez nem számított, hiszen Patrick előadása így is érthető volt. Aztán csinált róla még egy másolatot, majd az eredetit visszarakta a dobozba.
A kartondobozt gondosan lepecsételte a monogramjával díszített műanyag szalaggal, majd szülei Bay Point-i otthonába vitte a csomagot. Anyja még mindig fenntartott neki egy szobát az emeleten. Cynthia gondosan elrejtette a dobozt a szekrényben. Azt tervezte, később majd leszedi Patrick holmijáról a címkéket, és kicseréli a nejlonzacskókat is olyanokra, amelyeken nincs rajta az ujjlenyomata. De ahogy telt az idő, mindig közbejött valami, és a végén megfeledkezett a dobozról.
Cynthia senkinek sem akarta megmutatni ezeket a holmikat. Neki elég volt, hogy Jensen látta, amikor katalogizálta őket. Tudta, hogy ezzel a markában tarthatja a férfit. Úgy gondolta, egy későbbi időpontban fémdobozba teszi valamennyit, és az Atlanti-óceánba hajítja az egészet.

* * *

Amikor a rendőrség fölfedezte Naomi Jensen és Kilmore Holmes holttestét, rögtön Patrick Jensenre terelődött a gyanú. A nyomozók alaposan kifaggatták. Cynthia megnyugodva látta, hogy nincs elég bizonyítékuk ahhoz, hogy letartóztassák és vád alá helyezzék. Igaz, a férfinak volt indoka, és nem rendelkezett alibivel. Ám ezenkívül semmit sem tudtak felhozni ellene. Cynthia figyelmeztette Jensent, hogy olyan keveset mondjon, amilyen keveset csak lehet.
– Ne feledd, hogy nem kell bebizonyítanod az ártatlanságodat. A zsaruknak kell bebizonyítaniuk, hogy bűnös vagy.
A technikusok két kisebb bizonyítékra bukkantak, ám egyik se számított perdöntőnek. A két holttest mellett egy zsebkendőt találtak, ami éppolyan volt, amilyeneket Jensen használt, ám nem voltak rajta ujjlenyomatok.
A Kilburn Holmes kezében szorongatott papírdarab másik felét megtalálták ugyan Jensen szemétkosarában, de ezzel sem lehetett túl sokat kezdeni. A végzetes golyók egy .38-as kaliberű fegyverből származtak, és a rendőrség tudta, hogy az író nemrég ugyanilyen kaliberű revolvert vásárolt, ő viszont határozottan állította, hogy egy héttel ezelőtt elvesztette valahol. Mivel a halálhozó fegyver nem került elő, a rendőrség semmit se tehetett.
Cynthia nagyon örült, hogy Ainslie nem keveredett bele ebbe az ügybe. A nyomozást Pablo Greene egyik embere, Charlie Thurston vezette. Mivel köztudomású volt, hogy Cynthia viszonylag közeli kapcsolatban áll az íróval, a nyomozó félénken rákérdezett:
– Tud valamit erről a fickóról, ami a segítségünkre lehetne?
– Nemigen – válaszolta Cynthia kedvesen.
– Ön szerint elképzelhető, hogy Jensen ölte meg a nőt?
– Sajnos azt kell mondanom, hogy igen – válaszolta Cynthia.
– Én is így gondolom – bólintott komoran Thurston.
Ezzel véget is ért a beszélgetés. Nyilvánvalóan senki se feltételezte, hogy Cynthia Ernstnek köze lehet ehhez a kettős gyilkossági ügyhöz. Igaz, a lány mindig nagyon barátságos és kedves volt a kollégáival. Csupán a bűnözők tudták, milyen kegyetlen és hideg tud lenni, ha akar.
Nemsokára Patrick Jensen is megtapasztalhatta Cynthia lényének ezt az oldalát.

2.

Cynthia legközelebb a Kajmán-szigeteken találkozott Jensennel. Tudta, hogy az idelátogatók a legteljesebb diszkrécióra számíthatnak. Külön-külön utaztak, és más-más hotelban szálltak meg. Cynthia Hilda Shaw néven foglaltatott szobát a Grand Cayman's Hyatt Regencyben. Mivel nem akart a későbbiekben azonosítható hitelkártyával fizetni, a Western Union Bank útján készpénzt küldetett a szállóba. A recepción a szemük se rebbent, amikor fölvette a pénzt.
Jensen, Cynthia utasításainak engedelmeskedve, a közelben lévő, jóval szerényebb Sleep Innben foglaltatott szállást. Ennek ellenére az itt töltött három nap és éjszaka során Cynthia szobájában lakott.
Hosszú hónapok óta nem látták egymást. Amint becsukták maguk mögött az ajtót, letépték egymásról a ruhát, és szenvedélyesen szeretkeztek. Amikor Cynthia a csúcsra ért, Jensen vállába harapott.
– Hé, ez fáj! – kiáltott fel a férfi.
Miután lecsillapodtak és csöndesen hevertek egymás mellett az összegyűrt lepedőn, Patrick Cynthiához fordult:
– Oly sok minden történt tegnap éjjel, hogy eddig még nem tudtam megköszönni, amit értem tettél. Azt hiszem, megmentetted az életemet.
– Nem kell megköszönnöd – felelte Cynthia lekezelő hangon. – Úgyis megfizettetem veled az árát.
– Ez mit jelent? – kérdezte nevetve a férfi.
– Azt, hogy mindenestül az enyém vagy!
Csönd telepedett a szobára.
– Felteszem, hogy arra a gondosan összekészített dobozkára gondolsz – mondta Patrick. – Ha jól sejtem, elrejtetted valahol.
– Így van.
– Szóval, ha nem engedelmeskedem neked, akkor csak elővarázsolod a dobozkát, és füttyentesz a kollégáidnak: "Nézzétek csak ezeket a bizonyítékokat, fiúk! Most végre elkapjuk azt a szemét Jensent."
– Jó párbeszédeket írsz – mondta kissé feszengve Cynthia. – Azt hiszem, én se fogalmazhattam volna pontosabban.
Jensen arcán átsuhant a mosoly árnyéka.
– Csakhogy akad egy-két apróság, amiben túl buzgónak bizonyultál. Kár volt címkéket aggatnod a bizonyítékokra. Meg aztán mindenen ott vannak az ujjlenyomataid is.
– Nehogy azt hidd – felelte szemrebbenés nélkül a lány, miközben jól az eszébe véste, hogy valóban rendbe kell raknia a dobozt. Azért tettem zacskóba mindent, hogy csak a te ujjlenyomataid legyenek a holmidon. Ezenkívül hoztam neked egy magnókazettát, amit...
Cynthia elmondta Jensennek, hogy titokban fölvette a vallomását.
– Itt van a másolata. Meghallgatod?
A férfi legyintett.
– Ne fáradj. Hiszek neked. De még mindig be tudnálak mártani, ha elmesélném, hogyan segítettél eltüntetni a nyomokat. Ha engem elítélnek, te is rács mögé kerülsz. Bűnsegédi bűnrészes voltál...
Cynthia megrázta a fejét.
– Senki nem hinne neked. Mindent letagadnék. Azt hiszem, nem kétséges, kinek a szava nyom többet a latban. És még valami: a bizonyítékokat természetesen olyan helyen találnák meg, ahova te is dughattad. Persze te csak akkor értesülsz majd a dologról, amikor egy névtelen bejelentés nyomán rábukkan a holmidra a rendőrség.
Farkasszemet néztek egymással. Mindketten tudták, mi a tét. Jensen furcsa módon elnevette magát, és megadóan fölemelte a kezét.
– Cynthia, drágám, te valóban zseniális vagy! El kell ismernem, hogy tényleg megfogtál.
– Úgy látszik, nincs ellenedre.
– Lehet, hogy kicsit perverz vagyok, de valahol tetszik a dolog. Nagy sztori lehetne belőle – mondta Jensen elgondolkozva.
– Milyen kár, hogy sosem fogod megírni.
– Akkor miféle szerepet szánsz nekem? Ezentúl amolyan házikedvencként élem az életem? Netán pórázon tartasz?
– Nem – villant fel Cynthia szeme. – Sokkal jobb ötletem van. Segítesz megölni a szüléimet.

* * *

– Figyelj rám – mondta határozottan Cynthia. – Méghozzá nagyon. Mindjárt megérted a dolgot.
Jensen megpróbált vitába szállni vele, a lány azonban elhallgattatta. A férfi csöndesen várta, mi következik. Cynthia elmesélte, mi történt vele gyerekkorában. Semmit nem hallgatott el. Mindent elmondott.

Hogyan játszadozott vele Gustav újszülött korában... apja beteges hajlamait... félelmeit... azt, hogy hároméves korában sírva menekült, amikor megpillantotta az apját...
Eleanor nem tett semmit. Kizárólag önmagára gondolt. Rettegett, hogy mi lesz, ha napvilágra kerül, mit művel a férje a lányukkal...
Cynthia fejlődött, növekedett, és minden apró részlet megmaradt az emlékezetében. Elkövetkeztek a düh és félelem évei...
Gustav egyre határozottabb érdeklődést mutatott a lánya iránt. A gyerek kínjai csak fokozták gyönyörét... egyre gyakrabban büntette... sokszor meg sem indokolta, miért ütlegeli... állandóan tele volt a teste zúzódásokkal. Még most is összerándult a gyomra, amikor eszébe jutott a lobogó forró vízzel teli fazék... anyja véget nem érő hazugságai...
Hatéves volt, amikor apja először dörgölte hozzá magát... aztán később, ahogy nőtt, bekövetkezett a végső megaláztatás... Cynthia sikoltozott a fájdalomtól, Gustav gyönyörét pedig, ha lehet, még tovább fokozta lánya kétségbeesett vergődése... anyja most sem tett semmit érte... Nem segített rajta...
Tizenkét éves korában aztán teherbe esett... különös érzések kerítették hatalmukba... valami megmozdult a testében... égette a szégyen... bűnösnek érezte magát... senki nem volt, aki segített volna, akiben bízhatott volna... aztán jött a fájdalmas és megalázó szülés... soha nem látta a gyermekét...
Egyetlen vigasza volt; Gustav nem zaklatta többé. Nem tudta, miért – az anyja csak később mesélte el, hogy az ügyvéd megfenyegette apját, feljelenti, ha nem hagyja abba kisded játékait...
Ezt követte anyja beszélgetése az Ifjúságvédelmi Hivatal tisztviselőnőjével, aki elhitte anyja hazugságait, és nem akarta hallani, mit szól mindehhez Cynthia.
Épp ezért úgy döntött, kivárja a megfelelő pillanatot... megvárja, míg anyagilag független lesz, azután megöli őket, ahogy ők is megölték a lelkét...
Eljött a bosszú ideje... és megtalálta hozzá a megfelelő eszközt...

* * *

Patrick Jensen lélegzet-visszafojtva hallgatta Cynthiát. Arca híven tükrözte érzéseit: a hitetlenséget, undort, dühöt, elképedést és szánalmat. Egy idő után elöntötte a szemét a könny. Meg akarta fogni Cynthia kezét, ő azonban visszahúzta.
– Döbbenetes – suttogta alig hallhatóan. – Szinte hihetetlen...
– A rohadt életbe! – csattant föl Cynthia. – Ne hidd, hogy szórakozok veled! Jobban jársz, ha elhiszed!
– Nem erről van szó – csitította Jensen. – Adj egy percet, hogy megemésszem. – Valamivel később hozzátette: – Nézd, én hiszek neked. De akkor is olyan...
– Milyen? – kérdezte Cynthia élesen.
– Nehéz szavakat találni rá. Nem vagyok szent, de azért... ennyire...
– Hagyd abba a nyavalygást! Két emberélet szárad a lelkeden.
– Jó – legyintett a férfi. Elfintorodott: – Rendben van, megöltem őket. Szenvedélyből, dühből, hiúságból vagy tudom is én, miért. De ez egészen más... szóval, a szüleid... okádnom kell, ha erre gondolok.
– Jó – bólintott a lány. – Akkor, remélem, megérted, miért akarom megölni őket.
Jensen néhány pillanatig tétovázott.
– Igen – mondta végül.
– Akkor... segítesz?

* * *

Patrick és Cynthia két órán át beszélgetett. Néha indulatosan, máskor nyugodtan, bizonyos pillanatokban érvekkel győzködve egymást. Mindketten ragaszkodtak a maguk álláspontjához. Akaratuk, kétségeik, fenyegetőzésük, pillanatnyi álláspontjuk újra meg újra átrendeződött, akár a dominó.
Patrick egy ponton úgy döntött, kiszáll.
– És mi van akkor, ha én nemet mondok, és elküldlek a pokolba? Tényleg kinyitnád azt a bizonyos dobozt, és hagynád, hogy villamosszékbe kerüljek? Hiszen azzal nem érnél el semmit!
– Persze hogy kinyitnám! – bólintott a lány. – Különben nem fenyegetőznék vele. Azonkívül magad is tudod, hogy rászolgáltál a büntetésre.
– És mondd, akkor hogyan teljesítenéd be nemes bosszúdat? – kérdezte Jensen gunyorosan.
– Találnék valaki mást – felelte kurtán a lány.
A férfi tudta, hogy igaza van.
– Nézd, én szenvedélyből tettem, amit tettem – mondta később. A legszívesebben visszacsinálnám az egészet. Sose tudnék hidegvérrel lemészárolni valakit. Ez van – tárta szét a karját.
– Tudom – húzta el a száját a lány. – Szemernyi kétségem sem volt efelől.
– Akkor meg az ég szerelmére, miért...
– Azt akarom, hogy keress valakit, aki megteszi. Te fogod lebonyolítani az üzletet.
Jensen mély lélegzetet vett. Hatalmas kő gördült le a szívéről. Aztán egy pillanattal később átvillant az agyán: Miért?
Ahogy belegondolt, már maga is tudta a választ. Cynthia úgy irányította a beszélgetést, hogy ő maga ragadja meg a lehetőséget. Elvégre sokkal jobb keresni valakit, aki elintézi azt, amihez neki nincs gyomra, mint egy életen át bűnhődni, vagy akár villamosszékbe kerülni Naomi és Kilburn halála miatt.
– Ugye nem kell megmagyaráznom? – kérdezte a lány könnyed mosollyal.
– Igazi bestia vagy.
– Lehet. Neked viszont nincs más választásod.
Jensen furcsa módon játékként fogta föl a dolgot. Talán perverz, megvetendő, kicsit sunyi, de mindenképpen megnyerhető játékként.
– Tudom, hogy rengeteg alvilági alakkal lógsz az utóbbi időben – jelentette ki Cynthia. – Csupán az a dolgod, hogy kiválaszd a megfelelő fiút a feladatra.
Igazság szerint Jensen valóban sok bűnözőt ismert. Két évvel ezelőtt kezdődött a dolog, amikor elhatározta, hogy regényt ír a kábítószer-kereskedelemről. A kutatómunka idején megkért néhány ismerős neppert, hogy ajánlják be a nagyobb cápákhoz.
Közülük néhányan nagy nehezen beadták a derekukat, és hajlandóak voltak szóba állni vele. Először gyanakodva méregették, de végül rájöttek, hogy meg lehet bízni benne. Az a tény, hogy igazi íróval van dolguk, akinek a neve különböző könyvek címlapján szerepel, megnyitotta Jensen előtt a kapukat. A bárokban és mulatókban, két pohár közt, gyakran megkérdezték tőle:
– Én is szerepelni fogok a könyvben?
– Talán – felelte ilyenkor talányosan. Az alvilággal fenntartott kapcsolatai időnként túllépték a kutatómunka kereteit. Alkalmanként maga is lebonyolított egy-két üzletet, és meglepődve tapasztalta, milyen könnyű módja ez a pénzkeresetnek.
Egyébként jól jött a pénz, mert a legutóbbi két krimije nem ütött be. Úgy tűnt, az ő napja már leáldozott. Ugyanakkor volt néhány balszerencsés befektetése is. Pénze aggasztóan apadt. Cynthia jól választott. Jensen nem volt abban a helyzetben, hogy nemet mondjon.
– Tudod, hogy jól meg kell fizetnünk az illetőt –mondta végül. Nekem most nincs erre pénzem.
– Nem baj – felelte a lány. – Én elég gazdag vagyok.
Amikor Cynthia serdülni kezdett, Gustav békét akart kötni a lánnyal. Ezért rendszeres havi apanázst biztosított neki. A lány persze úgy vélte, ez a legkevesebb, amit apja tehet.
Gustav jelentős összegeket helyezett el egy kajmán-szigeteki bankszámlán, Cynthia nevére. A lány sose nyúlt hozzá, bár az így felgyűlt összeg lassanként elérte az ötmillió dollárt.
Az apja sok éven át a legsikeresebb befektetők egyike volt. Rendszerint kis, kezdő társaságokat látott el tőkével. Kitűnő szimata volt. A legtöbb általa választott cég néhány év alatt felfutott, és Gustav ilyenkor eladta a részesedését. Szakértők közel hatvanmillió dollárra becsülték a vagyonát.
Gustav öccse, Zachary már rég lemondott amerikai állampolgárságáról, hogy kijátssza az otthoni adótörvényeket. Zachary a Kajmán-szigeteken és a Bahamákon ütötte fel tanyáját. Mindkettő csodás tengerpartjáról híres, napfényes adóparadicsom. Cynthia kajmán-szigeteki bankszámláját is Zachary nyitotta meg, és időnként újabb összeget helyezett el rajta. Minden pénzküldeményt levél követett.

Kedves Cynthiám!
Remélem, elfogadod a bankszámládra helyezett ajándékomat. Azt hiszem, több pénzem van, mint amennyit el tudok költeni. Nincs feleségem, gyerekem, se más rokonaim. Nekem örömet szerez, ha neked adhatom. Remélem, jó hasznát veszed.
Szeretettel,
Zack bácsikád

Cynthia tudta, hogy a pénz valójában Gustavtól származik, aki külön megállapodást kötött Zacharyval, hogy könnyebben kikerülje az adózást. Persze az is lehet, hogy ez már kimerítette az adócsalás fogalmát. A lányt nem érdekelte különösebben a dolog, de tudta, hogy míg az adózás kikerülése még legális tevékenység, az adócsalás már büntetendő cselekménynek számít. Ezért a levelekkel együtt felkereste a könyvelőjét, aki tüzetesen szemügyre vette őket.
– A levelek teljesen szabályosak – mondta végül. – Őrizze meg őket arra az esetre, ha bizonyítania kell, hogy ezeket az összegeket valóban ajándékba kapta, és így nem adókötelesek. Fölösleges aggódnia a számlája és a levelek miatt. Minden teljesen rendben van. Csupán annyi a dolga, hogy minden évben jelentenie kell az adóhivatalnál ezt az összeget. Akkor senki se köthet bele.
Cynthia mindig a könyvelőjével készíttette el a bevallását, így nem kellett attól tartania, hogy bármit törvénytelenül csinál. A kajmán-szigeteki bankszámlájáról azonban senkinek nem mesélt. Csupán a könyvelője és az adóhatóság tudott róla. Jensennek se akarta elárulni.
A férfi pár percig hallgatott.
– Rengeteg pénz kell majd rá – sóhajtotta. – Akkor nem lesz gond. Biztosra kell mennünk. Nem érdemes kockáztatni. Ehhez profi kell. Elég meredek összegeket szoktak kérni... úgy kétszázezer dollár körül.
– Nem gond – válaszolta a lány. – Kifizetem.
– Hogyan?
– Készpénzben.
– Rendben. Milyen határidőt akarsz?
– Nem érdekes. A lényeg, hogy megtaláld a megfelelő embert: legyen okos, kegyetlen és teljesen megbízható.
– Nem lesz könnyű ilyet találni.
– Elég időt kapsz rá. – Cynthia tudott várni. Oly régóta tervezte a bosszút, és az végre kézzelfogható közelségbe került.
– Ha már így belejöttél – tette hozzá Patrick –, nekem is odavághatnál egy csinosabb összeget.
– Megkapod a részedet. Az a legfontosabb, hogy meg se említsd a nevemet. Senki nem sejtheti, hogy én állok mögötted. Nem akarom tudni a részleteket. Csak az a fontos, hogy legalább két héttel előtte közöld az időpontot.
– Meg akarod szervezni az alibidet?
– Legalább ötszáz kilométerre leszek innen – bólintott a lány.

3.

"Elég időt kapsz rá" – mondta Cynthia Jensennek. Csakhogy ennek már több mint egy éve, és még mindig csak a tervezgetésnél tartottak. A lány közben rakétasebességgel haladt előre a ranglétrán, de szüleivel szemben érzett gyűlöletét nem csillapította sem az idő, sem a siker. Bosszút akart állni. Időről időre emlékeztette Jensent az ígéretére, de a férfi rendszerint azzal hárította el a dolgot, hogy még nem sikerült megfelelő embert találnia.
Jensen néha teljesen valószínűtlennek érezte az egészet. Bár krimiírónak számított, ezek a bűnesetek csupán a fantázia szüleményei voltak: a számítógép képernyőjén megjelenő szavak. Ő maga nem merítkezett meg a bűn világában. Az egy másik galaxis volt. Ám egy szemvillanás alatt közülük való lett. Elvesztette a fejét. Főbenjáró bűnt követett el. Abban a pillanatban eltűnt a korábbi, törvénytisztelő állampolgár. "Vajon mások is így lépték át az alvilág mezsgyéjét?" – töprengett. Úgy vélte, erre a kérdésre igen a válasz.
Ahogy múlt az idő, néha megkérdezte magától: Mi lett belőled, Jensen? Tudta a választ. Túl messzire ment. Már nincs visszaút. A tisztesség olyan luxus, amit ő többé nem engedhet meg magának. Volt idő, amikor még lelkiismeret-furdalást érzett emiatt, ennek azonban már vége. Ha valaha rábizonyítják, hogy mit tett, senki nem bocsát meg neki. Csupán a túlélés számit. Mindenáron. Még akkor is, ha ez az ár valaki másnak az élete.
Valószínűtlennek érezte a létet. Ellenben biztosra vette, hogy Cynthiának nincsenek ilyen gondjai. A lány hajlíthatatlan volt, és sosem tévesztette szem elől a célt. Tudta, hogy nem menekülhet meg szörnyű küldetésétől. Ha megpróbálja, a lány utánanyúl, és elpusztítja őt.
Patrick Jensen rájött, hogy ő már réges-rég nem az az ember, aki valaha volt, hanem csupán egy túlélésre játszó idegen.

* * *

Amíg Jensen a megfelelő embert kereste a feladatra, Cynthia minden energiáját Malcolm Ainslie karrierjének tönkretételére fordította. Feltúrta a régi jelentéseket, és elég csinos listát állított össze az őrmester "mulasztásaiból". Minden befolyását felhasználta annak érdekében, hogy Ainslie-t lehetetlenné tegye. Eleget szenvedett gyerekkorában: miután felnőtt, megesküdött, hogy ezentúl senki, de senki nem alázhatja meg. Malcolm Ainslie viszont pontosan ezt tette és ezért fizetnie kell.
Miután látta, hogy Patrick semmilyen komoly lépést nem tett abban az ügyben, amivel megbízta, úgy döntött, ideje kissé megszorongatni. Találkozójukra ezúttal a Bahamákon került sor. Ismét más-más szállodában laktak. Cynthia ezúttal a fényűzően berendezett Paradise Island Ocean Clubban foglaltatott szobát magának.
A hosszú és kielégítő szeretkezést követően felült az ágyban, és szembefordult Jensennel:
– Azt hiszem, épp elég időt kaptál. Itt az ideje, hogy csinálj valamit, különben én lépek. – Előrehajolt, és lágyan megcsókolta a férfi homlokát. – Hidd el, szívem, nagyon megjárod, ha beváltom az ígéretemet.
– Tudom – sóhajtotta Jensen. Már számított erre az ultimátumra. – Mennyi időm van még? – kérdezte.
– Három hónap.
– Legyen hat.
– Négy. Holnaptól számítva.
A férfi lehunyta a szemét. Tudta, hogy a lány komolyan gondolja. Most már valóban nem halogathatja tovább. Eljött az idő.

* * *

Jensen újabb könyve – az előző kettőhöz hasonlóan – bukásnak számított a korábbi zajos sikerekhez képest. Patrick már rég elverte a három könyvre kapott előleget, és a regények közel se hoztak annyi pénzt, mint remélte. A következő lépés sajnos előre látható volt. Kiadója – amelyik a siker évei alatt csinos előlegeket fizetett a meg nem írt regényekre – most valószínűleg azt javasolja majd, hogy kész kéziratot hozzon, mielőtt újabb szerződést kötnének.
Az író kétségbeejtő helyzetbe került. A korábbi években két kézzel szórta a pénzt, úgyhogy mostanra komoly anyagi gondokkal küszködött. Létkérdéssé vált számára, hogy talál-e valakit, aki elvállalja az ügyet. A kétszázezer dollár felét amúgy is magának akarta félretenni, ráadásul Cynthiától még egy hasonló összeget remélt.
A véletlen is közrejátszott abban, hogy végül sikerült megtalálnia az emberét. Ennek eredetileg semmi köze sem volt őhozzá; annál több Vietnamhoz, az Öböl-háborúhoz meg a drogokhoz. A tolókocsis veteránok egy része hazatérése után rákapott a drogfogyasztásra. Némelyikük később leszokott róla, és a kábítószer elleni harc keresztes lovagja lett. Lakóhelyükön, a Grand sugárút és a Bird út között elterülő Coconut Grove-ban magánháborút hirdettek a drogkereskedők ellen. Ezen a környéken több helyi szervezet is igyekezett felvenni a harcot az egyre terjedő kábítószer-fogyasztás ellen, de csaknem minden ilyen próbálkozás kudarccal végződött. Ezzel szemben a tolószékes veteránok nagyon sikeresnek bizonyultak, és csakhamar a rendőrség nélkülözhetetlen informátorai lettek.
A vezetőjük furcsa módon nem volt se katona, se jó útra tért narkós. A huszonhárom éves hajdani sportoló és elismert tudós, Stewart Rice négy évvel korábban zuhant szakadékba hegymászás közben. Deréktól lefelé megbénult. Sokat foglalkozott a fiatalok és a drog kapcsolatával. Mivel ő is tolószékre ítéltetett, megismerkedett a veteránokkal, akikkel hamar megtalálta a közös hangot.
Eredetileg Rice és három veterán alkotta a csapatot. Később tizenkét főre emelkedett a létszámuk.
– A drog megöli a fiatalokat, holott nekik megvan a lehetőségük, hogy egészséges életet éljenek – fejtegette Rice az újonnan jelentkezőknek. – A drogkereskedők az emberiség söpredéke. Börtönben a helyük. Mi csupán abban segítünk, hogy oda is jussanak.
A tolókocsis csoport tagjai a készülő üzletekről, beérkező szállítmányokról gyűjtöttek információkat. Ezeket eljuttatták a rendőrség kábítószer-ellenes csoportjához.
– Mi bárhol megfordulhatunk a tolókocsinkkal, olyan helyeken is, ahol droggal kereskednek – mondta egyszer Rice az egyik barátjának. – Ha egyáltalán észrevesznek, azt hiszik, csupán kéregetünk, mint a Bird úti srácok. Azok a marhák azt hiszik, hogy azért, mert tolókocsiba kényszerülünk, az agyunkkal is baj van.
A kábítószer-ellenes csoport emberei először nem nagyon bíztak ezekben a telefonokban – a hívásokat mindig maga Rice intézte. Rádiótelefont használt, hogy ne lehessen bemérni, honnan beszél. Amikor a rendőrségen felvették a kagylót, először az adatait kérték, Rice azonban csak ennyit volt hajlandó elárulni: "Stewie vagyok", aztán megszakította a vonalat. A nyomozók nemsokára rájöttek, hogy Stewie adatai mindig megbízhatók, úgyhogy ha egy hívás így kezdődött: "Itt Stewie", rögtön rákérdeztek: "Mid van, haver?" Nem keresték, ki az informátor. Minek elszúrni egy jól működő kapcsolatot?
A kis csoport működésének eredményeképpen a rendőrség egyre jobban szétzilálta a terjesztői hálózatokat. Egyre több nepper került rács mögé. A Coconut Grove egyes részei sokkal tisztábbak lettek. Aztán hirtelen megszakadt a dolog.
A nagykutyák azonnal megorrontották, hogy valahol szivárog az információ. Aztán az egyik letartóztatott dealer meghallotta, ahogy az egyik zsaru odaszólt a társának: "Stewie-nek megint igaza volt." Pár óra múlva az egész Coconut Grove Stewie-t kereste.
Nagyon gyorsan kiderítették, kit rejt a fedőnév. Ezzel együtt rájöttek a tolószékes csoport titkára is.
Stewart Rice-ra kimondták a halálos ítéletet. Azt akarták, hogy mindenki tudja, mi vár arra, aki beleköp a levesükbe. A bérgyilkos másnap érkezett. Patrick Jensen itt keveredett bele az ügybe.

* * *

Jensen rendszeresen megfordult a Brass Doubloonban, a drogkereskedők egyik kedvelt törzshelyén Aznap éjjel, amikor odament a pulthoz, odaszóltak neki az egyik asztaltól:
– Hé, Pat! Írsz valamit mostanában?
Egy Arlie nevű, keskeny arcú, himlőhelyes hajdani felhajtó intett neki, hogy üljön le hozzájuk. A bokszban már jó sokan szorongtak. Igazi alvilági összejövetelnek látszott a dolog – Patrick épp ezt a hangulatot akarta megfogni készülő regényében. Az egyik padon hatalmas termetű, széles vállú, dagadó izmú, rövid hajú, kőkemény arcú mulatt férfi ült. Jensen sose látta itt azelőtt. A többiek valósággal eltörpültek mellette. Ahogy Patrick megindult feléjük, odavakkantott az egyik szomszédjának, aki sebesen pergő nyelvvel igyekezte megnyugtatni:
– Pat teljesen oké, Virgilio. Könyveket ír. Elmondod a szart, hazamegy, és egész pofás kis történetet kerekít belőle. Nem érdeklik a tények. A légynek se árt.
– Igen, Pat nem járatja a pofáját – tette hozzá valaki. – Tudja, hogy mindenkinek ez a legjobb. Igaz, Pat?
– Hát persze – bólintott Jensen.
Helyet szorítottak neki az asztalnál. A pincér odahozott egy széket. Patrick letelepedett a hatalmas jövevénnyel szemben.
– Semmit nem kell mondanod, Virgilio – szólította meg könnyedén. – Én ebben a pillanatban elfelejtettem a nevedet. Azért mégis kérdeznék tőled valamit...
Mindenkiben megállt az ütő.
– Meghívhatlak egy italra? – fejezte be Jensen a mondatot.
A hatalmas ember ugyanolyan mogorván meredt maga elé. Tekintetét lassan Jensenre emelte.
– Én fizetek – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.
– Rendben. – Jensen állta az idegen tekintetét. – Egy dupla Black Labelt.
– Máris hozom – mondta gyorsan a pincér.
Virgilio fölállt. Hatalmas termete most látszott csak igazán.
– Előbb hugyozok egyet – mondta.
Miután elment, az egyik szomszédja, Dutch, Patrickhez fordult:
– Alaposan megnézett magának. Jobb, ha úgy dönt, hogy tetszel neki...
– Miért?
– Mert senki nem mer tengelyt akasztani vele. Kolumbiai. Jön-megy. Odaát négy tégla átverte a főnökét. Pofáztak a zsaruknak. Virgilio dolga volt, hogy megértesse velük, milyen rosszul tették. Tudod, mit csinált?
Jensen megrázta a fejét.
– Elkapta mindet. Megkötözte őket, és egy láncfűrésszel levágta a jobb karjukat.
Patrick belekortyolt a whiskyjébe.
– Jobb, ha tudsz ezt-azt Virgilióról – suttogta Arlie. – Ma este lesz egy kis akció. Érdekel?
– Igen – felelte Jensen. Pompás ötlete támadt.
– Ha visszajön – mondta Dutch –, várj egy kicsit, aztán menj ki a klotyóra. Megkérdezzük Virgiliót. Ha oké, velünk jöhetsz.
Jensen szót fogadott. Amikor visszajött az asztalhoz, Dutch észrevétlenül odabólintott neki.

* * *

– Kövesd a dzsipet – utasította Dutch Jensent. – Ha megállnak és kikapcsolják a reflektorokat, te is tedd ugyanazt.
Hajnali három felé járt. Jensen ötven kilométeren át követte Volvóján a Cherokeet. Elhagyták Florida Cityt, az Everglades kapuját, aztán rákanyarodtak a Kay Largóba vezető Card Sound útra.
A holdfényben jól látszottak a homokzátonyokon megfeneklett, lerobbant lakóhajók. Apály volt. Erre nem voltak se falvak, se magányos nyaralók. A motorosok is jobban szerették a sokkal biztonságosabb, US-1-es főutat.
– Holtbiztos, hogy én nem tudnék egy ilyen rakás ócskavason élni – mondta Dutch. – Egyetértesz? – A reflektorok fényében egy lakóhajó roncsa imbolygott. Orrán hatalmas betűkkel pingált felirat virított: KÉK RÁK ELADÓ! Jensen oldalát nagyon fúrta, hogy miért jöttek ide, de nem kérdezősködött. A dzsip lekanyarodott az útról, és lehajtott a partra. Kikapcsolta a fényszóróit. Jensen követte. Amikor megálltak, ő is lekapcsolta a lámpáját, és kiszállt a Volvóból.
A nagydarab kolumbiai elsétált a vízig, és csöndesen bámulta a hullámokat.
Hirtelen reflektorok fénye hasította ketté a sötétséget. Egy Plumber's Pal feliratú teherautó közeledett. Lekanyarodott az útról, és megállt mellettük. Két férfi szállt ki a pilótafülkéből. Patrick észrevette, hogy kesztyű van rajtuk. Hátramentek a kocsi farához. Virgilio és a két dealer is velük tartott. Jensen inkább hátramaradt. A két férfi kinyitotta a furgon ajtaját, és egy viszonylag nagy méretű tárgyat emelt le róla. Jensen csodálkozva látta, hogy az egy tolószék. A székben megkötözött férfi vergődött. Minden erejét megfeszítve igyekezett kiszabadítani magát. Virgilio előrelépett. Ő is kesztyűt viselt. Megragadta a nehéz tolószéket, és könnyedén a magasba emelte. Patrick váratlanul szemtől szembe került a foglyul ejtett fiatal férfival. Látta, hogy a kötelek szorosan a húsába vágnak. A száját kipeckelték. A férfi szeme kétségbeesetten cikázott jobbra-balra. Aztán valahogy sikerült kiköpnie a peckel, és odakiáltott Jensennek, aki a többiektől kissé távolabb állt:
– Elraboltak! A nevem Stewie Rice. Meg akarnak ölni. Kérem, segítsen...
Virgilio odalépett, és öklével Stewie arcába vágott. A férfi felüvöltött. Dutch gyorsan visszanyomta a szájába a pecket. A fogoly szeme könyörögve tapadt Jensenre. Az író nem bírta nézni. Elfordult.
– Ne tököljünk, fiúk – mondta Virgilio, és a víz felé tolta a kocsit. Ha néha megakadt, átemelte az akadályon. A újonnan érkezettek egyike leemelt a teherautóról egy betontömböt. A másik egy kétméteres láncot kapott fel. Mindannyian megindultak Virgilio után. Dutch intett Jensennek, hogy kövesse. Patrick nem mert ellenkezni.
Már bokáig gázoltak a vízben. Az öböl errefelé gyorsan mélyül. Előttük egy mangrovesziget körvonalai sötétlettek. A teherautó sofőrje haladt legelöl. Ismerte a terepet. Hirtelen megállt.
– Itt jó lesz – jelentette ki.
Virgilio addig tolta a széket, míg a foglyot a melléig ellepte a víz. A másik kettő átfűzte a láncot a kocsi kerekein, majd a betontömbhöz kötözte.
– Most már biztosan nem sodorja el a víz – állapította meg Dutch elégedetten. – Már jön a dagály. Pár óra múlva biztosan ellepi. Addig elég ideje lesz, hogy gondolkozzon.
A tolószékben ülő alak minden egyes szót hallott. Még elszántabban küzdött, de csak annyit ért el, hogy a tolókocsi valamivel mélyebbre süllyedt. Jensen hátán végigfutott a hideg. Amióta szemtől szembe látta a foglyot, tudta, hogy egy gyilkosság részese lett. Persze azzal is tisztában volt, hogy ha megpróbál lelépni, ő lesz a következő áldozat. Virgilio biztosan nem tétovázna.
Valahol mélyen megszólalt egy hang a lelkében:
"Úristen, mi lett belőlem? Eszem ágában sincs bármit tenni azért a szerencsétlenért! Már réges-rég nem vagyok az, aki valaha voltam. "
Miközben a part felé gázoltak, Patrick igyekezett nem belegondolni, milyen halál vár Rice-ra, de látta maga előtt, ahogy Rice reménytelenül mered a közeledő hullámokra... a sós tajték időnként az arcába csap... Nemsokára olyan magasra emeli a fejét, amennyire egyáltalán lehetséges. Hosszan benntartja a levegőt... ösztönösen harcol az életéért, ám a víz egyre csak emelkedik... kétségbeesetten köhög és fuldoklik... aztán, amikor végleg elborítja az ár, a tüdeje lassan megtelik vízzel...
Jensen nagyot sóhajtott. Amikor kiértek a partra, Virgilio odalépett hozzá:
– Ezt a titkot megtartod magadnak, vagy kinyírlak – mondta tárgyilagosan.
– Minek fecsegnék? – kérdezett vissza. – Hiszen nyakig benne vagyok.
A kolumbiai bólintott.
Jensen közel hajolt a másikhoz. Igyekezett minél közömbösebbnek látszani. A fülébe súgta:
– Négyszemközt akarok beszélni veled. Találkozzunk valamikor.
Virgilio csodálkozva felvonta a szemöldökét.
– Igen – bólintott Jensen. Tudta, hogy a másik vette az adást.
– Most visszamegyek Kolumbiába – suttogta Virgilio. – Ha visszajövök, meg foglak keresni.
Jensen nem kételkedett benne, hogy megtartja az ígéretét. Végre megtalálta az emberét.

* * *

A tolószéket másnap reggel vette észre néhány arra száguldozó motoros. A közelben lévő népszerű motoros bárból, az Alabama Jackből hívták a 911-et. A Metro Dade-i rendőrség jelentkezett. A mentők két egyenruhás rendőr kíséretében érkeztek a partra. Az orvos megállapította a halál beálltát. A holttestet a hitelkártyája és a papírjai segítségével azonosították. Addigra a helyi sajtó emberei is a parton tolongtak.
A tolószék kiemelésének felkavaró képei, a lekötözött ember összecsukló alakja bejárta az országot, és akaratlanul is a drogkereskedők malmára hajtotta a vizet. A veteránok inkább meghúzták magukat. Most, hogy lelepleződtek, abbamaradtak a telefonok is.
– Nagyon sajnálom Stewie-t – mondta az eset után pár nappal az egyik kábszeres nyomozó a társának. – Valaki biztos túl sokat járatta a száját. Mindig ez történik.

* * *

Jensen néhány nap múlva felhívta Cynthiát, és találkozót kért tőle. Mielőtt elhagyták a Bahamákat, a lány figyelmeztette, hogy nem mutatkozhatnak együtt, míg véget nem ér ez az ügy, tehát Jensen ne jöjjön többé a lakására, viszont ha van valami, ott hívja fel, és csakis ott. Ha égetően szükséges, találkozhatnak valahol, ahol egyiküket sem ismerik.
Cynthia azt mondta, randevúzzanak vasárnap Boca Ratonben. Kicsit messze van Miamitól, viszont nem valószínű, hogy bárkivel összefutnának. Az lesz a legjobb, ha együtt ebédelnek Pete éttermében.
Jensen korán érkezett. A kocsijában várt, míg Cynthia is leparkolt a közelben, aztán csatlakozott hozzá. Együtt léptek be az étterembe. Cynthia egy zárt bokszot rendelt a teraszon, hogy nyugodtan beszélgethessenek. Görög salátát kért. Jensen követte a példáját, bár nem tudta, mi az. Mindenesetre jól hangzott a neve.
Amikor a pincér végre elment, a férfi rögtön a lényegre tért.
– Megtaláltam az emberünket – jelentette be diadalmasan, és leírta Virgiliót, majd elmesélte, amit a többiektől hallott.
– Honnan tudod, hogy... – vetette közbe Cynthia, Jensen azonban egy kézmozdulattal belefojtotta a szót.
– Láttam munka közben. – Suttogva mesélni kezdte a pár nappal ezelőtt történteket. Amikor ott tartott, hogy levették a tolószéket a teherautóról, Cynthia az asztalra csapott.
– Fogd be a szád! – sziszegte. Jensen elhallgatott. – Ne beszélj nekem erről! Nem akarok tudni róla! Patrick vállat vont.
– Hát most már tudod. Az a lényeg, hogy Virgilio csinálta a tolószékes gyilkosságot. Biztosan hallottál róla.
– Persze hogy hallottam – suttogta Cynthia dühösen. – Viszont nem kellett volna elmondanod. A legjobb lesz, ha töröljük az elmúlt két percet a memóriánkból.
– Rendben van – egyezett bele Jensen. Elhallgatott, mert a pincér éppen kihozta a salátákat. Amikor elment, a férfi ismét suttogva folytatta: – Szóval, az a lényeg, hogy ez a fickó élvezi, amit csinál. Láttam aznap éjjel. Okos és nyugodt. Igazi profi. Cynthia igyekezett visszanyerni az önuralmát.
– Biztos vagy benne, hogy jelentkezni fog? – kérdezte.
– Igen. Most visszament Kolumbiába. Nyilván megvárja, míg elül a vihar. Amikor visszajön, megbeszélem vele a szüleid ügyét. Tudom, hogy elvállalja. Legjobb lesz, ha előteremted a pénzt.
– Megvan.
– Kétszázezer?
– Annyit mondtál.
– És ugyanennyi nekem.
Cynthia habozott.
– Jól van – egyezett bele. – Utána megkapod.
– Jó.
A lány most már nyugodtabban lélegzett.
– Lenne egy-két ötletem a gyilkossággal kapcsolatban.
– Mondd!
– Volt két gyilkosság az utóbbi időben. Az egyik Coconut Grove-ban, a másik Fort Lauderdale-ben történt. Úgy néz ki, hogy ugyanaz a pasas csinálta mindkettőt. Elég furcsa nyomokat hagyott maga után. A gyilkosságiak azt hiszik, folytatni fogja.
– Mik azok a furcsa dolgok?
– Coconut Grove-ban, a Royal Colonial Hotelban például döglött állatok hevertek a holttestek mellett.
– Erről nem olvastam.
– A sajtó nem tud róla.
– És mi volt Fort Lauderdale-ben?
– Nem emlékszem – felelte Cynthia –, csak arra, hogy ott is valami hasonló dolog történt. Arra gondoltam, mi lenne, ha a szüleim meggyilkolása is ugyanúgy nézne ki, mint ez a kettő...
– Szuper – ragyogott fel Jensen. – Ezzel elterelődne rólunk a gyanú! A rendőrség majd tovább keresi a sorozatgyilkost. Tudsz további részleteket erről a két esetről?
A lány bólintott.
– Jó. Két hét múlva újra találkozunk – mondta Jensen.
Nem sokkal később távoztak az étteremből. Cynthia készpénzzel fizetett.

* * *

Jensen Volvója mindaddig Cynthia BMW-je mögött haladt, amíg a lány rá nem fordult az I-95-ösre, és bele nem taposott a gázba. Nemsokára eltűnt Jensen szeme elől. A férfi nem száguldott utána. A legközelebbi kijáratnál megállt a bevásárlóközpont parkolójában.
Nem szállt ki a kocsiból. A belső zsebéből kis magnót húzott elő. Fülhallgatót tett rá, és az elejére tekerte a szalagot. Bár mindketten halkan beszéltek, a felvétel kitűnően sikerült. A kazetta egyértelműen bizonyította, hogy Cynthia megbízta, keressen valakit, aki megöli a szüleit.
Jensen elmosolyodott. Nemcsak te tudod felvenni a kompromittáló beszélgetéseket –morogta elégedetten. Remélte, hogy nem kell felhasználnia ezt a beszélgetést, de biztosra vette, hogy ha valami rosszul sül el, magával rántja Cynthiát.

4.

– Emlékszel arra a két gyilkosságra, amiről legutóbb meséltem? – kérdezte Cynthia. – Az egyik Coconut Grove-ban, a másik meg...
– Hát persze – vágott közbe élesen Jensen. – Utánanéztél a körülményeknek?
– Igen.
Két hét telt el a Boca Raton-i megbeszélésük óta. Most is muszáj volt találkozniuk, Cynthia beosztása azonban lehetetlenné tette, hogy a Bahamákra vagy a Kajmán-szigetekre utazzanak, ezért Homesteadet választotta. A kisváros mintegy ötven kilométerre van Miamitól. Ismét külön-külön utaztak. A Potlikkers étterem előtt találkoztak.
Jensent kifárasztotta a vezetés. Előző nap keveset aludt. Rémálmai voltak. Nem emlékezett a részletekre, mégis verítékben fürödve ébredt. Csupán azt tudta, hogy álmában valami elhagyatott helyen járt. Eszébe jutott a félig elsüllyedt tolókocsi és Virgilio ijesztő arca a sötétben.
A Potlikkers étterem berendezése a vadnyugat meghódításának idejét idézte. Cynthia és Jensen fapadokon ült, a hatalmas rönkökből összerótt tölgyfa asztal előtt, kissé távolabb húzódva a többi vendégtől. A lány egy kis bőr diplomatatáskát hozott magával. Most maga mellé tette az asztalra. A férfi pupillája összeszűkült.
– Valami baj van?
– Ugyan már! – Cynthia csaknem felnevetett. A legszívesebben azt mondta volna: Nem, nincs semmi baj, hiszen csak azért találkozunk, hogy megbeszéljünk egy gyilkosságot, amihez mindkettőnknek elegendő indítéka van, és amin a szakma legjobbjai törik majd a fejüket... Ki tudja, talán sikerül is megoldaniuk, és akkor kéz a kézben üldögélhetünk a villamosszékben... De ettől eltekintve minden a legnagyobb rendben van...
– Ne kiabálj! – mondta Cynthia. – És főleg ne légy ideges! Semmi szükség rá. Minden a legnagyobb rendben lesz Hidd el, meg tudom ítélni. Hallottál valamit arról az emberről? Ne mondd ki a nevét!
Jensen bólintott.
– Három napja jelentkezett.
Tizenöt nap telt el a tolókocsis gyilkosság óta. Patrick nem kérdezte, honnan beszél Virgilio, de sejtette, hogy Kolumbiából.
– Tudod, ki vagyok? – kérdezte Virgilio.
– Igen.
– Nemsokára jövök. Kellek még?
– Igen – ismételte Jensen. Mindketten csak a legszükségesebbet mondták, egy szóval se többet.
– Egy hét múlva. Lehet, hogy kettő. Rendben?
– Jó.
Aztán letette a kagylót. Miután Jensen elmondta Cynthiának, a lány megkérdezte:
– Biztos, hogy nem csal az ösztönöd? Érti, mit akarsz tőle?
– Holtbiztos. Ha egyszerű ügyről volna szó, nem őt kérném, és ezt ő is tudja. Most pedig mesélj a két gyilkosságról. Azt mondtad, voltak bizonyos szokatlan körülmények. Ugye így fogalmaztál?
– Igen. – Cynthia egy-két másodpercig hallgatott. – Coconut Grove-ban négy döglött macskát találtak az áldozatok mellett – bökte ki végül.
– Négy döglött macskát? – visszhangozta hitetlenkedve Jensen.
– Ne kérdezd, miért. Valószínűleg senki nem tudja. A gyilkossági csoport is csak találgat.
– Azt mondtad, a Fort Lauderdale-i eset is hasonló volt. Azzal mi van?
– Az még rejtélyesebb – felelte Cynthia. – A férfi lábát szénné égették. Senki se érti. A gyilkos valószínűleg így akar üzenni.
– Mit javasolsz?
– Szerintem koppintsuk le az elsőt. Mondd meg a fickónak, hogy szerezzen egy döglött állatot, és hagyja ott.
– Ugye ne macska legyen?
Cynthia megrázta a fejét.
– Csak hasonlónak kell lennie. Mondjuk szerezzen döglött nyulat. Szerintem egy is elég lesz. Törjék csak rajta a fejüket a gyilkosságis kollégák. Viszont van néhány más dolog is.
– Micsoda?
A lány elmondta, hogy mind a Frost-, mind a Hennenfeld-gyilkosság esetében egymás felé fordították az összekötözött áldozatokat. A szájukat betömték.
– És a gyilkos mind a kétszer Bowie-kést használt. Ismered?
– Hogyne. Az egyik könyvemben szerepel. Könnyű hozzájutni.
– Mindkét esetben hangosan bömbölt a rádió. Kemény rock.
– Értem. – Jensen összehúzott szemöldökkel memorizálta a hallottakat. Nem jegyzetelt. Nem akart nyomot.
– Minden pénzt vigyen el a fickó – folytatta Cynthia. – Az utolsó centig. Apám sok készpénzt tart magánál. Az ágya melletti fiókban van a pénztárcája. Viszont nem szabad anyám ékszereihez nyúlnia. Ez mindkét esetben így volt. Kösd a lelkére.
– Nem lesz nehéz. Az ékszerek könnyen nyomra vezethetnek. A fickó profi.
– Végül itt van ez. – A lány egy összehajtogatott lapot tett az asztalra. Bay Point térképe volt. Jensen kinyitotta, és látta, hogy Ernsték házát X-szel jelölték.
– Ez...
– Igen – válaszolta Cynthia. – És még valami: a személyzet három főből áll. Közülük ketten, Palacióék – a gondnok és a felesége – a házban laknak. A házvezetőnő reggel jön, és délután megy el.
– Ezek szerint éjszaka négy ember van a házban?
– Kivéve a csütörtököt. A gondnok és a felesége ilyenkor meglátogatja az asszony nővérét. Késő délután indulnak, és éjfél körül jönnek vissza.
Jensen fölemelte a kezét:
– Állj, ez már tényleg túl sok lesz. Félek, hogy elfelejtem. – A térképért nyúlt, és tollat keresett a zsebében.
Cynthia türelmetlenül elkapta előle a papírt.
– Add ide – azzal gyorsan felírta rá: Cseléd – reggeltől du. 4-ig, P-ék – csüt. du.-tól éjfélig.
Jensen zsebre tette a térképet.
– Van még valami, amit tudnom kéne a gyilkosságokról?
– Nagyon véresek voltak. – Cynthia elfintorodott, és elmondta, milyen csonkítások és szúrások végeztek az áldozatokkal. Ezeket az adatokat a miami gyilkossági csoport dossziéiból szerezte.

* * *

Pár nappal korábban Cynthia átment a gyilkossági csoport irodájába. A más osztályokon dolgozó magas rangú tisztek gyakran ugrottak át ide, hogy fecsegjenek egy kicsit, és megtudják egy-egy nagy port felvert ügy hátterét. Egy kis kávészünet mindenkinek jól jött. Cynthia – mivel korábban itt dolgozott – igen gyakran járt erre. Ez egyébként, mint a Lakossági Kapcsolatok Osztályát vezető tisztnek, a munkaköréhez tartozott.
Tudta, mikor vannak a legkevesebben. Szándékosan választotta az esti időpontot. Csupán ketten ültek az íróasztaluknál. Pablo Greene volt az ügyeletes.
– Be szeretnék pillantani az egyik dossziéba – közölte Cynthia, miután üdvözölte az őrmestert.
– Csak nyugodtan – felelte Greene. – Tudja, hogy mit merre talál – intett az irattár felé. – Ha valami gond van, csak szóljon. Segítek.
Cynthia becsukta maga mögött az irattár ajtaját, és munkához látott. Gyorsan megkereste a Frost- és a Hennenfeld-ügy anyagát, és kitette őket az íróasztalra. Az első dosszié riasztóan kövér volt, de ő tudta mit keressen. Kivette Bernard Quinn és Malcolm Ainslie jelentését, és kimásolta belőlük a számára fontos tényeket. Pár perc múlva végzett a Frost-dossziéval, és kinyitotta a másikat. Ez jóval karcsúbbnak bizonyult, hiszen nem itt dolgoztak rajta. Benito Montes hozta, amikor Miamibe jött. A helyszínelési jegyzőkönyv másolatát tartalmazta.
Visszatette a dossziékat a helyükre, majd visszament az irodába. Barátságosan elköszönt Greene-től és a két nyomozótól. A folyosón megnézte az óráját. Mintegy húsz percet töltött a gyilkossági csoportnál. Senki nem látta, milyen dossziét tanulmányozott.
Visszaért a saját irodájába, és többször is átfutotta a jegyzeteit. Amikor már kívülről tudta őket, kiment, összetépte a lapokat, és lehúzta a fecniket a vécében.

* * *

Jensen a homesteadi étteremben üldögélve úgy látta, Virgilio könnyedén megbirkózhat a feladattal – beleértve a megrendelő által támasztott különleges igényeket is. Cynthia különösen fontosnak tartotta, hogy a két áldozat jól lássa egymás halálát.
Mindent mérlegre téve Jensennek kifejezetten tetszett az ötlet, hogy kakukktojást csempésszenek a gyilkosságsorozatba. Kimondottan zseniális ötletnek tartotta, nem beszélve az ügy számára kedvező anyagi vonzatáról... úgy találta, hogy ismét sínen vannak a dolgai.
– Min gondolkozol? – kérdezte Cynthia. Jensen halvány mosolyt villantott rá.
– Csupán igyekszem az eszembe vésni a tényeket – hazudta.
– Akkor arról se feledkezz meg, hogy eddig még nem találtak ujjlenyomatokat!
– Most se fognak – jelentette ki Jensen. Emlékezett rá, hogy Virgilio kesztyűt húzott, mielőtt leemelte a teherautóról a tolószéket.
– Még valami – szólalt meg hirtelen a lány. – Aztán ígérem, nem lesz több kívánságom.
Jensen figyelmesen hallgatta.
– A Coconut Grove-i és a Fort Lauderdale-i eset között négy hónap és tizenkét nap telt el.
– És?
– A sorozatgyilkosok legtöbbször azonos időközökben csapnak le. Ha jól számoltam, a mi emberünk szeptember végén vagy október első hetében lép megint akcióba.
– Mit akarsz tenni?
– Mi augusztus közepére időzítjük a mienket, így aztán senkit se fog zavarni az ezt követő gyilkosság, hiszen a két eset között épp elég idő lesz.
Cynthia elhallgatott.
– Valami baj van? – nézett kutatón Jensenre. – Nagyon megnyúlt az arcod.
– Komolyan érdekel?
– Nem igazán, de azért csak mondd.
– Szerintem túl okos akarsz lenni.
– Mire gondolsz?
– Minél többet beszélünk erről az egészről, annál inkább érzem, hogy őrült nagyot bukhatunk vele.
– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte jeges hangon a lány.
Jensen tétovázott. Azután elszánta magát.
– Álljunk le ezzel az egésszel. Túl kockázatos.
Cynthia ivott egy korty ásványvizet.
– Nem felejtettél el valamit? – kérdezte lágyan.
– A pénzre gondolsz?
A lány bólintott. Jensen nagyot nyelt.
– Azért hoztam, hogy odaadjam neked – dorombolta Cynthia. – De ne is törődj vele. Majd visszaviszem.
Felállt, fogta a táskát, és lenézett Jensenre.
– Ne foglalkozz a számlával. Kifelé menet rendezem. Elvégre minden centedre szükséged lesz, ha ki akarod fizetni a védőügyvédedet. Ajánlom, hogy már holnap reggel keress valakit. Szükséged lesz rá. Persze, ha nem engedheted meg magadnak, hivatalból fognak kirendelni valakit, de attól tartok, az ilyen ügyvédek nem túl jók.
Jensen megragadta a lány karját.
– Ne menj el! – suttogta erőtlenül. – Ülj vissza, az ég szerelmére! Cynthia leült a padra. Szótlanul nézett az íróra.
– Rendben van... – motyogta Jensen megadóan. – Ha mindenáron ezt akarod, megteszem... Tudom, hogy nálad van az összes ász... azzal is tisztában vagyok, hogy szívfájdalom nélkül kijátszód őket... Kezdjük elölről az egészet.
– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?
– Persze – sóhajtotta Jensen csüggedten.
– Akkor ne feledd, hogy augusztus közepén kell megtörténnie. Cynthia ismét higgadtan beszélt, mintha az előbb mi sem történt volna. – Most jó darabig nem találkozunk. Felhívhatsz a lakásomon, de minél tömörebben fogalmazz. Amikor közlöd az időpontot, adj hozzá öt napot. Én majd levonom belőle.
– Értettem.
– Van még valami?
– Van – bólintott Jensen. – A legszívesebben itt és most rád vetném magam.
Cynthia elmosolyodott.
– Alig várom. Tűnjünk innen, és keressünk egy motelt. Miközben elhagyták az éttermet, a lány Jensen kezébe nyomta a táskát.
– Szeretném, ha erre mostantól te vigyáznál.

* * *

Bár Jensen elfogadta a lány pénzét, és mindenben alávetette magát az akaratának, nem bízott teljesen a sikerben. Mindenesetre úgy gondolta, nem árt, hogyha keres egy jó ügyvédet.
Az író keddenként a belvárosi tornaklubban teniszezett. Partnerét Stephen Cruznak hívták. Az elmúlt hónapok során megkedvelték egymást. Jensen a tévéből és más klubtagoktól is tudta, hogy Cruz sikeres védőügyvéd. Egy délután, amikor a kimerítő játék után együtt zuhanyoztak, megkérdezte tőle:
– Mondd, Stephen, ha egyszer valami zűrbe kerülök, felhívhatlak?
– Hé, remélem, nem csináltál semmi hülyeséget! – döbbent meg Cruz.
Jensen megrázta a fejét.
– Ugyan már! Csak amolyan futó gondolat volt.
– Persze hogy felhívhatsz – nyugtatta meg az ügyvéd.
Ebben maradtak.

5.

Kétszázezer dollár – készpénzben! Amint hazaért, Jensen bankjegyről bankjegyre megszámolta a pénzt. Jó sokáig tartott, de egyenként átlapozta az összes köteget, és ceruzával megjelölte azt, amelyikkel már végzett. A bankjegyek mind használtak voltak. Többsége százdolláros – Jensen azonban megnyugodva látta, hogy ezek az 1996 óta bevezetett, újabb sorozatból valók. "Még egy jó pont Cynthiának" gondolta, mert tudta, hogy több helyen az USA kormányának jótállása ellenére se fogadják el ezt a címletet, mivel túl sokat hamisították.
A második legnagyobb adagot az ötvenesek tették ki. Jensen tudta, hogy ezzel nem lehet gond. Végül ott voltak a húszasok: ezek foglalták el a legtöbb helyet.
Jensen gyanította, hogy Cynthia még a bankban meghatározta a bankjegyek típusát. Valószínűleg a Kajmán-szigetekről hozta, hiszen sokszor repült oda. Az Államokba tízezer dollárnál nagyobb összeget csak vámnyilatkozat ellenében lehetett behozni, Cynthiának azonban egyszer elárulták, hogy a miami vámosok ritkán szorongatják meg a magas rangú rendőröket, hogyha azok felmutatják a jelvényüket.
Cynthia nem sejtette, hogy Jensen tud a kajmán-szigeteki bankszámláról. Egy éve, amikor együtt nyaraltak a lány kedvenc szállodájában, a Grand Cayman Hotelban, Cynthia hirtelen rosszul lett, és ki kellett mennie a szobából. Jensen kihasználta a lehetőséget, és gyorsan átpörgette a lány tárcájában lévő iratokat. Amikor rájött, hogy a Cayman Bank kimutatása szerint Cynthia nevén több mint ötmillió dollár található, halkan füttyentett. Talált egy levelet is, valami Zack bácsitól, ami azt igazolta, hogy a legutolsó befizetés ajándék volt. Más dokumentumok arra utaltak, hogy Cynthia értesítette az adóhatóságot erről az összegről, és a kamat után rendszeres adót fizet. "Okos kislány" – gondolta Jensen.
Bár nem tudta, hogyan húzhatna hasznot ebből az információból, gyorsan feljegyezte a lényeget: a kajmán-szigeteki bank nevét, a számlaszámot, a legutolsó egyenleget, illetve Cynthia könyvelőjének nevét és címét, az adóhivatal levelének iktatószámát és a titokzatos adományozó nevét: Zack bácsi. Jensen később kitépte a lapot a jegyzetfüzetéből, dátumozta, aláírta és gondosan megőrizte.
Úgy érezte, Cynthia valamiért nem tekinti valóságosnak ezt a pénzt. Valószínűleg sose nyúlt hozzá, és ezért nem is törődik vele, milyen összeg szerepel az egyenlegen. Biztosra vette például, hogy a lány sejti, hazudott neki a Virgiliónak fizetendő munkadíjat illetően.
Jensennek természetesen nem állt szándékában nyolcvanezer dollárnál többet fizetni a gyilkosságért. Úgy gondolta, ha Virgilio nagyon megszorongatja, talán felmegy százezerig. Erre gondolt, mialatt visszapakolta a pénzt a diplomatatáskába. A Homestead étteremben érzett kétségei mostanra semmivé foszlottak.

* * *

Öt nappal később, pár perccel este hét után váratlanul megszólalt a csöngő Jensen Brickell sugárúti harmadik emeleti lakásában. Az író fölvette a kaputelefont:
– Ki az? – kérdezte. Nem kapott választ. Néhány dühödt hallózás után vállat vont, és letette a kagylót.
Tíz perc múlva újra csöngettek. Jensen nem törődött vele, mert tudta, hogy a szomszéd gyerekek néha szórakoznak a kapucsengővel. Harmadszorra viszont eszébe jutott, hogy talán valaki így akar jelezni neki. Lesétált a kapuhoz, de senkit se látott. Csupán az egyik szomszéd jött be a házba.
A kocsiját az utcán hagyta. Kilépett a kapun, és elindult a Volvo felé. Hirtelen észrevette, hogy valaki ül az első ülésen. Összeszorult a gyomra. Aztán rájött, hogy ez csak Virgilio lehet. Jensen mindig bezárta a kocsiját, amikor kiszállt. Most is a kulcsa segítségével szállt be a volán mögé. Csaknem megkérdezte a kolumbiait, hogyan jutott be, de aztán csak legyintett. Már rájött, hogy Virgilio sok mindenhez ért.
– Indíts – adta ki az utasítást a kolumbiai.
Jensen gázt adott.
– Hova megyünk? – kérdezte.
– Keress valami csöndes helyet.
Tízpercnyi autózás után bekanyarodtak az egyik áruház parkolójába. Jensen leállította a motort, és kikapcsolta a reflektort is.
– Beszélj – vakkantotta Virgilio. – Gondolom, munkát akarsz adni.
– Igen. – Jensen nem látta okát, hogy ne vágjon a közepébe. – Az egyik barátom meg akar öletni két embert.
– Ki a barátod?
– Nem mondom meg. Így mindannyiunknak biztonságosabb.
– Jó – bólintott Virgilio. – Kik a célpontok? Fontos emberek?
– Az egyik a városi tanács tagja.
– Sokba fog kerülni.
– Nyolcvanezer dollárt fizetek.
– Kevés – rázta meg a fejét a kolumbiai. – Százötven.
– Nincs annyim. Legfeljebb százezerig tudok elmenni.
– Akkor nincs üzlet. – Virgilio a kocsi kilincsére tette a kezét, de nem nyitotta ki. – Százhúsz – jelentette ki határozottan. – A fele most, a fele utána.
"Ez jóval több, mint amire számítottam" – állapította meg magában Jensen. Sajnálta, hogy nem lejjebb kezdte, mondjuk, ötvenezernél. Ám még így is le tudott nyelni nyolcvanezret, és ezenfelül ott volt a kétszázezer, amit Cynthia ígért. Biztosra vette, hogy a lány megtartja a szavát.
– Két nap múlva itt lesz a hatvanezer – mondta. – Hívj ugyanígy, ahogy most.
A kolumbiai mordult egyet, jelezve, hogy elfogadja az ajánlatot, aztán megkérdezte:
– Hol laknak azok az emberek? Látni akarom!
"Miért ne?" – gondolta Jensen. Beindította a motort, és végighajtott a Biscayne sugárúton, egészen a Bay Point-i negyed sorompójáig.
– Ott a ház – mutatott a sorompón túlra. – Biztos lehetsz benne, hogy a kerítést riasztórendszer védi, és abban is, hogy az utcákon biztonsági őrök cirkálnak.
– Megtalálom a módját – dörmögte Virgilio. – Van valami térképed a helyről?
Jensen kinyitotta a kesztyűtartót, és elővette a Cynthiától kapott térkép másolatát. Az eredetit gondosan eltette magának. Az X-szel jelölt házra mutatott. A lap tetején ott állt Cynthia kézírásával:
Cseléd – reggeltől du. 4-ig.
P.-ék – csüt. du.-tól éjfélig.
– Ez fontos – mondta Jensen, azzal ismertette a cseléd munkaidejét és a gondnok házaspár rendszeres heti kimenőjét.
– Jó – felelte Virgilio, és zsebre vágta a térképet. Homlokát ráncolva figyelmesen hallgatta Jensent. Igyekezett mindent az eszébe vésni. Néha megkérte, hogy ismételje meg az információt. Jensen ismét rádöbbent, hogy Virgilio nagyon intelligens, függetlenül attól, hogy mivel keresi a kenyerét.
Az író rátért a két előző gyilkosság körülményeire. Ismertette a hasonlóságokat.
– Ez nekünk is jó – mutatott rá. A kolumbiai bólintott. Jensen felsorolta, mi mindenre kell ügyelnie: egy döglött állatot – talán nyulat – kell hagynia a helyszínen; be kell kapcsolnia a rádiót, a keresőt a HOT 105-re kell állítania...
– Ismerem – szólt közbe Virgilio.
Ne hagyjon ujjlenyomatot... a kolumbiai erősen bólogatott... az összes pénzt vigye magával, de ne nyúljon az ékszerekhez... Virgilio ismét egyetértett... a gyilkossághoz Bowie-kést használjon...
– Bowie-kés. Érted? Tudsz szerezni?
– Naná – felelte Virgilio.
Jensen megismételte Cynthiának a korábbi gyilkosságokra vonatkozó összefoglalóját: az összekötözött áldozatokat fordítsa egymás felé, tömje be a szájukat, és végezzen velük minél kegyetlenebbül... Bár nem látta tisztán a félhomályban, mégis megérezte, hogy Virgilio ennél a mondatnál elmosolyodott.
– Sok mindent kell megjegyezned – mondta Patrick. – Mindenre emlékszel?
A kolumbiai a homlokára bökött.
– Minden itt van.
Amikor az időpont egyeztetésére került sor, Jensen közölte, hogy a legjobb lenne augusztus közepén sort keríteni a dologra.
– Elmegyek és utána visszajövök – mondta Virgilio. Patrick gyanította, hogy a hatvanezer dollárt akarja átvinni Kolumbiába.
Végül augusztus 17-ében állapodtak meg. Amikor visszafelé mentek, Virgilio megismételte múltkori fenyegetését:
– Ha átversz, kinyírlak.
– Ugyan már – nézett rá Jensen. – Miért vernélek át? – Komolyan gondolta. Ugyanakkor elhatározta, hogy a gyilkosság után nagy ívben elkerüli a kolumbiait. Sejtette, hogy habozás nélkül képes megölni bárkit – beleértve a megbízóját is –, hogy eltüntesse a nyomait.

* * *

Aznap este Patrick felhívta Cynthiát. Nem mutatkozott be, csupán ennyit mondott:
– Az időpont: augusztus 22-e.
A lány kivont belőle ötöt.
– Értettem – felelte, és letette a kagylót.

6.

Cynthia nyolcadik napja volt Los Angelesben, amikor megtudta, hogy a szüleit megölték. Mindvégig úgy érezte, mintha két életet élne: az egyik titkos énje, aki boldogan várja a végső beteljesülést a másik a hétköznapi, a lelkiismeretesen dolgozó Cynthia.
Hivatalosan azért jött Los Angelesbe, hogy előadásokat tartson az itteni rendőrség különböző csoportjainak a lakosság és a rendőrség kapcsolatáról: ezzel más városokban már nagy sikert aratott. Úgy tervezte, hogy néhány napot főiskolai barátnőjénél, Paige Burdelonnál tölt, aki a Universal Pictures elnökhelyettese volt, és Brentwoodban lakott.
Miután június 27-én este végre megkapta Patrick várva várt üzenetét, azonnal helyet foglaltatott a Floridából Kaliforniába tartó, augusztus 10-i gépre. Az utazást és a tervezett előadás-sorozatot a Miami Herald népszerű rovata, a "Városunkról mesélik" is megemlítette. Cynthia az indulása előtti napon értesítette a szerkesztőséget. A The Los Angeles Times ugyancsak írt az eseményről, miután Cynthia megkérte ottani kollégáját, Winslow McGowant, hogy szóljon a sajtónak.
– Nem magamnak akarok publicitást – biztosította a férfit. – Az a tapasztalat, hogy minél inkább érzi a lakosság a rendőrség figyelmét és gondoskodását, annál könnyebben tudjuk végezni a munkánkat.
A parancsnok egyetértett vele, úgyhogy a lány utazása egyforma súllyal szerepelt a keleti és a nyugati tudósításokban.
Paige Burdelon teljesen el volt ragadtatva, amikor meghallotta Cynthia tervét.
– Nálam fogsz lakni – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a telefonba. – Amióta szakítottam Biffyvel, úgy élek ezen a hatalmas birtokon, akár egy remete. Gyere Cyn, ígérem, pompásan fogunk szórakozni!
Cynthia elfogadta a meghívást. A LAX repülőtérről egyenesen Paige-hez ment.

* * *

A napi hatórás előadásokból álló sorozatot több mint kéthetesre tervezték. Cynthia a megérkezését követő első napon kezdte a munkát. A hallgatóság nyolcvan válogatott rendőrből állt. A legkülönbözőbb rangúak voltak közöttük. Szinte valamennyi etnikum képviseltette magát. A tizennyolc ügyosztályról összeverődött emberek kétharmada egyenruhában, egyharmada civilben jelent meg. Az előadásokat a Los Angeles-i rendőrség központjának egyik előadótermében tartották.
A Los Angeles-i rendőrség épp átalakulóban volt. Mindeddig felülről irányították. Most viszont nyitni kívántak. A körzet tagjai remélték, hogy végre túljutottak a leváltott rendőrfőnök, Daryl Gates nevével fémjelzett fájdalmas időszakon, amit legjobban a Simpson-botrány jelképezett. Miami jóval korábban kezdte az átállást. Az ottani helyzetet országszerte követendő mintának tartották.
Cynthia azzal kezdte bevezető előadását, hogy a rendőri munkában – miként az orvostudományban is – a megelőzésre kell helyezni a hangsúlyt. Ezért kap napjainkban a lakossággal való kapcsolat építése olyan kiemelt szerepet. Az alapelv nagyon egyszerű: meg kell tanítani a polgároknak, mit tegyenek annak érdekében, hogy ne váljanak bűntény áldozataivá – és ugyanakkor vissza kell tartani az embereket – főleg a gyerekeket – attól, hogy a bűn vonzásába kerüljenek.
– Erre nem mindig fordítottunk kellő figyelmet – mondta a lány. – Emiatt sokan úgy vélik, a börtönök telítettsége nem a siker, hanem a kudarc jele.
A hallgatóság felmorajlott. Az utolsó megjegyzés sokaknak nem tetszett.
– Nem azért jöttem, hogy vádoljam önöket – jegyezte meg szárazon Cynthia. – Csupán azt szeretném, ha elgondolkoznának.
Miközben beszélt, elkalandoztak a gondolatai... lassan véget ér az időtlen várakozás... az átvirrasztott éjszakák... elérkezik a perc, amikor a férfi behatol a szülei hálószobájába...
Elhessegette ezeket a képeket, és a Miami Rendőrség Lakossági Kapcsolatok Osztályának programjaival folytatta az előadást. Az öregek elleni bűntények programjával kezdte az ismertetést, majd a bandaprogrammal folytatta – ez az ifjúságvédelmisekkel közös akciójuk volt –, aztán rátért az eltűnt személyek felkutatásával foglalkozó részleg munkájára, a bűnmegelőző részleg programjaira és egy sor más dologra.
– Persze – tette hozzá –, miközben a megelőzés egyre nagyobb szerepet kap majd a rendőri munkában, nem árt tudatosítani a polgárokban, hogy a rablók, tolvajok, szatírok, gyilkosok elfogása még mindig a rendőrség hatáskörébe tartozik.
A termen végighullámzott a nevetés. Többen helyeslőleg bólogattak.
Bár a kezdet kezdetén ellenérzéssel fogadták Cynthia mondandóját, a végén hangosan megtapsolták, és számtalan kérdéssel ostromolták. Az első előadás csaknem másfél órával hosszabbra nyúlt, mint eredetileg tervezték.
Ahogy a csoport elhagyta a termet, ráncos arcú, idős, egyenruhás parancsnok lépett Cynthiához.
– Maga nagyon eltökélt ifjú hölgy – mondta. – Nézze, én a régi gárda tagja vagyok, és nemsokára lekerülök a pástról. Nem állítom, hogy mindenben egyetértek azzal, amit most hallottam, de ígérem, hogy hazamegyek, és elgondolkozom rajta.
Cynthia elmosolyodott. Őrnagy lévén egyenrangú volt a testes parancsnokkal.
– Köszönöm. Ennél többet nem is kívánhatok.
Winslow McGowan, Cynthia itteni kollégája is gratulált. Amikor kettesben maradtak, tétován így szólt:
– Tudja, Cynthia, nem az én dolgom, de amióta itt van, kissé szétszórtnak látszik. Minden rendben van, vagy elszúrtam valamit a szervezés során?
Cynthia megdöbbent. Eddig a percig biztosra vette, hogy semmi nem látszik rajta. Úgy tűnik, McGowan valóban nagyon jó megfigyelő.
– Semmi baj a szervezéssel – nyugtatta meg a férfit. – Nincs semmilyen problémám.
Mindenesetre elhatározta, hogy ezután sokkal óvatosabb lesz.

* * *

Ami azt illeti, nem sok ideje maradt, hogy azon töprengjen, mi történik ötezer kilométerrel odébb. Paige minden percét beosztotta. Az első reggelen magával hurcolta Cynthiát a munkahelyére. Fekete Saabján elszáguldott vele a Universal egyik stúdiójába. A lány éppen egy krimin dolgozott.
– Ugyanolyanok vagyunk, mint Thelma és Louise – nevetett Paige.
Még most is olyan karcsú volt, mint főiskolás korában. Kék szeme vidáman ragyogott. Szőke haját szertefújta a szél.
– Átlagos Los Angeles-i lány vagyok – mondogatta magáról.
– Milyen filmet forgattok? – érdeklődött Cynthia.
– A címe: Sötét igazság. Szenzációs történet! Egy hétéves kislányt meggyilkolnak a rendőrség közelében. A nyomozó jó zsaru intelligens, családos ember –, de minél előbbre halad a nyomozás, annál több bizonyíték utal arra, hogy ő a tettes.
– Ő ölte meg a gyereket?
– A forgatókönyv szerint igen. A fickó skizofrén. Nem tudja, hogy ő tette.
– Hülyéskedsz?
– Nem. Mondom, hogy bombajó sztori. Van egy pszichiáterünk, szerinte szakmailag teljesen oké.
– És mi lesz a vége?
– Az az igazság, hogy még én sem tudom. Most mondták, hogy írjuk át a végét, mert Max Cormickra osztották a zsaru szerepét, és az ügynöke szerint szétzúzná a karrierjét, ha gyerekgyilkost játszana. Valószínűleg a társa lesz a tettes.
– A társa? Nem túl szokványos megoldás?
– Úgy gondolod? – Paige láthatóan elbizonytalanodott.
– Igen. De mi van a feleségével?
– A felesége. Ez az! Várj egy percet! – Paige fölkapta a rádiótelefont, és belekalapált egy számot: – Hello, Michael, figyelj csak: itt egy régi barátom, aki a Miami Rendőrség őrnagya. Azt mondja, hogy Suzanne legyen a gyilkos.
Másodpercnyi csend következett, majd Paige megkérdezte:
– Várj... Cyn, miért éppen a feleség?
– Talán másba szerelmes, és el akarja tenni a férjét az útból, úgyhogy a férfira keni az ügyet. Abban reménykedik, hogy életfogytiglanit kap, vagy pedig gázkamrába kerül.
– Hallottad?... Jó, csak annyit kérek, hogy gondolkozz rajta. Paige letette a kagylót, és elmosolyodott.
– Most pedig elviszlek a város egyik legfölkapottabb éttermébe méghozzá a cég költségére.
– Hogyhogy?
– Te vagy a konzultáns!

* * *

Paige behajtott a Universal Pictures hátsó kapuján, és megállt egy fehérre meszelt stúdió előtt. Rengetegen nyüzsögtek odabent. Cynthia csodálkozva nézett körül. Úgy érezte, mintha egy kamerákkal, mikrofonokkal, kábelekkel körülvett igazi nyomozóirodába csöppent volna.
Odahajolt Paige-hez.
– Találkozhatnék Max Cormickkal? – kérdezte.
– Gyere! – Paige egy széksorhoz vezette. Az ünnepelt sztár itt várt a következő jelenetre. Tényleg olyan magas volt, mint a filmeken. Negyven felé járhatott. Kicsit őszült, de jól állt neki.
– Jó reggelt, Max – üdvözölte Paige. – Szeretném bemutatni Cynthia Ernst őrnagyot, a Miami Rendőrség tisztjét.
A sztár láthatóan zavarba jött:
– Van egy miami zsarunk is?
– Nem, nem – mosolygott Cynthia. – Én nem vagyok színésznő.
– Elnézést kérek. Csak... inkább látszik színésznőnek, mint zsarunak.
– Mindenesetre többet keresnék vele.
A színész tétován bólintott.
– Elég ostoba dolog, igaz?
– Talán nem. Diákkoromban magam is próbálkoztam a színészmesterséggel. Pokoli kemény munkának találtam. Annyira meg akartam érteni a szerepet, hogy a végén már egyáltalán nem voltam természetes.
Max Cormick karon fogta, és a büféasztalhoz vezette.
– Sose gondoljon a játékra! Azzal mindent elront. A színésznek csupán szabadjára kell engedni önmagát – azt az új embert, akivé lett. Új élet, család, munkahely, meg minden.
Cynthia udvariasan bólogatott. Holott valójában mindent az agyába vésett.

* * *

Hat nappal később, augusztus 18-án, váratlanul megszólalt Paige csengője. Még reggel hét óra sem volt. Pár pillanat múlva újabb berregés szaggatta darabokra a csendet.
Cynthia az ágyban hevert. Nem aludt. Éberen fülelt.
– Ki az ördög... ilyen korán... – mormogta félálomban Paige. Mielőtt elérte volna az ajtót, harmadszor is megszólalt a csengő.
– Jól van már! – kiáltotta dühösen Paige. – Jövök!
Cynthia érezte, hogy fölgyorsul a szívverése. Nem kelt fel, hagyta, hadd történjenek az események.
Paige kipislogott a kémlelőnyíláson. Rendőregyenruhára esett a tekintete. Kinyitotta a zárat, levette a biztonsági láncot, és szélesre tárta az ajtót.
– Winslow McGowan vagyok, asszonyom. – A Los Angeles-i rendőr nyugodt hangon beszélt. – Cynthia Ernst őrnaggyal szeretnék pár szót váltani. Ha jól tudom, itt lakik.
– Igen. Valami baj van?
– Elnézést, hogy ilyen korán zavarom, de feltétlenül beszélnem kell Ernst őrnaggyal.
– Jöjjön be! – Paige félreállt az ajtóból, majd a szoba felé fordulva nagyot kiáltott: – Cyn, kelj fel! Látogatód érkezett!
Cynthia gyorsan felöltözött, és kiment. Ragyogó mosollyal köszöntötte McGowent.
– Hello, Winslow! Mi szél hozta erre ilyen korán?
A férfi Paige-hez fordult:
– Beszélhetnék valahol négyszemközt Cynthiával?
– Igen – mutatott Paige a háta mögé. – Menjenek be a dolgozószobámba. Ha befejezték, szóljanak. Addig főzök egy kávét.
Amikor magukra maradtak, Cynthia McGowanre nézett.
– Komolynak látszik, Win. Valami baj van? – miközben feltette a kérdést, eszébe jutott, amit Max Cormick mondott a Universal stúdiójában: Sose gondoljon a játékra. Azzal mindent elront.
– Igen – felelte McGowan. – Készüljön fel a legrosszabbra.
– Mondja csak – biztatta Cynthia aggodalmasan. Aztán mintha hirtelen összeállt volna benne a kép, rákérdezett: – Talán a szüleim...
McGowan lassan bólintott.
– Igen...
– Ó ne... csak nem... – Cynthia elhallgatott, mintha nem akarná befejezni a mondatot.
McGowan nagyot sóhajtott:
– Bárcsak lenne valami más módja, hogy közöljem a hírt, de... attól tartok, mindketten meghaltak.
Cynthia felsikoltott.
– Paige! Paige! – kiáltozta kétségbeesetten. Amikor a lány feltűnt az ajtóban, Cynthia sírva fakadt.
– Ó, Paige, az apám és az anyám... – Aztán amikor a barátnője átölelte, McGowan felé fordult.
– Ez... ez... ugye baleset volt?
A férfi megrázta a fejét.
– Nem. – Elhallgatott, majd nemsokára hozzátette: – Ne siessünk annyira, Cynthia. Azt hiszem, egyelőre ennyi is elég.
Paige bólintott. Szorosan átölelte a lányt.
– Kérlek, nyugodj meg, szívem.
Cynthiának még tizenöt percre volt szüksége, hogy megtudjon néhány részletet a szülei haláláról.

* * *

Nem tett semmit. Hagyta, hogy a saját tempójukban, a maguk útján haladjanak az események. McGowan és Paige úgy vélték, Cynthia sokkos állapotban van. A lány kábult engedelmessége megerősítette feltételezésüket. McGowan két egyenruhás rendőrt rendelt Paige lakására, akik lebonyolítottak egy sor telefonhívást, és helyet foglaltattak a délutáni miami járatra. Szereztek egy járőrkocsit, hogy Cynthiát kivigyék a reptérre.
– Én is veled megyek, Cyn – szólt közbe Paige. – Ne is álmodj róla, hogy egyedül elengedlek! Azonnal összecsomagolom a holmidat, jó?
Cynthia udvariasan bólintott.
– Köszönöm – mormolta. Tudta, hogy hasznos lesz, ha kísérővel tér vissza, bár nem akarta, hogy Paige sokat lábatlankodjon körülötte Miamiben.
Lefeküdt a díványra, lehunyta a szemét, és igyekezett függetleníteni magát a körötte folyó sürgés-forgástól.
A szülei végre halottak. Sok év kellett hozzá, míg megvalósította régi álmát. Vajon miért nem érez elégtételt? Csupán a részletek érdekelték volna. "Valószínűleg azért – állapította meg magában –, mert Patricken kívül senki nem gyanítja az igazságot."
Ennek ellenére egy percre se bánta meg a döntését. Szülei halála szükségszerű volt. Most végre elszakadhat a múlttól. Gustav és Eleanor megbűnhődtek azért, amit tettek. Ők tették olyanná, amilyen.
Néha belegondolt: vajon más ember lett volna belőle, ha nincs hosszú éveken át kiszolgáltatva apja kénye-kedvének, és anyja nem asszisztál mindehhez a maga álszent és hazug módján? Igen. Valószínűleg nem lenne ilyen erős és következetes. Talán... nem félne odaadni magát. Ki tudja? Most már úgyis túl késő. Ma már úgyis az, aki. Réges-rég nem tud megváltozni...
Még mindig csukott szemmel hevert, amikor Paige hangja félbeszakította a gondolatait.
– Mindenről gondoskodtunk, Cyn. Pár óra múlva kimegyünk a reptérre. Talán nem ártana, ha ágyba bújnál, és aludnál egy kicsit.
Cynthia szótlanul engedelmeskedett. Az utazás – hála Paige-nek – teljesen eseménytelenül telt el.

* * *

Mielőtt megérkeztek Miamibe, Cynthia pár sószemcsét dörzsölt a szemébe. Ezt a fogást még azon a hajdani diákköri előadáson tanulta, amelyről Max Cormicknak mesélt. Ettől kellően könnyes és dagadt lett a szeme. A következő napokban se érzékenyült el szülei halála miatt, de egy kis só mindig segített.
A színlelt szomorúságtól eltekintve az első perctől kezdve határozottan viselkedett. Nem várta el, hogy kímélettel kezeljék. Mindent tudni akart szülei halálának körülményeiről. Magas rangú rendőrtiszt lévén, ehhez minden segítséget megkapott.
A megérkezése utáni napon meglátogatta szülei Bay Point-i otthonát. A házat sárga szalag vette körül. A lány a földszinti szobában beszélt a nyomozást vezető Brewmaster őrmesterrel.
– Őrnagy, szeretném tolmácsolni, mennyire megrendített valamennyiünket... – kezdte Brewmaster, amikor meglátta Cynthiát, a lány azonban egy kézmozdulattal félbeszakította:
– Köszönöm, Hank. Nagyon jólesik az együttérzésük, de ha túl sokat tépelődöm ezen, akkor újra kiborulok. Kérem, értsen meg.
– Megértem – felelte a férfi. – És ígérem, mindent megteszek, hogy elkapjuk azt a gazembert, aki... – elcsuklott a hangja.
– Mondjon el mindent, amit tud – utasította Cynthia. – Abból, amit eddig hallottam, úgy látom, hogy a szüleim halálát egy sorozatgyilkosság részének hiszik.
Az őrmester bólintott.
– A jelekből mindenesetre ez következik, bár van egy-két apró eltérés.
"Az a hülye Patrick" – villant át Cynthia agyán.
– Talán hallott a szülei halála előtt két nappal tartott értekezletről, ahol Malcolm Ainslie rájött, hogy az eddigi négy gyilkosság összekapcsolható a Jelenések könyvével.
Cynthia megrázta fejét. Agyában megszólalt a vészcsengő.
– Amikor összevetettük a négy esetet – folytatta Brewmaster –, kiderült, hogy mindegyiknél találtak valami szokatlan tárgyat, amit a gyilkos a helyszínen hagyott. Malcolm Ainslie pedig felismerte, hogy ezek mit jelentenek. Ami azt illeti, nem lep meg, hogy éppen ő találta meg a megoldást.
– Folyton négy gyilkosságról beszél –jegyezte meg Cynthia. Azt hittem, hogy csupán két hasonló esetről van szó.
– Történt egy a Pine Terrace-on is, három nappal a szülei halála előtt. Aztán van még egy sokkal korábbi, amiről csak az értekezleten szereztünk tudomást. – Brewmaster elmesélte, hogyan fedezte fel Ruby Bowe a clearwateri kettős gyilkosságról szóló jelentést a "Holnap-halom" mélyén.
– Az a clearwateri ügy körülbelül a Frost- és a Hennenfeld-gyilkosság félidejében történhetett.
Cynthia most már biztosan tudta, hogy nagyon nagy baj történt. Világos, hogy amíg távol volt, sok minden megváltozott – és ezt senki se látta előre. Zavarba jött. Minél gyorsabban meg kellett ismernie a részleteket.
– Azt mondta, van néhány eltérés a szüleim halála és a korábbi gyilkosságok köpött. Mire gondol?
– Az első az, hogy a tettes egy döglött nyulat hagyott hátra a helyszínen. Malcolm szerint ez kilóg a sorból, de én nem értek egyet vele.
Cynthia várt.
– A többi gyilkosság színhelyén talált tárgyak kivétel nélkül kapcsolatba hozhatók a Jelenések könyvével. Malcolm úgy véli, a tettes valamiféle vallási őrült lesz. Azt mondja, a nyúl sehogy sem illik a többi szimbólum közé. Én nem vagyok olyan biztos ebben.
"A nyúl az én ötletem volt" – gondolta Cynthia komoran. Igaz, akkor még senki nem sejtette, mit jelenthetnek a gyilkosságok helyszínén hagyott állati tetemek és egyéb tárgyak.
– Engem inkább az időpont zavar – jegyezte meg az őrmester. – A sorozatgyilkosság többi eleme között legalább két hónap telt el. De Urbináék és Ernsték... elnézést... szóval csak három nap volt a két gyilkosság között. – Aztán vállat vont. – Persze lehet, hogy ennek sincs jelentősége. A sorozatgyilkosokat nem a logika vezérli.
"Ez igaz – gondolta Cynthia –, ám még a sorozatgyilkosoknak is időre van szükségük, hogy kiterveljenek egy újabb esetet. Három nap két kettős gyilkosság között... ez nagyon szokatlan... Az Isten verje meg!" Milyen rossz időzítés! Óvatos számításait teljesen keresztülhúzta a hirtelen napvilágra került clearwateri eset. Eszébe jutottak Patrick szavai: Szerintem túl okos akarsz lenni.
– Ez a negyedik gyilkosság... – kérdezte Brewmastert –, mit mondott, mi a nevük?
– Urbináék.
– A sajtó nagy figyelmet szentelt az esetnek?
– A szokásosat. Az újságok a címlapon hozták, a tévé is elég sokat foglalkozott vele. – Most Brewmasteren volt a sor, hogy visszakérdezzen: – Miért érdekli?
– Semmi, csak nem hallottam róla Los Angelesben. Azt hiszem, nagyon lefoglalt a munka. – Gyönge válasz volt, ezt maga is tudta. Erezte, hogy vigyáznia kell, hiszen egy borotvaéles eszű gyilkossági nyomozóval áll szemközt. Mindenesetre Brewmaster közléséből kiderült, hogy Patricknek hallania kellett a dologról. Valahogy el kellett volna halasztania szülei meggyilkolásának időpontját. Csakhogy valószínűleg nem sikerült érintkezésbe lépnie a kolumbiaival. A kocka el volt vetve...
– Viszont van néhány olyan jel, ami mégiscsak a sorozatgyilkosra utal – mondta Brewmaster, félbeszakítva Cynthia gondolatai. Tiszteletteljes hangon beszélt, mintha elnézést kérne amiatt, hogy szülei halálának körülményeiről tájékoztatja. – Az összes készpénzt elvitték, az édesanyja ékszereihez viszont hozzá se nyúltak. Aztán van valami más is, de erre nem szeretnék kitérni...
– Folytassa – nyugtatta meg Cynthia. – Azt hiszem, tudom, mi következik.
– A sebek nagyon hasonlítanak az előző gyilkosságoknál találtakhoz... Biztos, hogy hallani akarja?
– Úgyis meg kell tudnom valamikor. Essünk túl rajta.
– A sebek nagyon csúnyák. Az orvos szakértő szerint megint Bowie-kést használt a tettes. Az áldozatokat... – Brewmaster kicsit habozott, mielőtt befejezte volna a mondatot – ismét összekötözték. A szájukat kipeckelték, és egymás felé fordították őket.
Cynthia elfordult, és a szeméhez nyomta a zsebkendőjét. Még mindig volt rajta néhány morzsányi só. Amikor visszafordult, könnyek ültek a szemében.
– És még valami: akárcsak az előző gyilkosságoknál, most is hangosan bömbölt a rádió – tette hozzá Brewmaster.
Cynthia bólintott.
– Erre emlékszem. Az első két helyszínen hangos rockzene szólt, ugye?
– Igen – felelte a jegyzetfüzetébe pillantva Brewmaster. – Ezúttal azonban a WTMI-n találtuk a keresőt. Ez az adó klasszikus zenét és könnyűzenét játszik. A gondnok azt mondta, ez volt az édesanyja kedvenc állomása.
– Igen. – Cynthia magában átkozódott. Ő pontos utasítást adott erre vonatkozólag, a kolumbiai mégsem váltott át a HOT 105-ös adóra. Talán nem értette, mit akar tőle Patrick. Bár Brewmaster e pillanatban nem tulajdonított túl nagy jelentőséget a különbségnek, ez még nem jelenti azt, hogy nem akad bele később valaki. Cynthia elég hosszú időt töltött a gyilkossági csoportnál. Pontosan tudta, hogyan működik a rendszer.
"A rohadt életbe!" – gondolta. Megcsapta a félelem előszele.

7.

Cynthia aznap éjjel nem aludt jól. A Brewmastertől kapott információk alaposan keresztülhúzták a számításait. Vajon mi jöhet még ezután?
Tudta, hogy előbb-utóbb találkoznia kell Ainslie-vel – hiszen a férfi a sorozatgyilkossággal foglalkozó különleges munkacsoport vezetője. Bár a szülei ügyében Hank Brewmaster vezeti a nyomozást, Ainslie kezében futnak össze a szálak. Nyugtalanította a küszöbönálló beszélgetés, mégse térhetett ki előle. Ainslie-nek biztosan feltűnne, hogy kerüli őt, és nem akarta, hogy az indítékai után kutasson.
Cynthia Ainslie-től félt a legjobban a gyilkossági csoport nyomozói közül. Szakításukat követően megfogadta ugyan, hogy a rendelkezésére álló valamennyi eszközt latba vetve hátráltatni fogja a férfi karrierjét, mégis őt tartotta a legjobb nyomozónak mindazok közül, akiket ismert.
Sose tudta megfejteni, mitől olyan sikeres. Malcolm mindig átlátta az összefüggéseket. A nyomozás során egy pillanat alatt belehelyezkedett az áldozat vagy a gyanúsított helyzetébe: ilyenkor az ő fejükkel gondolkozott. Ezért aztán gyakran megtalálta a megoldást, akár egyedül, akár a többiekkel karöltve dolgozott.
A gyilkossági csoportnál dolgozó többi nyomozó – főleg a fiatalok – valóságos orákulumnak tekintette az őrmestert. Nemcsak a bűnügyekkel, hanem a magánéletükkel kapcsolatban is megfogadták a tanácsait. Bernard Quinn gyűjtötte Ainslie aranyköpéseit. Ezek közül néhányat kitett a faliújságra is. Cynthia a legtöbbre jól emlékezett.

Azért kapjuk el a bűnözőket, mert sosem olyan okosak, mint ahogy azt hiszik.

A kis tévedések rendszerint nem számítanak. A gyilkossági ügyeknél azonban a kis tévedés olyan lyukat hagy, amelyen keresztül meglátható az igazság.

A művelt emberek azt hiszik, hogy csupán ők lehetnek okosak, de emiatt hajlamosak annyira túlbonyolítani az ügyeket, hogy ez lesz a vesztük.

Valamennyien követünk el ostobaságokat – aztán később nagyon csodálkozunk, hogyan lehettünk ennyire ostobák.

A legtöbb iskolázott hazudozó túl sokat mond.

A bűnözők ritkán tartják szem előtt Murphy törvényét: ha valami elromolhat, az el is romlik. És ez a mi szerencsénk.

Cynthia úgy gondolta, mindehhez Ainslie műveltsége és papi múltja a kulcs. Hank Brewmaster is erre célzott, amikor elmesélte, hogy Ainslie fejtette meg, mit jelentenek a gyilkos által hátrahagyott tárgyak. A lány nagyot sóhajtva söpörte félre az emlékeket. Eddig a percig eszébe se jutott, hogy esetleg Malcolmmal kell szembenéznie.
Elhatározta, hogy nem fogja halogatni a találkozót. Essenek túl rajta minél előbb, így legalább ő irányíthatja az eseményeket. Épp ezért másnap már kora reggel átment a gyilkossági csoport irodájába, bement Newboldhoz, és meghagyta, hogy Ainslie jelentkezzen nála, amint megérkezik.
Természetesen nem állta meg, hogy ne hangsúlyozza a kettejük közt lévő rangkülönbséget. Gyors kérdésekkel bombázta a férfit ezzel annak is elejét vette, hogy a magánélet síkjára terelődjön a beszélgetés.
Míg Malcolm válaszait hallgatta, érezte, hogy Ainslie alaposan szemügyre veszi őt. Abból, ahogy ránézett, tudta: a férfi észrevette, milyen vörösek a szemei. Arckifejezése együttérző volt. Jó! Ezek szerint nyilvánvaló, milyen mélyen megrendítette a szülei halála. Cynthia számára ez volt a legfontosabb.
Szándékosan hűvös hangon beszélt a férfival. Mint feljebbvalója, az ügy mielőbbi megoldását követelte tőle. Remélte, ezzel elejét veszi annak, hogy Ainslie-ben felmerüljön: bármi köze is lehet az ügyhöz. A kihallgatás végén biztosra vette, hogy elérte a célját.
Szándékosan kérdezett rá a Jelenések könyvével kapcsolatos elméletére. Érezte, hogy a férfi elbizonytalanodik. Cynthia gyanította, hogy visszatart bizonyos információkat, de nem akart túl messzire menni.
Amikor az ajtó bezárult Ainslie mögött, a lány arra gondolt, hogy talán túlbecsülte őt.

* * *

Az Ernst házaspár búcsúztatása másfél napig tartott. Körülbelül kilencszáz ember vehetett részt a szertartáson. Cynthia alig várta, hogy vége legyen. Megtört volt, de mégis tartotta magát, ahogy ez egy magas rangú rendőrtiszthez illik. A részvétnyilvánítók megjegyzéseiből érezte, hogy kitűnően alakította a szerepét.
Átemelésen megjelent a város polgármestere, Láncé Karlsson, és az egyik városi tanácsos, Orestes Quintero is. Mindkettejükkel sűrűn találkozott napi munkája során. A polgármester szomorúan beszélt Cynthia apjáról, majd a végén hozzátette:
– Gustav nagyon fog hiányozni.
Quintero, aki egy hatalmas likőrbirodalom várományosa volt, bólintott.
– Nagyon nehéz lesz pótolni őt. Olyan jól látta, mi a város érdeke.
– Tudom – válaszolta Cynthia. – Azt kívánom, bárcsak lenne rá mód, hogy folytathassam a munkáját.
Látta, hogy a két férfi tekintete egymásra villan. Ugyanaz a gondolatjutott eszébe mindkettőnek.
– Bocsássanak meg, de beszélnem kell néhány emberrel – mondta Cynthia, és otthagyta őket. Remélte, hogy minden a szándékai szerint alakul.
A szertartás során többször is találkozott Ainslie-vel. Ő volt a rendőrségi díszszázad parancsnoka. Jól állt neki az egyenruha. A lány eddig csak civilben látta. Cynthia a díszőrség egy másik tisztjétől megtudta, hogy Ainslie minden szabad percében rádión tartja a kapcsolatot a különleges egység tagjaival, akik huszonnégy órás megfigyelés alatt tartják a sorozatgyilkosság hat lehetséges gyanúsítottját.
Mivel legutóbbi találkozásuk óta nem tudta, hogyan kezelje Ainslie-t, Cynthia úgy döntött, hogy inkább nem vesz róla tudomást.

* * *

A temetést követő napon már az irodájában dolgozott. Hirtelen megszólalt az asztalán a telefont. A hívó fél arra kérte, hogy egyelőre kezelje bizalmasan a most elhangzó információt. Cynthia figyelmesen meghallgatta, aztán azt mondta:
– Köszönöm. Elfogadom.
Huszonnégy órával később Karlsson polgármester bejelentette, hogy Miami törvényeinek megfelelően a városi tanács új tagot választott Gustav Ernst helyére, aki letölti az elhunyt hátralévő hivatali idejét. A jelölt neve: Cynthia Ernst.
Cynthia másnap bejelentette, hogy leszerel.

* * *

Ahogy múlt az idő, egyre nagyobb biztonságban érezte magát. Két és fél hónappal később a rendőrség letartóztatta a sorozatgyilkosság gyanúsítottját: Elroy Doilt. Mivel a Tempone-gyilkosság színhelyén sikerült tetten érni, a Vadállat bűnösségéhez nem férhetett kétség.
Csupán egyetlen apróság homályosította el a rendőrség örömét: Adele Montesino úgy döntött, Doil ellen csupán a Tempone-ügyben emel vádat, mert "a Tempone-ügyben sziklaszilárd bizonyítékokkal rendelkezünk" – mondta a háta mögött pitbullnak becézett államügyész. Aztán rámutatott, hogy a többi eset egyáltalán nem ilyen egyértelmű.
Adele Montesino döntése heves tiltakozást váltott ki a többi áldozat hozzátartozóiból. Cynthia is csatlakozott hozzájuk, hiszen azt szerette volna, ha Doilt a szülei megölése miatt is elítélik. De a végén jól sült el a dolog. Doil minden gyilkosságot letagadott, még a Tempone-ügy elkövetését is. A bíróság halálra ítélte. Az eljárást felgyorsította, hogy Doil nem fellebbezett az ítélet ellen.

* * *

A Vadállat elítélése és kivégzése közti időszak valósággal sokkolta Cynthiát, ugyanis eszébe jutott, hogy még mindig nem semmisítette meg a Patrick Jensen bűnösségét igazoló bizonyítékokat. Elhatározta, hogy most végre pontot tesz az ügy végére.
Pontosan emlékezett rá, hová rejtette a dobozt: miután leragasztotta és lepecsételte, átvitte a szülei házában lévő szobájába, és betette a szekrénybe.
Szülei halála óta a ház lakatlanul állt. Cynthia nem költözött oda, várt, míg felbontják Gustav és Eleanor végrendeletét. Úgy gondolta, utána majd eldönti, hogy eladja-e vagy átköltözzön Bay Pointba. Néha azért rendezett itt egy-egy nagyobb partit, és továbbra is alkalmazta a Palacio házaspárt.
Úgy döntött, a következő szerdán végre elintézi a dolgot. Utasította a titkárnőjét, hogy halassza el aznapra tervezett megbeszéléseit és ne iktasson be más programot. Először úgy tervezte, elviszi a dobozt valamelyik szemétégetőbe, de azután kiderült, hogy a legtöbbet környezetvédelmi okok miatt bezárták, és különben sem engedik meg, hogy magánszemélyek használják a létesítményt. Mivel nem akarta másra bízni az ügyet, elhatározta, hogy eredeti elképzeléséhez híven, az Atlanti-óceán mélyére süllyeszti a dobozt.
Ismert egy hajóskapitányt, aki korábban az apjának dolgozott. A hallgatag egykori tengerészgyalogosról az a hír járta, hogy szívesen csónakázik a törvény határvizein. Cynthia felhívta, és miután közölte vele, hogy kibéreli a hajóját, hozzátette:
– Egész napra venném bérbe a hajót. Velem lesz egy barátom is, de nincs szükségem a legénységre. Elég lesz maga is.
A tulajdonos ugyan morgott, hogy nem akar mindent egyedül csinálni, de végül megegyeztek. Cynthia hazudott, amikor azt mondta, hogy magával hozza a barátját. A haj óra is csak addig volt szüksége, amíg megszabadul a bizonyítékoktól, és visszatér a partra. Úgy gondolta, hogy ha az egész napot kifizeti, a tulajdonos biztosan befogja a száját. Ismert egy külvárosi áruházat. Ott vette meg a fémdobozt. Készpénzzel fizetett.
Ezek után Bay Pointba hajtott. Bár tisztán emlékezett rá, hol hagyta a dobozt, legnagyobb meglepetésére nem találta. Azt hitte, cserbenhagyta a memóriája. Elkezdett keresgélni, aztán végül kipakolta az egész szekrényt, de a doboznak nyoma veszett. Ismét feltámadt benne az aggodalom.
Ne ess pánikba! Valahol itt van a házban... itt kell lennie... természetes, hogy nem találod ennyi idő után... ülj le, és gondold végig, merre érdemes keresni...
Azonban hiába kutatta át a szobákat, nem sikerült a bizonyítékok nyomára bukkannia.
Végül elővette a rádiótelefonját, és odarendelte Theo Palaciót a főbejárathoz. A férfi pár perc múlva megjelent.
Amikor leírta neki a hiányzó dobozt, a férfi bólintott.
– Emlékszem rá, Miss Ernst – válaszolta a kérdésre. – A rendőrség vitte el, sok más holmival együtt, amikor... – Elhallgatott, és szomorúan megrázta a fejét. – Azt hiszem, a második nap reggelén történt.
– Ezt miért nem mondta eddig?
A gondnok széttárta a karját.
– Annyi minden történt. Mivel a rendőrök vitték el, azt hittem, maga is tud róla.

* * *

Lassan összeállt a kép.
– A rendőrségnek házkutatási parancsa volt – magyarázta Theo Palacio. – Az egyik nyomozó megmutatta nekem, aztán azt mondta, hogy végigmegy a házon, és mindent alaposan megvizsgál.
Cynthia bólintott. Ez a szokásos eljárás menete. Csupán egy dolgot nem látott előre.
– Az az igazság, hogy rengeteg, különféle iratot tartalmazó dobozra bukkantak. A legtöbb az édesanyjáé volt. A nyomozók azt mondták, hogy most nincs idejük belenézni, de magukkal viszik, és majd később megvizsgálják őket. Körbejárták a házat, felpakolták az összes dobozt, aztán lepecsételték és elvitték őket. Az ön doboza is közöttük volt.
– Nem mondta nekik, hogy az az én tulajdonom?
– Az igazat megvallva, Miss Ernst, nem is gondoltam rá. Ahogy már mondtam, annyira zaklatottak voltunk, és olyan gyorsan követték egymást az események. Ha valamit rosszul csináltam, én...
– Hagyja! – vágott közbe nyersen Cynthia. Villámgyorsan számba vette a tényeket. Több mint két hónap telt el a szülei halála óta. Akármi történt is, egy biztos: a dobozt még nem nyitották ki, különben már hallott volna róla. Ahogy belegondolt, arra is rájött, hol lehet a holmija.

* * *

Lemondta a hajót, és visszament a Városházán lévő irodájába. Leült, és tárgyilagosan végiggondolta a dolgokat. Tudta, hogy vannak helyzetek, amikor nem lehet kapkodni. Ez is ilyen. A Bay Point-i házban egy pillanatra csaknem átadta magát a kétségbeesésnek. Kétségtelen tény, hogy hibázott. Eszébe jutott Ainslie egyik mondása: Valamennyien követünk el ostobaságokat – aztán később nagyon csodálkozunk, hogyan lehettünk ennyire ostobák.
Szóval mindent csak szépen, sorjában.
Felfedezése két alapvető kérdést vetett föl. Az egyikre már megvan a válasz. A dobozokat még nem nyitották ki. A második: vajon végleg zárva is maradnak? Persze megteheti, hogy továbbra is itt ül és reménykedik, hogy erre is igen lesz a válasz. Ez azonban nem az ő stílusa.
Elővette a telefonkönyvét, és a Miami Rendőrség kelléktárának számát tárcsázta. A raktáros vette fel a kagylót.
– Ernst képviselő vagyok. Iacone kapitánnyal szeretnék beszélni.
Egy pillanattal később a kapitány átvette a kagylót.
– Jó napot, képviselőnő. Itt Wade Iacone. Mit tehetek önért?
– Szeretnék kimenni magához, Wade. – Régebbről ismerték egymást, még abból az időből, amikor Cynthia a rendőrségen dolgozott. – Mikor lenne megfelelő?
– Ha önről van szó, bármikor.
Cynthia egy órán belül a kelléktárban volt.

* * *

A rendőrség alagsorában lévő kelléktárban mindig sokan nyüzsögtek: egyenruhások és civilek egyaránt. Valamennyien katalogizálták, keresték, letétbe helyezték, elvitték, rendezgették az itt felhalmozott, kicsi, nagy, értékes és értéktelen tárgyakat. Ezeknek a tárgyaknak csupán egyetlen közös vonásuk volt: mindegyik valamilyen bűnténnyel állt kapcsolatban. A hatalmas raktárak látszólag réges-rég dugig megteltek, ám napról napra új tárgyak végeérhetetlen sora érkezett.
Miután Iacone kapitány üdvözölte Cynthiát, parányi irodájába kísérte. A saját szoba olyan kiváltság, ami még a kelléktárban is kijár a parancsnoknak.
Miután leültek, Cynthia belekezdett:
– Amikor a szüléimet megölték... – Elhallgatott. A kapitány szomorúan megrázta a fejét.
– Rettenetesen sajnáltam. Alig akartam elhinni.
– Még mindig nehéz beletörődni – sóhajtotta Cynthia. – De most, hogy végre lezárult az ügy, és nemsokára kivégzik Doilt... Nos, nemrég fölfedeztem, hogy néhány iratot elvittek a szüleim házából, és azóta is itt tárolják őket.
– Volt valami – mondta Iacone kapitány. – Nem emlékszem pontosan, de mindjárt utánanézek. – Azzal megpördült a székén, és beütött a számítógépbe egy utasítást. Egy hosszú oszlop jelent meg a monitoron. A kelléktár parancsnoka bólintott.
– Igen, van itt néhány dolog, amit a szülei házából hoztak. Ami azt illeti, nem is kevés. Már emlékszem rá.
– Tudom, mennyi holmi áramlik ide nap mint nap. Csodálom, hogy egyáltalán emlékszik még rá.
– Hát, ez azért nagyon fontos ügynek számított. Iszonyúan nagy volt a felhajtás. Rengeteg dobozt hoztak. A nyomozók azt mondták, hogy majd felviszik, és áttanulmányozzák az egészet. – Iacone a számítógép monitorjára pillantott. – Szerintem már nem fognak vesződni vele.
– Miért nem? – kérdezte Cynthia kíváncsian.
– Ahogy én hallottam, rettentő nagy nyomás alatt álltak annak idején. A sorozatgyilkost huszonnégy órás megfigyelés alatt tartották. Nagyon kevés volt az ember, egyszerűen nem maradt idejük átforgatni az anyagot. Aztán elfogták a fickót.
– Igen.
– Ez azt jelenti, hogy felgöngyölítették az ügyet. A továbbiakban senkit se érdekelnek a dobozok.
Cynthia melegen elmosolyodott.
– Tehát visszakaphatom őket? Volt bennük néhány családi jellegű apróság.
– Azt hiszem, semmi akadálya. Nekem mindenesetre az lenne a legjobb. – Iacone még egy utolsó pillantást vetett a monitorra, majd felállt. – Menjünk, nézzük meg!

* * *

– Ha valaki eltéved ebben a labirintusban, expedíciót kell szerveznünk a felkutatására – jelentette ki Iacone vigyorogva.
A raktárrészlegben jártak. A padlótól a plafonig voltak felhalmozva a dobozok. A hatalmas oszlopok között szűk folyosó kanyargott. De minden egyes oszlopnak és doboznak külön száma volt.
– Bármit keresünk – magyarázta Iacone –, pillanatok alatt meg tudjuk találni.
Megállt, és diadalmasan mutatott az egyik oszlopra:
– Ezek a szülei dobozai!
Két sorban álltak. Mindegyiken a TÁRGYI BIZONYÍTÉK feliratú szalag virított. Cynthia hirtelen észrevette a saját holmiját a második oszlop tetején. A kék szalag érintetlennek látszott.
"Megtaláltam! – dobbant nagyot a szíve. – Vajon hogyan lehetne megszerezni?"
– Akkor elvihetem őket? – kérdezte. – Ha kell, aláírom a szükséges papírokat.
– Bocsánat – rázta meg a fejét Iacone. – Ez azért nem ilyen egyszerű. Ezek tárgyi bizonyítékok. Először engedélyt kell szereznie attól, aki ezeket begyűjtötte.
– Ki volt az?
– A számítógépen Brewmaster neve szerepel. Persze Malcolm Ainslie is aláírhatja, hiszen ő volt a munkacsoport vezetője. Newbold hadnagy szintén megfelel. Kérje meg az egyiket, hiszen mindhármukat ismeri.
Cynthia óvatosan mérlegre tette a hallottakat. Remélte, hogy képviselői tekintélye elegendő lesz az engedély megszerzéséhez, de egyelőre nem akarta elkapkodni a dolgot.
Miközben visszafelé mentek, megkérdezte:
– Ezeknek a holmiknak a zöme mióta van itt?
– Régóta – panaszkodott Iacone kapitány. – Ez a legnagyobb gondom.
– Melyik a legrégebben itt tárolt bizonyíték?
– Hogy őszinte legyek, nem tudom. Némelyik már húsz éve itt porosodik.
Cynthia elgondolkozott a hallottakon, azután úgy döntött, nem kér engedélyt. Brewmastert lenne a legkönnyebb megkörnyékezni, de elképzelhető, hogy föltenne néhány kérdést. Newbold csaknem biztosan ellenőriztetné a dobozokat. Ami meg Ainslie-t illeti... ő gondolkodó ember. Még a veséjébe látna.
Ezzel szemben, ha semmit nem tesz, a dobozok akár húsz éven át is itt maradhatnak a raktárban. A legcélszerűbb békén hagyni őket.
A jövőt illetően persze egészen más tervei voltak.
Két év múlva indulni akart a választásokon.
A jelenlegi polgármester, Karlsson kiszivárogtatta, hogy nem fogja jelöltetni magát. Cynthia úgy gondolta, ebben a helyzetben ő lehet a befutó. Az idő kedvezett a nők előretörésének. Manapság még a férfiak is elégedetlenek a közhivatalokban üldögélő férfi társaikkal. Még az elnöki hivatallal kapcsolatban is fölmerült a kérdés: Valóban ez a legjobb, amit a rendszer kitermelhetett?
Ha polgármesterré választanák, kezében tartaná az egész rendőrséget. Gyakorlatilag a polgármesteren múlik, hogy ki legyen a következő rendőrfőnök, és ő határozza meg, ki lépjen előbbre a magas rangú tisztek közül. Ez természetesen azzal jár, hogy a rendőrségen minden kívánságát lesik. Valószínűleg semmilyen nehézségbe nem ütközik majd, ha elkér a kelléktárból egy dobozt.
Hagyjuk akkorra ezt az egészet.
– Mindent köszönök, Wade – mondta Iaconénak, és távozott a kelléktárból.

* * *

A Doil kivégzéséig hátralévő három és fél hónapban Cynthia egyre jobban aggódott, mert rájött, hogy csupán Doil kivégzése után lehet biztos benne, hogy a neki tulajdonított ügyeket a lezárt esetek közé sorolják. Úgy érezte, csigalassúsággal vánszorognak a napok. Bár Doilt csupán a Tempone-gyilkosság miatt ítélték el, senki nem kételkedett benne, hogy ő követte el a sorozat többi gyilkosságát is beleértve az Ernst házaspár lemészárlását.
Vajon ki sejti, hogy Doil számláján egy kettős gyilkossággal kevesebb van?
Cynthia rájött, hogy többen, mint szeretné: ő maga, Jensen és a kolumbiai. Tehát hárman. Illetve egészen pontosan négyen, ha Doilt is beleszámítja, bár neki senki nem hisz. Doil mindvégig tagadott a tárgyaláson – de ez sem segített rajta. Hamarosan villamosszékbe kerül.
Ami Doil kivégzését illeti, Cynthia úgy érezte, sosem engedné meg, hogy egy ártatlan ember feleljen a szülei haláláért. Valószínűleg képtelen lenne hallgatni. Doil azonban szerencsére bűnös. A bíróság halálra ítélte. Csupán annyi a különbség, hogy eggyel több gyilkosságot írnak a számlájára. Nem nagy ügy.
"Csakhogy számos buktató lehet az életben" – emlékeztette magát Cynthia, és egyre türelmetlenebbül várta a kivégzés pillanatát.
Mostanában újból sűrűn találkozott Jensennel. Szüksége volt a férfira. Nagyon egyedül érezte magát. Ösztönei azt súgták, ez nem a legbölcsebb dolog, de nehéz lett volna valaki mást találnia, akivel jól érzi magát. Ők ketten sokban hasonlítottak egymásra, és közös titkuk is egymáshoz láncolta őket.
Valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy magával vitte Jensent a kivégzésre. Ő maga azonnal megkapta a kormányzótól az engedélyt. Elvégre a szülei Doil áldozatai közé tartoztak, és emellett Miami képviselőtestületének tagja volt. Amikor fölvetette Patricknek, hogy tartson vele, a férfi azonnal igent mondott.
– Ami azt illeti, megnyugtatna, ha magam is látnám a fickót kinyiffanni. Azonkívül felhasználhatnám a dolgot valamelyik regényemben.
Cynthia tehát másodszor is felhívta a kormányzót, és befolyásának köszönhetően Jensen is részt vehetett a kivégzésen, bár csak nagy nehézségek árán lehetett bejutni a tanúk közé. A legtöbben három évig vártak erre az alkalomra.
Cynthia az utóbbi időben egyre többet aggódott Patrick depressziós hangulatai miatt. A férfi mindig is hajlamos volt az önmarcangolásra – a lány azonban ezt azzal magyarázta, hogy az írók már csak ilyenek. Most viszont úgy látta, Jensen jóval többet borong, mint valaha. Egyszer Robert Frostot idézte:

Két út ágazik el az erdőben, és
Én a járatlanabbat választottam:
Ez a különbség köztem és mások között.

– Ami a különbséget illeti, Frostnak igaza van – jelentette ki Patrick. – Csak abban téved, hogy azt hiszi, a helyes út a járatlanabb. Én a rossz utat választottam, és innen már nincs visszatérés.
– Remélem, nem vagy vallásos – mondta némi éllel a lány. Patrick felnevetett.
– Nem mondanám. Különben is, kell valami kapaszkodó arra az esetre, ha elkapnának. A vallást erre tartogatom.
– Ne beszélj hülyeségeket! – vágott közbe Cynthia. – Nem kapnak el! Különösen most, amikor végre...
Nem fejezte be a mondatot, de mindketten tudták, mire gondol. Csupán két nap volt hátra Doil kivégzéséig.

* * *

"Bármilyen szokatlan is – gondolta Cynthia –, kifejezetten kellemesen érzem magam, amióta itt vagyunk a börtönben." Nemrég nézte meg az óráját. Hat óra tizenkét percet mutatott. Nem egészen egy óra volt hátra a kivégzésig.
A tanúkat a börtön mellet lévő Starke városkában vette föl a busz. Nemrég érkeztek meg, és most sorra hagyták maguk mögött az acéllemezekkel megerősített nehéz ajtókat, a fegyveres ellenőrzési pontokat, a vakítóan kivilágított folyosószakaszokat. Cynthia Patrick mellett lépkedett, amikor észrevette a folyosón álló két embert, akik félrehúzódtak, hogy utat engedjenek a tanúknak.
Az egyik börtöntiszt, a másik... Malcolm!
Egy pillanatra elakadt a lélegzete.
"Vajon mit kereshet itt?" – villant át az agyán. Persze maga is tudta a választ: látni akarja Doilt a kivégzése előtt. De miért?
Elkapta Patrick pillantását. Látta rajta, hogy ő is kiszúrta Ainslie-t. Gyanította, hogy mindketten ugyanarra a következtetésre jutottak, de nem tudták megbeszélni a dolgot. Túl sokan voltak körülöttük.
Cynthia biztosra vette, hogy Ainslie jól látta őt, bár nem találkozott a pillantásuk. Összezavarodtak a gondolatai:
Vajon milyen következményekkel jár, hogy Ainslie és Doil találkoztak a kivégzés előtt? Vannak-e kétségei Ainslie-nek az Ernst-üggyel kapcsolatban? Vajon azért jött el Doilhoz az utolsó pillanatban, hogy kiszedje belőle az igazságot? Ennyire állhatatos lenne? Vagy ő csupán rémeket lát, és Ainslie egészen más okból van itt? Elvégre nem csupán Doil miatt jöhetett ide. Ezt persze maga se hitte.
A tanúk beléptek az üvegfallal elzárt fülkébe. A börtönőr ellenőrizte a listát, amikor egyenként a székekhez vezette őket. Cynthia Patrick mellett ült, az első sor közepén. Miután mindenki helyet foglalt, látta, hogy a jobbján lévő szék üresen maradt.
Amikor megkezdődtek a kivégzés előkészületei, a börtönőr bevezette Ainslie-t, és mellé ültette. A férfi oldalra nézett, és Cynthia érezte, hogy beszélni szeretne vele, de mereven előreszegezte a tekintetét. Patrick Ainslie-re pillantott, és elmosolyodott. Cynthia nem hitte, hogy Malcolm viszonozta volna az író gesztusát.
Nem tudott a kivégzésre figyelni. Agyában egymást kergették a gondolatok. Amikor Doil testén áthaladt az első kétezer voltos impulzus, felkavarodott a gyomra. Patricket láthatóan elbűvölte az esemény. Aztán, mielőtt rádöbbenhetett volna, mi történt, már vége is volt. Doil testét zsákba rakták. A tanúk többsége szedelőzködött. Malcolm odafordult hozzá, és csöndesen megszólította:
– Képviselőnő, azt hiszem, el kell mondanom, hogy röviddel a kivégzés előtt beszéltem Doillal, aki azt állítja...
Cynthia ereiben megfagyott a vér. Amitől a legjobban félt, bekövetkezett. Szinte nem is tudta, mit válaszol.
– Kérem, semmit nem akarok erről hallani! – Aztán eszébe jutott, hogy Ainslie szerint feltehetőleg Doil ölte meg a szüleit, ezért hozzátette: – Azért jöttem, hogy lássam a halálát. Remélem, iszonyúan szenvedett.
– Ebben biztos lehet – felelte Malcolm.
– Akkor végre nyugodtan álhatók, őrmester – mondta hivatalos hangon a lány.
– Értem – válaszolta a férfi közömbösen.
A folyosón Patrick megpróbált szóba elegyedni Ainslie-vel. Az őrmester hűvösen viselkedett. Egyértelművé tette, hogy nem kíván közelebbi ismeretségbe kerülni az íróval.
Miközben a busz visszavitte őket Starke-ba, Cynthia azon töprengett, vajon Ainslie mit akart mondani Doilról. Most már bánta, hogy az előbb félbeszakította.
...azt hiszem, el kell mondanom, hogy röviddel a kivégzés előtt beszéltem Doillal, aki azt állítja...
Vajon mit mondhatott Doil? Valószínűleg azt, hogy ártatlan. Kíváncsi lett volna, hogy hitt-e neki Malcolm. Mi lesz most? Újra előveszi az ügyet?
Képtelen gondolat villant át az agyán. Talán hibázott, amikor hosszú éveken át latba vetette minden befolyását, hogy megakadályozza Malcolm előléptetését? Ha Ainslie hadnagy lenne, biztosan nem ülne a gyilkossági csoportnál.
A hadnaggyá előléptetett tiszteket ugyanis automatikusan másik osztályra helyezik. Ha ő nem gáncsolja el Ainslie előléptetését, akkor az most egy másik osztályon szorgoskodna, ahelyett hogy a szülei ügyében szaglászik. Kizárt dolog, hogy rajta kívül más is felfedezte volna a Jelenések könyve és a helyszínen hagyott tárgyak kapcsolatát. Enélkül pedig senki nem venné elő újra az Ernst-ügyet.
Cynthia önkéntelenül is megborzongott. Lehetséges, hogy a Malcolm Ainslie elleni bosszúhadjárata egyszeriben a visszájára fordul?
Aztán győzött szokásos optimizmusa. Elvégre Ainslie-nek semmilyen bizonyíték nincs a kezében. Ennek ellenére a lány lelke mélyén továbbra is ott motoszkált a félelem. Ez a félelem összekeveredett a múltbeli megaláztatással, gyermekkori gyötrelmeivel, és Cynthia csakhamar rajtakapta magát, hogy azt suttogja: gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm!

ÖTÖDIK RÉSZ

1.

Malcolm Ainslie úgy döntött, hogy összehívja a technikusokat Ruby ideiglenes irodájában. Az államügyész később így fogalmazott: "Elválasztotta a világosságot a sötétségtől."
A dobozban lévő tárgyak azt bizonyították, hogy hat és fél évvel ezelőtt csakugyan Patrick Jensen gyilkolta meg volt feleségét és az asszony barátját, Kilburn Holmest. Annak idején nem sikerült vádat emelni ellene.
Az is nyilvánvalóvá vált, hogy Cynthia Ernst segített eltüntetni a Jensen ellen szóló bizonyítékokat. Ainslie-t nagyon lehangolta a felfedezés, ám ennek ellenére türelmetlenül várta a technikusok megérkezését.
Miután Julio Verona szemügyre vette a doboz tartalmát, így szólt:
– Hozzá se nyúlok! Majd a laborban megvizsgáljuk az egészet.
– Rendben van – bólintott Newbold, akit Ainslie elsőként értesített a felfedezésről. – De olyan gyorsan csinálják, amennyire csak lehet. Közölje az emberekkel, hogy erről senkinek egy szót se! Nem szeretném, ha idő előtt kiszivárogna a dolog.
– Nem fog. Garantálom.
Két nappal később, reggel kilenckor, ismét összegyűltek az irodában. Veronán kívül csupán Newbold, Ainslie, Ruby Bowe és az államügyész-helyettes, Curzon Knowles volt jelen.
Newbold előzőleg azt ajánlotta, tartsák a megbeszélést Knowles irodájában. Az államügyészek többsége úgyis folyton azt javasolta, hogy a rendőrök menjenek ki hozzájuk. Knowles azonban, aki maga is évekig dolgozott a New York-i zsaruknál, szívesen ment be a rendőrségre, így aztán most öten szorongtak az amúgy is zsúfolt helyiségben.
– A műanyag zacskókkal kezdeném – mondta Verona körbepillantva a többieken. – Ezek közül négyen megtaláltam Cynthia Ernst ujjlenyomatait.
Valamennyien tudták, hogy minden rendőrtől ujjlenyomatot vesznek, amikor fölveszik a testületbe. Ezt akkor sem semmisítik meg, ha a rendőr időközben leszerel.
– És ott van a cédulákon található kézírás – folytatta a vezető technikus. – Van néhány mintánk abból az időből, amikor a képviselőnő nálunk dolgozott. Az írásszakértő szerint a két írás tökéletesen egyezik. – Megrázta a fejét. – Hogy lehet valaki ennyire gondatlan? Őrület...
– Nem gondolta, hogy valaha is rábukkan valaki – vetette közbe Knowles.
– Menjünk tovább – mondta Newbold Veronának. – Ha jól emlékszem, volt egy fegyver is.
– Igen, egy .38-as Smith & Wesson.
A vezető technikus egyenként felolvasta a dobozban talált tárgyakról szóló jelentést.
A revolveren Patrick Jensen ujjlenyomatai voltak. Sok évvel ezelőtt betörtek az íróhoz, és megengedte, hogy ujjlenyomatot vegyenek tőle, hogy összehasonlíthassák azokkal, amelyeket a tolvaj hagyott a lakásban. Az eljárás végén az előírásoknak megfelelően visszakapta a kártyát, de azt már nem közölték vele – mint ahogy a többi gyanúsítottal sem –, hogy a másolatokat gondosan megőrzik.
A laborba küldött fegyverrel pár lövést adtak le egy víztartály fölött, majd rögtön mikroszkóp alá helyezték a golyót, és összevetették azok egyikével, amit a két áldozatból szedtek ki. A fegyver csövének rovátkái ugyanolyan nyomot hagytak mindkettőn.
– Kétségtelen tény – jelentette ki Verona –, hogy ezzel a fegyverrel ölték meg Naomi Jensent és Kilburn Holmest.
A cipőkön és a pólón talált vérfoltokban kimutatták a két áldozat DNS-ének nyomait.
– Itt van ez a szalag – emelte magasba a kazettát Verona. – Jensen ezen elmeséli, hogyan követte el a gyilkosságot. Ez egyébként másolat. Az eredetit lepecsételve visszatették a dobozba. Egyébként nagyon furcsa felvétel. Jensen szövegében hosszú szünetek vannak, mintha kitörölték volna a kérdéseket.
Elővett egy hordozható magnót, bekapcsolta, és lejátszotta a szalagot. Először csak zörejeket lehetett hallani, mintha valaki nehéz bútorokat húzogatott volna. Aztán egy férfihang kezdett mesélni. Néha elcsuklott a hangja, de a felvétel ettől függetlenül tiszta és érthető volt.
"Nem terveltem ki előre. Nem akartam megölni, bár rettenetesen utáltam a gondolatot, hogy Naomi mással jár... amikor megláttam őket együtt, elvakított a düh... Előkaptam a fegyveremet, és gondolkodás nélkül beléjük eresztettem a tárat... Aztán vége lett, és megláttam, mit tettem... "
A szalag csöndesen surrogott.
– Itt valaki letörölte a kazettát – mondta Verona, aztán ismét megszólalt az előző hang:
"Kilburn Holmes. Mindenki azt mondta, hogy Naomi vele jár."
Verona megállította a szalagot.
– Itt hagyom, hallgassák meg a többit. Elég szaggatott, valaki nyilván letörölte róla a kérdéseket. Persze nem állíthatom száz százalékos biztonsággal, hogy Jensen beszél. Sose találkoztam vele. Ha behozzuk, megcsinálhatjuk a hangtesztet is.
– Jó – bólintott Ainslie. – De ez a hang akkor is Jensené. Elroy Doil kivégzésén beszéltem vele.

* * *

Julio Verona távozása után csönd telepedett a szobára.
– Van valakinek kétsége az ügyet illetően?
Senki nem jelentkezett.
– Miért? – kérdezte szomorúan a hadnagy. – Vajon miért csinálta Cynthia?
Ainslie tanácstalanul tárta szét a karját.
– Lenne néhány tippem – morogta Curzon Knowles –, de azt hiszem, Jensentől többet tudhatunk meg. Legjobb lenne behozni.
– Hogyan csináljuk, uram? – kérdezte Ainslie. Knowles elgondolkozott.
– Tartóztassa le – mondta végül, és a dobozra mutatott. – A vádemeléshez szükséges bizonyítékok a kezünkben vannak. Mindjárt megírom a papírokat. Vigyék el az egyik bíróhoz.
– Charlie Thurston esete volt – jegyezte meg Newbold. – Neki kéne letartóztatnia.
– Rendben van – bólintott Knowles. – De ne csináljanak nagy felhajtást. Figyelmeztessék Thurstont, hogy senkinek ne szóljon a dologról. Semminek nem szabad kiszivárognia!
– Mi legyen Cynthiával? – kérdezte Newbold.
– Egyelőre semmi. Először beszélni akarok Montesinóval. Azt hiszem, egy városi tanácsos letartóztatásához a vádemelő esküdtszék határozata szükséges, úgyhogy mindennek a legnagyobb titokban kell maradnia.
– Mindent megteszünk – ígérte Newbold. – De ez az anyag nagyon forró. Ha nem sietünk, biztos kipattan a hír.

* * *

Charlie Thurstont kora délután hívták be az irodába, és átadták neki Patrick Jensen letartóztatási parancsát. Ruby Bowe-t kapta hátvédnek. Mielőtt elindultak, Newbold figyelmeztette Thurstont:
– Senkinek sem szabad kiszagolnia, mi történt.
– Rajtam nem fog múlni – felelte Thurston. Aztán hozzátette: Régóta várok erre a pillanatra.
Jensen lakása a rendőrség közelében volt. Ruby és Thurston egy jelzés nélküli kocsin indult el.
– Volt valami gondja Jensennel? – kérdezte Ruby Thurstontól vezetés közben. – Nagyon idegesnek látszott az előbb.
Thurston elhúzta a száját.
– Á, semmi komoly, csak megrohantak az emlékeim. Amikor a felesége halála ügyében nyomoztunk, sokszor találkoztam vele. Biztosak voltunk benne, hogy ő tette. Szemtelenül magabiztos volt, mintha csak azt mondta volna: úgysem kaptok el. Amikor elmentem hozzá, hogy feltegyek neki néhány kérdést, a szemem közé nevetett, és elküldött a francba.
– Lehet, hogy ellenáll?
– Sajnos nem – nevetett Thurston. – Minden további nélkül hagyni fogja, hogy bevigyük. Úgy néz ki, itt vagyunk.
Miközben leparkoltak a Brickell sugárúton lévő hatemeletes épület előtt, Thurston szemügyre vette a környéket.
– Úgy látszik, a fickó lejjebb adta, amióta nem találkoztunk. Legutóbb még csinos háza volt. – Ellenőrizte a letartóztatási parancsot: – A 308-as lakás az övé. Gyerünk!
Pár pillanattal később a főbejárat előtt álltak. Volt ugyan kaputelefon, de a nyomozók nem akarták felriasztani a vadat.
– Úgyis jön valaki – mondta Thurston.
Pár pillanat múlva egy kutyát sétáltató néni jelent meg az előtérben. Amikor kinyitotta az ajtót, Thurston megmutatta neki az igazolványát.
– Rendőrök vagyunk.
Ahogy Ruby is elővette az igazolványt, az asszony felsóhajtott:
– Ó, istenem, pont most jönnek, amikor elmegyek! Valami izgalmas ügy, ugye?
– Nem. Csak néhány kifizetetlen parkolócédulát hoztunk.
A nő megrázta a fejét, és elmosolyodott.
– Jól megnéztem az igazolványát. Maguk nyomozók. – Azzal megrántotta a kutya pórázát: – Gyerünk, Félix, azt hiszem, útban vagyunk.

* * *

Thurston kétszer kopogtatón a 308-as lakás ajtaján.
– Ki az? – kérdezte egy hang.
– Rendőrség! Kérem, nyissa ki!
Az ajtó közepén kis fénykör jelent meg, ahogy Jensen kikandikált a kémlelőnyíláson, majd kattant a zár. Thurston belökte az ajtót, és belépett a lakásba. Ruby a nyomában. Amikor bent voltak, becsukta az ajtót.
Patrick Jensen döbbenten hátrált. Melegítőt és nyitott nyakú sportinget viselt. Thurston magasra emelte a letartóztatási parancsot.
– Patrick Jensen, letartóztatom Naomi Jensen és Kilburn Holmes meggyilkolásának vádjával... Nem köteles beszélni velünk, és nem köteles válaszolni a kérdéseinkre... Joga van ügyvédet fogadni...
Miközben gépiesen sorolta a Miranda pontjait, Thurston Jensen arcát figyelte. Az író meglepően nyugodtnak látszott. "Mintha csak erre a pillanatra várt volna" – gondolta a nyomozó.
– Telefonálhatok? – kérdezte Jensen.
– Igen, de előbb ellenőriznem kell, nem visel-e fegyvert – felelte Thurston. Jensen a magasba emelte a karját, és a nyomozó gyorsan megmotozta. – Rendben van, uram – mondta. – Egy hívást engedélyezek.
Jensen a telefonhoz lépett, és beütött egy számot.
– Stephen Cruzt kérem – mondta, majd pár másodperc múlva folytatta: – Stephen, itt Patrick. Emlékszel, nemrég jeleztem, hogy talán a segítségedre lesz szükségem. Nos, bekövetkezett. Letartóztattak. – Kicsit hallgatott. – Gyilkosság – felelte Cruz kérdésére.
Jensen feszülten figyelt. Cruz nyilvánvalóan tanácsokat adott neki.
– Nem mondtam semmit. Jó, nem is fogok. – A nyomozókhoz fordult, és megkérdezte: – Az ügyvédem azt szeretné tudni, hova visznek.
– Rendőrség, gyilkossági csoport – válaszolta Thurston. Jensen megismételte az információt, majd hozzátette:
– Jó, akkor nemsokára találkozunk. – Azzal letette a kagylót.
– Meg kell bilincselnünk – jelentette be Ruby Bowe. – Föl akarja venni a zakóját?
– Igen – felelte Jensen meglepődve. Visszament a hálószobába, begombolta az ingét, fölvette a zakót, aztán Ruby gyorsan rákattintotta a bilincset.
– Maguk meglepően udvariasak – állapította meg Jensen. Köszönöm.
– Nem kerül semmibe – válaszolta Thurston. – Csak akkor vagyunk gorombák, ha muszáj. A magunk részéről jobban szeretjük, ha nem kerül sor rá.
Jensen alaposabban szemügyre vette a nyomozót:
– Nem találkoztunk mi már egészen véletlenül?
– De igen.
– Már emlékszem! Eléggé undok voltam magával.
A nyomozó vállat vont.
– Rég volt.
– De talán elfogadja még a bocsánatkérésemet.
– Hogyne. – Thurston hangja hűvös és gyakorlatias volt. – Azt hiszem, most inkább más miatt kell aggódnia. Induljunk.

* * *

– Megvan Jensen! – mondta Ainslie örömmel Newboldnak és Knowlesnak. – Már úton vannak.
Knowles közben elment, hogy konzultáljon a főnökével, Adele Montesinóval. Épp most tért vissza a megbeszélésről.
– Jensen felhívta az ügyvédjét, Stephen Cruzt – tette hozzá Ainslie. – Ő is úton van.
– Jó választás – bólintott Knowles. – Cruz kemény, de lehet vele értelmesen beszélni.
– Ismerem – jegyezte meg Newbold. – Tényleg kemény, viszont sziklaszilárd bizonyítékok vannak a kezünkben.
– Volna egy ötletem – mélázott Knowles. – Mielőtt behozzák Jensent, vigyük a bizonyítékokat a vallatószobába, és hagyjuk magára velük. Talán beszélni fog.
– Nagy ötlet – csettintett Newbold. Aztán Ainslie-re pillantott: – Intézd el, Malcolm!

* * *

Amikor Jensen megérkezett a központba, kezdetét vette a szokásos eljárás: ujjlenyomatot vettek tőle, lefényképezték. Kiürítették és leltárba vették zsebei tartalmát. Megkezdődött a papírmunka. Tudta, hogy egy személytelen gépezet fogaskerekei közé került, ahonnan talál már sose szabadul. Furcsa módon egyáltalán nem aggasztotta ez a lehetőség.
Amióta a nyomozók behatoltak a lakásába, kíváncsian várta az újabb fejleményeket. Régóta félt attól, ami ma bekövetkezett. Ez a múltban a legkínzóbb rémálmai közé tartozott. De most, hogy valósággá vált, elmúlt a félelem. Talán azért, mert tudta, vége a játéknak. Nem menekülhet. Egy őrült pillanatban bűnt követett el, és a törvény keze utolérte. Mivel ő is ember volt, minden lehetséges eszközt felhasznált, hogy meneküljön vagy csökkentse a büntetést.
Természetesen most még nem tudhatta, mi változott, arra azonban rájött, hogy valami fontos dolognak kellett történnie. Ha nem így volna, akkor csupán kihallgatásra hozták volna be.
Miután mindennel végeztek, felvitték a gyilkossági csoport irodájába, és leültették a vallatószobában. A bilincset nem vették le róla.
Ahogy belépett az ajtón, azonnal észrevette az asztalra kirakott dobozt. A tartalma rendezett sorokban hevert előtte. Patrick önkéntelenül is megtorpant. Aztán elöntötte az agyát a düh. Cynthia!
A két rendőr egy székre nyomta. Hozzábilincselték, majd elhagyták a szobát.

* * *

Malcolm Ainslie, Ruby Bowe, Curzon Knowles és Stephen Cruz fél órával később lépett be a vallatóba. A nyomozók részéről megszokott fogásnak számított, hogy egy kicsit magára hagyták a gyanúsítottat.
– Egészen biztos vagyok benne, hogy felismeri ezeket a tárgyakat – mondta Ainslie Jensennek, és az asztalon lévő holmikra mutatott. Az őrmestert kivéve valamennyien az asztal körül ültek. Ainslie fel-alá járkált a szobában.
– Ha netán cserbenhagyta volna az emlékezete, közlöm, hogy ezzel a fegyverrel ölték meg a volt feleségét, Naomit, és a barátját, Holmest. Történetesen az ön ujjlenyomatai találhatók a pisztolyon. A szakértői vizsgálatok alátámasztják mindazt, amit eddig mondtam. Ezenfelül itt ez a magnókazetta, amelyen elmondja, hogyan ölte meg őket. Lejátsszam?
– Ne válaszolj a kérdésre – tanácsolta Stephen Cruz. – Ha le akarja játszani, ám tegye, de te ne kérd meg semmire az őrmestert.
Cruz vékony, határozott, a harmincas évei elején járó ügyvéd volt. Nem sokkal Jensen után érkezett. Míg várt, kedvesen elfecsegett Newbolddal és Knowlesszal, aztán velük együtt lépett be a vallatóba.
Jensen teljesen kétségbeesett. Tekintete segélykérően kapaszkodott Cruzba.
– Négyszemközt kell beszélnünk. Lehetséges? – kérdezte.
– Igen – bólintott Cruz. – Ez mindig jogodban áll. Mindjárt átvisznek egy másik szobába.
– Fölösleges – vetette közbe Knowles. – Mi kimegyünk a folyosóra, amíg beszélnek. Egyetért, őrmester? – nézett Ainslie-re.
– Természetesen – felelte Malcolm. Összeszedte a bizonyítékokat, és a többieket követve elhagyta a szobát.
Jensen kényelmetlenül fészkelődött a széken. A bilincset már korábban levették róla.
– Honnan tudod, hogy nem hallgatóznak? – kérdezte.
– Mert nem tehetik – felelte Cruz. – Ha kiderülne, hogy figyelnek, eljárást indítanék ellenük. – Elhallgatott. Hűvösen vizsgálgatta hajdani teniszpartnerét és újdonsült ügyfelét.
– Beszélni akartál. Ki vele!
Jensen mély lélegzetet vett. Remélte, hogy sikerül világosan összefoglalnia a történteket. Fáradt volt. Unta az állandó titkolódzást. Tiszta vizet akart önteni a pohárba. Nem tudta, hogyan jutott hozzá a rendőrség a dobozhoz, de biztosra vette, hogy Cynthia tehet róla. Neki azt mondta, hogy már réges-rég megsemmisítette az egészet. Ehelyett megtartotta, és ez most nagyon sokba fog kerülni neki. A férfi elhatározta, hogy visszavág.
– Hallottad, mit mondtak az imént. Azok valóban az én ujjlenyomataim. A fegyver is az enyém. Én lőttem ki a gyilkos golyókat is. A szalagon az én hangom hallható. Mit gondolsz, mennyi az esélyünk?
– Ha így áll a helyzet – felelte Cruz –, akkor valóban nagy szarban vagy.
– Ez igaz – mosolyodott el halványan Jensen. – Csakhogy sokkal nagyobban, mint gondolod.

2.

– Minden elmondok neked – kezdte Jensen a történetet. Ahogy mesélt, Cruz egyre nehezebben tudta leplezni megdöbbenését.
– Patrick, egész biztos vagy benne, hogy ez nem a legújabb regényed? Nem biztos, hogy ez a legszerencsésebb módja annak, hogy kihúzd belőlem a véleményemet.
– Valamikor én is így reagáltam volna – sóhajtotta Jensen fájdalmasan. – Sajnos minden szó igaz.
Az író megkönnyebbülést érzett. Végre megosztotta valakivel a lelkét nyomó terhet. Ez a kellemes érzés azonban nem tartott sokáig. Tudta, hogy nagy bajban van: az egyszerű vallomás nem segíthet rajta. Ebben Cruz szavai is megerősítették.
– Az a gyanúm, hogy neked nem is ügyvédre, hanem inkább papra lenne szükséged – mondta az ügyvéd.
– Talán majd később – felelte Jensen. – Ha már tényleg nincs más kiút. Egyelőre mint a védőügyvédemmel tárgyalok veled. Szeretném tudni, hogy állunk. Mik az esélyeim? Mire számítsak?
– Rendben van – válaszolta Cruz. Felállt a helyéről, és fel-alá sétált a szobában. – Abból, amit elmondtál, kiderül, hogy legalább öt ember meggyilkolásával kapcsolatban vádolhatnak. Itt van a feleséged és a fiúja, aztán az a tolószékes pasas, Rice, meg persze Gustav és Eleanor Ernst, akik sajnos híres emberek. De ennél is nagyobb baj, hogy ez már előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság volt, és szinte biztosan villamosszéket jelent. Persze lehet, hogy a feleséged miatt is halálra ítélnek. Most már elég tisztán látsz?
Jensen tiltakozni akart, de Cruz egyetlen kézmozdulattal elhallgattatta.
– Ha csak a feleségedet és azt a férfit ölted volna meg, kijelenthettük volna, hogy féltékenységből végeztél velük. Talán még a gondatlanságból elkövetett emberölés vádjára is lett volna esélyünk, amely lőfegyver esetében maximum harminc évet jelent. Mivel büntetlen előéletű vagy, talán lealkudható tizenöt vagy akár tíz évre. Csakhogy az a másik kettő... az mindent megváltoztat. Kinézett az ablakon.
– Csupán egyetlen dologban reménykedhetsz. Lehet, hogy elkerülöd a halálos ítéletet, viszont hosszú évekre börtönbe zárnak. Nem valószínű, hogy mi ketten még teniszezünk valaha az életben.
Jensen elfintorodott.
– Kétlem, hogy erre vágynál. Cruz hagyta elúszni a megjegyzést.
– Én az esküdtszékre és a bírákra hagyom az ítélkezést. De mivel ügyvéd vagyok... és nemsokára úgyis beszélnünk kell a munkadíjamról, figyelmeztetlek, hogy nem vagyok olcsó. Egyébként függetlenül attól, hogy mennyire kedvelem az ügyfeleimet, mindig a legtöbbet hozom ki magamból, és az az igazság, hogy tényleg jó ügyvéd vagyok.
– Értem – bólintott Jensen. – Volna egy utolsó kérdésem. Cruz leült a székébe.
– Halljuk!
– Mi lesz Cynthiával? Hiszen nem jelentette, amit megtudott Naomi és Holmes meggyilkolásával kapcsolatban, és azután eltüntette a bizonyítékokat: a fegyvert, a ruhákat, a magnószalagot.
– Majdnem bizonyos, hogy az igazságszolgáltatás akadályozásával vádolják majd. A bizonyítékok eltüntetése komoly következményekkel járhat. Gyilkossági ügyek esetében akár tíz évet is kaphat. Viszont ha jó ügyvédje van, megússza két évvel, sőt az is elképzelhető, hogy feltételesen szabadlábra helyezik – bár ez nem valószínű. A politikai karrierjének azonban mindenképpen vége.
– Azt akarod mondani, hogy sokkal kevesebbel megúszhatja, mint én?
– Hát persze! Elismerted, hogy te követted el a gyilkosságot. Ő nem tudott róla előzőleg. Bármit is tett, az már utána volt.
– Viszont a szülei meggyilkolását ő maga tervelte ki.
– Ez mondod te. Én persze elhiszem, de biztosra veszem, hogy Cynthia Ernst tagadni fogja, és neked nincs bizonyítékod. Vagy netán találkozott a hölgy ezzel a Virgilióval, aki szerinted elkövette a gyilkosságokat?
– Nem.
– Talán leírt valamit ezzel kapcsolatban?
– Nem. – Patrick elhallgatott. – Hát... azért van valami. Nem sok, de... – Jensen elmesélte a lánytól kapott Bay Point-i térképet, rajta a szülei házát jelölő nagy X-szel és a kézírásos jegyzetekkel.
– Hány szó az egész?
– Tíz. Jobbára rövidítések. Viszont Cynthia kézírása.
– Nem sok – mondta Cruz jegyzetelés közben. – Esetleg van még valami?
– Nos, három napig együtt voltunk a Kajmán-szigeteken. Akkor mondta először, hogy meg akarja ölni a szüleit.
– Gondolom, nincsenek tanúid.
– Jó, nem tudom bizonyítani. De várj csak... – Jensen elmondta az utazás körülményeit. – Én a Cayman Airwaysszel utaztam. Megőriztem a jegyet. Ő az American Airlinesszal ment. Hilda Shaw néven foglaltatott helyet. Láttam a jegyét.
– Tudod, melyik járat volt?
– Reggeli gép. Nincs másik. A Shaw-t lehet bizonyítani.
– Igaz – bólintott Cruz. – De mit bizonyít maga a tény?
– A kapcsolatot. Ugyanis Cynthia később levett négyszázezer dollárt a Cayman Bankban lévő számlájáról.
Cruz fölemelte a kezét.
– Ugye te se gondolod komolyan, hogy a Cayman Bank adatokat közöl az egyik ügyfeléről?
– Nem hát. Csakhogy az adóhivatal jelentéseiben benne van az egész.
– Miért lenne?
– Mert benne van. – Jensen elmesélte, hogyan kutatta át Cynthia tárcáját kajmán-szigeteki nyaralásuk során.
– Megvan a bank neve, a számlaszám, az akkori egyenleg és a fickó neve, aki ezeket az ajándékokat folyósította. Zack bácsinak nevezte magát. Később ellenőriztem. Gustav Ernstnek van egy Kajmán-szigeteken élő testvére, Zachary.
– Látom már, hogy gyűjtöd a könyveidhez az anyagot – jegyezte meg Cruz. – De hogy kerül ide az adóhatóság?
– Cynthia nem akarta megszegni a törvényeket, ezért megkérdezte a könyvelőjétől, hogy mit tegyen. Az azt mondta, nem lesz semmi baj, ha szépen befizeti a kamatok után járó adót. Cynthia szót fogadott neki. Az a lényeg, hogy ebben az ügyben levelet kapott az adóhatóságtól.
– Fogadjunk, hogy erről is vannak jegyzeteid.
– Igen.
– Majd emlékeztess rá, hogy sose tegyem le a tárcámat, ha a közelben vagy – mondta Cruz. Arcán mosoly suhant át. – Bár ez nem sok, annyi azonban tény, hogy Cynthia Ernst valóban igyekezett megtartani a törvényt, és a végén önmaga ellen szóló bizonyítékot kreált. De hát a pénz birtoklása önmagában még nem büntetendő cselekmény, hacsak...
– Hacsak?
– Hacsak az a vigyor a képeden nem azt jelenti, hogy van még valami a tarsolyodban, amit nem mondtál el nekem. Szóval, ki vele, ha van valamid.
– Na jó – bólintott Jensen. – Az a helyzet, hogy van egy szalagom – egy másik magnószalag. Széfben őrzöm. Csak nekem van hozzá kulcsom. A kazettáról egyértelműen kiderül, hogy igazat mondtam. Egyébként ott őrzöm a többi bizonyítékot is: a térképet, a repülőjegyet, a jegyzeteimet.
– Ne fecsegj már! – förmedt rá az ügyvéd az íróra. Előrehajolt. Arca pár centire volt Jensenétől. – Most nem babra megy a játék! Akár villamosszékbe is kerülhetsz! Amennyiben tényleg létezik az a magnószalag, akkor jobb lesz, ha mindent elmondasz róla – mégpedig gyorsan!
Jensen bólintott, aztán elmesélte, hogyan készítette a felvételt kilenc hónappal ezelőtt Boca Ratonben. A szalagról kiderül, hogy Cynthia helyeselte Virgilio felbérelését, beleegyezett, hogy kétszázezer dollárt fizet a gyilkosságért, és elmondta a tervét, hogy a szülei megölését álcázzák a sorozatgyilkosság egyik elemének.
– Irgalmas Úristen! – sóhajtotta Cruz. – Ez tényleg megváltoztatja a helyzetet. Az hiszem, komoly ütőkártya van a kezünkben!

* * *

– Az ügyfelem bizonyos feltételekkel hajlandó együttműködni önökkel – jelentette be Cruz, amikor a többiek visszajöttek a szobába.
– Mit ért ezalatt? – kérdezte Knowles. – Az a helyzet, hogy minden bizonyítékunk megvan ahhoz, hogy elítéljük Mr. Jensent Naomi Jensen és Kilburn Holmes meggyilkolásának vádjával. Egyébként a dolgok jelenlegi állásából ítélve szerintem villamosszék lesz a vége.
Jensen elsápadt. Önkéntelenül is megérintette Cruz karját.
– Mondd el nekik!
Knowles mosolyogva fordult felé.
– Mit?
Cruz igyekezett minél közönyösebb képet vágni.
– Ahogy elnézem, elég kevés Cynthia Ernst ellen szóló bizonyítékot sikerült összekaparniuk.
– Nem értem, Steve, hogy ez miért tartozna ide, de ha már szóba hozta, megjegyzem, hogy ami van, az épp elég. Akkoriban Ernst még rendőr volt, és ez jócskán súlyosbítja a helyzetet. Húszévi börtönt kérünk.
– Ha szerencséjük van, találnak egy bírót, aki rásóz ötöt. Lehet, hogy csak kettő lesz belőle. Sőt, az is előfordulhat, hogy szabadon engedik.
– Ezt azért kétlem, bár nem tudom...
– Egy pillanat múlva mindent érteni fog – vágott közbe Cruz. Ha hajlandó velünk megegyezni, sokkal komolyabb trófeát kínálok maguknak. Bizonyítékunk van rá, hogy Cynthia Ernst a felbujtó szülei halála ügyében.
Hirtelen csönd támadt a szobában. Minden szem Cruzra szegeződött.
– Bármilyen büntetést is akar kérni, gondolom, elmegy a legvégső határig – folytatta az ügyvéd.
Az államügyész-helyettesnek nagy gyakorlata volt abban, hogy ne árulja el az érzéseit. Most se látszott rajta semmi, de egy pillanatig tétovázott, mielőtt visszakérdezett volna:
– Vajon miféle varázslat segítségével tudná ügyfele bizonyítani az előbb elhangzottakat?
– Rendelkezik néhány olyan bizonyítékkal, amit nem fognak megtalálni a házkutatás során. Birtokában van két terhelő dokumentum és egy magnókazetta is. Ezen minden rajta van, ami Cynthia Ernst elítéléséhez szükséges.
Cruz a jegyzetei alapján ismertette a szalag tartalmát, de nem tett említést a tolószékes gyilkosságról. Ehelyett azt mondta:
– További jó pont, hogy rajta van egy másik személy neve, akit egy megoldatlan gyilkossággal kapcsolatban keres a rendőrség.
– A kliense mindkét bűntényben érintett?
– Ez olyan információ, amit kliensem érdekében egyelőre titokban kell tartanom.
– Hallotta már az említett felvételt, vagy látta már a dokumentumokat?
– Nem. – Cruz várta már ezt a kérdést. – De bízom ügyfelem pontosságában, és emlékeztetem önöket, hogy ügyfelem járatos a szabatos fogalmazás tudományában. Mindazonáltal, ha most megállapodásra jutunk, és a bizonyítékok mégsem megfelelőek, természetesen újra megfontolhatjuk a dolgot.
– Semmissé nyilvánítjuk a megállapodást – jelentette ki Knowles.
Cruz vállat vont.
– Bizonyára.
– És mit kér viszonzásként, ha minden úgy van, ahogy mondta?
– Kliensemnek? Mindent figyelembe véve méltányos, ha megengedik, hogy gondatlanságból elkövetett emberölésre hivatkozzam.
Knowles hátra vetette a fejét, és felnevetett.
– Steve, ez jellemző magára! Hogy kérhet rezzenéstelen arccal ilyen enyhe büntetést, amikor valamennyien tudjuk, miről van szó?
– Én ésszerűnek találom – felelte az ügyvéd. – De ha van jobb ajánlatuk, hallgatom.
– Egyelőre nincs. Elmentünk addig a pontig, ameddig lehetett jelentette ki Knowles. – A döntés Adele Montesino kezében van. Valószínűleg még ma látni akar bennünket. – Aztán Ainslie-hez fordult: – Szakítsuk félbe a kihallgatást. Telefonálnom kell.

* * *

Knowles visszament az államügyészi hivatalba, Stephen Cruz pedig belvárosi irodájába. Megegyeztek, hogy a nap folyamán keresik egymást.
Ezalatt Newbold, aki látta, hogy a rendőrség feladata egyre bonyolultabbá válik az ügyben, azt javasolta feljebbvalójának, Manolo Yanes őrnagynak, a Személyek Ellen Elkövetett Bűnesetek Egysége parancsnokának, hogy szélesítsék ki a nyomozást. Yanes beszélt Mark Figuerasszal, aki a Bűnügyi Nyomozó Részleg vezetőjeként azonnal értekezletet hívott össze.
A találkozón Newbold, Yanes, Ainslie és Ruby Bowe vett részt.
– Menjünk végig valamennyi részleten – javasolta az asztalfőn ülő részlegvezető.
A főnökök rendszerint keveset tudtak az egyes ügyekről. Az ő feladatuk a munka megszervezése volt. A rendőri munka egyik alapelve, hogy minél kevesebben ismerik a tényeket, azok annál tovább maradnak titokban. De most, Newbold biztatására, Ainslie elmondta az Ernst-üggyel kapcsolatos kezdeti kételyeit, aztán ismertette Elroy Doil halála előtt tett vallomását is.
– Persze tudtuk, hogy Doil beteges hazudozó, ám a hadnagy engedélyével utánanéztem a dolgoknak. – Ainslie elmesélte, hogyan vetette össze a sorozatgyilkosság részleteit és Ruby Bowe Metro Dade-i és tampai kutatásainak eredményeit.
Aztán Ruby vette át a szót. Yanes és Figueras figyelemmel hallgatta a lány jelentését.
– Eredetileg azt hittem, hogy Doil az Ernst-ügyet kivéve mindenben igazat mondott. A vizsgálat során kiderült, hogy valóban nem ő ölte meg Ernstéket.
– Ez persze nem bizonyíték, de nagyon szép összegzés, őrmester – mondta Figueras. A két magas rangú tiszt tisztelettel nézett Ainslie-re.
Ismét Ruby következett. Elmondta, hogyan nézte át az Ernst-házból származó dobozokat: Mrs. Ernst naplóját a Cynthia gyermekkorára vonatkozó megdöbbentő adatokkal, és végül beszámolt róla, hogyan találták meg Cynthia holmija közt a Patrick Jensen bűnösségét igazoló bizonyítékokat.
Aztán sor került Jensen letartóztatásának körülményeire, majd Jensen Cynthia elleni vádjaira – beleértve a dokumentumokat és a magnószalagot is.
Bár Figueras és Yanes az évek során hozzászoktak már a napi betevő bűnügyekhez, most láthatóan mindketten megdöbbentek.
– Van valami olyan bizonyítékunk – kérdezte Yanes –, ami egyértelműen kapcsolatba hozza Cynthia Ernstet a szülei halálával?
– Egyelőre nincs, uram – válaszolta Ainslie. – Ezért lenne olyan fontos megszerezni Jensen magnószalagját és dokumentumait – már amennyiben valóban olyan terhelőek, mint ahogy azt az ügyvédje állítja. Holnapra minden az államügyész kezében lesz.
– Mennem kell – mondta Figueras. – Ezt muszáj jelentenem. És amennyiben letartóztatunk egy városi tanácstagot, azt csak nagyon-nagyon körültekintően tehetjük meg. Ez az ügy forróbb, mint Dante pokla. – Levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. – Igaza volt apámnak, amikor azt mondta, menjek inkább orvosnak.

* * *

– Ne vesztegessük az időt holmi játszadozással – mondta Adele Montesino Stephen Cruznak. – Curzon említette, hogy azt szeretné, ha gondatlanságból elkövetett emberölés lenne ügyfele ellen a vád. Ez jó volt, azt hiszem, mindnyájan jót nevettünk. Most pedig számoljunk a realitással. Az ajánlatom a következő: megvizsgáljuk a dokumentumokat meg a magnószalagot, és amennyiben valóban olyan jók, mint állítja, nem kérünk halálos ítéletet.
– Na ne! – kiáltotta Cruz, farkasszemet nézve az államügyésznővel.
Késő délután volt. Az államügyész mahagóniborítású irodájában ültek. A könyvespolcokon törvénytárak sorakoztak. Az ablak az udvarban csobogó szökőkútra nyílt. Valamivel távolabb az óceán végtelen kékje hullámzott. Montesino hatalmas íróasztala mellett akár tizenketten is elfértek volna. Az államügyésznő hatalmas, párnázott, minden irányban dönthető forgószékben ült. Egy pitbull szigorával felügyelte hivatala méltóságát.
Stephen Cruz és Curzon Knowles szemben ült vele.
– Na ne! – ismételte Cruz. – Ez nem vádalku. Ügyfelemet féltékenységből elkövetett bűntény miatt tartják fogva. Emlékszik még, mi az a féltékenység, Adele? Gyűlölet és szerelem...
Az államügyésznő elmosolyodott.
– Köszönöm, hogy emlékeztetett rá, Steve. – Montesinót csak kevesen szólították a keresztnevén, bár köztudott volt, hogy jó a humora, és imádja a parázs szópárbajokat.
– De hadd emlékeztessem én is valamire: a maguk által felkínált bizonyíték arra utal, hogy ügyfele más bűnügyekbe is belekeveredett, többek között az Ernst-gyilkosságba, és ott aztán nem lehet hirtelen felindulásra vagy féltékenységre hivatkozni. Ha innen nézem, az ajánlatom több mint nagylelkű.
– Hogy mi számít nagylelkű ajánlatnak, az mindig a másik lehetőségtől függ – kontrázott Cruz.
– Nagyon jól tudja: életfogytiglan.
– Bizonyára lesz hozzá egy aprócska záradék, amely azt tartalmazza, hogy tíz év elteltével kegyelmet kérhetünk a kormányzótól...
– Azt már nem! – jelentette ki Montesino. – Tudja, hogy ezt már hatályon kívül helyezték.
Mindhárman tudták, hogy Cruz csupán blöffölt. 1995 óta Floridában az életfogytiglan valóban életfogytiglan szól. Igaz, hogy tíz év múltán az elítélt kegyelmi kérvényt nyújthat be a kormányzóhoz, de a legtöbb esetben – különösen akkor, ha előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság miatt ítélték el – nemigen van rá mód, hogy kegyelmet kapjon.
Mindenesetre Cruz nem látszott nagyon csalódottnak.
– Biztosak benne, hogy helyesen döntöttek? Elképzelhető, hogy ügyfelem mégiscsak úgy dönt, nem adja oda a dokumentumokat és a szalagot. Lehet, hogy mégiscsak szerencsét próbálunk a bíróságon.
Montesino Knowles felé vágott a tekintetével.
– Megvitattuk ezt a lehetőséget – mondta az államügyész-helyettes. – Véleményünk szerint az ügyfele mindenképpen bosszút akar állni Cynthia Ernsten, úgyhogy át fogja adni nekünk a szalagot.
– Hajlandó vagyok rá, hogy újra megvitassuk a kegyelmi kérvény lehetőségét – tette hozzá Adele Montesino –, amint a kezünkben van az összes bizonyíték. Ha valóban olyan jók, esetleg szót ejthetünk róla. De nem adok rá más garanciát. Ezzel lezártam a vitát. Jó napot, uram.
Knowles így szólt, amikor lekísérte Cruzt:
– Amennyiben valóban üzletet akar kötni, minél előbb jöjjön vissza. Még ma!

* * *

– Jaj, istenem! Az egész hátralévő életemet börtönben fogom tölteni. Ez rettenetes... rettenetes... – Jensen sírva fakadt.
– Talán rettenetes – mondta Stephen Cruz. – De a te esetedben nem lehetetlen. Ennél jobbat nem tudtam kicsikarni. Persze választhatod a villamosszéket is – amit az általad elmondottak alapján elég reális lehetőségnek látok –, de inkább azt javasolom, fogadd el az ajánlatukat. – Cruz nemigen volt tekintettel ügyfele érzékenységére, azt azonban már rég megtanulta, hogy vannak pillanatok, amikor csak a nyers őszinteség használ.
A Dade Megyei Börtön beszélőjében ültek. A rendőrségről ide szállították Jensent. Odakint sötét volt.
Cruznak különleges engedélyt kellett kérnie, hogy beszélhessen védencével, de az államügyészségről érkező telefon zöld utat nyitott neki.
– Mint jogi tanácsadódnak, kötelességem hangsúlyozni egy másik lehetőséget is: ha nem adod át a szalagot, akkor csupán a feleséged és Kilburn Holmes meggyilkolásáért állítanak bíróság elé. Persze ebben az esetben még mindig fönnáll a lehetősége, hogy egyszer napvilágra kerül, milyen szerepet játszottál az Ernst házaspár meggyilkolásában.
– Előbb vagy utóbb fény derül rá – mondta komoran Jensen. Most, hogy megmondtam nekik, Ainslie addig nem nyugszik, míg ki nem szagolja az esetet. A kivégzése előtt beszélt Doillal. A ítélet végrehajtása után az őrmester mondani akart valamit Cynthiának a szüleivel kapcsolatban, de ő félbeszakította. Azóta is azon töpreng, mennyit tudhat Ainslie.
– Hallottad, hogy Ainslie valaha pap volt?
– Igen. Talán ez magyarázza a különleges meglátásait. – Jensen megrázta a fejét. – Döntöttem. Átadom nekik a szalagot és a papírokat. Elegem van az állandó hazudozásból, és nem akarom, hogy Cynthia megússza az ügyet.
– Ebben az esetben visszatérhetünk a kegyelmi kérvényre – mondta Cruz. – Megígérem, hogy még ma megadom a választ.
Újabb fél óra kellett hozzá, hogy Jensen könnyek között beismerje:
– Nem akarom villamosszékben végezni! Ha ez az ára, elfogadom. – Nagyot sóhajtott. – Pár éve, amikor a csúcson voltam, nem hittem, hogy egyszer itt végzem.
– Sajnos rengeteg ügyfelemtől hallottam már ezt – felelte Cruz. Amikor az őr kivezette Jensent a szobából, Cruz még utánaszólt:
– Elintézem, hogy holnap reggel megkapjuk a papírokat és a szalagot.

* * *

Másnap kora reggel, nyitás után, Malcolm Ainslie lépett elsőként a First Union Bank épületébe. Egyenesen az igazgató irodájába ment. Egy titkár az útját állta, ő azonban felvillantotta rendőrigazolványát, és belépett az igazgatói szobába.
Az igazgató szemügyre vette Ainslie iratait, és elmosolyodott.
– Azt hiszem, be kell vallanom, hogy kicsit gyorsan hajtottam ma reggel – mondta.
– Eltekintek tőle – válaszolta Ainslie –, ha segít nekem egy apróságban.
Elmagyarázta, hogy a bank egyik ügyfele, aki jelenleg fogoly, kint vár egy jelzés nélküli kocsiban. Bekísérik a széfjéhez, kinyitja, és a rendőrség elviszi, amit benne találnak.
– Az ügyfelük maga is beleegyezett a dologba, úgyhogy nem kell házkutatási parancs – mondta az őrmester. – Ennek ellenére szeretnénk feltűnés nélkül csinálni.
– Én is – bólintott az igazgató. – Megkaphatnám...
– Igen. – Ainslie átadta neki azt a papírt, amire Jensen előzőleg felírta a nevét és a széf számát.
A nevet megpillantva az igazgató felhúzta a szemöldökét.
– Ez pontosan olyan, mint egy jelenet Mr. Jensen könyveiben.
– Biztosan – felelte Ainslie. – Azzal a különbséggel, hogy ez nem a képzelet szüleménye.
Aznap reggel Ainslie lement a kelléktárba, és szemügyre vette Jensen holmiját. A tárgyak közt talált egy kulcskarikát, amelyről levette a széfkulcsát.
A bankban gyorsan végeztek. Jensen, akinek a jobb keze szabadon volt, ám balját Ruby magához bilincselte, elintézte az ilyenkor szükséges formaságokat, aztán kinyitotta a széfet.
A dobozt kivették, és egy gumikesztyűt viselő technikusnő kirámolta a tartalmát: egy láthatóan régi, összehajtogatott térképet, egy jegyzetfüzetből kitépett lapot, egy repülőjegy ellenőrző szelvényét és egy apró, Olympus XB60 kazettát. Mindent külön nejlonzacskóba rakott, és egyenként lepecsételte őket.
A központba szállították a bizonyítékokat, ahol ujjlenyomatot vettek róluk, majd másolatot készítettek mindegyikről – beleértve a kazettát is. Az első sorozatot az államügyészi hivatal kapja. A második sorozat a gyilkossági csoportnál marad.
– Ennyi volt – jelentette ki Ainslie. – Mehetünk.
– Mr. Jensen – szólt közbe az igazgató –, szüksége lesz még a dobozra?
– Nem valószínű – felelte az író.
– Ebben az esetben megkaphatnám a kulcsot?
– Elnézést, uram – rázta meg a fejét Ainslie –, de ez bizonyíték. Vissza kell vinnünk.
– És ki fogja fizetni a bérleti díjat? – kiáltott fel az igazgató.

* * *

A nap hátralévő részében összerakták a tényeket. Ainslie átvitte a másolatokat Curzon Knowlesnak, majd visszahajtott az irodába, ahol Newbold és Ruby már türelmetlenül várta. Együtt akarták meghallgatni a szalagot.
A felvétel kitűnőnek bizonyult. Minden szót pontosan lehetett érteni. Lélegzet-visszafojtva hallgatták. Ruby Bowe nem bírta tovább.
– Ez az! – ujjongott. – Minden rajta van, ahogy ígérte!
– Nem mondhatják, hogy Jensen irányítja a beszélgetést – szögezte le Newbold. – Ez valóságos főnyeremény!
– Cynthia a saját csapdájába esett – jegyezte meg Bowe.
Csak Ainslie nem csatlakozott az általános diadalmámorhoz.

* * *

Adele Montesino délután áthívatta Ainslie-t. Curzon Knowlesszal kettesben fogadta.
– Meghallgattuk a szalagot – vágott a közepébe Montesino. Gondolom, maga is túl van rajta.
– Igen, asszonyom.
– Úgy gondoltam, személyesen közlöm magával – folytatta az államügyész –, hogy jövő keddre vádesküdtszéket hívtak össze Cynthia Ernst ügyében. Többek között előre megfontolt gyilkossággal vádoljuk. Szükségünk lesz magára mint tanúra.
– A hétvégen elég ideje lesz, hogy felkészüljön – tette hozzá Knowles. – Rengeteg elintéznivalónk lesz: beidézni a tanúkat, összeszedni a bizonyítékokat... Magától is kéne egy nyilatkozat arról, amit Jensentől tudunk. Jó lenne, ha most átmennénk hozzám, és túlesnénk az egészen.
– Természetesen – felelte Ainslie.
– Mielőtt elmegy, szeretnék mondani magának valamit, őrmester – mondta mosolyogva Adele Montesino. – Megtudtam, hogy mindenki a sorozatgyilkosság egyik esetének hitte az Ernst házaspár meggyilkolását, csupán maga kételkedett a dologban. Szeretném megköszönni magának, hogy nem adta föl, hanem addig dolgozott, míg szívós és kitartó munkával be nem bizonyította az ellenkezőjét. Gratulálok. A megfelelő időpontban másokkal is tudatni fogom. Jó éjszakát. Még négy kemény nap áll előttünk.
Két órával később Ainslie azon töprengett, hogy örülnie kéne, mégsem érez mást, csak ólmos szomorúságot.

3.

– Őrülten kellett hajtani, hogy minden együtt legyen – mondta Curzon Knowles Ainslie-nek. – Szerencsére mindenki beszállt, csak hát a kánikula nem használt az agysejtjeimnek.
Csaknem kilenc óra volt. Knowles és Ainslie a Dade Megyei Bíróság ötödik emeleti irodájában ült. Ezt a helyiséget kimondottan a vád képviselőjének tartották fenn, a vádesküdtszék szobájától pár lépésnyire.
Mindkét férfi ingujjra vetkőzött, mert már megint elromlott a légkondicionáló. A szerelők már keresték a hibát, ám eddig nem sok eredménnyel.
– Montesino magát szólítja elsőként a tanúk padjára – mondta Knowles. – Ha lehet, addig ne olvadjon el.
A folyosóról beszűrődő hangok jelezték, hogy a vádesküdtszék tagjai bevonultak a terembe. Tizennyolcan voltak, kilenc férfi és kilenc nő: latinok, feketék, fehérek.

* * *

A vádesküdtszék elsődleges célja az, hogy eldöntse, elegendő bizonyíték van-e ahhoz, hogy elrendeljék az érintett személy letartóztatását. Néhány helyen a vádesküdtszék egyéb feladatokat is ellát: megszervezi a nyomozást ott, ahol a helyi rendőrség összefonódott az alvilággal, vagy csak egyszerűen képtelen lefolytatni az eljárást a vádesküdtszékek létrehozása azonban történelmi okokra vezethető vissza.
A szokásos bírósági tárgyalástól eltérően a vádesküdtszék meglepően laza keretek között dolgozik. A Dade megyei előírások szerint például legalább egy körzeti bírónak részt kellene vennie az eljáráson, ám a bírák rendkívül túlterheltek – a legtöbbjüknek fél évre előre tele van a naptára –, így legtöbbször kineveznek egy elöljárót, annak helyettesét meg egy titkárt. A bíró természetesen törvényes meghatalmazást ad, és elfogadja a vádesküdtszék döntését.
A vádesküdtszék tagjai négy hosszú asztal körül ültek. Az első asztal végén volt egy másik, ennél ült az elöljáró, a helyettese és a titkár. A túloldalon állt a közvádló – rendszerint az egyik államügyész-helyettes –, aki ismertette a rendelkezésre álló bizonyítékokat, és kihallgatta a tanúkat. Ma az államügyész látta el mindkét feladatot.
A tanúk kihallgatásán egy gyorsíró is jelen volt. A vádesküdtek bármikor félbeszakíthatták az ügymenetet. Szabadon tehették fel kérdéseiket. Mindannyian esküt tettek, hogy titokként őrzik meg az itt elhangzottakat. Ha bárkinek beszélnek az itteni munkáról, az büntetendő cselekménynek számít.
Adele Montesino nyitotta meg a vádesküdtszék ülését:
– Elnézést kérek a kibírhatatlan hőség miatt. A szerelők megígérték, hogy hamarosan rendbe hozzák a légkondicionálót. Ha valakinek melege van, addig is vessen le néhány ruhadarabot az ésszerűség határain belül – bár ez a férfiak esetében korántsem olyan izgalmas...
Hangos nevetés hullámzott végig a termen. A férfiak többsége levette a zakóját. Montesino folytatta:
– Azért jöttem, hogy három vádpontot terjesszek be ugyanazon személy ellen. A legsúlyosabb vád: előre megfontolt szándékkal kitervelt gyilkosság. A gyanúsított neve: Cynthia Mildred Ernst.
Az esküdtek mindeddig nyugodtnak látszottak, ez a megjegyzés azonban alaposan felkavarta a csoportot. Az elöljáró előrehajolt a székében: – Ugye véletlen egybeesésről van szó? – kérdezte.
– Nem véletlen – felelte az államügyész. Aztán szembefordult az esküdtekkel. – Igen, hölgyeim és uraim. Miami város tanácstestületének tagjáról, Cynthia Ernst képviselőnőről beszélek, akit többek között két ember, Gustav és Eleanor Ernst meggyilkolásával vádolunk.
A vádesküdtszék tagjai tátott szájjal hallgatták a beszédet.
– Én ezt nem hiszem el! – jelentette ki egy fekete asszony.
– Kezdetben én sem akartam elhinni – felelte Montesino –, de most már elhiszem, és biztos vagyok benne, hogy mire meghallgatják a tanúkat és a hihetetlennek tűnő magnófelvételt, önök is elhiszik – vagy legalábbis elrendelik a hivatalos bírósági eljárást.
Kiterítette az asztalra a kezében tartott iratokat.
– A második vádpont Cynthia Ernst ellen az, hogy rendőrnyomozóként eltitkolt egy általa ismert bűnügyet – amit szintén bizonyítani fogok. A harmadik vádpont, hogy tudta, ki követett el egy gyilkosságot, mindent megtett annak érdekében, hogy hátráltassa a nyomozást – beleértve az ügy szempontjából perdöntő bizonyítékok eltüntetését.
A vádesküdtszék tagjai egymásra néztek, mintha csak ezt kérdeznék: Valóban lehetséges ez? Halk zsibongás töltötte be a termet.
Adele Montesino megvárta, míg csend lett, azután az első tanút szólította. Ainslie-t egy törvényszéki szolga kísérte a vádesküdtszék színe elé. Mielőtt belépett, Ainslie fölvette zakóját.
– Elöljáró úr, hölgyeim és uraim, tisztelt vádesküdtszék! – idézte Montesino az ilyenkor használatos formulát. – Ez az úr Malcolm Ainslie, a Miami Rendőrség gyilkossági csoportjának nyomozó őrmestere. Jól mondom, uram?
– Igen, asszonyom.
– Feltennék egy személyes jellegű kérdést, őrmester: magát nem vádolják semmivel – akkor miért izzad?
A teremben kitört a nevetés.
– Akarja, hogy a teremszolga átvegye öntől a zakóját?
– Ha megkérhetném. – Ainslie tudta, hogy Montesino ügyesen végzi a dolgát. Ha most felvidítja az esküdtszék tagjait, valószínűbb, hogy elfogadják az indítványait. Azt kívánta, bárcsak ő is ilyen felhőtlenül tudna nevetni.
– Ainslie őrmester – kezdte Montesino –, elmondaná nekünk, hogyan került először kapcsolatba Gustav és Eleanor Ernst meggyilkolásának ügyével?
Ainslie úgy érezte, iszonyúan fáradt. Mély lélegzetet vett, és nekikezdett a tények ismertetésének.

* * *

Az elmúlt hét során – mióta rájött, hogy Cynthia eltitkolta a Jensen által elkövetett kettős gyilkosságot, és azt is megtudta, hogy a lány tervelte ki a szülei meggyilkolását – Ainslie ugyan mindent megtett, amit kívántak tőle, de sok esetben úgy cselekedett, akár egy robot. Rájött, hogy bizonyos dolgokat nem háríthat másokra – ezek közé tartozott a mai tanúskodás is. Őszintén szólva a legszívesebben elmenekült volna.
Túl sok minden kavargott az agyában. A múlt pénteken, amikor végre összeállt a kép, mélységes szomorúság lett rajta úrrá. Állandóan Cynthia járt a fejében: Cynthia, akit oly szenvedélyesen szeretett, akit annyira csodált, akiben annyira hitt. Aztán az elmúlt napokban megismerte azt a Cynthiát, akit teljes szívéből sajnált – akit apja rendszeresen megerőszakolt gyerekkorában, és akitől elszakították a gyermekét.
Igaz, ezt megelőzően is voltak figyelmeztető jelek. A férfi a lelke mélyén mindig is érezte, hogy a lány nem feddhetetlen. Amikor ráállította Bowe-t, hogy vizsgálja át Ernsték iratait, egy pillanatra megcsapta a gyanú előszele. Addigra már biztosan tudta, hogy nem Doil követte el az Ernst-gyilkosságot. Elhessegette magától a képtelen ötletet. Most valósággá vált.
Mit tegyen? Nem volt választási lehetősége. Hiába sajnálta a lányt, és értette meg, miért gyűlölte a szüleit, sose hagyná, hogy haláluk oka felderítetlen maradjon. Megteszi, amit tennie kell, bár egyáltalán nem ujjong eközben.
Tudta, hogy eljutott a legvégső pontig.
Amikor fél évvel ezelőtt hazatért Doil letartóztatása után, Karen megkérdezte tőle:
– Mondd, mennyi szörnyűséget tudsz még elviselni? Azt válaszolta:
– Hát, olyat, mint a mai, nem sokat.
Ebben a percben világosan látta: Ez volt az utolsó.
Ám ebben a percben csak arra koncentrált, hogy minél összeszedettebben válaszoljon Adele Montesino kérdésére: – Elmondaná nekünk, hogyan került először kapcsolatba...

* * *

– Én voltam a sorozatgyilkosságok ügyében nyomozó munkacsoport vezetője.
– Ernsték is a sorozatgyilkos áldozatainak látszottak?
– Kezdetben igen.
– És később?
– Komoly kétségek merültek fel.
– Elmondaná, mi okozta ezeket a kételyeket?
– Amikor a nyomozócsoport tagjai megkísérelték beilleszteni Ernstéket a sorozatba, nem jártak sikerrel.
– Egy pillanat. Az előbb azt mondta: "a nyomozócsoport tagjai". Igaz, hogy a kezdet kezdetén ön volt az egyetlen nyomozó, aki azt gondolta, hogy az Ernst házaspár nem lehet a sorozatgyilkos áldozata?
– Igen, asszonyom.
– Nem tűröm, hogy ilyen szerény legyen...
Montesino mosolygott. Az esküdtek közül néhányan követték a példáját.
– Az is igaz, hogy kivégzését megelőzően Elroy Doil elismerte az összes gyilkosságot, azonban mindvégig tagadta, hogy Ernsték meggyilkolásához bármi köze lenne – és ezt követően derített fényt a nyomozás arra, hogy Cynthia Ernst tervelte ki a szülei lemészárlását?
Ainslie megdöbbent.
– Nos, egy borzasztóan bonyolult...
– Őrmester! – szakította félbe Montesino. – Kérem, hogy igennel vagy nemmel válaszoljon a feltett kérdésre. Azt hiszem, hallotta, de ha kívánja, a gyorsíró visszaolvassa önnek.
Ainslie megrázta a fejét.
– Hallottam, asszonyom.
– És a válasz?
– Igen – mondta feszengve.
Tudta, hogy ez nagyon tisztességtelenül feltett kérdés volt. Bármilyen bírósági tárgyaláson a védelem joggal tiltakozott volna. De a vádesküdtszéki eljárás során senki nem képviselte a vádlott érdekeit. A vádlott nem is sejtette, hogy mi készül.
A vádesküdtszéki eljárás során a közvádlók annyi bizonyítékot vonultatnak fel, amennyit akarnak. Minden trükköt bevetnek, elkenik a tényeket, csak hogy elérjék a célt.
Ainslie nem először vett részt a vádesküdtszékek munkájában. Nem szerette ezt az eljárást, és tudta, hogy más rendőrök is ugyanígy vannak vele. A legtöbben úgy vélik, hogy a vádesküdtszékek nem illeszthetők be a pártatlan igazságszolgáltatás rendszerébe.

* * *

Ainslie szemináriumi évei során a vádesküdtszékek történetéről is tanult. Az első vádesküdtszékek a középkori Angliában születtek, úgy 1200 körül. Akkoriban az ilyen jellegű bíróságok ismertették a vádakat és tárgyalták magát az ügyet. Az elkövetkező időszakban a két feladatkör lassan elvált egymástól, és a vádesküdtszék csupán "nyomozati és vádló" jellegű intézménnyé alakult át. Nagy-Britanniában közel hétszáz év után, 1933-ban megszüntették a vádesküdtszéket, mint a modern igazságszolgáltatásnak ellentmondó intézményt. Az Egyesült Államokban viszont a mai napig működik – bár rengeteg kritika éri.
Az amerikai vádesküdtszékkel szemben az a leggyakoribb kifogás, hogy lehetetlenné teszi a titoktartást. Ezenkívül az összeférhetetlenségre hivatkozva kizárja a helyi ellenőrzést, és ennek következtében joggal nevezik "félig informált laikusok gyülekezetének".
Néhány államban szigorú korlátok közé szorították a vádesküdtszék munkáját: Oklahoma és Pennsylvania a legjobb példa rá. Másutt megengedték, hogy a vádlott és védőügyvédje is megjelenjen. Csupán tizenhárom állam rendelte el a vádesküdtszék munkáját minden bűnügyben – harmincöt állam másként rendelkezett. Számos államban – például New Yorkban és Mississippiben – azt tanácsolják az esküdteknek, hogy ne fogadják el a hallomáson alapuló bizonyítékokat. A vádesküdtszékek munkájával kapcsolatban rengeteg jogos kritika hangzik el.
Néhány amerikai jogász úgy véli, hogy a vádesküdtszékek munkamódszere még mindig nyugtalanítóan hasonlít az 1692-es salemi boszorkányperekhez – bár az is igaz, hogy ezek a jogászok rendszerint nem a vád képviselői.

* * *

Adele Montesino mindent megtett annak érdekében, hogy lerövidítse az eljárást – a tanúk meghallgatása mégis hat órán keresztül folyt. Malcolm Ainslie csaknem egy óra hosszat állt az emelvényen, aztán kiküldték, de utasították, hogy maradjon a közelben, mert nemsokára ismét az esküdtek elé idézik. Nem hallhatta a többi tanúvallomást. Ebben a munkában csak a vádesküdtszék tagjai vehetnek részt.
A gyilkosság indítékát – Cynthia szülei iránt táplált gyűlöletét Ruby Bowe ismertette az esküdtszék tagjaival. A lány csinos, bézsszínű kosztümöt viselt. Talpraesetten válaszolt a feltett kérdésekre.
Bowe elmondta, hogyan fejtette meg Eleanor Ernst titkos naplóját, bár Montesino másra terelte a szót, mielőtt Cynthia terhességéről mesélhetett volna. Ehelyett az államügyésznő biztatására – aki láthatóan olvasta a naplók kivonatát – felolvasta azt a részletet, amelyik így kezdődött: Észrevettem, hogy Cynthia néha figyel bennünket. Úgy érzem, engesztelhetetlenül gyűlöl mindkettőnket... és ezzel fejeződött be: Félek tőle. Cynthia nagyon okos. Sokkal okosabb, mint mi ketten.
Bowe azt várta, hogy majd ismét visszakanyarodnak Cynthia terhességéhez és a szüléshez, de Montesino befejezte a kihallgatást.
– Köszönöm, nyomozó. Ez minden.
Amikor Ruby megvitatta a történteket Ainslie-vel, a férfi megjegyezte:
– Ha szóba kerülne a terhesség, az részvétet keltene Cynthia iránt. Közvádlóként maga is kerülné ezt a témát.
Miután előkészítette a terepet, az ügyész tanúnak szólította Julio Veronát. Pár szóval bemutatta a technikust, majd rögtön a dolgok közepébe vágott.
– Ugye jól tudom, hogy a most következő felvételt különböző teszteknek vetették alá, és megállapították, hogy azon valóban Cynthia Ernst és Patrick Jensen hangja hallható?
– Igen, asszonyom, így van.
– Kérem, ismertesse ezeket a teszteket és a belőlük levonható következtetéseket.
– A rendőrség korábbi felvételei között találtunk hangmintát Ernst képviselőnőtől és Patrick Jensentől is, akit egy korábbi ügy kapcsán hallgattak ki. Ezeket összehasonlítottuk a most tárgyalt felvétellel. – Verona részletesen elmondta, milyen eszközökkel végzik az ilyen jellegű vizsgálatokat, majd összefoglalta az elhangzottakat:
– A két hang mindkét felvételen azonos.
– És most lejátsszuk a szalagot, amely ebben az esetben a bizonyítékhoz tartozik – jelentette be Montesino a vádesküdtszéknek. – Kérem, nagyon figyeljenek! Ha valamit netán nem értenek jól, vagy bármit újra akarnak hallani, szóljanak. Annyiszor játsszuk le a kazettát, ahányszor kívánják.
Julio Verona kezelte a készüléket. Csúcstechnológiát használt. Patrick Jensen és Cynthia hangja betöltötte a termet. Először rendeltek az étteremben, azután megtárgyalták a kolumbiai dolgát. Az esküdtek feszülten figyeltek. Egyetlen szót se akartak elszalasztani. Amikor Cynthia felcsattant, mert Jensen elárulta neki, hogy Virgilio a tolószékes gyilkos – Fogd be a szád! Ne beszélj nekem erről! Nem akarok tudni róla! –, az egyik latin férfi hangosan megjegyezte: Puesya lo sabe. Az egyik fehér nő erre hozzátette:
– De hallgatott róla a kurva!
A többiek lepisszegték a párt. Egy másik hang megkérdezte:
– Meghallgathatnánk még egyszer ezt a részt?
– Természetesen – bólintott az államügyész. Intett Veronának, aki visszatekerte a szalagot. Aztán, ahogy folytatódott a beszélgetés, és sor került Virgilio és Patrick bérére, majd Cynthia javaslatára, hogy a gyilkosságot kenjék a sorozatgyilkosra, egyre erősödött a zsivaj a teremben, míg végül az egyik férfi felkiáltott:
– Nekem ennyi is elég. Bűnös!
– Megértem az érzéseit, uram – csillapította Montesino –, de ezenkívül még két vádpontunk van, úgyhogy a türelmüket kérem. Azonkívül nem tudom, észrevették-e, hogy végre működik a légkondicionálónk.
Páran tapsoltak, mások felsóhajtottak, hangot adva megkönnyebbülésüknek.
A hátralévő lyukakat gyorsan befoltozták. Egy adóellenőr bemutatta Cynthia adóbevallásait. Közölte, hogy Ernst képviselőnő befizette a kamatok után járó adókat, mivel az alapösszeg – ajándék lévén – adómentesnek számít. Hozzátette, hogy Cynthia kajmán-szigeteki bankszámláján mintegy ötmillió dollár van.
– Leszögezem – mondta a végén az ellenőr –, hogy Ernst képviselőnő adói százszázalékosan rendben vannak.
– A számla létezése – folytatta beszédét az államügyész mindenesetre alátámasztja azt az állítást, hogy Cynthia Ernstnek szándékában állt kifizetni a négyszázezer dollárt szülei meggyilkolása fejében. – Montesino nem említette, hogy ha Cynthia nem ügyel olyan aggályosan a törvény betartására, az amerikai bíróság sose tett volna szert erre a bizonyítékra.
Ainslie-t újra visszahívták. Elmondta, hogyan nyitották ki Jensen széfjét. Felsorolta az ott talált tárgyakat. Külön felhívta a figyelmet a Cayman Airways repülőjegyének ellenőrző szelvényére.
– Van valami jelentősége ennek a repülőútnak? – kérdezte Montesino.
– Két nappal ezelőtt Mr. Jensen az ügyvédje jelenlétében elmondta, hogy ő és Cynthia Ernst három napot töltöttek együtt a Kajmán-szigeteken. Akkor terveitek ki az Ernst házaspár meggyilkolását. Ernst képviselőnő azt akarta, hogy ne együtt utazzanak. Ő az American Airlinesszal repült, Hilda Shaw álnéven.
– Tudja valamivel igazolni ezt a második állítást?
– Igen. Elmentem az American Airlines központjába, és megnéztem a számítógépes jelentéseiket: kiderült, hogy aznap a Nagy-Kajmánra induló 10209-es járaton valóban volt egy Hilda Shaw nevű utas.
"Mindez csupán hallomáson alapuló bizonyíték – gondolta Ainslie. – Egy tisztességes bíróság nem is foglalkozna vele, de itt, ezek között a tökfejek között kitűnően bevált."
A második vádponttal összefüggésben Ainslie bemutatta a Naomi Jensen és Kilburn Holmes ellen elkövetett gyilkosság bizonyítékait, amelyeket Ernsték házából hozott el a rendőrség. Az államügyész kérésére külön-külön részletezte őket.
Ezután ismét Julio Verona következett. Tanúsította, hogy a műanyag zacskókon talált ujjlenyomatok Cynthia Ernsttől származnak, és megerősítette, hogy a címkéken lévő kézírás szintén az övé.
– A harmadik vádpont ügyében nem idézek be egyetlen tanút sem – közölte az esküdtekkel Montesino –, hogy megerősítse, Cynthia Ernst ismerte a tolószékes gyilkos nevét. Valamennyien pontosan hallottuk az imént, amikor lejátszottuk a magnószalagot.
Ismét helyeslő mormogás kísérte szavait.

* * *

Montesino rövidre fogta a befejezést.
– Hosszú és valamennyiünket fájdalmasan érintő ülésen vettünk részt. Nem akarom tovább húzni az időt, csupán emlékeztetem önöket a következőre: nem az a feladatuk, hogy eldöntsék, vajon Cynthia Ernst bűnös-e vagy ártatlan. Az a bíróság dolga lesz, amennyiben önök most úgy határoznak, a felhozott bizonyítékok elegendőek ahhoz, hogy bíróság elé vigyék az ügyet. Én azt hiszem, bőven elegendőek – és valamennyien az igazság ügyét szolgáljuk, ha önök elfogadják az általunk javasolt vádpontokat.
Pár pillanattal később az államügyész és a többi hivatalos személy kiment a teremből. A vádesküdtszék magára maradt.
De nem sokáig. Tizenöt perccel később a bíró és az államügyész összeült, miután a bíró kézhez kapta a vádesküdtszék döntését.
A testület mindhárom esetben megerősítette a Cynthia Ernst ellen felhozott vádat.

4.

– Óra indul – jelentette be Curzon Knowles, amikor átnyújtotta Ainslie-nek a vádpontokat tartalmazó okirat két példányát. – Ha ezek kiszabadulnak innen, titoktartási fogadalom ide vagy oda, a hír futótűzként söpör majd végig a városon. Siessenek!
A folyosón álltak. Miközben Knowles elkísérte őket a lifthez, Ainslie megkérdezte:
– Nem tudná még itt tartani egy ideig az esküdteket? Adhatna nekik valami feladatot.
– Egy – válaszolta Knowles –: ezt eleve így terveztük. Kettő: ne számítson többre egy óránál. Azután magát terheli a felelősség.
– A rendőrségen már tudnak a vádpontokról – folytatta az államügyész-helyettes. – Montesino felhívta a rendőrfőnököt. Azt üzenik, amint megérkezik, menjen egyenesen a rendőrfőnök-helyettes, Otero Serrano irodájába. – Knowles kíváncsi pillantást vetett Ainslie-re: – Elég szokatlan a nagyfejűektől, hogy gyilkossági ügyekbe ártsák magukat.
– Kivéve, ha egy városi tanácsos a vádlott. Az őrnagyok és városi tanácsosok különleges lények: csínján kell velük bánni.
Curzon Knowles az állami hivatalnokok többségéhez hasonlóan nem nagyon törődött az önkormányzati politikával, bár Miamiben még a rendőr őrmesterek is pontosan tudták, merre hány lépés.
Ainslie persze tisztában volt vele, hogy a rendőrség elvben független a városi politikától, a valóságban azonban erre nincs sok esély. A rendőrség költségvetését mindig a városi tanács ellenőrizte, és mivel a jegyző nevezte ki a rendőrfőnököt, a rendőrség irányítása gyakorlatilag a politikusok kezébe került. Ha kellett, egyszerűen leváltották a város hatalmával dacoló rendőrfőnököt. A képviselők mindent tudtak az előléptetésre váró, magas rangú rendőrtisztekről. Néhány tanácstagnak barátai is voltak a rendőrségen, úgyhogy ha kellett, érvényesíteni tudták az akaratukat.
A rendőrség és a városi tanács között gyakran voltak súrlódások. A város rendkívül érzékenyen reagált, ha úgy érezte, hogy csorbul a hatalma. Most ismét borotvaélen táncoltak, amióta Newbold hadnagy értesítette feletteseit az Ernst házaspár meggyilkolásával kapcsolatos legújabb fejleményekről.
Ahogy a liftajtó lassan becsukódott, Ainslie még látta, hogy Knowles hangtalanul utánaszól:
– Sok szerencsét!
"Mihez?" – kérdezte Ainslie önmagától. Számára az lett volna a legszerencsésebb, ha a mostani tanúvallomással véget ér az ügyben játszott szerepe, de gyanította, hogy mindez csupán hiú remény.
Ahogy szorult a hurok Cynthia körül, Ainslie egyre levertebb lett. Péntek este közölte Karennel, hogy az Ernst-ügy lezárása után otthagyja a gyilkossági csoportot. Valószínűleg leszerel. Amikor Karen meghallotta az újságot, Ainslie nyaka köré fonta a karját, és magához ölelte.
– Drágám, úgy örülök! Rettenetes volt látni, hogy mit művel veled az a rengeteg szörnyűség! Itt az ideje, hogy abbahagyd. Nem bírod már. Ne aggódj a jövő miatt. Majdcsak megleszünk valahogy. Mindennél fontosabb vagy nekem, Jasonnek, és... – finoman megérintette domborodó pocakját: – és még valakinek.
Ainslie aznap éjjel beszélt Karennek Cynthiáról: elmondta, mit élt át a lány gyerekkorában, és azt is, hogyan állt bosszút, amikor felnőtt. Most pedig hamarosan lecsap rá a törvény szigora.
Karen figyelmesen hallgatta.
– Hát persze, hogy sajnálom – mondta végül. – Mindenki sajnálja, különösen egy másik nő. De az az igazság, hogy semmit nem lehet tenni érte. Túl késő. Bármi történt is – nekünk nem kell osztoznunk a kétségbeesésében és a bűneiben, hiszen azzal tönkretennénk a saját életünket. Tedd meg, amit tenned kell – aztán hagyd ott az egészet!
Ahogy Karen kiejtette ezeket a szavakat, Ainslie újból eltűnődött, vajon a felesége tudott-e a Cynthiával való kapcsolatáról.
Mindenesetre úgy döntött, igyekszik olyan gyorsan teljesíteni ezt az utolsó küldetést, amilyen gyorsan csak lehet.
A liftajtó kitárult. Ainslie leért a földszintre.

* * *

Kitette a szirénát jelzés nélküli kocsijára, és visszaszáguldott a rendőrség központjába. Amikor belépett Otero Serrano irodájába, a titkár felugrott a helyéről.
– Jó napot, Ainslie őrmester! Már várják! – azzal kinyitotta a belső irodába vezető ajtót. Odabent Serrano, Mark Figueras, Manolo Yanes és Leo Newbold beszélgetett. Amikor Ainslie belépett, minden fej feléje fordult.
– Hol vannak a vádpontok, őrmester? – kérdezte Serrano, és felállt az íróasztalától. A magas, kisportolt tiszt kitűnő nyomozó hírében állt a maga idejében.
Ainslie átadta a vádpontokat tartalmazó dossziét. Serrano mindkét példányt kivette, és a többieknek adta a másolatot.
Amíg azok elmélyülten olvasták a dokumentumokat, Ruby Bowe Malcolmhoz lépett, és a fülébe súgta:
– Beszélnünk kell. Megtaláltam a gyereket!
Ainslie-vel megfordult a világ.
– Cynthiáét? – kérdezte döbbenten. – És...
– Nem hiszem. Egyelőre nem – suttogta Ruby.
A többiek nem figyeltek a közjátékra. Minden idegszálukkal a vádpontokra összpontosítottak.
– Istenem – nyögött fel halkan Figueras. – Ennél rosszabb már nem is lehetne...
– Mindig olyasmi történik, amire az ember sose számítana – tette hozzá Serrano rezignáltan.
Nyílt az ajtó, és a rendőrfőnök, Farrell Ketledge lépett a szobába. Az irodában lévők felálltak.
– Folytassák – mondta csendesen a rendőrfőnök. Az ablakhoz lépett, és hosszasan nézte a kilátást. – Ez a te meneted, Otero sóhajtotta végül.
Senki nem olvasott.
– Cynthia tényleg jól kiszúrt velünk – jegyezte meg Figueras savanyúan. – Épp a Jensen-ügy után léptettük elő.
– A média vitustáncot jár majd örömében – jósolta Manolo Yanes.
Ainslie hirtelen rájött, hogy a többieknek nem az Ernst-ügy fáj a legjobban, hanem az, hogy Cynthia rendőrtiszt létére eltitkolt egy gyilkosságot.
– Ha bíróság elé kerül az ügy, akár évekig eltarthat – jegyezte meg Newbold. – Egész idő alatt össztűzben leszünk.
A többiek komoran bólogattak.
– Akkor ennyi – jelentette ki Serrano. – Meg akartam osztani veletek, amit tudok, de ezek szerint mindennel tisztában vagytok. Cselekednünk kell!
– Talán az lenne a legjobb, ha Cynthia megtudná, hogy vadászunk rá – töprengett hangosan Manolo Yanes. – Esetleg levonna a megfelelő következtetést. Ezzel mindenkit kihúzna a slamasztikából.
Ainslie azt hitte, hogy a többiek heves tiltakozással fogadják majd Yanes szavait. Meglepődve tapasztalta, hogy egyetértő csend követte az elhangzottakat. Ez vajon utasítás volt? – kérdezte magától, de aztán elhessegette a gondolatot. Úgy látszik, tényleg ideje abbahagyni: már rémeket lát.
– Nem tudom, mit szól az ötlethez, őrmester – fordult hozzá Serrano –, de arra gondoltam, magára bízom Cynthia Ernst letartóztatását. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Ha bármi problémát okoz, nyugodtan mondja meg.
"Szóval tudja" – állapította meg magában Ainslie. Rájött, hogy valószínűleg mindenki tudhatott kettejük kapcsolatáról. Eszébe jutottak Ruby szavai:
Elvégre nyomozók vagyunk.
– Nem fogom élvezni, uram. Gondolom, senki nem örülne ennek a feladatnak, de természetesen megteszem, amit tennem kell. Különös módon úgy érezte, tartozik azzal Cynthiának, hogy ő kíséri be.
Serrano helyeslően bólintott.
– Cynthia Ernst e perctől kezdve valószínűleg a figyelem középpontjában áll. Magának kitűnő híre van. Remélem, ezúttal sem fog hibázni.
Ainslie tudta, hogy minden szem rászegeződik. Most is – csakúgy, mint az öt nappal korábbi, Yanesszel és Figuerasszal történt megbeszélésen – érezhető tisztelettel néztek rá.
Serrano belepillantott a papírba, amit pár másodperccel ezelőtt adott át a titkára.
– Reggel óta figyeljük Cynthia Ernstet – közölte. – Fél órával ezelőtt átment a Városházán lévő irodájába. Most is ott van. – Gyors pillantást vetett Ainslie-re. – Egy nyomozónőt is vigyen magával. Azt hiszem, Ruby jó lesz.
Ainslie bólintott. Manapság a nőnemű gyanúsítottakat mindig nő jelenlétében tartóztatják le. Ezzel kivédik a zaklatás vádját.
– Kirendeltem hátvédnek egy járőrkocsit. Odalent várják az utasításait. Erre is szüksége lesz – nyújtotta át Ainslie-nek a letartóztatási parancsot. – Induljon!

* * *

Ruby jelentőségteljes pillantást vetett Ainslie-re a liftben. A férfi a velük utazók felé intett a fejével.
– Majd útközben. – Amikor kiszálltak a liftből, így szólt: Hozzon egy kocsit! Addig beszélek a kísérőinkkel.
A belső udvaron két egyenruhás rendőr ácsorgott a kék-fehérre festett járőrkocsi mellett. Ainslie megismerte az egyiket, Ben Braynen őrmestert.
– Azt a parancsot kaptuk, hogy vigyázzunk magára – bökte meg a sapkáját két ujjal Braynen. – Úgy látszik, fölvitte az Isten a dolgát.
– Nem tart az örökké. A szokásos csekkemet kapom fizetésnapon.
– Mi a feladat?
– A Városházára megyünk. Letartóztatás! parancsunk van. Én előremegyek Bowe-val. Maguk fedeznek.
Azzal megmutatta a papíron lévő nevet.
– Mi a fene! – füttyentett Braynen. – Nem hiszek a szememnek! Ruby Bowe ebben a percben farolt a kék-fehér mellé egy jelzés nélküli kocsival.
– Pedig nyugodtan hihet – felelte Ainslie az őrmesternek, és beszállt Ruby mellé. – Kövessenek! Lehet, hogy nem lesz szükségem magukra, de azért jó érzés, hogy fedeznek bennünket.
Amikor elhagyták a rendőrség körzetét, Ainslie a lányhoz fordult:
– Halljuk. Ki vele!
– A lényeg az, hogy Cynthia talán már vár minket. A múlt éjjel ugyanis megtaláltam, amit kerestem.
– Akkor nincs vesztegetni való időnk. Taposson a gázba!

* * *

Amióta Ruby tudta, hogy Cynthia megszülte apja gyermekét, megpróbálta kideríteni, mi történt a gyerekkel, akivel csak annyiban törődtek, hogy igyekeztek minél biztonságosabban megszabadulni tőle.
– Kislány – tájékoztatta Ruby Ainslie-t, miközben a Városháza felé hajtott. – Ezt viszonylag gyorsan megtudtam. De az örökbefogadási központban nem voltak hajlandók elővenni a régi aktákat. Arra hivatkoztak, hogy még mindig köti őket a titoktartás. Úgy vélték, az Ernst-ügy megoldását nem viszik előbbre a gyerekkel kapcsolatos információk. Pedig már felnőtt.
– De engem nem hagyott nyugodni a dolog – folytatta a lány. – Többször is beugrottam a központjukba, és összebarátkoztam egy idős szociális dolgozónővel. Sikerült megpuhítanom, de nagyon félt. Két napja telefonált. Azt mondta, egy hét múlva nyugdíjba megy. Már nincs vesztenivalója. Tegnap éjjel a lakásán átadta nekem Cynthia lányának iratait.
Ezekből kiderült, hogy nevelőszüleitől két év múlva visszavették a kislányt, ezután a különböző gyermekotthonok hosszú sora következett, majd amikor tizenhárom esztendős lett, elmaradtak a jelentések. Kegyetlen történet. Először ellenőrizni akartam utolsó lakhelyének adatait, de amikor megláttam a nevét, rájöttem, hogy nincs szükség rá. Ma is azt használja.
– Mi a neve?
– Maggie Thorne.
"Ismerős" – gondolta Ainslie, ám ennek ellenére nem tudta hova tenni.
Ruby segített:
– Jorge Rodriguez esete volt. Egy német turistát, bizonyos Niehaust lelőttek a kocsijában. Azt hiszem, maga ment aznap a fiúval.
– Igen...
Ainslie-nek most már minden eszébe jutott. A nagy port felvert, teljesen fölösleges gyilkosság... a nemzetközi felháborodás... A szerencsétlen bűnös pár: a fiatal fekete férfi, Kaprum, és a fehér nő, Maggie Thorne... a laborvizsgálat később kimutatta, hogy mindketten rálőttek a férfira, a két végzetes golyó azonban Maggie Thorne fegyveréből származott... a kihallgatás során mindketten vallomást tettek.
Ainslie emlékezett rá, hogy volt valami ismerős a lány arcában. Megpróbálta a villámfelismerés módszerét alkalmazni, de nem járt sikerrel. Most már tudta, hogy miért: nem a vádlottal találkozott korábban, hanem az anyjával, Cynthiával. Most, hogy felidézte magában a lány vonásait, megdöbbentőnek találta a hasonlóságot.
– Még valamit el kell mondanom – folytatta Ruby, miközben befordult a Bayshore útra. – Az a nő, aki ideadta a jelentést, megpróbálta fedezni magát, mert ha bármilyen okból megszegik a titoktartási esküt, értesíteniük kell a gyerek szüleit. Ő is így tett. Hivatalos értesítést küldött Cynthiának, hogy a rendőrség kérte a lánya nevét, és ő megadta. A levelet pénteken adták fel Ernsték Bay Point-i címére. Elképzelhető, hogy Cynthia azóta megkapta.
– A Niehaus-ügyben végül mi volt az ítélet? – Ainslie hangja remegett, csak nehezen tudott uralkodni magán.
Olyan sok esete volt azóta. Sejtette, mi az igazság, de biztosat akart tudni.
– Kaprumot és Thorne-t halálra ítélték. Mindketten a siralomházban vannak. Persze fellebbeztek, de...
Ainslie-t elhagyta az ereje. Maga előtt látta Cynthiát, amint felbontja a hivatalos értesítést... Tudta, hogy a lány nagyon okos... rögtön össze fogja kapcsolni az eseményeket... a rendőrség hirtelen támadt érdeklődését és a levelet, amelyben közlik vele, hogy egyetlen gyermeke a kivégzésére vár. Hirtelen rádöbbent, hogy az élet milyen kegyetlenül és becstelenül bánt Cynthiával.
Elöntötte az együttérzés hulláma. Ez az érzés egy pillanatra minden egyebet félresodort. Ainslie előrebukott, arcát a kezébe temette, és sírva fakadt. Teste rázkódott a zokogástól.

* * *

– Sajnálom – mondta Rubynak, amikor végre összeszedte magát. Az ember időnként elveszíti az arányérzékét. – Eszébe jutottak a halálbüntetést ellenző tüntetők, akik mintha megfeledkeztek volna a gyilkosok áldozatairól. – Egész egyszerűen kitört belőlem.
– Én a múlt éjjel sírtam. Ez a munka néha... – Ruby elharapta a szót.
– Amikor bemegyünk, szeretnék pár percig kettesben maradni Cynthiával – jelentette ki Ainslie.
– Nem teheti. Ez ellenkezik a...
– Tudom, tudom. Szabályellenes. De Cynthia nem fog szexuális zaklatásra hivatkozni. Sokkal büszkébb annál. Nézze, maga azt mondta, hogy a levelet pénteken adták fel a Bay Point-i címre. Lehet, hogy még nem kapta meg. Ez esetben viszont valahogy közölnünk kell vele a dolgot.
– Malcolm – vágott közbe Ruby halkan –, maga már nem pap!
– De emberi lény vagyok. Még akkor is, ha ez a szabályzatba ütközik. Szükségem van a beleegyezésére.
– Nekem is vannak kötelességeim – tiltakozott Ruby. Mindketten tudták, ha bármi baj történik, lőttek a lány karrierjének.
– Nézze, én fedezni fogom magát. Ha bármi baj lesz, mondja, hogy parancsba adtam. Kérem...
Megérkeztek a Városházára. Ruby megállt a főbejárat előtt. A kék-fehér járőrkocsi besorolt mögéjük. Ruby még mindig tétovázott.
– Nem tudom... megmondaná Braynen őrmesternek is? kérdezte.
– Nem. Ők amúgy is kint maradnak. Maga bejön velem, de megáll a folyosón, amikor bemegyek Cynthiához. Adjon tizenöt percet.
Ruby megrázta a fejét.
– Tízet. És ez a maximum.
– Rendben van.
Azzal beléptek az egyedülálló és anakronisztikus Városháza kapuján.

* * *

Ebben a korszakban, amikor mindenütt pompázatos, katedrálisra emlékeztető hivatalok hirdették a politikusok hatalmát és dicsőségét, a miami Városháza – Amerika egyik legnagyobb városának székhelye – meglepően szerénynek tűnt. A Biscayne-öböl felett magasodó viszonylag kicsi, fehérre festett, kétszintes épület oldalát ragyogó kék art deco dombormű díszítette. Az emberek gyakran meglepődtek egyszerűségén, holott itt székelt Miami polgármestere, alpolgármestere, a jegyző és a városi tanács három tagja. Általános vélemény szerint az épület leginkább tengeri repülőbázisra emlékeztetett, s ez nem meglepő, hiszen 1934 és 1951 között a Pan American Airways tulajdonában volt, és valóban azért épült, hogy kiszolgálja a Miamiból harminckét országba induló Clippereket. Amikor a hidroplánok a dinoszauruszok sorsára jutottak, a Pan Am bezárta a bázist, és később ez lett a Városháza.
"Itt valaha történelmet csináltak – gondolta Ainslie. – Talán mi is azt fogunk ma."
Beléptek az épületbe, és felmutatták igazolványukat a portásfülkében ülő biztonsági őrnek. A férfi intett, hogy mehetnek. Cynthia irodája a földszinten volt. Ainslie balra fordult, és jelezte Rubynak, hogy a folyosón várja meg. Szeme sarkából látta, hogy a lány tüntetően megnézi az óráját.
Mielőtt bejöttek, Ainslie utasította Braynent meg a társát, hogy maradjanak a kapu előtt, figyeljék a rádiót, és azonnal feleljenek, ha hívják őket.
Ainslie továbbment a folyosón, míg a

CYNTHIA ERNST
TANÁCSOS

feliratú ajtóhoz nem ért. Az ablaktalan előtérben fiatal férfi ült. A jobbra nyíló kis helyiségben egy titkárnő dolgozott a számítógépen. Kettejük között egy zöldre festett, erős ajtó vezetett Cynthia irodájába. Ainslie újból felmutatta az igazolványát.
– Rendőrségi ügyben kell beszélnem a tanácsossal. Ne jelentsen be.
– Nem is szükséges – felelte a fiatalember, és az ajtó felé intett a fejével. – Nyugodtan menjen be.
Ainslie belépett az irodába, és becsukta maga mögött az ajtót.
Cynthia díszes íróasztala mögül nézett farkasszemet vele. Arca nem árult el semmilyen érzelmet. Az iroda tágas és kellemes volt, ám semmi több. Az ablakból szép kilátás nyílt a kikötőre. A jobbra nyíló ajtó valószínűleg egy apró fürdőszobába vezetett.
Némán nézték egymást. Pár pillanattal később Ainslie mély lélegzetet vett.
– Azt akartam mondani... – kezdte, de Cynthia közbevágott.
– Tartsd meg magadnak – közölte hidegen. Alig mozdultak az ajkai. Szinte köpte a szót. Ezúttal tegezte Ainslie-t.
Tudta. Egyiküknek se kellett magyarázkodnia. Cynthiának biztos rengeteg lekötelezettje van. Egy városi tanácstag megengedheti magának, hogy szívességeket tegyen másoknak. A vádesküdtszék tagjai közül vagy a rendőrségről valaki szép csendben mégis felvette a kagylót.
– Lehet, hogy nem hiszed el – mondta Ainslie –, de azt kívánom, bárcsak lenne valami, amiben segíthetnék neked.
– Nos, ez valóban megfontolásra méltó ajánlat – felelte jeges hangon a lány. – Tudom, szereted a kivégzéseket, esetleg megnézhetnéd a lányomét, vajon minden szabályosan megy-e. Vagy akár az enyémet is.
– Kérlek, ne csináld ezt – suttogta Ainslie.
– Vagy jobban szeretnél inkább valami kegyes színjátékot előadni?
Ainslie felsóhajtott. Bár maga sem tudta pontosan, mit várt ettől a találkozástól, érezte, hogy kudarcot vallott. Most már tisztában volt vele, hogy hibázott: Rubynak itt kéne állni mellette.
– Korántsem könnyű feladat – mondta, és letette a letartóztatási parancsot az asztalra. – Ezennel letartóztatlak. Jogod van...
– Vegyük úgy, hogy ismertetted a jogaimat – mosolygott hidegen Cynthia.
– Add át a fegyveredet – parancsolta Ainslie. – Hol van?
Jobb keze automatikusan a saját fegyverére csúszott. Tudta, hogy Cynthiának is ugyanilyen Glockja van – mint minden felesküdött személy, ő is megkapta ajándékba, amikor visszavonult.
– Az íróasztalban – mutatott a fiókra a lány.
Ainslie egy pillanatra se vette le a szemét Cynthiáról. Bal kézzel nyúlt a fiókba. Csakhamar kitapintotta a fegyvert. Kiemelte és zsebre tette.
– Kérlek, fordulj meg. – A bilincs már ott volt a kezében.
– Még nem – felelte természetes hangon a lány. – Előbb vécére kell mennem. Vannak dolgok, amelyeket nem lehet hátrabilincselt kézzel csinálni.
– Nem – mondta határozottan a férfi. – Maradj ott, ahol vagy. Cynthia sarkon fordult, és megindult a fürdőszobaajtó felé.
– Ha nem tetszik, lőj le – vetette oda a válla fölött.
Ahogy kinyitotta az ajtót, Ainslie látta, hogy tényleg vécé van odabent. Arra nyilvánvalóan nincs kiút. Az ajtó gyorsan becsukódott. Ainslie keze lecsúszott a fegyverről. Az ajtóhoz lépett, hogy betörhesse, ha kell. De elkésett.
Mielőtt elérte volna a kilincset, az ajtó újra kivágódott. Cynthia állt az ajtóban. A szeme ragyogott. Ajkát szorosan összeszorította. "Olyan, akár a gyűlölet álarca" – futott át Ainslie agyán.
– Állj! – kiáltotta a lány. Kezében apró revolver csillogott. Ainslie tudta, hogy túljártak az eszén.
– Nézd... – kezdte.
– Pofa be! – süvöltötte Cynthia. – Tudtad, hogy van még egy fegyverem. Igaz?
Ainslie lassan bólintott. Pár pillanattal előbb átvillant agyán a lehetőség, de elhessegette. Cynthia kezében ugyanaz a Smith & Wesson volt, amit egykor olyan hatékonyan használt a bankrablás során.
– Arra gondoltál, hogy talán magam ellen fordítom? Ezzel nagy szívességet tennék mindenkinek. Felelj!
Eljött az igazság pillanata.
– Igen – felelte Ainslie. Voltaképpen ezért hagyta magára a lányt.
– Nos, megteszem – mondta. – De téged is magammal viszlek!
A lány szabályos lőállásban állt.
Ainslie agyában egymást kergették a lehetőségek. Első gondolata az volt, hogy a Glock után nyúl, de tudta, hogy Cynthia abban a tizedmásodpercben tüzelne. Lelki szemei előtt megjelent a bankrabló, ahogy homloka közepén vörös lyukkal lassan a földre csúszik... Ami Rubyt illeti... talán öt perc telt el, amióta elváltak. Cynthiával nem lehet értelmesen beszélni. Mit tehetne? Semmit, így hát... mindenki életében eljön a vég. Előbb-utóbb bele kell nyugodnia. Néha kíváncsi volt rá, hogy élete utolsó percében vajon feltámad-e benne újra a hit. Most már tudta a választ: nem.
Cynthia tüzelésre készen állt. Ainslie lehunyta a szemét. Hallotta a zavar kattanását. Eldördült a lövés, de ő semmit sem érzett. Lassan kinyitotta a szemét.
Cynthia a padlón hevert. A szeme csukva volt. Még mindig szorosan markolta a fegyverét. Jobb oldalából ömlött a vér.
Az ajtóból, kilenc milliméteres automatája mögül Ruby Bowe nézett vissza rá.

5.

A Cynthia Ernst erőszakos haláláról szóló hírek szökőárként söpörtek végig a városon.
A média rávetette magát az esetre.
A városi tanács tajtékzott. Cynthia megölését fölösleges túlzásnak tartották.
Mielőtt még a technikusok vagy az orvos szakértő megérkezett volna, a sajtó emberei már a Városházán nyüzsögtek. Filmeztek, kérdéseket tettek fel, amelyekre persze nem kaptak választ.
A rendőrségi hívások riasztották őket.
Braynen őrmester és társa sürgősen erősítést kért, de addig is mindent megtett annak érdekében, hogy fenntartsa a rendet.
Malcolm Ainslie és Ruby Bowe még mindig nem tért egészen magához. Csupán villanásszerű eseménytöredékek jutottak el a tudatukig. Felhívták Serrano irodáját, és azt a parancsot kapták, hogy maradjanak a helyszínen, de ne beszéljenek senkivel, míg a belső ellenőrzés oda nem érkezik. Mindig ez a szokásos eljárás, ha egy szolgálatban lévő rendőr megöl valakit. A kiküldött nyomozó és az őrmester hamarosan megjött. Alaposan kikérdezték Rubyt és Ainslie-t, bár nem bántak velük ellenségesen. Úgy látszik, valaki már informálta őket a Cynthia ellen kiadott letartóztatási parancsról.
A rendőrség rövid közleményt adott ki Cynthia Ernst tanácsos lelövésével kapcsolatban, ugyanakkor a szóvivő megígérte, hogy este hatkor sajtókonferenciát tartanak az ügyről, amelyen a rendőrfőnök is megjelenik.
A rendőrfőnök eközben üzent a polgármesternek és a tanácstagoknak, hogy még a sajtótájékoztató előtt felhívja őket, és közli velük a legújabb információkat. Sokkal jobb lett volna, ha személyesen találkoznak, ám Florida "napfényes törvényei" értelmében a városi tanács tagjai csupán a nyilvánosság előtt érintkezhettek egymással.
Miután a belső ellenőrzés befejezte Ruby és Ainslie kihallgatását, Serrano berendelte őket az irodájába, ahol Yanes és Figueras jelenlétében ismét el kellett mondaniuk a történteket. Ainslie és Bowe nem hazudott, de főnökeik se tettek föl túl csavaros kérdéseket. Ainslie úgy érezte, a testület inkább önmagát akarja fedezni. Eszébe jutottak Yanes őrnagy alig egy órával ezelőtt elhangzott, Cynthiára vonatkozó szavai: Esetleg levonná a megfelelő következtetést. Ezzel mindenkit kihúzna a slamasztikából. Vajon bűnösnek érzik magukat, amiért nem tiltakoztak? Talán azért nem kérdezték ki olyan alaposan őket, mert végül szembesülniük kellett volna a saját felelősségükkel?
Tudta, hogy ezekre a kérdésekre sosem fog választ kapni.
Végül megszületett a rendőrség hivatalos verziója az üggyel kapcsolatban. Serrano maga vetette papírra, majd odaadta a titkárnőjének, hogy gépelje le és sokszorosítsa.

Malcolm Ainslie őrmester és Ruby Bowe nyomozó a vádesküdtszék által megerősített három vádpont alapján készült letartóztatási paranccsal a kezében megkísérelte letartóztatni Cynthia Ernst tanácsost. Miután a fogolytól elvették annak bejelentett fegyverét, a tanácsos egy addig elrejtett pisztollyal le akarta lőni Ainslie őrmestert. Ruby Bowe nyomozó azonban saját rendőrségi fegyverét használva rálőtt a fogolyra, és megölte.

Ezeket a tényeket Braynen és társa is megerősítette, akik a hívást követően pár másodperc múlva a helyszínre érkeztek. Ainslie és Ruby csak később beszélte meg a történteket.
– Néhány percnyi várakozás után ideges lettem – magyarázta Ruby. – Épp idejében, nem igaz?
Ainslie két kezével megfogta a lány vállát, és mélyen a szemébe nézett.
– Magának köszönhetem az életemet! Ha bármikor szüksége lesz rám, csak szóljon.
– Feltétlenül – mosolyodott el a lány. – Bár igyekszem fegyelmezni magam... A gyilkossági csoport egészen más lenne maga nélkül. Nagyon sokat tanultunk magától. A példaképünk lett. Remélem, nem hoztam zavarba.
– Csak egy kicsit – felelte Ainslie óvatosan. Aztán hozzátette: Őszintén örülök, hogy magával dolgozhatok. – Úgy döntött, nem mondja meg a lánynak, hogy itt akarja hagyni a rendőrséget. Nem ez a megfelelő pillanat.

* * *

A sajtótájékoztató előkészületei boszorkányos gyorsasággal folytak. A rendőrség és az államügyészi hivatal között izzottak a telefonvonalak. Úgy döntöttek, felfedik az Ernst-gyilkossággal kapcsolatos tényeket: az apa zaklatásait, Cynthia terhességét, azt is, hogy előre kitervelte szülei halálát, sőt azt sem hallgatják el, hogy elrejtett egy másik kettős gyilkossággal kapcsolatos bizonyítékokat, amelyek aztán másfél évig hevertek a rendőrség raktárában anélkül, hogy bárki is megnézte volna őket. Ezenkívül Cynthia Ernst azt sem jelentette, amit a tolószékes gyilkossággal kapcsolatban megtudott. Serrano így fogalmazott, miután tárgyalt a rendőrség szóvivőjével, Evelino Jimenezzel:
– Ebből a hatalmas rakásból senki nem fog illatosan kikerülni. Ám ez mind semmi ahhoz képest, ha visszatartunk valamit, és azt később kiszagolja valami ügyes riporter.
Csak a Patrick Jensen és Virgilio tárgyalásával kapcsolatos bizonyítékokat tartották vissza. Egyúttal nyilvánosságra hozták Jensen letartóztatását és az ellene felhozott vádakat.
Ami Virgiliót illeti, senki nem reménykedett, hogy valaha is elkapják. Bár a Metro Dade-i zsaruk és a Miami Rendőrség is nagy erőkkel nyomozott utána, a fickó valószínűleg már rég Kolumbiában élvezi az életet. Tekintve a két ország megromlott viszonyát, nem valószínű, hogy Kolumbia kiadná őt az Egyesült Államoknak.

* * *

A sajtótájékoztatót a rendőrség központi épületének előcsarnokában tartották. A belépőket egyenruhás rendőrök ellenőrizték. A mikrofonokat és az emelvényt a liftek előtt állították fel. Az esemény lebonyolításáért a rendőrségi szóvivő, Evelino Jimenez volt a felelős.
Pár perccel a konferencia kezdete előtt a városi tanácstagok kíséretében megérkezett a polgármester. Az újságírók azonnal megrohanták őket, de nem kaptak választ a kérdéseikre. Amikor az egyik riporter a polgármester orra alá nyomta a mikrofonját, a város első embere dühösen felcsattant:
– Vigye már innen ezt a vacakot, és inkább arra figyeljen, hogy mit mondanak!
Amikor Farrell Ketledge a terembe lépett, hirtelen surrogni kezdtek a videokamerák, csattogtak a vakuk, közelebb nyomultak a mikrofonok, a ceruzák sebesen szántották a jegyzetfüzeteket. A rendőrfőnök megállt az emelvényen. Nyugodtan beszélt, de nem vesztegette az időt. Rögtön a tárgyra tért.
– Kétségkívül ez a legszomorúbb nap egész rendőri pályafutásom során. Cynthia Ernstet hűséges kollégámnak és jó barátomnak hittem, és bizonyos, hogy legalábbis részben a jövőben is így emlékszem majd rá, mindama borzalom ellenére, ami most napvilágra került. Rövidesen hallani fogják, hogy Cynthia Ernst bűnöző volt, aki többek között a szülei haláláért is felelős.
A teremben lévők egy emberként hördültek fel a csodálkozástól. Számos riporter fölpattant, és a parkolóban várakozó közvetítőkocsik felé rohant. A többiek rádiótelefonon beszéltek.
A rendőrfőnök folytatta. Megemlítette azokat a gyilkosságokat, amelyeket Cynthia nem jelentett, noha tudott róluk.
– Ma reggel a vádesküdtszék három vádpontja alapján letartóztatási parancsot adtak ki Ernst tanácsos ellen. A letartóztatás során Cynthia Ernst előkapott egy elrejtett revolvert, és megpróbálta lelőni az egyik rendőrt, ám a társa egyetlen lövéssel megölte őt. Később még beszélhetünk erről, ha akarják, de előbb a mai nap más eseményeivel akarok foglalkozni, többek között a vádesküdtszék Cynthia Ernst ellen kiadott vádiratával. Megkérem Mr. Curzon Knowlest, az államügyészi hivatal gyilkossági csoportjának vezetőjét, hogy ismertesse a vádpontokat és azok bizonyítékait.
Knowles erre az alkalomra a szokásosnál is ünnepélyesebben öltözött fel. Kék halszálkás öltönyt viselt. Fölment az emelvényre, és tíz percen át folyamatosan beszélt. Megemlítette a vádesküdtszék előtt elhangzott tények többségét. A hallgatóság soraiban sokan felkapták a fejüket, amikor szóba kerültek Eleanor Ernst naplói és a Cynthia ellen gyermekkorában elkövetett erőszak részletei.
– Megígérem – folytatta Knowles –, hogy a napló egyes részleteit lemásoljuk és hozzáférhetővé tesszük.
Néhány kérdést tettek fel neki, de egyetlen riporter sem lendült támadásba. Az újságírókat megdöbbentették az elhangzottak. Úgy érezték, ezen a napon napfényre került az igazság.
Knowles után Serrano lépett az emelvényre. A rendőrfőnök helyettese bemutatta Newboldot, aki csak néhány szót szólt, majd Malcolm Ainslie következett. Az őrmester ismertette Gustav és Eleanor Ernst meggyilkolásának részleteit, és azt, hogyan próbálták a gyilkosságsorozat részének álcázni a halálukat. Miután kiderült, hogy Ainslie töviről hegyire ismeri az ügyet, a riporterek elárasztották kérdéseikkel. Ainslie állta a rohamot. Mindenre lényegre törően és világosan felelt.
– Korábban... – nyújtotta felé mikrofonját az egyik tévériporternő, miközben a jegyzeteiben keresgélt – Newbold hadnagy azt mondta, ön fedezte fel elsőként, hogy az Ernst-gyilkosság valószínűleg nem illik bele az addigi sorozatba. Elárulná, miből gondolta ezt?
– Mert nincs nyúl a Jelenések könyvében – bukott ki önkéntelenül Ainslie-ből.
Döbbent csend fogadta a szavait.
– Megmagyarázná? – kérdezett tovább a riporternő, miután összeszedte magát.
Ainslie Serranóra nézett, aki vállat vont, majd így szólt az újságírókhoz:
– Vannak olyan tehetséges nyomozók, akik néha kissé szokatlan módon oldanak meg egy-egy esetet. – Aztán Ainslie-re nézett: Mondja el nekik...
– A korábbi gyilkosságsorozat tettese minden egyes helyszínen ott hagyott valamit, ami összefüggésbe hozható a bibliai Jelenések könyvével. Az Ernst-gyilkosság helyszínén viszont csak egy döglött nyulat találtunk. Ez kilógott a sorból.
Miközben erről mesélt, Ainslie-nek eszébe jutott, hogy a média még nem tud a dologról. Annak idején visszatartották az információt, aztán a későbbiekben se beszéltek róla, hiszen Elroy Doilt csupán a Tempone-ügy kapcsán ítélték el, viszont azon a helyszínen semmit sem hagyott hátra.
Az újságírók csöndben jegyzeteltek. Az egyik megkérdezte:
– Ki fejtette meg, hogy mit jelentenek ezek a jelképek?
– Ha megengedik, erre én válaszolok – mondta Serrano. – Ainslie őrmester fedezte fel a helyszínen talált tárgyak kapcsolatát. Ez a nyom vezetett el a későbbiekben Elroy Doilhoz.
– Igaz, hogy ön azelőtt pap volt, és ezért ismeri ilyen jól a Bibliát? – kérdezte egy öreg bűnügyi riporter.
Ainslie nagyon remélte, hogy nem kerül elő ez a téma. Bár sose titkolta, mi volt azelőtt, nem akarta nagydobra verni a dolgot.
– Igen. Sok szempontból ez is segített – felelte röviden.
– Miért hagyta ott a papi hivatást, és állt be a rendőrséghez? nyújtottak felé egy újabb mikrofont.
– Az egyházat saját elhatározásomból hagytam ott. Az ok magántermészetű. – Mosolygott. – Mindenesetre az a tény, hogy felvettek a rendőrségre, valószínűleg elegendő bizonyíték rá...
Érezhető vidámság lett úrrá az egybegyűlteken.
Nem sokkal később a legtöbb riporter visszaindult a szerkesztőségbe. A sajtótájékoztató véget ért. Néhány tévéstáb még maradt. Mindenki Ainslie-vel akart riportot csinálni. Még akkor is kérdésekkel bombázták, amikor visszament a kocsijához.

* * *

Minden kétséget kizáróan ő volt a nap hőse. Alakja többször is felbukkant a tévében, az újságok sűrűn idézték szavait. A legtöbb országos hálózat is felkapta a Cynthia Ernst-ügyet. Az ABC éjszakai műsorában, a Night Line-ban is egyértelműen Ainslie volt a sztár.
A nyomtatott sajtó nagy érdeklődést tanúsított a múltja iránt. Valamelyik riporter kiderítette, hogy annak idején doktorált, és megtalálták vallási tárgyú könyvét is. Nevét megemlítette a Newsweek és a Time, a Parade vasárnapi száma pedig az alábbi szalagcímmel jelent meg: A TUDÓS EXPAP MOST ÜNNEPELT NYOMOZÓ.
A Miami Rendőrséget több érdeklődő stúdió is felkereste, hogy megvegye a sztorit. Úgy látszik, Ainslie meghazudtolta Serrano jóslatát, hogy az Ernst-ügyből senki nem fog tisztán kikerülni. Neki sikerült.
– Istenem, bárcsak már vége lenne – sóhajtotta Ainslie Newboldnak.
– Ami azt illeti, odafent ugyanígy éreznek – felelte a hadnagy. Mindenesetre valamennyien megkönnyebbültek, amiért Cynthia
Ernst letartóztatását nem követte hosszas tárgyalás.

* * *

Ainslie a sajtótájékoztató után bejelentette Newboldnak, hogy távozik a gyilkossági csoporttól. Newbold nem tett fel fölösleges kérdéseket; sok nyomozó döntött már ugyanígy. Mindenesetre áthelyezte Ainslie-t a "kihűlt ügyek" csapatába. Itt legalább nem kellett friss gyilkosságokkal szembesülnie.
Három hét múlva Newbold megállt Ainslie íróasztala előtt, és így szólt hozzá:
– Figueras hívat. Beszélni akar veled.

* * *

– Hello, Ainslie – üdvözölte Figueras titkárnője, Theodore Hernandez, amikor az őrmester belépett az irodába. – Mielőtt bemegy a főnökhöz, megtenne egy szívességet?
– Ha rajtam áll...
– Tudja, a kölykeim folyton önt nézik a tévében, és önről olvasnak az újságban. Amióta elárultam nekik, hogy ismerem, megállás nélkül nyaggatnak, hogy kérjek öntől autogramot. – Elővett két fehér kartont, és átnyújtotta Ainslie-nek: – Megtenné?
– Nem vagyok én afféle híresség – tiltakozott zavartan az őrmester.
– Dehogynem! Kérem, írja rá az egyik lapra, hogy "Petrának", a másikra meg, hogy "Justonnak".
Ainslie átvette a kártyákat és a tollat.
– Ma én leszek a nap sztárja – mosolygott a titkárnő, miközben Figueras irodája felé vezette az őrmestert.
Mark Figueras felállt, amikor Ainslie belépett, és kezet nyújtott neki.
– Á, a mi hírességünk! – mondta vigyorogva. – Hogy érzi magát?
– Mint a meglőtt nyúl – panaszolta Ainslie.
– Nos, ahogy elnézem, egyhamar nem szállnak le magáról. Nagyon fárasztó?
– Kibírom. Hát a testület?
– Hagyjuk – legyintett Figueras. – Felejtse el a formalitásokat, Malcolm. Mostani találkozásunkat inkább tekintse baráti beszélgetésnek. Kezdjük a legfontosabbal: maga e perctől fogva Ainslie hadnagy. – Kezet nyújtott. – Gratulálok. Kissé megkésve bár, de a lehető legjobb úton halad.
Ainslie kíváncsian várta a folytatást. Nagyon örült az előléptetésnek. A legszívesebben azon nyomban felhívta volna Karent, de Figueras még nem fejezte be.
– Ami a karrierjét illeti – folytatta az őrnagy –, végre sínen van. A többi csak magán áll. Az első lehetősége, hogy átveszi a gyilkossági csoport vezetését. – Ainslie kérdő pillantást vetett rá. Figueras folytatta: – Leo Newbold ugyanis kapitány lesz. Új posztra kerül. A maga minősítése kiváló, úgyhogy kivételt tehetünk, ha úgy akarja.
– Köszönöm, de inkább nem élek vele.
– Fű alatt már értesültem a szándékáról. Megértem az indokait. Csupán azt akartuk, hogy minden lehetőséggel tisztában legyen.
A többes szám azt jelezte, hogy Figueras valaki más szavait is tolmácsolja.
– Nézzük meg, milyen jövő várhat itt magára – folytatta az őrnagy. – Most hadnagy. Három év múlva talán kapitány. Ha a főnök úgy gondolja, később előlépteti őrnaggyá, de erre már nincs garancia. Negyvennégy évesen már kevesebb a munka, viszont sokkal keményebb a verseny. A lényeg az, hogy a nyugdíjazása előtt legfeljebb az őrnagyi rangot érheti el. Ez az igazság.
– Köszönöm.
– Nézze, az utóbbi időben a sajtó több figyelmet szentelt magának, mint a testületben eddig bárkinek. Tudom, hogy maga remek munkát végzett, de őszintén szólva ez a siker inkább papi múltjának és korábbi tudományos munkásságának köszönhető. Ami ezt illeti, támadt egy ötletem.
Ainslie sejtette, mi következik.
– Az a helyzet, hogy a média valószínűleg a továbbiakban is figyelemmel kíséri magát. Mivel jól dolgozik, feltehetően kitűnő sajtója lesz. Ebben nincs semmi rossz, de az az igazság, hogy kezd kissé kényelmetlenné válni a testület számára. Mint tudja, közülünk kevesen állnak reflektorfényben. Miami polgárainak többsége még a rendőrfőnök nevét sem tudja. Ez mindig is így volt, és mi azt szeretnénk, ha így maradna a jövőben is.
– Öntsünk tiszta vizet a pohárba – javasolta Ainslie. – Ezek szerint azt kívánja, hogy az előléptetés meg a többi ellenére mielőbb váljak meg a testülettől?
Figueras megrázta a fejét.
– Úgy látom, félreérthetően fogalmaztam – mondta. – Nem állt szándékomban ilyesmit sugallni. Csupán arról van szó, hogy a legtöbben úgy érezzük, itt a testületnél nem vár nagy jövő magára. Szeretnénk, ha olyasmit csinálna, amiben jobban ki tudja használni különleges képességeit.
– Ami azt illeti, eddig nem nagyon böngésztem az álláshirdetéseket – válaszolta Ainslie. – De úgy látom, itt az ideje.
Figueras felnevetett.
– Az az igazság – és meg kell vallanom, most elsősorban erről van szó –, hogy valaki, akinek jó kapcsolatai vannak a rendőrséggel, sőt a polgármesterrel is, nagyon "akarja" magát. Úgy tudom, rendkívül kedvező feltételeket ajánl.
Ainslie zavarba jött.
– Ismerem ezt a szervezetet?
– Nem hiszem. Dél-Florida egyetemi alapítványának elnöke keresett meg bennünket. – Figueras egy papírról olvasta: – A neve: Dr. Hartley Allardyce. Nem akar találkozni vele?
"Az élet teli van váratlan fordulatokkal" – töprengett Ainslie. Mondhatok erre nemet? – kérdezte.

6.

– Lehet, hogy csodálkozni fog, dr. Ainslie – mondta Hartley Allardyce –, de nagyon sokat beszélgetünk önről itt az egyetemen, amióta felkapta a nevét a sajtó.
– Valóban meglep – felelte Ainslie –, de hát az utóbbi időben elég sok meglepetés ért.
Három napja beszélt Figuerasszal. Most meg már a Miami belvárosában lévő City Clubban ebédelt Allardyce-szal. Ainslie furcsának találta, hogy Allardyce doktornak szólítja. Évek óta nem használta tudományos fokozatát, de az adott körülmények között úgy érezte, nyugodtan megteheti...
– A közönség mindig szerette a helyi sztárokat. Márpedig ön az lett, amikor megoldotta a gyilkosságsorozatot. Külön jó pont, hogy tudományos ismeretei segítségével tette ezt. Meg kell mondanom, hogy kollégáimmal együtt én is őszintén csodálom a teljesítményét.
Ainslie elmosolyodott, és valami köszönetfélét mormogott. Allardyce nem vett tudomást róla.
– Az az igazság, hogy nekünk mindez a lehető legjobbkor jött folytatta. – Remélem, önnek is.
Allardyce jóképű, őszülő, bronzbarna férfi volt. Lépten-nyomon felvillantotta ragyogó mosolyát. Gazdagnak született, és egy nemzetközi befektetési alap igazgatójaként másokat is gazdaggá tett, ugyanakkor szenvedélyesen hitt a felsőoktatásban – Így lett Dél-Florida egyetemi alapítványának elnöke.
– Hat éve vagyok az alapítvány elnöke – mondta. – Kezdettől fogva szerettem volna, ha tantervünkben az összehasonlító vallástörténet is helyet kapna. Bár természetesen van vallás és filozófia tanszékünk, ott korántsem foglalkoznak olyan mélységben a témával, mint ahogy szeretném.
Allardyce elhallgatott, és megvárta, míg a pincér letette eléjük a vesepecsenyét.
– Remélem, megkínálhatom egy pohár borral – emelte magasba szakértő kézzel a palackot. – Opus Egy. A világ két legjobb borásza csinálta: a Napa-völgyben élő Robert Mondavi és a néhai Philippe de Rothschild Bordeaux-ból. Kóstolja meg!
– Felséges – jelentette ki Ainslie, és igazat mondott. Hallott már erről a borról, de őrmesteri fizetéséből nem engedhette volna meg magának.
– Azt hiszem, ideje elárulnom, miért vagyunk itt – mondta Allardyce. – A legtöbb hallgató természetesen valami jól jövedelmező szakmát szeretne: üzletkötőnek, jogásznak, orvosnak, mérnöknek tanul. Én viszont szeretném megmutatni nekik, hogy az összehasonlító vallástörténetnek is van értelme. A vallások sok mindent elárulnak a múltról. Jóval többet, mint a hagyományos történettudomány. Megismerhető belőlük a kor társadalma; kiderül, milyen félelmeik, reményeik, örömeik voltak az ókor emberének. Megtudjuk, mitől rettegtek a legjobban. Persze mindig a halál vezette a listát: van-e valami a halál után, vagy csupán a feledés vár ránk... Azt hiszem, ez a kérdés a legfélelmetesebb. Tölthetek még egy pohárral?
– Köszönöm, nem – hárította el Ainslie. – Nagyon jól érzem magam. Azonban mielőtt továbbmennénk, el kell mondanom valamit.
– Tessék csak.
– Az az igazság, hogy bár mindig is elbűvölt az összehasonlító vallástudomány, én már egyetlen vallásban sem hiszek.
– Hallottam – bólintott Allardyce. – Nem számít. Ez azt jelenti, hogy még tárgyilagosabb lesz. Még egy pohárral?
– Köszönöm, nem kérek.
– Az az igazság, hogy az utóbbi időben elég sok pénzt sikerült szereznem, úgyhogy végre megvalósíthatom régi álmomat, és létrehozhatom a vallásfilozófiai központot az egyetemen. A pénz jó részét egy barátom adományozta, aki már eddig is sok millióval támogatta a munkámat. Amióta olvasott önről, egyetlen feltételhez kötötte az adományt: az épületben lennie kell vallástörténeti tanszéknek is, amit egy kitűnő professzor vezet. Az az igazság, hogy a barátom kifejezetten magát akarja tanszékvezetőnek.
– Komolyan beszél? – kérdezte Ainslie tágra nyílt szemmel.
– Igen.
– Megtudhatnám, hogy ki a barátja? Allardyce megrázta a fejét.
– Sajnos a gazdag mecénások manapság jobban szeretik, ha nem kerül nyilvánosságra a nevük. Annyit azonban elárulhatok, hogy az egyetem első lépésben hároméves szerződést kíván kötni önnel. Az ösztöndíja évi százezer dollár lesz. Bocsánat, hogy megemlítettem az összeget, de néha ez is nyom valamit a latban.
Egy pillanatig mindketten hallgattak.
– Igaza van, doktor – mondta végül Ainslie. – És talán mégis innék egy pohár bort.
– Persze lesz néhány formalitás – tette hozzá Allardyce könnyedén –, de semmi olyan, amivel ne tudna megbirkózni.

* * *

Karen nagyon izgult az egymást követő meghallgatások során.
– Ó, drágám, bárcsak sikerülne! Ez igazán neked való feladat lenne. Olyan jól tanítasz! Még nem is mondtam, hogy pár nappal ezelőtt felhívtam Ruby Bowe-t. Megköszöntem neki, amit érted tett. Azt mondta, mindannyian rengeteget tanultak tőled.
– Azért hátravan még egy beszélgetés, mielőtt szerződtetnek emlékeztette Ainslie Karent.
– Le fogod hengerelni őket – legyintett a felesége.

* * *

A beszélgetések fontossági sorrendben folytak. Ainslie elsőként dr. Gavin Lawrence-szel találkozott. Az apró termetű, halk szavú, de határozott ember az íróasztalán lévő dossziét lapozgatta.
– Nos, minden bizonnyal megvan a kellő felkészültsége – állapította meg.
– Valamit tudnia kell – mondta Ainslie, és megismételte, amit már Allardyce-nek is említett: – Én egyetlen vallásban sem hiszek.
– Ez is itt áll – érintette meg a rektor a dossziét. – Hartley jelentést írt önről. Nagyra értékeli az őszinteségét. Egyetértek vele. Ez nem lehet akadály. Azt rebesgetik, hogy néhány vallástörténettel foglalkozó professzorunk elvesztette a hitét az évek során. Magam is közéjük tartozom. Azonban az a legfontosabb, hogy mi nem követeljük meg senkitől a vallásos szemléletet. Bennünket csak az igazság érdekel – és persze az, hogy az illető milyen jó tanár. Remélem, világosan fejeztem ki magam.
Ainslie bólintott:
– Teljesen.
– Szeretnénk megkérni még valamire. Időről időre nyilvános előadásokat kellene tartania a témakörében. Azt hiszem, kisebbfajta tömeget fog vonzani a neve. Ha minden jól megy, három év után fakultást nyitunk. Nagy segítséget jelent, ha a diákok szeretik az előadót, és ahogy elnézem, az ön esetében ezzel nem lesz gond. Megkérhetném, hogy foglalja össze pár szóban a tanítással kapcsolatos elképzeléseit? Ainslie megdöbbent.
– Az az igazság, hogy erre még nem készültem fel.
– Nem baj, csak a főbb irányvonalak érdekelnek.
– Kizárólag a tényekkel foglalkoznék. Nem hallgatnék el semmit a diákok elől. Viszont nem ítélkeznék. A diákok viszont ítélkezhetnek, ha akarnak. Nem lennék hittérítő – ez amúgy is kizárja az objektív megközelítést.
Lawrence bólintott:
– És hogyan illesztené be a saját szaktárgyát az egyetem tantervébe?
– Az emberiség közel ötezer éves írásbeliségre tekinthet vissza. A vallások számtalan változást hoztak a történelem során: újításokat, háborúkat, békét, igazságot és zsarnokságot. Mindazok a vezetők, akik felhasználták a vallást – császárok, zsoldosok, politikusok –, rendszerint a saját hatalmukat erősítették vele. A vallások rengeteg jót és rosszat hordoznak. Nem tudom, melyik az erősebb elem. Nem akarom eldönteni. Számomra a vallás az emberi viselkedés egyik alapeleme. – Ainslie felnevetett. – Azt hiszem, egyedül ez indokolhatja az összehasonlító vallástörténet létét az egyetemeken!
– Remek! Köszönöm, dr. Ainslie! Azt hiszem, magam is látogatni fogom az előadásait – lelkendezett a rektor, aztán hozzátette: Hartley azt tervezi, hogy kisebb fogadást ad az ön és kedves felesége tiszteletére. Alig várom, hogy mindkettőjükkel találkozhassak!

* * *

Amikor Ainslie megkapta a tanári állását, az utolsó napokban rengeteg nyomozókolléga ugrott be hozzá. Még a legmagasabb rangú tisztek is eljöttek, hogy sok szerencsét kívánjanak neki. Tízévi szolgálat után kapott egy kis nyugdíjat – nem sokat, csak annyit, hogy időnként vehessen belőle egy-egy üveg Opus Egyet.
Viszont nem fogadta el az ajándékba kapott fegyvert. Inkább visszavitte a fegyvertárba. Egy életre elege volt a lőfegyverekből, és különben sem akart kockáztatni most, amikor tudta, hogy hamarosan két gyerek lesz a lakásban.
Karen örömmámorban úszott. Remélte, hogy Malcolmnak végre több ideje marad rá, Jasonre és a születendő kisbabára. Az ultrahangos vizsgálat kimutatta, hogy lány lesz. Úgy döntöttek, Rubynak keresztelik.

EPILÓGUS

Elérkezett az Allardyce által rendezett fogadás napja. Több mint száz vendéget vártak.
– Attól tartok, zsúfolt ház lesz – mentegetőzött Allardyce, amikor beléptek a Gables Estatesen lévő nagy, zegzugos, Tudor-stílusú épületbe. – Először csak ötven meghívót küldtem szét, de amikor híre ment, hogy maguk is itt lesznek, megindult az áradat.
Bevezette Ainslie-t és Karent a kerti teraszra nyíló tágas szobába. Odakint egy szolgálaton kívüli egyetemi biztonsági őr irányította a parkolást. A pincérek már körbejártak, és pezsgővel kínálgatták a vendégeket.
– Hartley mindig remekel – mondta egy magas, szőke nő Ainslie-nek. Egyetértett vele. Allardyce szédítő sebességgel mutatta be az újabb és újabb vendégeknek. Ainslie bemutatkozott az egyetem vezetőinek, egy sor alapítványi tagnak, dékánnak, alelnöknek és kollégának. Köztük volt dr. Glen Milbury, a kriminológia professzora is.
– Amikor a diákjaim meghallották, hogy találkozom önnel, valósággal könyörögtek, hogy hívjam meg egy előadásra. Ugye nem utasít vissza? Mármint ha marad rá ideje a vallástörténet mellett.
Ainslie megígérte, hogy igyekszik eleget tenni a felkérésnek.
Jelen volt néhány politikus is, köztük a városi tanács két tagja, egy kongresszusi képviselő és a rendőrfőnök. A polgármestert is várták. Ainslie könnyű érintési érzett a karján. Allardyce állt mellette.
– Valaki találkozni szeretne önnel – mondta halkan, és a szoba másik felébe kísérte Ainslie-t. – Ő adományozta az egyetemnek az új épületet. Úgy döntött, felfedi kilétét.
Átfurakodtak néhány csoporton, és egy hatalmas ablakhoz értek. Ragyogóan öltözött, elegáns asszony állt előtte.
– Mrs. Davanal, szeretném bemutatni önnek dr. Malcolm Ainslie-t.
– Az az igazság, Hartley – szólalt meg mosolyogva Felicia –, hogy mi már ismerjük egymást. Mondhatni, jó barátok vagyunk.
Ainslie-nek elakadt a lélegzete. Ugyanolyan felkavaró volt az asszony, mint mikor először találkoztak... és állást kínált neki a Davanal-birodalomban, nem titkolva, mit akar valójában... Hiszen Beth Embry megjósolta: ha meg akarja kóstolni magát, akkor előbb-utóbb újra próbálkozik.
– Nem is tudtam... – dadogta Allardyce, és gyorsan elpárolgott.
– Biztosra mentem – közölte Felicia. – Úgy gondoltam, ha tudná, ki támogatja, nem fogadná el az állást. Emlékszik, Malcolm? Annak idején megmondtam, hogy még találkozni fogunk...
Az asszony megérintette Ainslie kezét. Ujjai végigfutottak a férfi bőrén. Érintése ugyanolyan sokat ígért, mint régen. Ainslie érezte, hogy az arcába szökik a vér.
A zsibongó tömegen keresztül meghallotta Karen nevetését. Odapillantott. Találkozott a tekintetük. Vajon a felesége megérezte, mi megy végbe benne? Feltehetőleg.
– Szerintem találkoznunk kellene valamikor – javasolta Felicia. – Érdekelne, miről fog beszélni az előadásain. Együtt ebédelne velem a jövő héten? Mondjuk, kedden délben, nálam.
Ainslie mérlegre tette a szavait. Az életben mindig új kapuk nyílnak. Mások meg bezárulnak. Örökre. Ez még nyitva állt.
– Gondolkozom rajta. Felicia újból elmosolyodott:
– Várom.