PHILIP K. DICK
Elektronikus bárány

A Reuter Hírügynökség jelentése Aucklandból, 1966-ban: Elpusztult az a teknősbéka, amelyet 1777-ben Cook kapitány ajándékozott Tonga királyának. Az állat 200 éves volt. Az ország népe Tu'imalila néven tisztelte mint totemet. A Tongai Rádió közölte, hogy Tu'imalila tetemét az új-zélandi Auckland Múzeumban helyezik el.

I.

Az ágy mellett álló hangulatorgona megszólalt. Automata ébresztője vidám elektromos hullámmal keltette Rick Deckardot. Rick meglepetten ült föl az ágyban - mindig meglepődött, hogy előzetes figyelmeztetés nélkül ébren találta magát. A másik ágyban felesége, Iran is kinyitotta szürke, örömtelen szemét. Pislogott, aztán nyögött egyet, és újra becsukta a szemét. Deckard megcsóválta a fejét.
- Túl gyöngére állítottad a Penfieldet - mondta az asszonynak. Majd én fölerősítem, és ha fölébredsz, akkor…
- Nehogy hozzányúlj! - Az asszony hangja keserű volt és éles. - Nem akarok fölébredni, semmi kedvem hozzá… - morogta, és a másik oldalára fordult.
Deckard leült melléje, fölé hajolt.
- Ha a hullámot erősebbre állítod, örülni fogsz, hogy fölébredtél! Ez a lényeg! Hogy a hullám áttörje az öntudatot gátló küszöböt! 
Barátságosan, jó hangulatban - hiszen saját készülékét nagy fokozatra állította -, megsimogatta az asszony meztelen vállát.
- Hagyj békén…
- Szívecském… - mosolygott Rick, és érezte, hogy elfúl a hangja. 
- Vidd innen a kezedet, te zsaru! - mondta Iran.
- Nem vagyok zsaru! - Deckard jókedve elszállt. Bosszúságot érzett, pedig nem azt programozta be.
- Rosszabb - morogta a felesége, még mindig csukott szemmel. - Gyilkos vagy, akit a zsaruk fizetnek.
- Megint kezded? Miért kell mindennap ezt a vádat hallanom? Nem vagyok gyilkos! Gyilkos az, aki embert öl! - Bosszúsága egyre nőtt.
- Te csak azokat a szegény andikat ölöd - mondta Iran. 
- Ha jól emlékszem, azért mindig nyugodtan elköltötted a fejpénzt, amit hazahoztam! Vásároltál rajta akármit, amit éppen megkívántál! - Fölállt, és odaballagott a hangulatorgonához. - Ahelyett, hogy takarékoskodnál! Hátha vehetnénk egy igazi birkát! Vagy akármilyen más állatot, ha már hosszú évek munkájával idáig felküzdöttem magam. 
Habozott, nem tudta eldönteni, vajon „elfojtást” állítson-e be, hogy megszűnjön az ingerültsége, vagy „serkentést”, hogy kellően bosszús legyen, és a vitában győzzön.
- Ha nagyobb haragot táplálsz be - szólt Iran, most már nyitott szemmel -, én is azt teszem! A maximumot fogom betáplálni, és akkora balhé lesz, amilyent még nem láttál! Próbáld csak meg, majd meglátod!
Gyorsan felkelt, odament saját hangulatorgonája kezelőpultjához, és feszülten várt.
Deckard sóhajtott. Előre tudta, hogy veszített.
- Azt táplálom be - mondta, kikerülve a további szóváltást -, ami a mai napirenden szerepel. - Megnézte aznapra tervezett napirendjét, amelyen hivatalos magatartás szerepelt. De a keze megállt a levegőben. - Ha én a napirend szerint járok el, te is hajlandó vagy így tenni? - kérdezte óvatosan.
Nem akart ígéretet tenni, míg a felesége nem hajlandó követni a példáját.
- Az én napirendemen hatórányi önvád és depresszió szerepel - mondta Iran.
- Micsoda? Minek tápláltál be ilyesmit? Ez alapvetően ellentmond a hangulatorgona rendeltetésének! Nem is tudtam, hogy ilyesmire is be lehet állítani - morogta.
- Valamelyik délután természetesen éppen Barátságos Bustert és Barátságos Barátait néztem a tévében. Buster arról beszélt, hogy hamarosan valami fontosat fog közölni. Aztán jött valami borzalmas hirdetés, amit utálok! Tudod, a Mountibank Ólom Védőfehérneműről. Ezért kikapcsoltam a készüléket. És abban a pillanatban, ahogy csend lett, meghallottam az épületet. Ezt az épületet! - Bizonytalan mozdulatot tett.
- Az üres lakásokat… - tette hozzá Rick.
Néha ő is hallotta éjszakánként, amikor aludnia kellett volna. A félig lakott társasház igen előkelő helyen állt népsűrűség szempontjából. Odakint, a háború előtt kertvárosoknak nevezett városrészekben igen sok volt az üres épület… Deckard legalábbis így hallotta. Látni ugyan ritkán látta, mert inkább megmaradt a másodkézből kapott információknál. Ahogyan a lakosság nagyobbik része, ő sem kívánt személyes tapasztalatokat szerezni.
- Abban a pillanatban - folytatta Iran -, amikor kikapcsoltam a tévét, 382-es hangulatban voltam. Az első reakcióm az öröm volt, hogy megengedhettünk magunknak egy „Penfield” hangulatorgonát. Aztán rájöttem, hogy milyen rossz, ha az ember átérzi az élet hiányát, az ürességet - de mégsem reagál, érted? Fogadni merek, hogy nem érted. Régen az ilyesmit lelki betegségnek tartották, ,,közömbösség” volt a neve. Leültem a hangulatorgonámhoz, és kísérleteztem. Rájöttem, hogyan lehet betáplálni a kétségbeesést.
A nő sötét, élénk arcán elégedettség tükröződött, mintha valami értékre találna.
- Azóta havonta kétszer is beiktattam a napirendembe. Azt hiszem, ennyit igazán illik arra fordítani, hogy átérezzük a helyzet reménytelenségét! Hogy búsuljunk, amiért ittmaradtunk a Földön, miközben minden valamirevaló ember emigrált! Nem gondolod?
- Csakhogy az ilyen hangulat… - Rick elképedt - és mi van, ha esetleg úgy maradsz? Ha nem lesz erőd mást betáplálni? Korunk ízetlen valóságán kétségbeesni… ez olyan érzés, amely önmagát tartja fenn!
A felesége ravaszul nevetett.
- Betáplálom három órával későbbre az automatikus átprogramozást is! A 481-es variációt! A 481-es pedig a jövőben kínálkozó sokoldalú lehetőségek tudata, az az új remény, hogy…
- Tudom, melyik a 481-es - szakította félbe Rick. Ő maga is gyakran táplálta be ezt a kombinációt. - Ide figyelj - mondta, és megfogta az asszony kezét. - Még automatikus kikapcsolásnál is veszélyes átélni a depressziót! Felejtsd el a napirendedet! Én is elfelejtem az enyémet! Mindketten betápláljuk a 104-es hangulatot! Együtt átéljük, és te benne maradsz addig is, amíg én átállok a munkavégző hangulatomra. Aztán fölugrom a tetőteraszra, megnézem a báránykát, és bemegyek az irodámba. De közben tudni fogom, hogy te nem búslakodsz!
Elengedte az asszony karcsú, hosszú ujjait, és átment a tágas lakás nappalijába, ahol még érződött az előző nap elszívott cigaretták szaga. Lehajolt, hogy bekapcsolja a tévét. A hálószobából Iran hangja hallatszott.
- Ki nem állhatom a tévét reggeli előtt!
- Tápláld be a 888-ast - mondta Rick. - Azt a vágyat, hogy tévét akarsz nézni!
- Nincs kedvem betáplálni semmit - nyögte az asszony.
- Akkor tápláld be a 3-ast!
- Nem tudok betáplálni olyan beállítást, ami arra ösztönzi az agykérgemet, hogy valamit betáplálni akarjak! Ha nem akarok programot, akkor ezt a programot akarom a legkevésbé, mert utána különféle programokhoz támad kedvem, és számomra most ez a legvisszataszítóbb! Csak egyet akarok: itt ülni az ágyon, és a padlót bámulni. 
A hangja éles és hideg lett. Ránehezedett valami abszolút tehetetlenség, amely amúgy is mindenütt jelen volt.
Rick fölerősítette a tévét. Barátságos Buster hangja harsogva töltötte be a szobát.
„- Hahó, emberek! Szakítsunk egy kis időt az időjárásjelentésre! A Monguz műhold jelenti, hogy a csapadék déltájban különösen erős lesz! Később megenyhül, egyszóval, ha kirándulást terveznek, akkor…” 
Iran jelent meg, hosszú hálóingben, és sietve kikapcsolta a készüléket.
- Jól van, inkább megadom magam, betáplálok. Amit csak akarsz! Határtalan szexuális gyönyört? Olyan komiszul érzem magam, hogy akármit elviselek. Mindegy, bármi legyen…
- Betáplálok mindkettőnknek - mondta Rick, és visszavezette az asszonyt a hálószobába. Ott aztán Iran gépén betáplálta az 594-et: „örömteli beismerés, hogy férjem mindig okosabb nálam”. A saját gépén alkotókészséget és rugalmasságot táplált be, a munkájára gondolva.

A feleségével folytatott vita kissé elhúzódott. Rick végre sietősen vette fel „Ajax” elnevezésű Mountibank védőöltözetét, és fölment a tetőteraszra, ahol elektronikus báránya „legelt”. A kitűnően szerkesztett gép elégedetten legelészett, és ezzel megtévesztette az épület többi lakóját. A többiek állatai között is volt hamisítvány. De Rick éppúgy nem firtatta a dolgot, ahogy szomszédai sem az ő bárányának valódi mivoltát. Egyébként megkérdezni, hogy „valódi bárányod van-e?” - nagyobb illetlenségnek számított, mint arról érdeklődni, hogy vajon igaziak-e az ember fogai, haja vagy belső szervei.
A napot a szürke, radioaktív részecskékkel telt reggeli levegő takarta el. Az ember önkéntelenül is a halál bűzét érezte.
- Túl erős fogalmazás - gondolta Rick, miközben saját parcellája felé tartott.
Az Utolsó Világháború örökségének ereje csökkent. Akik nem élték túl a port, már évekkel előbb feledésbe merültek. Az erős túlélőkkel szemben a gyengülő hatású szennyezés már csak a szellemi és genetikai képességeket károsította. Rick tudta, hogy védőöltözete ellenére a por beszivárgott a szervezetébe. A havi orvosi ellenőrzések mindeddig rendesnek nyilvánították: olyan embernek, aki a törvény által megengedett határokon belül képes a nemzésre. Állandóan keletkeztek új „különlegesek”, méghozzá a „rendesekből” - ez volt a mindenütt jelenlevő por hatása. A plakátok, hirdetések, a kormány reklámja állandóan ezt harsogta: „Emigrálni vagy degenerálódni? Válassz!” 
Milyen igaz, gondolta Rick. De én nem emigrálhatok!
Bill Barbour, a szomszédos legelő tulajdonosa üdvözölte. Akárcsak Rick, ő is védőöltözetben érkezett, hogy megnézze az állatát.
- A lovam vemhes! - mondta ragyogva Barbour, és rámutatott a nagy Percheron-lóra, amely mélán bámult a semmibe. - Mit szól hozzá?
- Hát, akkor rövidesen két lova lesz! 
Már odaért a bárányhoz. Az állat feküdt, kérődzött, és élénken leste Deckardot, vajon hozott-e neki zabpelyhet. Az állítólagos bárányba ugyanis külön zabkedvelő áramkör volt építve.
- Tudja, vettem a legjobb minőségű termékenyítő plazmából! - újságolta Barbour. - Van némi kapcsolatom az Állami Állattenyésztési Bizottságban. A múlt héten itt volt az egyik felügyelőjük, megvizsgálta a lovamat. Nagyon fáj a foguk a csikójára. Judy igazán nagyszerű példány! - Szeretettel veregette meg a ló nyakát, mire az a gazdájához nyomta a fejét.
- Arra nem gondolt soha, hogy eladja? - kérdezte Rick. 
Szeretett volna egy lovat, vagy más állatot. A hamisítvány birtoklása és gondozása fokozatosan demoralizálta az embert. Neki a dolog társadalmi súlya miatt volt szüksége elektronikus bárányra, ha már valódira nem futotta.
- A lovamat eladni?
- Hát legalább a csikót! Két állatot birtokolni nem tisztességes!
- Ezt hogy érti? - kérdezte csodálkozva Barbour. - Sok embernek van két, három, négy állata is! Fred Washborne-nak, akinek algafeldolgozó telepén a fivérem dolgozik, öt állata van. Nem olvasta azt a cikket a kacsájáról? Állítólag a legnagyobb példány az egész Nyugati Parton.
Rick előhúzta a zsebéből a Sidney Állatkatalógus januári mellékletének gyűrött, agyonolvasott példányát.
- Vehetek egy Percheron-csikót Sidneynél, ötezer dollárba kerül - mondta hangosan, és hozzátette: - Megvehetném.
- Nem veheti meg! A címszót dőlt betűkkel szedték. Ez azt jelenti, hogy egy darab sincs raktáron, de ha lenne, akkor annyi lenne az ára.
- Mondjuk - mondta Rick -, fizetnék magának havi ötszázat, tíz hónapon át. Az árjegyzékben szereplő teljes árat.
- Deckard, maga nem ért a lovakhoz - mondta szánakozva Barbour. - Nem véletlen, hogy Sidneyéknek egyetlen Percheron-csikójuk sincs raktáron. Ez nagyon ritka fajta, még a gyöngébb példányok is! - Gesztikulálva hajolt át a kerítésen. - Judy három éve az enyém, és azóta sem láttam hozzá fogható kancát. Kanadában vásároltam, és magam hoztam haza, hogy el ne lopják. Ha megjelenne egy ilyen állattal Colorado környékén, leütnék magát érte!
- De - szakította félbe Rick - hogy magának két lova legyen, nekem meg egy se, ez ellentmond a mercerizmus alapvető gondolatának!
- Magának ott a báránya! - védekezett a szomszéd. - Teljes méltósággal foghatja meg az együttérzés fogantyúit! Ha nekem máris két állatom lenne, magának meg egy sem, valóban akadályozhatnám a Mercerrel való teljes összeolvadásban. De ebben a házban minden családnak van valamilyen állata! Gravesonnak tyúkja, Oakesnak az a nagy, vörös kutyája, Ed Smith egy macskát tart a lakásában. Legalábbis így mondja, bár az állatot még senki sem látta… - tette hozzá Barbour. 
Rick odalépett a bárányhoz. Matatott a hátán a sűrű fehér gyapjúban, amig megtalálta a szerkezet kapcsolótábláját. Barbour szeme láttára leemelte a tábla tetejét.
- Látja - szólt a szomszédjához. - Most már érti, miért szeretném annyira azt a csikót?
Barbour csak nagy sokára tudott megszólalni.
- Szegény barátom…
Rick Deckard visszatette a kapcsolótábla tetejét; fölegyenesedett és szembefordult a szomszédjával.
- Valódi bárányom volt eredetileg. Az apósom ajándékozta nekünk, mikor emigrált. Aztán, vagy egy évvel ezelőtt… Emlékszik, amikor az állatorvoshoz vittem? Mert reggel, amikor följöttem, ott feküdt, és nem tudott fölkelni.
- De lábra állította - bólogatott Barbour. - Igen, maga lábra állította, de pár lépés után összecsuklott.
- A valódi báránynak fura betegségei vannak - mondta Rick. - A tünetek mindig ugyanazok: nem tud fölkelni. Soha nem tudni, mennyire komoly a dolog, kificamította a lábát vagy tetanuszt kapott? Az enyém tetanuszban pusztult el.
- Itt? - kérdezte Barbour. - A tetőn?
- Egyszer nem szedtem le minden drótot a szénakötegről. Szegény Groucho - magyarázta Rick - megkarcolta magát. Elvittem az állatorvoshoz, de hiába. Sokáig törtem a fejem, végül fölhívtam az egyik céget, ahol mesterséges állatokat gyártanak, és megmutattam nekik Groucho fényképét. Hát ez az - mutatott a pótállatra, amely még most is figyelmesen kérődzött, és élénken leste a zabot. - Pompás munka. Ugyanannyi időt és figyelmet szentelek neki, mint az igazinak. De mégsem… - elhallgatott és vállat vont.
- Mégsem ugyanaz - fejezte be a mondatot Barbour.
- Éppen úgy rajta tartom a szememet, mint az igazin. Mert elromolhat, és akkor a házban mindenki megtudja… Már hatszor volt szervizben, többnyire apró hibákkal, de ha például elszakad a hangszalag, vagy valami más baja lenne, rögtön észrevennék, hogy mechanikus hibáról van szó. - Hirtelen az órájára pillantott. - Mennem kell!
Már a kocsija mellett állt, amikor Barbour sietősen utánaszólt.
- Én itt a házban senkinek sem szólok!
Rick megállt, hogy köszönetet mondjon. Aztán elfogta az a kétségbeesés, amiről Iran beszélt.
- Úgyis mindegy.
- De hiszen lenéznék! Tudja, mit gondolnak arról, aki nem gondoz állatot! Nem számit ugyan bűncselekménynek, de a közvélemény…
- Istenem - legyintett Rick. - Én mindent megteszek, hogy állatot vehessek. De a fizetésem, amit egy városi alkalmazott keres… 
- Vegyen egy macskát - javasolta Barbour. - A macska olcsó, nézze meg a Sidney-katalógusban.
- Nem kell apró állat - mondta csöndesen Rick. - Olyant szeretnék, mint az igazi bárányom volt. Ha lenne rá pénzem, tehenet vásárolnék, vagy ami magának van, lovat!
Közben arra gondolt, hogy öt andi lecsöndesítéséért össze is jönne a pénz. Darabonként ezer dollár… Valahol csak megtalálná, amit akar. Még ha a Sidney-katalógusban dőlt betűkkel szedték is a nevét. Ötezer dollár… - csakhogy ehhez az öt andinak előbb el kell jutnia a Földre. Meg aztán vannak más fejvadászok is! Az andiknak éppen Észak-Kaliforniában kellene megjelenniük, ráadásul a körzet első számú fejvadászának, Dave Holdennek meg kellene halnia, vagy nyugdíjba vonulnia…
- Vegyen tücsköt - viccelődött Barbour. - Vagy egeret!
- A lova elpusztulhat - mondta Rick -, ahogy Groucho, váratlanul! Este hazajön a munkából, és itt találja a lovát… A lába az égnek áll, mint egy bogárnak! Mint egy tücsöknek, ahogy maga mondta.
- Nem akartam megbántani - szólt utána Barbour.
Rick Deckard némán nyitotta ki légpárnás kocsiját, nem is törődött a szomszédjával. Csak a munkájára gondolt, az előtte álló napra.

II.

A hatalmas, omladozó épületben, amely valaha ezreknek adott otthont, egy magányos tévékészülék recsegte a hirdetéseket.
A gazdátlan romot valaha, az Utolsó Világháború előtt karbantartották, kezelték. Itt volt San Francisco külvárosa. Az egész félsziget hangos volt az élettől, mint a madarakkal teli fa. A gondos tulajdonosok azóta vagy meghaltak, vagy emigráltak.
A háború következtében a por megfertőzte a Föld felszínének nagy részét. Nem tudni, melyik országból származott, és a háború első percében még senki sem számított rá. Először, különös módon, a baglyok pusztultak el. Akkor még szinte mulatságos volt a kép: a kövér, pelyhes, fehér madarak ott hevertek mindenütt a kertekben, az utcákon… A középkori dögvészek is így kezdődtek, akkor döglött patkányokat lehetett látni mindenütt… Csakhogy ez a dögvész föntről jött, az embertől megszállt égboltról.
A baglyokat természetesen a többi madár követte. Az emberek addigra már észrevették és megértették a rejtélyt. Még a háború előtt megindult az áttelepítési program, de most, hogy a Nap már nem sütött a Földre, ez a program nagy lendületet kapott, és egészen új szakaszba lépett. Módosították az egyik háborús találmányt is: a Mesterséges Katonát. Az űrben és az idegen bolygókon jól működő emberszabású robot - pontosabban az organikus android - az áttelepítési program segítőjévé lett. Az ENSZ törvénye alapján minden kivándorló egy-egy tetszése szerinti android birtokosává vált. Így az ezredfordulóra a típusok száma minden addigi elképzelést fölülmúlt, mint az amerikai gépkocsiké a hatvanas években.
Egyébként az ENSZ könnyűvé tette a kivándorlást, a Földön való maradást pedig szinte lehetetlenné. Aki a Földön élt, egyszer csak azon kaphatta magát, hogy biológiailag elfogadhatatlannak nyilvánítják, azaz fenyegeti a faj ősi örökségét, tehát „különleges”. Ilyenkor az ember még ha beleegyezett is, hogy sterilizálják, megszűnt az érzelmi, értelmi és erkölcsi láncolat, az emberiség folytatható tagja lenni. És mégis, jó néhányan megtagadták a kivándorlást. A Föld még pusztultan és eltorzulva is barátságosabbnak tetszett bármely űrközi telepnél. Ragaszkodtak hozzá. Vagy azt remélték, hogy a porfelhő idővel eloszlik. Mindenesetre sok-sok ezren maradtak, és a legtöbben városi körzetekben éltek, ahol láthatták egymást, és erőt meríthettek a másik jelenlétéből. Az ilyenek viszonylag épeszűnek látszottak. De maradtak fura egyének is, a magányosak, akik a gyakorlatilag elhagyatott külvárosokban éltek.
John Isidore, akinek a televíziója rikácsolt, míg ő a fürdőszobában tett-vett, ezek közé tartozott.
Közvetlenül a háborút követő napokban jött ide. Akkoriban tulajdonképpen senki sem tudta, mit tesz. A háború egymástól elszakította az embereket. A magukra maradottak vándoroltak, hol ezt, hol azt a körzetet szállták meg. A csapadék még szórványos volt. Egyes vidékeket egyáltalán nem sújtott, másokat teljesen elárasztott. Az otthonából elűzött lakosság is így vándorolt. A San Franciscótól délre eső félszigetet először elkerülte a por, és oda igen sokan telepedtek le. Amikor pedig jött a por, sokan meghaltak, a többiek pedig elmenekültek. John R. Isidore maradt.
A tévé hirdetést ordított: „A Polgárháború előtti Dél derűs napjainak másolata! A régmúlt fölidézése. Akár mint háziszolgája, akár mint fáradhatatlan mezőgazdasági munkás, legmegfelelőbb a humanoid robot! Az ön egyéni szükségletei szerint tervezik! Teljesen ingyen kapja érkezése pillanatában! Teljes fölszereléssel, úgy, ahogyan ön megrendelte még a Földről! Hűséges társ a legnagyobb, legmerészebb kalandban, amelyet a modern történelem az embernek nyújt!” 
Csak nehogy elkéssern a munkából - gondolta borotválkozás közben Isidore. Nem volt órája, a tévéből tudta meg a pontos időt. A tévé szerint ma volt Új-Amerika megalapításának ötödik évfordulója. Új-Amerika a legnagyobb amerikai Marstelep. Isidore tévékészüléke csak ezt az egy állomást fogta, amelyet még a háború alatt államosítottak. Így aztán a washingtoni kormány áttelepítési programja volt az egyetlen téma, amelyre Isidore-nak figyelnie kellett. „Hallgassuk meg Mrs. Maggie Klugmant”, javasolta a tévébemondó John Isidore-nak, aki csak a pontos időre volt kíváncsi. 
„Mrs. Klugman, a Mars egyik új bevándorlója, a következőket mondta egy interjúban, amit Új New Yorkban rögzítettünk. Mrs. Klugman, hogyan hasonlítaná össze régi életét a fertőzött Földön, ezzel az új élettel, amelyet itt a Marson folytat, amely bővelkedik minden lehetőségben?” Szünet, aztán egy fáradt, száraz női hang ezt mondta: „Azt hiszem, amit én és háromtagú családom a legjobban észrevettünk, az a méltóság.” „A méltóság, Mrs. Klugman?” - kérdezte a bemondó. „Igen” - mondta Mrs. Klugman, a Marson levő Új New York lakója. - „Ezt nehéz megmagyarázni. Egy megbízható szolga ezekben a zavaros időkben… Megnyugtatónak találom.” „És a Földön, a régi időkben, Mrs. Klugman, féltek attól, hogy különlegesnek minősítik önöket?” „Jaj, a férjem meg én sokat aggódtunk. Persze most, hogy kivándoroltunk, az aggodalomnak vége!” 
John Isidore fagyosan ezt gondolta: - Számomra is vége mindörökre, pedig nem is emigráltam.
Gyakran feleselt a műsorral. Már több mint egy éve különlegesnek nyilvánították, nemcsak eltorzult génjei miatt. Ami még ennél is rosszabb, nem ment át a minimális szellemi képességeket igazoló teszten sem. Egyszerűen csak „hülyének” hívták. Három bolygó lakóinak hivatalos megvetését kellett elviselnie. De élt. Volt állása is. A „Van Ness Állatkórház”-nak nevezett műállatszerviz gépkocsiját vezette. Komor főnöke, Hannibal Sloat emberszámba vette, amiért ő igen hálás volt.
- Mors certa, vita incerta - ahogy Sloat úr szokta volt mondani. Isidore gyakran hallotta tőle ezt a mondást, mégis csak sejtette az értelmét. De hát ha egy „hülye” megértené a latint, már nem is lenne hülye. Meg aztán voltak Isidore-nál sokkal hülyébb „hülyék” is, akiknek egyáltalán nem volt állásuk, és zárt intézetekben gondoskodtak róluk, például a „Különleges Szakmák Intézeté”-ben. A „különleges” szó minden ilyen intézmény nevében benne volt.
Isidore közben befejezte a borotválkozást, átment a nappaliba, és kikapcsolta a televíziót.
Csend. A csend a falakból áradt olyan szörnyű erővel, mintha valami hatalmas erőmű fejlesztené. Csend áradt a padlóból, a szakadozott szürke padlószőnyegből, a konyhai fölszerelésekből, a gépekből, melyek sohasem működtek, mióta Isidore itt lakott. Csend áradt a lámpákból minden tárgyból, amire csak a tekintete esett. Mintha a csend elfoglalná a kézzelfogható tárgyak helyét. Ahogy Isidore állt a kikapcsolt tévé mellett, valósággal látta a csendet. A csend eleven volt.
Isidore eltöprengett, hogy vajon a többiek, akik a Földön maradtak, ugyanígy érzik-e az ürességet. Ugyanígy látják-e a csendet? Vagy mindez csupán különleges lényének eredménye? Csalódás, ami hibás érzékszerveinek eredménye? 
De kivel hasonlíthatná össze a tapasztalatait? Egyedül élt ebben az ezernyi üres lakásból álló, omladozó épületben, mely - akárcsak a többi, hozzá hasonló épület - napról napra tovább romlott. Idővel minden tartozéka összeolvad, arctalan és egyforma lesz, pudingszerű törmelékhalmaz, elveszti a formáját, elmerül a mindenütt jelenlevő porban. De addig már ő is halott lesz… Isidore kíváncsi várakozással gondolt arra az érdekes pillanatra, míg állt a lakást megszálló, mindenen áthatoló, uralkodó világcsenddel kettesben.
Talán mégis jobb lenne a tévét bekapcsolni. De a normálisoknak szóló hirdetések megrémítették, mert mindenik azt hozta a tudomására, hogy ő, a különleges, senkinek sem kell. Még ha akarna, sem emigrálhatna. Akkor meg minek?
- A fene beléjük meg a telepeikbe! Remélem, ott is kitör a háború, és éppúgy elpusztulnak, mint a Föld! És aki emigrált, az is mind különleges lesz!
Kinyitotta a sötét lépcsőházba nyíló ajtót, de visszahőkölt az épület ürességétől. Még nem állt készen arra, hogy végigmenjen a kongó lépcsőkön, föl a tetőre, ahol még egy állata sincs. Fölfelé tartó lépteinek visszhangja - a semmi visszhangja. 
- Most kell megragadni a fogantyúkat - mondta magának, és a nappalin át a fekete együttérzésdobozhoz sietett.
Bekapcsolta. Amint meghallotta a doboz ismerős alapzúgását, máris megkönnyebbült. Aztán fölragyogott a katódsugárcső, mint valami halvány tévéképernyő; fölvillant a véletlenszerű színekből, vonalakból és formákból álló kép is, amely mindaddig semmit sem jelentett, míg a fogantyúkat meg nem fogták. Isidore mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát, és megragadta a két fogantyút.
Látta a híres tájat, a vén, barna, kopasz hegyoldalt, a homályos, napfény nélküli égbolt felé meredező, kiszáradt, csontszerű növénymaradványokkal. Egy magányos emberi alak kapaszkodott fölfelé a hegyoldalon, egy idős férfi, valami színtelen köpönyegben. A férfi, Wilbur Mercer kitartóan kapaszkodott tovább, és John Isidore, mihelyt megfogta a fogantyúkat, fokozatosan megszűnt érzékelni a szobát, ahol állt. Az ócska bútorok, falak elmosódtak. Most is, mint mindig, belépett a szürkésbarna hegyoldal és szürkésbarna égbolt alkotta tájba. És ugyanakkor már nem látta a fölfelé kapaszkodó öregembert. A saját lába keresett kapaszkodót az ismerősen gördülő kövek között. Újra érezte a talpa alatti hepehupákat, és beszívta az égbolt csípős ködét. Nem a Föld ege volt ez, hanem valami idegen világé, amely, bár távoli, az együttérzés-doboz segítségével bármely pillanatban elérhető.
A megszokott és mégis oly különös módon haladt tovább. Ismét létrejött a fizikai, szellemi és lelki azonosulás Wilbur Mercerrel. Éppen úgy, mint mindazoknál, akik ebben a pillanatban a fogantyúkat fogták, akár itt a Földön, akár valamelyik betelepített bolygón. Érezte őket, a többieket, s úgy rémlett, saját agyában hallja egyéni létük apró zajait. A többiek - mint ő is - csupán egy dologra összpontosítottak, az egybeolvadás figyelmüket egy dologra irányította: a hegyoldalra, a kapaszkodásra, a fölfelé haladásra. Lépésről lépésre, szinte észrevehetetlenül lassan. Magasabban vagyunk, gondolta, miközben a talpa alatt görögtek a kövek. Ma magasabban vagyunk, mint tegnap! Holnap pedig - és Isidore, Wilbur Mercer összetett alakjának darabkája, fölpillantott az előtte meredező hegyoldalra. Lehetetlen elérni a végét. Túl messze van. De el kell jönnie.
Eltalálták a karját. Érezte a fájdalmat. Elugrott, és egy másik kődarab mellette süvöltött el. A földhöz csapódott, és a zaj meghökkentette. Ki lehet az? Tekintete a kínzóját kereste. A régi ellenség, aki a látószögből mindig kiesik. Aki követi végig a hegyoldalon, és nem tágít egészen a csúcsig…
Eszébe jutott a csúcs, ahol a felszín egyenletessé válik, vége a kaptatónak, és kezdődött a másik oldal. Hányszor járta meg ezt az utat? Jövő és múlt összemosódott; amit eddig átélt, s amit most él át, mind egybeolvadt. Nincs más, csak az adott pillanat, ahogy áll, pihen és dörzsöli a kő ejtette zúzódást.
Istenem - gondolta fáradtan. - Hát tisztességes dolog ez? Miért vagyok magányos, és miért kínoz az a valaki, akit még csak nem is láthatok?
De akkor a vele egybeolvadó többi jelenléte eloszlatta a magány illúzióját.
- Ti is éreztétek!
- Igen - felelték a hangok. - Minket is eltalált a kő, a bal karunkat. Nagyon fáj.
- Jól van! - mondta. - Akkor menjünk tovább. - És folytatta az utat, s a többiek azonnal követték.
Valaha más volt minden. Régen, az átok előtt az élet szebb, boldogabb volt. A nevelőszülei, Frank és Cora Mercer egy fölfújható mentőcsónakban találtak rá, New England partjai mellett… vagy talán Mexikó volt az, a Tampico környéke? Nem fontosak a részletek. A gyermekkora szép volt. Szeretett minden élőlényt, különösen az állatokat. Egy időben még arra is képes volt, hogy az elpusztult állatokat föltámassza. Nyulakat és bogarakat valahol a Földön, vagy egy bolygótelepen… már ezt is elfelejtette. Csak a gyilkosokra emlékezett, mert azok letartóztatták, mint szörnyszülöttet, mint bármely különlegesnél különlegesebb alakot. És minden megváltozott.
A törvény tiltotta az idő-visszafordító képesség alkalmazását, amellyel életre keltette a halottakat - tizenhat éves volt, amikor ezt világosan megmagyarázták neki. Mégis folytatta a dolgot titokban, a még élő erdőkben, de egy vénasszony, akit sohasem látott, s akiről még csak nem is hallott, följelentette, Akkor a gyilkosok - a szülei beleegyezése nélkül - radioaktív kobalttal bombázták az agyában levő, páratlan gócot, és ez olyan világba taszította, amelynek a létezéséről azelőtt fogalma sem volt. Gödör, tele hullákkal és csontokkal, s ő évekig küzdött, hogy kikerüljön onnan. A szamár és a varangyos béka, a számára legfontosabb lény eltűnt, kipusztult. Csupán rothadó cafatok maradtak, itt egy fej szem nélkül, ott egy kéz darabja. Végül egy madár elmondta neki, hogy hol van. A pusztulás utálatossága sújtja. Addig nem juthat ki, míg a körülötte heverő csontokból nem lesznek újra élőlények. Köze van más életekhez, s ő sem kelhet föl mindaddig, míg föl nem támadtak azok.
Hogy ez meddig tartott, nem tudta, mivel általában semmi sem történt, minden időtlen volt. Végül a csontokra visszanőtt a hús, az üres szemgödrök megteltek és láttak, s a csőrök, pofák és szájak újra csicseregtek, nyávogtak, ugattak. Talán nem ő tette mindezt, könnyen lehet, hogy ő maga csak egy természetes folyamat része volt. Megindult fölfelé, együtt a többiekkel. Már régen nem látja őket. Látszólag egyedül kapaszkodik, de a többiek azért ott vannak.
Isidore ott állt, a két fogantyút szorítva. Érezte, hogy magához ölel minden más élőlényt… aztán vonakodva elengedte a fogantyúkat. Be kell fejezni, mint mindig, meg aztán a karja is fájt és vérzett ott, ahol a kő eltalálta. 
A fogantyúkat elengedve megvizsgálta a sérülést, aztán bizonytalan léptekkel bement a fürdőszobába, hogy lemossa. Nem az első seb volt ez, amit a Mercerrel való egybeolvadások során szerzett, s bizonyára nem is az utolsó. Sokan, különösen az idősebbek, meg is haltak, leggyakrabban a hegytetőn, ahol a súlyosabb kínzás kezdődött.
Vajon én túlélem-e még egyszer azt a részt? - gondolta, miközben a sebet tamponozta. - Leállhat a szívem… Jobb lenne bent lakni a városban, ahol könnyen elérhető az orvos… Itt, egyedül, túl veszélyes. 
De tudta, hogy vállalni fogja a veszélyt. Mint eddig is, mint a legtöbben, meg a törékeny öregek is.
Ebben a pillanatban történt valami. A távolból, tompán meghallott egy tévékészüléket.
- Valaki van az épületben! Nem az én tévém, azt kikapcsoltam, mégis érzem a padlón a rezonanciát. Egy másik emeleten valaki bekapcsolt egy készüléket. Már nem vagyok egyedül! 
Valaki beköltözött, elfoglalt egy elhagyott lakást, és közel van. A második vagy a harmadik emeleten lehet, nem távolabb. Mit csinál az ember, ha beköltözik egy új lakó? Becsönget és kölcsönkér valamit… vagy nem így szokás?
Nem emlékezett. Ilyesmi még sohasem fordult elő vele, sem itt, sem máshol. Az emberek elköltöztek, áttelepültek, de soha senki sem költözött be. Elhatározta, hogy inkább visz neki valamit, egy pohár vizet vagy tejet. Igen, a tej, vagy a liszt, vagy egy tojás éppen jó lesz, még akkor is, ha csak pótanyagból készült utánzat.
Benézett a hűtőszekrénybe, amely már régen nem működött, és talált egy margarinkockát. Azzal indult el izgatottan, dobogó szívvel az alsóbb emeletre.
Meg kell őriznem a nyugalmamat. Annak a fickónak nem szabad megtudnia, hogy hülye vagyok, Ha rájön, nem fog szóba állni velem, mindig így van.
Lesietett az előcsarnokba.

III.

Munkába menet Rick Deckard, mint annyian mások, megállt az egyik nagy állatkereskedés kirakata előtt.
A háztömbnyi nagyságú kirakat közepén fűtött, átlátszó műanyag ketrecből egy strucc nézett vissza rá. A táblácska szerint a madár nemrég érkezett egy clevelandi állatkertből. Ez az egyetlen strucc a Nyugati Parton. Rick komor pillantást vetett az ártáblára is, aztán folytatta útját a Lombard Streeten levő Igazságügyi Palota felé.
Éppen az irodája ajtaját nyitotta, amikor ráköszönt a főnöke. Harry Bryant rendőrfelügyelőnek elálló füle és vörös képe volt. Rosszul öltözött, de szinte minden lényeges dologról értesült.
- Kilenc harminckor várom Dave Holden irodájában. - Miközben beszélt, géppell teleírt papírokat lapozgatott. - Dave Holden ugyanis kórházban van, lézer vágta szét a gerincét. Legalább egy hónapig ott lesz, amíg szereznek egy új, mesterséges élőanyagból készült műgerincet, tudja, azt az újdonságot.
- Mi történt? - kérdezte izgatottan Rick. 
Az osztály első fejvadásza tegnap este még jól volt. Szokás szerint beült légpárnás kocsijába, és hazaszáguldott az előkelő, belvárosi Nob Hill körzetben levő lakására.
Bryant azonban megismételte, hogy kilenc harminckor Dave irodájában, és magára hagyta Ricket.
Bent a titkárnője, Ann Marsten csicsergése fogadta.
- Mr. Deckard, tudja mi történt Mr. Holdennel? Lelőtték!
- Aha - felelte Rick szórakozottan.
- Valamelyik új, túl okos andi lehetett, amilyeneket a Rosen Társaság gyárt - mondta Miss Marsten. - Megnézte a cég reklámfüzeteit és a tájékoztatót? A Nexus-6 agy-egység, amit most használnak, vagy tízmillió különböző idegdúcból képes választani. - A lány suttogóra fogta a hangját. - Ma reggel elmulasztott egy érdekes hívást. Miss Wild mesélte!
- Engem hívott valaki?
- Nem - a titkárnő tovább sugdosott. - Mr. Bryant hívta meg az európai szövetségi rendőrséget. Hogy hajlandóak lennének-e hivatalos panasszal élni a Rosen Társaság ottani képviseleténél.
- A főnök még mindig azt szeretné elérni, hogy a Nexus-6 agy-egységet kivonják a forgalomból? 
Amióta először nyilvánosságra hozták az agy leírását és teljesítménytáblázatait, még 2001 augusztusában, a szökött andikkal foglalkozó összes szövetségi rendőrség sem tehet jobbat, mint hogy beletanul az új ellenfél képességeibe. Jogilag a Nexus-6 gyártói a telepítési törvény alapján működtek, anyavállalatuk a Marson volt.
- Ideje elfogadnunk az új agyat, mint életünk részét - mondta. - Mindig is így volt, minden újonnan piacra dobott agy esetében. Emlékszem, mekkora volt a siránkozás, amikor a Sudermann cég bemutatta a T-14-es modellt még '99-ben. Valamennyi rendőrügynökség tiltakozott, mert illegális behatolás esetén semmilyen teszt nem képes kimutatni a mesterséges agy jelenlétét. Ez igaz is volt egy ideig.
- Több mint ötven T-14-es android jutott el a telepekről illegális úton a Földre anélkül, hogy a nyomukra bukkantak volna. Aztán a Szovjetunióban a Pavlov Intézet kidolgozta a Voigt Együttérzés Tesztet. És azon a teszten, legalábbis az ismert adatok szerint, eddig minden T-14-es android megbukott.
- Kíváncsi, hogy mit mondott az európai szövetségi rendőrség? - kérdezte Miss Marsten. 
Szeplős, barna arca ragyogott, büszke volt, hogy ennyi híre van ma reggelre.
- Majd megtudom Harry Bryant-től!
Rick bosszús volt. A hivatali pletykák dühítették, mert mindig jobbnak bizonyultak az igazságnál. Leült az íróasztalához. Miss Marsten megértette a célzást, és kiment.
Rick a fiókból elővett egy gyűrött, barna borítékot. Hátradőlt, és elővette a borítékba rejtett papírokat: a Nexus-6-ra vonatkozó leírást.
Egy pillantás elég volt, hogy igazolja Miss Marsten állítását. A Nexus-6 valóban tízmillió lehetséges agyműködés kombinációjából tudott választani. Az ilyen aggyal fölszerelt android a másodperc 0,45 része alatt tud alkalmazkodni tizennégy alapvető reakcióhelyzet bármelyikéhez. Nos, egy ilyen andit semmiféle intelligenciateszttel nem lehet megfogni. Igaz, hogy intelligenciatesztek segítségével már hosszú évek óta nem kaptak el egyetlen andit sem, a múlt század özönvíz előtti, durva típusai óta.
Intelligencia dolgában, állapította meg Rick, a Nexus-6 android típusok gyakran fölülmúlják a különlegesek osztályába tartozó embereket. Más szóval, a Nexus-6 agyak célratörő, gyakorlatias, józan gondolkodásukkal az emberiség jelentős - bár nem túl magas szintű - része fölé emelkedtek. Ez jó is, meg rossz is. Sok esetben a szolga okosabb, mint a gazdája. De új, tudományos eredmények is születtek, mint például a Voigt-Kampff Teszt, amelynek alapján ítélni lehet. Egy android, bármilyen tehetséges, semmit sem tud kezdeni az együttérzéssel, ami oly könnyen végbemegy a mercerizmus követőiben - olyan élménnyel, amit még a csökkent képességű „hülyék” is könnyen átélnek. 
Rick eltöprengett, vajon az androidok miért olyan tehetetlenek az együttérzésmérő tesztekkel szemben. Az együttérzés csupán az emberi közösségben létezik? Az intelligencia valamilyen mértékben fölfedezhető minden törzsben és rendben, beleértve még a pókféléket is. Mert az együttérzéshez föltehetőleg romlatlan csoportösztönre van szükség. Az olyan magányos szervezet, mint a pók, nem is vehetné hasznát; sőt talán csökkentené a pók túlélési képességét. Tudatosítaná benne a vágyat, hogy zsákmányának testéből akar élni. És akkor minden ragadozó, még az olyan magasan fejlett emlősök is, mint a macskafélék, éheznének. 
Az együttérzés, gondolta Rick, nyílván a növényevőkre vagy a mindenevőkre korlátozódik. Mert végső soron az együttérzés összemosta a határt a vadász és az áldozat, a győztes és a legyőzött között. Ahogyan a Mercerrel való egybeolvadáshoz mindenki együtt emelkedett föl, vagy - amikor a ciklus véget ért - együtt zuhant a síri világ mélyére. Mindez valamiféle biológiai biztosíték kétirányú szerepét játssza. Míg bármilyen lény örömet érzett, az összes többi számára is jutott egy parányi öröm. De ha bármilyen élőlény szenvedett, a fájdalom árnyékát a többiek sem zárhatták ki teljesen. És az olyan társas lénynek, mint az ember, ettől növekszik a túlélési képessége. Egy bagoly vagy egy kobra belepusztulna.
Az emberszabású robot nyilván magányos ragadozó.
Rick annak látta őket, ez elfogadhatóbbá tette a munkáját. Egy andi lecsöndesítésével - megölésével - nem sértette az élet törvényét, amit Mercer emlegetett. Csak a gyilkosokat öljétek meg! - mondta nekik Mercer akkor, amikor az együttérzésdobozok először megjelentek a Földön. Ahogy a mercerizmus vallássá fejlődött, a „gyilkosok” fogalma alattomosan kiterjedt, alakult. A mercerizmus szerint az abszolút gonosz ráncigálta a tántorgó, fölfelé kapaszkodó öregember viseltes köpönyegét, de az sohasem derült ki, hogy ki, vagy mi ez a gonosz. A mercerita úgy gondolta, hogy érzi a gonoszt anélkül, hogy értené. Így tehát ott állapította meg a gyilkosok ködös jelenlétét, ahol jónak látta. A szökött emberszabású robot, amely ugyan megölte a gazdáját, de intelligensebb volt sok emberi lénynél, amely nem törődött az állatokkal, képtelen volt átélni egy másik élőlény boldogságát, vagy együttérző fájdalmat tanúsítani a másik pusztulása fölött - Rick Deckard számára ez jelentette a gyilkost.
Hirtelen eszébe jutott a strucc, amelyet az állatkereskedés kirakatában látott. Félretolta a Nexus-6 agy-egységről szóló dokumentumokat, és elgondolkozott. Aztán megnézte az órát, és megállapította, hogy van még ideje. Kiszólt Miss Marstennek:
- Hívja föl nekem a Sutter Street-i Boldog Kutya Állatkereskedést.
- Igen, uram - mondta Miss Marsten, és kinyitotta a telefonkönyvét. 
Nem kérhetnek olyan sokat egy struccért - mondta magában Rick. 
- Boldog Kutya Állatkereskedés - szólt egy férfihang, és Rick képernyőjén megjelent a parányi, mosolygó arc. A háttérben állatok hangja hallatszott.
- A strucc a kirakatban… - kezdte Rick, és az asztalon álló kerámia hamutartóval játszadozott. - Mennyit kellene fizetnem érte?
- Azonnal, tisztelt uram - mondta az állatkereskedő, miközben papírt és tollat keresett. - Az ár egyharmadát. Megkérdezhetem, uram, hogy esetleg be is cserélne valamit?
- Még nem határoztam.
- Harminchónapos szerződést köthetünk a struccra - folytatta a kereskedő. - Havi hatszázalékos, tehát nagyon alacsony kamattal. Vagyis az előleg után önnek havonta…
- Engedniük kell az árból - mondta Rick. - Ha kétezerrel csökkentik az árat, nem cserélek be másik állatot, és készpénzzel fizetek.
Dave Holden munkaképtelen, gondolta, ez nagyon sokat hozhat a konyhára… persze attól függően, hogy hány esetem lesz a következő hónapban.
- Uram - szólt az állatkereskedő -, az ár így is ezerrel kisebb a katalógusban kiírt árnál. Nézze meg a Sidneyt, addig várok. Szeretném, ha a saját szemével látná uram, hogy a mi áraink tisztességesek.
Keményen tartják magukat, gondolta Rick, de időtöltésből előkotorta a zsebéből a Sidneyt, föllapozta. „Strucc, hím-nőstény, öreg-fiatal, beteg-egészséges, új-használt.” 
- Új, hím, fiatal, egészséges - tájékoztatta a kereskedő. - Harmincezer dollár. - Ő is elővette a Sidneyt. - Pontosan ezer dollárral kérünk kevesebbet. Ami pedig az előleget illeti…
- Meggondolom, és visszahívom.
- Szabad a nevét, uram? - kérdezte óvatosan a kereskedő.
- Frank Merriwell - hazudott Rick.
- És a címe, Mr. Merriwell? Ha nem lennék itt, amikor visszahív.
Rick mondott egy címet, és letette a kagylót. Mennyi pénz! Az emberek mégis megveszik, már akinek van annyi pénze. Újra fölvette a kagylót, és határozott hangon beleszólt.
- Adjon egy kinti vonalat, Miss Marsten. És ne hallgatózzék! - szúrósan nézett a lányra.
- Igen, uram - mondta sértetten Miss Marsten.
Emlékezetből tárcsázta annak a műállat-kereskedésnek a számát, ahol a bárányt vette. A képernyőn megjelent egy állatorvosi öltözéket viselő férfi.
- Tessék, itt doktor McRae - mondta a férfi.
- Deckard vagyok. Mennyibe kerül egy elektromos strucc?
- Oh, azt hiszem, önnek el tudjuk készíteni alig nyolcszáz dollárért. Mikor van rá szüksége? 
- Majd később folytatjuk - szakította félbe Rick. 
Az órájára pillantva látta, hogy már 9.30 van.
Sietve tette le a kagylót, fölkelt, és rövidesen Bryant felügyelő ajtaja előtt állt. Elment Bryant ügyfélfogadó titkárnője mellett, aki nagyon csinos volt, derékig érő, ezüstös hajfonattal, aztán a felügyelő személyi titkárnője mellett is - ez a vénkisasszony rideg és ravasz volt, mint egy kísértet. A nőkkel nem váltott szót. Kinyitva a belső ajtót, fejbiccentéssel köszöntötte a főnökét, aki buzgón telefonált. Leült, elővette a Nexus-6-ról szóló iratokat, hogy újra átolvassa őket, amíg Bryant felügyelő befejezi a beszélgetést.
Rick azon vette észre magát, hogy szomorú. Pedig tulajdonképpen legalábbis enyhe örömet kellett volna éreznie, hiszen Dave, a nagy öreg munkaképtelen. Ő fog a helyére állni.

IV.

- Talán félek? Mert ami Dave-vel történt, megtörténhet velem is? Egy olyan ügyes andi, amelyik őt meg tudta lézerezni, bizonyára engem is elkaphat.
De mégsem ez volt a magyarázat.
- Látom, magával hozta az anyagot az új agy-egységről - mondta Bryant felügyelő.
- Igen, hallottam valami suttogást. Hány andiról van szó, és meddig jutott Dave?
- Eredetileg nyolcan voltak - pillantott a jegyzeteibe Bryant. - Az első kettővel Dave végzett.
- És a többi hat? Itt van Észak-Kaliforniában?
- Tudomásunk szerint igen. Dave legalábbis úgy véli. Beszéltem vele, itt vannak a feljegyzései. Azt állítja, hogy mindaz, amit tud, itt van.
Bryant a jegyzetekre mutatott. Semmi jelét nem adta annak, hogy a papírokat átadja Ricknek. Lapozgatta őket, s közben a szája szélét nyalogatta.
- Semmi sincs az előjegyzési naptáramban - ajánlkozott Rick. - Kész vagyok átvenni Dave helyét.
- Dave a Módosított Voigt-Kampff skálát használta a gyanús egyének vizsgálatára - mondta elgondolkozva Bryant. - Tudnia kell, hogy ez a teszt nem az új agy-egységekhez készült. Olyan teszt nincs! Csupán a Voigt-skála áll rendelkezésünkre, amit Kampff három éve módosított. - Szünetet tartott, töprengett. - Dave használhatónak tartja. Talán az is. De nekem van egy javaslatom, mielőtt a többiek nyomába ered. Repüljön Seattle-be, és beszéljen Rosenékkal. Kérje meg, hogy adjanak magának egy reprezentatív példányt a Nexus-6-tal fölszerelt típusból.
- És próbáljam ki rajta a Voigt-Kampff tesztet - mondta Rick.
- Egyszerűen hangzik - szólt Bryant, félig önmagának.
- Micsoda?
- Inkább magam beszélek a Rosen-szervezettel - mondta Bryant -, amíg maga úton van. Megbeszélem velük, hogy vonultassanak föl néhány embert és az androidjaikat. Maga semmit sem fog tudni. Mire odaér, mindent elrendezünk. - Hirtelen komoran Rickre szegezte az ujját, - Most fog először rangelső fejvadászként dolgozni. Dave sokat tudott, sokévi tapasztalat áll mögötte.
- Mögöttem is - mordult mélyről Rick.
- Csak olyan megbízatásokat kapott, amiket Dave engedett át magának. Tudta, hogy melyiket adja át, és melyiket ne. De most hat olyannal van dolga, amiket Dave maga akart lecsöndesíteni, csakhogy az egyik gyorsabb volt nála. Ez! - Bryant úgy fordította a papírokat, hogy Rick is láthassa őket. - Max Polieux, legalábbis most így nevezi magát. Föltéve, hogy Dave-nek igaza volt, minden föltevéseken alapul, az egész lista. És a módosított Voigt-Kampff skálát is csak az első háromnál alkalmazta, annál a kettőnél, akiket lecsöndesített, aztán Polornál. És Max Polieux a vizsgálat közben lézerezte meg Dave-et. 
- Ami azt bizonyítja, hogy Dave-nek igaza volt! - szólt közbe Rick. - Másként nem lőnek rá, valódi embernek nem lett volna oka rá. 
- Induljon Seattle-be - mondta Bryant. - Ne mondjon nekik semmit, majd én intézkedem. - Fölállt, és komoran nézett Rick szemébe. - Amikor aztán a Voigt-Kampff skálát kipróbálja náluk, ha egy emberi lény nem felelne meg… 
- Az nem fordulhat elő - mondta Rick.
- Az egyik nap, néhány héttel ezelőtt éppen erről beszéltünk Dave-vel. Ő is így gondolkodott. De nekem volt akkor már egy feljegyzésem az Európai Szövetségi Rendőrségtől, amit elküldtek mindenhová a Földön, még a telepekre is. Leningrádi elmeorvosok egy csoportja a következő javaslattal állt elő: az androidok jelenlétének megállapítására alkalmazott eszközt, vagyis a Voigt-Kampff skálát akarják alkalmazni skizoid és skizofrén betegeknél. Azoknál, akiknél érzelmi eltompulás figyelhető meg.
- A skála pontosan ezt méri - mondta Rick.
- Akkor tudja azt is, hogy miért aggódnak.
- Ez a probléma mindig létezett, amióta magukat embernek kiadó androidok vannak. A rendőrség egyhangú véleményét Luria Kampff fogalmazta meg nyolc évvel ezelőtt írott cikkében, címe: „A nem-degenerálódott skizofrén szerep-elfogadási gátlása”. Összehasonlította benne az elmebetegek csökkent együttérzési képességét és az androidok látszólag hasonló, de alapvetően…
- A leningrádiak - szakította durván félbe Bryant - úgy vélik, hogy az emberi lények egy kis csoportja megbukhat a Voigt-Kampff teszten. Ha a rendőrség szempontjából vizsgálná őket, úgy találná, hogy emberszabású robotokkal van dolga. És mire a tévedés kiderül, azok már halottak. 
Elhallgatott, várta Rick válaszát.
- Csakhogy az ilyen személyeknek most…
- Zárt intézetben a helyük - helyeselt Bryant. - Észrevétlenül nem tudnak megélni a külvilágban, az előrehaladott stádiumban levő betegek fölhívják magukra a figyelmet. Ez igaz, hacsak az összeroppanás nem a közelmúltban és nagyon gyorsan történt, ráadásul tanúk nélkül. Megtörténhet ez is.
- Az esély millió az egyhez - mondta Rick.
- Dave-et - folytatta Bryant - a fejlett Nexus-6 típus megjelenése aggasztotta. A Rosen Társaság, mint tudja, biztosított minket, hogy a Nexus-6 a standard személyiségtesztekkel meghatározható. Elhittük nekik. És most arra kényszerülünk, amit kezdettől sejtettünk, hogy magunk határozzuk meg. És ugye tudja, hogy ez mindkét irányban balul üthet ki. Ha maga nem tudja kiválasztani az emberszabású robotot, akkor nincs megbízható analitikus eszközünk, és sohasem fogjuk megtalálni a szökésben levő androidokat. Ha pedig a skálájával egy emberről állapítja meg, hogy android… - Bryant fagyosan nézett Rickre. - Kínos lenne, bár a legkevésbé Rosenék hoznák nyilvánosságra. Gyakorlatilag el is titkolhatnánk. Bár idővel értesítenünk kellene az Európai Szövetségi Rendőrséget, aztán a szovjeteket. Az összes android-elhárítást. A dolog végül is az újságokból köszönne vissza ránk. - Fölvette a telefont. - Indul? Vigye el az egyik gépünket, és tankoljon szolgálati üzemanyagot.
- Magammal vihetem Dave Holden jegyzeteit? - kérdezte Rick fölállva. - Útközben átnézném őket.
- Előbb próbálja ki a skálát Seattle-ben. - Bryant hangja kegyetlen volt, és Rick Deckard ezt észre is vette.

Amikor a rendőrség légpárnás kocsijával leszállt Seattle-ben a Rosen Társaság épületének tetejére, már egy fiatal nő várta. A fekete hajú, karcsú lábú lány újonnan divatba jött porvédő szemüveget és fényes csíkokkal díszített, hosszú köpenyt viselt. Zsebre dugott kézzel közeledett. Határozott vonású arcán ellenszenv tükröződött.
- Mi baj? - kérdezte Rick a kocsiból kiszállva.
- Nem is tudom - mondta kitérően a lány. - Talán ahogy beszéltek velünk a telefonon. Nem számít. - Hirtelen kezet nyújtott, és Rick megszorította a kezét. - Rachael Rosen vagyok. Maga nyilván Mr. Deckard.

- Nem én akartam - mondta Rick.
- Tudom, Bryant felügyelő elmondta. De maga a San Francisco-i rendőrség hivatalos képviselője, ők pedig nem hiszik el, hogy mi a közjót szolgáljuk. - A lány hosszú, fekete szempillái alól kemény tekintettel figyelte őt.
- Az emberszabású robot olyan, mint bármely más gép - mondta Rick. - Áldásból könnyen átokká válhat. Amikor áldás, semmi dolgunk vele.
- De ha átok - szúrta Rachael Rosen -, maguk akcióba lépnek. Mr. Deckard, maga tényleg fejvadász?
Rick kelletlenül vállat vont.
- És nem zavarja a tehetetlen android látványa - folytatta a lány. - Ezért tudja „lecsöndesíteni” őket, ahogy maguk mondják.
- Készen áll a számomra összeválogatott csoport? - kérdezte Rick, de hirtelen elhallgatott, mert meglátta az állatokat.
Egy ilyen gazdag társaság megengedheti magának - gondolta. Tudat alatt számított is a gyűjteményre; ezért nem meglepetést, inkább vágyakozást érzett. A legközelebb álló ketrechez lépett, érezte az élőlény szagát.
Még soha életében nem látott igazi mosómedvét, csupán a televízióból ismerte. A por majdnem olyan végzetes hatással volt rájuk, mint a madarakra. Rick elővette a Sidney-katalógust, kikereste a mosómedvét. A legutóbbi ár természetesen dőlt betűkkel volt szedve: mosómedve sem volt kapható a piacon. A katalógus csupán azt az árat tüntette fel, ami az utolsó mosómedveügyletnél szerepelt. Csillagászati összeg volt.
- Bill a neve - szólalt meg a háta mögött a lány. - Bill, a mosómedve. Tavaly vettük az egyik kisegítő egységünktől. Vagy nézze meg a baglyot! - A lány egy távolabb álló kis ketrecre mutatott, amelynek közepén egy száraz faág meredezett.
Baglyok nincsenek - akarta mondani Rick. Legalábbis így tudjuk. A Sidneyben a kipusztultak között tüntetik föl, mint annyi más állatot, végig a katalógusban. Amikor a lány előrement, ellenőrizte a katalógusban. - Igazam volt, a Sidney sohasem téved - gondolta.
- Mesterséges - mondta hirtelen felismeréssel, és heves csalódást érzett.
- Nem. - A lány elmosolyodott.
Rick látta, hogy a fogai aprók, egyenletesek és éppoly fehérek, amilyen fekete a szeme meg a haja.
- De a Sidney… - mondta, és odatartotta a lány elé a katalógust.
- Mi nem tőlük vásárolunk - felelte a lány. - Valamennyi állatunk magánexpedícióktól származik, és nem hozzuk nyilvánosságra, hogy mennyit fizettünk. Vannak saját természettudósaink is, most éppen Kanadában dolgoznak. Ott még elég sok az erdő, legalábbis a mai viszonyok között.
Rick sokáig bámulta a baglyot. Ezernyi gondolat merült föl benne… a háborúról, amikor a baglyok elhullottak… emlékezett, hogy gyerekkorában, még a háború előtt hogyan fedezték föl újabb és újabb fajok kipusztulását…
Eszébe jutott az is, hogy szüksége volna egy eleven állatra. Szinte gyűlöletet érzett az elektromos bárány iránt, amelyet gondoznia, ellátnia kellett, mintha élő volna. Egy tárgy… Nem is tudja, hogy létezik. Akár az androidok, ez sem képes értékelni, felfogni a másik lény létezését. Ez még sohasem jutott az eszébe, az elektromos állat és az andi közti hasonlóság. Az elektromos állatot - töprengett - lényegében az android alsóbbrendű formájának, egy sokkal alacsonyabb rendű robotnak lehet tekinteni. Vagy megfordítva a dolgot, az androidot a mesterséges állat továbbfejlesztett változatának.
- Ha eladnák a baglyukat, mennyit kérnének érte?
- Nem adjuk el. - A lány elégedetten és szánalommal nézett rá, legalábbis Rick így értelmezte az arckifejezését. - Maga úgysem tudná megfizetni. Otthon milyen állata van?
- Egy bárányom - mondta Rick - Egy feketefejű suffolki jerke.
- De hiszen akkor boldog ember.
- Az vagyok - felelte. - Csakhogy mindig szerettem volna egy baglyot, még mielőtt kipusztultak volna. - Aztán kijavította magát. - Mind, kivéve a magukét.
- A jelenlegi készpénzfizetéses programunkban és általános terveinkben az is szerepel - mondta Rachael -, hogy beszerzünk még egy baglyot, hadd párosodjék Scrappy-vel. 
Rámutatott a faágon bóbiskoló bagolyra; a madár hirtelen kinyitotta mindkét szemét, aztán a sárga foltocskák újra eltűntek, ahogy folytatta a szunyókálást. A begye szembetűnően kidudorodott, majd ellaposodott, mintha sóhajtott volna.
Rick erőszakkal fordította el róla a tekintetét. A látvány még jobban megkeserítette az előbbi fájdalmas vágyakozást.
- Szeretném megvizsgálni a kiválasztott alanyokat - mondta. - Most rögtön. Lemehetünk?
- A nagybátyám beszélt a maga főnökével, és most már biztosan…
- Maguk egyetlen családot alkotnak? - szakította félbe Rick. - Egy ilyen hatalmas vállalat családi üzlet?
Rachael elsiklott a közbeszólás fölött, és folytatta:
- Eldon bácsi már biztosan összeállította az android-csoportot és a kontroll-csoportot. 
Megindult a felvonó felé. A kezét ismét zsebre dugta, nem nézett hátra, és Rick egy pillanatig bosszúsan habozott, csak aztán indult utána.
- Mi baja velem? - kérdezte, amikor már a liftben voltak.
A lány elgondolkozott. 
- Az, hogy maga, egy jelentéktelen rendőrségi alkalmazott ilyen páratlan helyzetbe került. Érti, mire gondolok? - És rosszindulatú pillantást vetett rá.
- A jelenlegi termelésükből - kérdezte - hányat szerelnek föl Nexus-6 aggyal?
- Mindet - mondta Rachael.
- Biztos vagyok benne, hogy a Voigt-Kampff skála beválik.
- És ha nem, be kell vonnunk az összes Nexus-6-ot a piacról! - A lány villogó szemmel nézett rá, miközben a lift megállt, és ajtaja kinyílt. - Mert a zsaruk képtelenek elkapni azt a néhányat… 
Elegánsan öltözött, sovány, idős férfi közeledett feléjük. Zaklatott arckifejezése olyan emberre vallott, aki úgy érzi, hogy túlságosan fölgyorsultak körülötte az események.
- Eldon Rosen vagyok - szorította meg Rick kezét. - Deckard, ugye tudja, hogy mi semmit sem gyártunk itt a Földön? Nem tudunk csak úgy egyszerűen áttelefonálni, hogy küldjenek válogatott mintapéldányokat! Nem mintha nem akarnánk együttműködni magukkal. De azért megtettem minden tőlem telhetőt. - Reszkető bal kezével végigsimította ritkuló haját.
- Én kezdhetem. - Az idősebb Rosen idegessége megerősítette Rick önbizalmát. 
Félnek tőlem - állapította meg. - Az öreg is, Rachael Rosen is. Valószínűleg hatalmamban áll, hogy a Nexus-6 gyártásának beszüntetésére kényszerítsem őket. Amit az elkövetkezendő órában én teszek, az meghatározhatja a Rosen Társaság jövőjét itt, az Egyesült Államokban, az egész Földön és a bolygókon fejlődő telepeken.
A Rosen család két tagja rossz előérzettel figyelte. Rick érezte, hogy nem őszinték. Túl nagy a hatalmuk, gondolta. A vállalatot a rendszer egyik ipari oszlopának tekintik. Az androidgyártás annyira összefonódott a telepítési törekvésekkel, hogy ha ez összeomlik, idővel összeomlik amaz is.
- Én nem aggódnék a maguk helyében - mondta, miközben a két Rosen végigvezette egy erősen kivilágított, széles folyosón. 
Elégedettséget érzett, a pillanat jobban a kedvére volt, mint remélte. Rövidesen meg fogják tudni, hogy mire képes a teszt meg a gép, és mire nem.
- Ha nem bíznak a Voigt-Kampff skálában - szólalt meg ismét -, kidolgozhattak volna egy másik tesztet! Hiszen a felelősség részben magukat terheli.
Közben egy elegánsan berendezett terembe léptek. Szőnyegek, lámpák, heverő, modern asztalok friss folyóiratokkal… köztük, Rick ezt is észrevette, a Sidney-katalógus februári kiegészítésével. Pedig a februári kiegészítés csak három nap múlva jelenik meg. A Rosen Társaság nyitván különleges kapcsolatban állt Sidneyvel.
Bosszúsan tolta félre a nyomtatványt.
Leült a rózsafa kávézóasztalkához, és hozzálátott a meglehetősen egyszerű poligráf műszerek összeszereléséhez.
- Beküldheti az első alanyt - szólt Rosennek, aki megviseltnek látszott.
- Nézhetem? - kérdezte Rachael, és ő is leült. - Még sohasem láttam. Hogyan csinálják az együttérzéstesztet?
- Ez - mondta Rick, és fölmutatott egy tapadókorongot, a belőle kilógó vezetékkel együtt - az arc hajszálereinek tágulását méri. Tudomásunk szerint ez az első automatikus válasz, a sokkoló inger által kiváltott, úgynevezett „pirulási” reakció. Ezt nem lehet akaratlagosan irányítani, mint például a bőr vezetőképességét, a verejtékezést, vagy a szívritmust. - Megmutatott a lánynak egy másik műszert is, egy ceruzavékony fénycsövet. - Ez a szemizmok feszültségének változását méri. A pirulási jelenséggel együtt általában van egy kicsiny, de megfigyelhető…
- És ez nincs meg az androidoknál - mondta Rachael.
- Az ingerkérdések náluk nem hozzák ezeket a reakciókat létre. Bár biológiai szempontból van rá lehetőség. Elméletileg.
- Próbálja ki rajtam a tesztet - mondta Rachael.
- Miért? - kérdezte meghökkenve Rick.
- Őt választottuk a maga első alanyául - mondta rekedten Eldon Rosen. - Hátha android, majd maga megállapítja!

V.

A parányi, fehér fénysugár rezzenéstelenül világított Rachael Rosen bal szemébe, arcán pedig ott volt a vezetékekkel ellátott korong. A lány nyugodtnak látszott.
Rick Deckard úgy ült, hogy láthassa a Voigt-Kampff műszer két skáláját.
- Fölvázolok néhány társadalmi helyzetet. Olyan gyorsan kell reagálnia, ahogyan csak tud. Természetesen mérem az időt is.
- És természetesen - mondta hűvösen Rachael - a szóbeli válaszaim nem számítanak. Maga kizárólag a szemizmokat és a hajszálérreakciókat tekinti mérvadónak. De azért felelni fogok! Gyerünk, Mr. Deckard.
Rick a hármas kérdést választotta.
- A születésnapjára kap egy borjúbőr tárcát. 
Mindkét mutató azonnal kilendült, aztán visszaállt a normális mezőbe.
- Nem fogadnám el, az ajándékozót pedig följelenteném.
Rick jegyzetelt, aztán kiválasztotta a nyolcadik kérdést.
- Egy kisfiú megmutatja magának a lepkegyűjteményét az üveggel együtt, amelyikben megöli a lepkéket.
- Orvoshoz vinném - Rachael hangja halk, de határozott volt. A két mutató most is kimozdult, de nem olyan erősen. Rick ezt is följegyezte.
- Éppen a televíziót nézi - folytatta -, amikor észrevesz a csuklóján egy darazsat.
- Megölném - mondta Rachael. 
A mutatók most jóformán semmit sem jeleztek, épphogy megrezdültek. Rick följegyezte, és óvatosan kiválasztotta a következő kérdést. 
- Egy képeslapban meglát egy teljes oldalas, színes képet egy meztelen lányról. - Rick szünetet tartott.
- Most azt vizsgálja, hogy android vagyok-e - kérdezte a lány csípősen -, vagy azt, hogy homoszexuális? 
A mutatók nem mozdultak.
- A férjének tetszik a kép - folytatta Rick. A mutatók még mindig nem jeleztek reakciót. - A lány hason fekszik egy szép medvebőrön. 
A mutatók meg se rezzentek, és Rick megállapította, hogy ez androidreakció. Nem vette észre a legfontosabb tényezőt, a halott állat bundáját. A figyelmét a többi tényezőre összpontosítja. 
- A férje a képet a dolgozószobája falára akasztja - fejezte be Rick, és ekkor a mutatók megmozdultak.
- Azt nem engedném - mondta Rachael.
- Most gondolja végig a következőt. Egy regényt olvas, amit még régen, a háború előtt írtak. A szereplők elmennek a Halászok Rakpartjára, San Franciscóba. Megéheznek, és betérnek egy étterembe. Az egyikük homárt rendel. A szakács bedobja a homárt egy forró vízzel teli üstbe.
- Istenem! - mondta Rachael. - Valóban ilyet tettek? Micsoda gonoszság, egy élő homárt! 
A mutatók nem jeleztek. A válasz formálisan helyes volt, de csak utánzás.
- Egy hegyvidéki nyaralót bérelnek - folytatta Rick -, olyan helyen, ahol még mindig zöldell a vidék. Fenyőfából épült kunyhó, hatalmas kandallóval…
- Igen - bólintott türelmetlenül Rachael.
- A falon régi képek, Currier- és Ives-reprók, a kandalló fölött pedig egy szarvasfej, egy kifejlett szarvasbika agancsos feje. Megcsodálják a kunyhó berendezését, jól érzik magukat…
- De nem a szarvasfejjel! - vágott közbe Rachael, ám a mutatók a zöld tartományon belül maradtak.
- Állapotos lesz egy férfitól, aki azt ígérte, hogy feleségül veszi. De a férfit elcsábítja a maga legjobb barátnője, maga elveteti a gyereket.
- Sohasem vetetném el! Különben sem lehet, életfogytiglan jár érte! A rendőrség nagyon éber. 
Ezúttal mindkét mutató hevesen kilengett a piros tartományba.
- Honnan tudja? - kérdezte csodálkozva Rick. - Hogy milyen nehéz elvetetni a gyereket?
- Mindenki tudja - biggyesztette az ajkát Rachael.
- Mintha személyes tapasztalatból beszélne! 
Rick feszülten figyelte a mutatókat, hevesen mozogtak. 
- Még egyet: Randevúja van egy férfival, aki a lakására hívja. Ahogyan ott áll, kezében egy pohár itallal, belát a férfi hálószobájába. A falakon pompás bikaviadal-plakátok vannak. Maga közelebb megy, hogy jobban lássa őket. Ekkor a férfi átöleli, és azt mondja…
- Mi az a bikaviadal-plakát? - szakította félbe Rachael.
- Rajzok, rendszerint nagyok és színesek. Vörös köpenyes matadort ábrázolnak, meg a bikát, aki éppen föl akarja öklelni. - Rick nem értette a dolgot. - Hány éves?
- Tizennyolc - mondta Rachael. - Vagyis a férfi becsukja az ajtót, átölel, és…?
- Tudja mivel végződtek a bikaviadalok?
- Gondolom, valakinek baja esett.
- A végén a bikát mindig megölték. 
Rick várt, a mutatókat figyelte. Azok türelmetlenül rezegtek, de semmi több. Semmi mérhető eredmény. 
- Egy utolsó kérdés - mondta. - Kétrészes. A tévében egy régi filmet néz, ami még a háború előtt készült. Éppen egy estélyt mutatnak; a vendégek élvezettel fogyasztják a nyers osztrigát.
- Pfuj! - a mutatók gyorsan mozogtak.
- Az előétel rizzsel töltött kutyafőtt. - A mutatók most nem mozogtak olyan hevesen, mint a nyers osztriga esetében. - A nyers osztrigát rosszabbnak találja, mint a kutyahúst? Nyilván nem. 
Letette a ceruzáját, lekapcsolta a fénysugarat, levette a lány arcáról a tapadókorongot. 
- Maga android - mondta. 
Az idősebb Rosen arca eltorzult, dühös izgalomtól rángatódzott.
- Igazam van? - kérdezte Rick.
Egyik Rosen sem válaszolt. 
- Nézzék, nem ellentétesek az érdekeink! Nekem fontos, hogy a Voigt-Kampff teszt beváljon. Majdnem annyira, mint maguknak.
- Rachael nem android - szólt az idősebb Rosen.
- Nem hiszem - mondta Rick.
- Miért hazudnánk? - kiáltott szenvedélyesen Rachael. - És ha már hazudnánk, a fordítottját akarnánk bizonyítani! 
- Csontvelőelemzést csináltatok magáról - felelte Rick. - Azzal megállapítható, hogy maga android, vagy sem. Hosszú és fájdalmas vizsgálat ugyan, de…
- Nem kötelezhet csontvelővizsgálatra! A bíróság szerint ez egyenlő önmagam gyanúsításával. Meg aztán élő személyen soká tart! Nem úgy, mint egy lecsöndesített android tetemén! Maga is csak a különlegesek ellen használhatja ezt az átkozott tesztet! De a rendőrügynökségek lassan mindenhová becsempészték! 
A lány fölállt, távolabb ment a férfitól, és csípőre tett kézzel megállt, háttal Ricknek.
- Nem a csontvelővizsgálat törvényességéről van szó - mondta sietve Eldon Rosen. - Arról van szó, hogy a maga együttérzést vizsgáló tesztje nem vált be az unokahúgom esetében. Tudom, hogy Rachael eredményei miért hasonlóak egy androidéhoz. Mert Rachael a Salander fedélzetén nőtt fel. Ott is született; tizennyolc évéből tizennégy éven át csak a hangszalagkönyvtárra támaszkodhatott, meg arra, amit a személyzet kilenc másik tagja tudott a Földről. Aztán, maga is tudja, a hajónak vissza kellett fordulnia a Proxima felé vezető útjáról. Másként Rachael sohasem látja meg a Földet - vagy csak idősebb korában.
- Maga meg lecsöndesítene! - vetette oda a válla fölött Rachael. - Egy rendőrségi razzia során megölnének! Ezt már négy éve tudom, amióta itt vagyok! Nem először estem át a Voigt-Kampff teszten. Alig hagyom el az épületet, hiszen az utakon, de még a levegőben is mindenütt ott vannak a rendőrségi ellenőrzőállomások, hogy a szabadon levő különlegeseket elkapják!
- Meg az androidokat! - tette hozzá Eldon Rosen. - Bár ezt a nyilvánossággal nem közölték! Nem szabad tudnunk, hogy androidok vannak közöttünk a Földön. Mi az utasítása arra az esetre, ha egy emberi lényről azt találná megállapítani, hogy android?
- Szolgálati ügy. - Rick elrakta a műszereket. A két Rosen némán figyelte. - Azt az utasítást kaptam, hogy ne folytassam a vizsgálatot, ezért is csomagolok. Ha egyszer nem vált be, kár folytatni.
- Be is csaphattuk volna! - mondta Rachael. - Miért kellene beismernünk, hogy a teszt nálam nem vált be? Ugyanazt tehettük volna a másik kilenc alany esetében is. - Széles gesztussal folytatta. - Csupán helyeselnünk kellene az eredményeit, akármilyen hibásak is.
- Kértem volna egy előzetes listát - mondta Rick -, lezárt borítékban, amelyet aztán összevetettem volna a saját eredményeimmel. 
Közben arra gondolt, hogy ilyen listát nem kapott volna.
- Igen, gondolom, így lett volna - mondta Eldon Rosen, és Rachaelre pillantott. - Megbeszéltük ezt a lehetőséget is.
- Az egész probléma a maguk tevékenységéből származik, Mr. Rosen! Senki sem kívánta, hogy az emberszabású robotokat addig tökéletesítsék, amíg…
- Azt gyártjuk, amire a telepeken szükség van - válaszolta Eldon Rosen. - A régi elvet követjük, amely minden kereskedelmi vállalkozás alapja. Ha cégünk nem áll rá az ilyen tökéletesen emberszabású típusok gyártására, megteszik mások. Ismertük a kockázatot, amikor kifejlesztettük a Nexus-6 agy-egységet. De a Voigt-Kampff skála mindig használhatatlan volt! - Rosen hangja kemény és bántóan éles lett. - A rendőrség ezek szerint lecsöndesített valóságos emberi lényeket is, akiknek kevésbé fejlett az együttérző képessége! Mint például az én ártatlan húgocskámnak. A maguk helyzete, Mr. Deckard, erkölcsi szempontból kétséges! A mienk nem!
- Más szóval, nem kapok lehetőséget egyetlen Nexus-6 android kiszűrésére sem. Szándékosan hozták ide nekem ezt a skizoid lányt. 
Rick a tesztre gondolt és arra, hogy vége. Nem kellett volna beugrania. De most már késő.
- Megfogtuk, Mr. Deckard - mondta Rachael Rosen halk, nyugodt hangon; a férfi felé fordult és mosolygott. 

Hogyan tudták Rosenék ilyen könnyen csapdába csalni? Hiába, szakemberek, gondolta. Egy ilyen mamutvállalatnak nagyon is sok a tapasztalata. Mintha valamiféle hatalmas, csoportos agyuk volna. Ezek ketten csak ennek az összetett egységnek a szócsövei. Nyilván ott hibázott, hogy önálló személyiségeknek tekintette őket.
- A főnöke nyilván nehezen fogja megérteni, hogyan engedhette meg, hogy a tesztet semmisnek nyilvánítsuk, még a vizsgálatok megkezdése előtt. - Eldon Rosen a mennyezetre mutatott, és Rick egy kamera objektívjét pillantotta meg. Melléfogását megörökítették. - Azt hiszem, üljünk le és… - Eldon bizonytalan kézmozdulatot tett. - Majd kitalálunk valamit, Mr. Deckard! Nem kell nyugtalankodnia. 
- Szeretne egy baglyot? - hajolt hozzá Rachael.
- Nem hiszem, hogy valaha is lesz baglyom. 
Tudta, hogy a lány mire gondol, vagyis hogy mi a Rosen Társaság szándéka. A lány még közelebb hajolt hozzá, Rick érezte a parfümje illatát, a teste melegét. 
- Gyakorlatilag már célba is ért, Mr. Deckard. Megvan a baglya. - A lány Eldonhoz fordult. - Ne feledd, hogy fejvadász, vagyis a fejpénzből él, nem a fizetéséből. Igaz, Mr. Deckard?
Rick bólintott.
- Most hány android szökött meg? - kíváncsiskodott Rachael.
- Nyolc - vágta rá Rick. - Kettőt már lecsöndesítettek, de nem én.
- Mennyit kap egy androidért?
- Változó - vonta meg a vállát.
- Ha nincs megbízható teszt - mondta Rachael -, akkor nincs mód az androidok azonosítására, vagyis a fejpénz megszerzésére sem. Ha a Voigt-Kampff skálát nem lehet használni…
- Akkor lesz helyette másik skála - vágta rá Rick.
- De nem most - szólt Rachael. - A legnagyobb megelégedésünkre fogja kiszűrni a Nexus-6 típust, és szeretnénk, ha maga is ezen az alapon folytatná különleges munkáját. 
A lány összefont karral himbálta magát, és feszülten figyelte a férfit. Várt.
- Mondd meg neki, hogy övé a bagoly - mondta kegyesen Eldon Rosen.
- A bagoly a magáé! - Rachael még mindig a férfit figyelte. - Az a darab, amit a tetőn látott, Scrappy. De pároztatni akarjuk, ha sikerül szereznünk egy hímet. És minden utód a miénk!
- Én osztoznék a költésen.
- Nem - vágta rá Rachael, és a háta mögött Eldon Rosen is a fejét rázta. - Akkor mindörökre a magáé lenne a baglyok egyetlen vérvonala. És még egy feltétel: nem hagyhatja senkire, a maga halála után a bagoly visszakerül a társaság tulajdonába. 
- Ez egyenlő lenne azzal, mintha megkérném magukat, hogy öljenek meg. 
Rick kezdte visszanyerni a nyugalmát. Korábbi feszültsége energiává változott, a veszély érzése csillapította és óvatossá tette, amikor a két Rosen olyan aprólékos, szinte kicsinyes alkudozásba fogott.
- Maga fejvadász - mondta Rachael. - Bánni tud a lézerpisztollyal. Ha nem tudja megvédeni magát, hogyan akarja lecsöndesíteni azt a hat Nexus-6 androidot? Hiszen sokkal ravaszabbak, mint a Gozzi Társaság vén W-4-esei!
- Csakhogy én vadászom rájuk, és nem fordítva! - mosolygott Rick. 
Sehogy sem volt a kedvére, hogy rá vadásszanak, tapasztalta, hogy az üldözöttség érzése még az androidokban is komoly változásokat okozott.
- Rendben van - mondta Eldon Rosen -, akkor ebben engedünk: A baglyot az örököseire hagyományozhatja, de miénk a teljes költés! Vagy menjen vissza San Franciscóba, és mondja meg a főnökeinek, hogy maga képtelen megkülönböztetni egy andit egy emberi lénytől.
- És keressen másik állást! - tette hozzá Rachael.
- Adjanak egy kis időt!
- Fél óra - szólt Eldon Rosen, és Rachaellel az ajtó felé indult.
Rick utánuk kiáltott.
- Szépen falhoz állítottak! Mágnesszalagon rögzítették, hogy tévedtem! Az állásom a Voigt-Kampff skála használatától függ! És a maguké az az átkozott bagoly.
- A magáé kedvesem - mondta Rachael. - Hát nem emlékszik? És munka után szórakozhat vele, ha már annyira vágyott valami ilyesmire.
„Valami ilyesmire…” Rick elmosolyodott.
- Egy pillanatra!
- Határozott?
- Szeretnék még egy kérdést föltenni magának. Üljön le.
Rachael a nagybátyjára pillantott, az bólintott. A lány kelletlenül visszament, és leült az előbbi helyére.
- Mire jó ez? - kérdezte, és bosszúsan fölvonta a szemöldökét. 
Rick szakértő szemmel észrevette és megjegyezte a reakciót. Gyorsan a lány jobb szemére irányította a fénysugarat, arcára tette a tapadókorongot. Rachael mereven bámult a fénybe, arcán végtelen utálat tükröződött.
- A táskám… - mondta Rick, miközben a kérdőívek után kutatott. - Csinos darab, ugye? Kincstári? 
- Aha - mondta fagyosan Rachael. 
- Csecsemőbőr. - Végigsimította a táska fekete bőrét. - Valódi, emberi csecsemőbőr. 
Látta, hogy a két mutató vadul kileng, de csak egy kis szünet után. A reakció bekövetkezett, de későn. Rick tudta, hogy a helyes reakcióidő a másodperc töredéke, de a legtöbbször azonnal föllép.
- Köszönöm, Miss Rosen. Ennyi volt az egész. 
- Elmegy?
- Igen.
- És a másik kilenc alany? - kérdezte óvatosan Rachael.
- A skála bevált a maga esetében - felelte Rick. - Ebből az is kiderült, hogy a teszt még mindig jó. - Az ajtóban komoran álló Elden Rosenhez fordult. - Ő tudja? - kérdezte, és a lány felé intett. 
Megszokta, hogy a robotok nem mindig tudják magukról. Sokszor mesterséges emlékezetet építenek be nekik abban a tévhitben, hogy az megváltoztatja a teszt eredményeit.
Rachael sápadtan, rémülten bólintott.
- Ne félj tőle - mondta Eldon Rosen. - Nem illegálisan szöktél a Földre, hanem a Rosen Társaság tulajdona vagy, reklámeszköz a kivándorlókkal kötendő üzleteknél. 
Védelmezően átölelte a vállát, de a lány az érintéstől összerándult.
- Így van, nem akarom magát lecsöndesíteni, Miss Rosen. - Rick elindult az ajtó felé, aztán hirtelen megállt. - A bagoly valódi?
Rachael az idősebb Rosenre pillantott. Eldon szemöldöke megrándult.
- Már nem számít, megmondhatjuk. A bagoly mesterséges. Baglyok nincsenek.
Rick némán kilépett a folyosóra. Azok csak néztek utána szótlanul. Nem volt mit mondaniuk.
Hát így ravaszkodik az egyik legnagyobb androidgyáros, morogta Rick. Körmönfontan és példátlanul. Elgondolkodott. A Nexus-6… Most szembekerült vele. Rachael… Vonzó lány, de műember Nexus-6 jelzésű agy-egységgel… És kis híján sikerült, közel jártak a Voigt-Kampff skála érvénytelenítéséhez. Pedig ez az egyetlen eszköz, amivel kiszűrhetők.
És nekem hat ilyen micsodával kell elbánnom, gondolta. Mielőtt ők bánnak el velem.

VI.

A tévé üvöltött, mire John Isidore a hatalmas, üres ház porfedte lépcsőin az alsó szintre ért, már fölismerte Barátságos Buster hangját.
- Na, emberek, most szedjük össze magunkat! Rövid előrejelzés a holnapi időjárásról! A Monguz műhold jelentése szerint csapadék délben várható, később csöndesedik. Kedveseim, ha kimerészkednek, várniuk kell délutánig! Az ám! Ha pedig már a várakozásról beszélünk, ne feledjék, már csak tíz óra van hátra fontos bejelentésemig! Mondják meg a barátaiknak, hogy nézzék az adást! Olyasmit hallanak, amitől elámulnak. Nehogy azt higgyék, hogy csak a szokásos…
Isidore bekopogott, és a televízió rögtön elhallgatott. 
De a férfi a csukott ajtó mögött, az elnémult tévé létezésén túl is megérezte egy eleven lény jelenlétét. Érzékei fölfogtak valami űzött, hangtalan félelmet, valakinek a rettegését. Szinte látta, hogy az illető elhúzódik, lakása legtávolabbi faláig hátrál…
- Én vagyok a fönti lakó! Hallottam a tévéjét. Ismerkedjünk meg, jó? 
Se hang, se mozgás, szavai nem keltették föl a másik érdeklődését.
- Hoztam magának egy darab margarint - folytatta, és egészen az ajtóra tapadt. - A nevem J. R. Isidore, a híres állatorvosnál, Mr. Hannibal Sloatnál dolgozom! Biztosan hallott már róla. Tisztességes ember vagyok! Én vezetem Mr. Sloat teherautóját.
Az ajtó kissé kinyílt. Isidore bepillantva egy zavart és összehúzódott lányt látott. A félelemtől betegnek látszott, a rettegés úgy eltorzította a testét, mintha valaki darabokra tépte és aztán rosszul rakta volna össze. Hatalmas szeme merev tekintettel meredt a férfira, miközben mosolyogni próbált.
- Azt hittem, senki sem lakik itt - mondta Isidore, hirtelen megértve a dolgot. - Hogy teljesen elhagyott az épület.
- Igen - suttogta a lány, és bólintott.
- De jó, ha az embernek szomszédai vannak. Eddig nekem sem voltak… és az nagyon rossz.
- Maga itt az egyetlen lakó? - kérdezte a lány. 
Lassan magához tért. Kiegyenesedett, végigsimította sötét haját. Szemét hosszú, fekete pillák hangsúlyozták. Pizsamanadrág volt rajta, semmi más. Beljebb pillantva Isidore látta, hogy a szoba rendetlen. Itt-ott nyitott bőröndök, tartalmuk a törmelékkel borított padlóra szórva. De ez természetes volt, hiszen a lány most érkezett.
- Igen. És nem fogom háborgatni - válaszolta Isidore. 
Rosszkedvű lett, mert a háború előtti időkre emlékeztető szándékát, a lovagiasan nyújtott margarint nem fogadták el. Mintha a lány tudomást sem vett volna róla. 
- A jó öreg Buster - mondta Isidore, hogy a lány egy kissé fölengedjen. - Szereti? Én megnézem az éjszakai adást is, mielőtt lefekszem.
- Ki az a… - kezdte a lány, aztán dühösen az ajkába harapott.
- Buster! A Barátságos Buster - magyarázta Isidore. A lány még sohasem hallott volna a Föld legnépszerűbb komikusáról? - Honnan jött?
- Nem fontos. - A lány gyors pillantást vetett rá. Valami nyilván tovább csökkentette a félelmét, a teste láthatólag ellazult. - Örülni fogok a társaságának később, ha már berendezkedtem. Most még erről szó sem lehet.
- Miért? - kérdezte meglepődve Isidore. 
A lány olyan különös volt. Talán túl sokáig éltem egyedül, gondolta, fura alak lettem… Azt mondják, a hülyék ilyenek… 
- Segíthetek kicsomagolni - tette hozzá hangosan, de az ajtó szinte teljesen becsukódott előtte. - Elrendezném a bútorait… 
- Nincsen bútorom! Ezek a holmik itt voltak - mutatott a lány a háta mögé.
- Nem jók! - Isidore látta, hogy a szék, szőnyeg, asztal, mind elkorhadt. Nem értette, hogy akarhat a lány ilyen környezetben élni. - Ha végigjárjuk az épületet, találunk jobb állapotban levő holmit!
- Majd végigjárom - mondta a lány. - De egyedül.
- Egyedül?
- Miért ne? - A lány ismét idegesen összerezzent.
- Én egyszer megpróbáltam! - mondta Isidore. - De csak egyszer… Azóta egyenesen hazamegyek! Nem gondolok a többivel! És nem járom az üres lakásokat… Sok száz helyiség, és mind tele az egykori lakók holmijával, fényképekkel, ruhákkal. Akik meghaltak, nem vihettek magukkal semmit, akik pedig kivándoroltak, nem akartak magukkal vinni semmit. A házat, az én lakásom kivételével, elborította a kacat. Harcolok a törmelék, a kacat, a kulturált szemét ellen, de hiába. Nem győzhetek. - Isidore elégedett volt, úgy érezte, sikerült szépen fogalmaznia. - Nem győzhetünk - tette hozzá.
- Miért nem? - A lány most kilépett a folyosóra, becsukta maga mögött az ajtót.
- Senki sem győzheti le a kacatot, legföljebb csak átmenetileg. Én igyekszem egyensúlyt teremteni a kacat és a nem kacat között. De idővel meghalok. Vagy elmegyek, és akkor ismét a kacat lesz az úr. Ez általános törvény, az egész világmindenség folyamatosan feltöltődik kacattal… Az egyetlen ellentétes tényező Wilbur Mercer fölfelé kapaszkodása.
- Nem látom az összefüggést - bámult rá a lány.
- Ez a mercerizmus lényege! Maga nem vesz részt…? Nincs együttérzés-doboza?
- Nem hoztam magammal - válaszolta óvatosan a lány.
- Pedig az együttérzés-doboz az egyetlen út, hogy ne legyünk egyedül! Maga is tudja, tudja mindenki. Mercer még az olyanokat is, mint én… - elharapta a szót, de későn. Látta a lány arcán hirtelen fölvillanó utálkozást. - Nem vagyok nagyon különleges, csak mérsékelten - mondta halk, remegő hangon. - Mercernél ez nem számít.
- Ez az én komoly kifogásom a mercerizmussal szemben! 
A lány hangja tiszta és közönyös volt; tényt közölt. Ez a véleménye a „hülyék”-ről, hidegen, együttérzés nélkül.
Isidore elindult, a margarint szorongatva. A lány nézte, ahogy megy, az arca még mindig közönyös volt. Aztán utánaszólt.
- Várjon.
Isidore megfordult.
- Szükségem lesz magára. Hogy bútort szerezzek más lakásokból. - Elindult a férfi felé. Feszes, arányos, meztelen felsőtestén semmiféle kövérség nem volt. - Mikor jön haza a munkából? Segíthetne! 
- Csináljon vacsorát mindkettőnknek. Én meghozom, ami kell hozzá - derült fel Isidore.
- Nem… túl sok a dolgom. 
A lány erőtlenül tiltakozott. Ahogy kezdeti félelme csökkent, valami más bújt elő belőle, valami még különösebb. Isidore úgy gondolta, még szánalomraméltóbb. Valami hidegség, akár a semmi lehelete. Nem is az volt a különös, amit tett, vagy mondott, hanem amit nem tett, amit nem mondott. Cselekedetén, viselkedésén belül volt a hiány.
- Megjegyezte a nevemet? John Isidore, és az állásom…
- Már mondta, hol dolgozik. - Megállt az ajtó előtt, kinyitotta. - Holmi Hannibal Sloatnál, aki szerintem csak a maga képzeletében él. Mindegy. Az én nevem… - A lakásba lépve még egy hideg pillantást vetett kifelé. - Rachael Rosen vagyok.
- A Rosen Társaságtól? - kérdezte Isidore. - Akik az áttelepítési programhoz készítik az emberszabású robotokat?
A lány arcán furcsa kifejezés villant, de gyorsan el is tűnt.
- Nem. Sohasem hallottam róluk. Megint a maga hülye fantáziája, ugye? John Isidore, meg az együttérzés-doboz!
- De a nevéből azt hittem, hogy…
- A nevem - mondta a lány - Pris Stratton. Ez az asszonynevem, mindig ezt használom. - Elgondolkozott, aztán hozzátette: - Jobb is lesz, ha Miss Strattonnek szólít, mert alig ismerjük egymást. Legalábbis én nem ismerem magát.
Az ajtó becsukódott, és Isidore egyedül maradt a porlepte lépcsőházban.

VII.

Talán meggondolja magát és megengedi, hogy Prisnek szólítsam. Ha pedig sikerül szereznem egy doboz háború előtti konzervet, talán a vacsoráról is megváltozik a véleménye - gondolta J. R. Isidore, megpuhult margarinját szorongatva.
Ha nem tud főzni, én tudok, majd főzök mindkettőnknek. És megtanítom, hogy ő is tudja, ha kedve lesz hozzá. Tudtommal minden nő, még az ilyen fiatalok is, szeretnek főzni.
Fölment a sötét lépcsőn a lakásba. Ez a lány tényleg megfoghatatlan, gondolta, miközben fölvette fehér munkaruháját. Például sohasem hallott Barátságos Busterről. Pedig Buster a legfontosabb személy a világon, kivéve persze Wilbur Mercert… Csakhogy Mercer a csillagokból érkezett ősi lény, akit valami kozmikus hatalom vetett a mi kultúránkba, legalábbis az emberek ezt beszélik, így mondja Mr. Sloat is. Hannibal Sloat pedig csak tudja.
- Vajon én tudok-e segíteni? - kérdezte magától. - Egy különleges, egy „hülye”… Hát mit tudok én? Nem házasodhatom és nem emigrálhatok. A por előbb-utóbb megöl. Semmit sem ajánlhatok neki. 
Felöltözött és fölment a tetőre, ahol ütött-kopott légpárnás kocsija parkolt.
Egy órával később fölvette az aznapi első hibás állatot. Az elektromos macska porbiztos műanyag szállítóketrecében feküdt a teherautó hátuljában. A lélegzete ki-kihagyott.
Mintha csak élne, gondolta Isidore, amikor elindult a Van Ness Állatkórházba, vagyis egy gondosan álcázott kis üzembe, amely alig tengődött a műállatjavító cégek tengerében.
A macska nyögött fájdalmában.
Talán most merül ki a tíz évre tervezett elem, most ég ki az állat összes áramköre.
Nagy munka, én pedig nem adtam a tulajdonosnak árajánlatot, állapította meg komoran Isidore. A pasas egyszerűen a kezébe nyomta a macskát, azt mondta, hogy éjjel lett rosszul. Egyébről nem esett szó, pedig a pasas új kliens volt.
- Várj, amíg beérünk a műhelybe! - szólt hátra Isidore, de a macska csak zihált. 
No jó, útközben kicserélem az elemet! Letette a teherkocsit a legelső tetőre, járó motorral parkolt. Hátramászott, és kinyitotta a porbiztos műanyag ketrecet. Isidore fehér ruhájával és a kocsi feliratával együtt a ketrec olyan benyomást keltett, mintha igazi állatorvos nyúlna igazi állathoz.
A szerkezet hörgött és nyálazott. Szemlencséi üvegesen villogtak, fém állkapcsai összezárva. Isidore ettől elámult mindig. A mesterséges állatokba épített „betegség”-áramkörök úgy voltak beállítva, hogy amikor egy fontos alkatrész elromlott, a szerkezet nem hibásnak, hanem valóban betegnek látszott.
- Még engem is megtéveszt - morogta Isidore, miközben a hasi szőrmébe rejtett kapcsolótáblát keresgélte. 
Az ilyen méretű állatoknál ez rendkívül kicsi, a gyorstöltő csatlakozója is az. De egyiket sem találta. A szerkezet már majdnem teljesen fölmondta a szolgálatot.
- Ha nem égtek ki még az áramkörök, akkor kikötöm az elem egyik pólusát, a szerkezet leáll, de komolyabb baj nem lesz. Aztán a műhelyben Milt kijavíthat mindent.
Ujja fürgén végigfutott a műcsont gerincoszlopon. Pokolian ügyes munka, tökéletes másolat. Sehogyan sem bukkant rá a kábelekre.
Föladta; a műmacska nem működött tovább, vagyis a rövidzárlat - ha ugyan az volt a baj - fölemésztette az energiatartalékokat, tönkretette a hajtóművet. 
Sokba fog kerülni, gondolta borúsan Isidore. Az a fickó nyilván elmulasztotta a háromévenkénti megelőző tisztítást és kenést, ami pedig olyan sokat számít.
Visszamászott a vezetőülésbe, a kormányt fölszállásra állította, újra a levegőbe emelkedett, és folytatta útját a műhely felé.
Legalább nem kellett a szerkezet idegtépő nyivákolását hallgatnia. Jól tudta, hogy hamisítvány, mégis a kiégő hajtóművű műállat hangjától görcsbe rándult a gyomra. Ha átment volna az intelligenciavizsgán, nem lenne ilyen megalázó munkára és a vele járó érzelmi hatásokra kárhoztatva.
Hogy ne érezze magát egyedül, bekapcsolta a rádiót. Barátságos Buster műsora a rádióban is, akár a tévében, egész nap, szakadatlanul a melegséget árasztotta.
- Örülök, hogy újra itt vagy - mondta Barátságos Buster. - Most jut eszembe Amanda, már két napja nem találkoztunk!
Fölhangzott Amanda Werner híres kacagása, ami majdnem olyan mesterkélt volt, mint a Busteré. Amanda Werner és még néhány szép, elegáns, telt keblű nő, meg néhány vidéki humoristának nevezett úr Buster állandóan visszatérő vendége volt. Az Amanda Werner-féle nők sohasem játszottak filmen vagy színpadon, különös és gyönyörű életüket csupán Buster soha véget nem érő műsorának vendégeiként töltötték. Isidore egyszer kiszámolta, hogy hetenként legalább hetven órán át szerepeltek.
Hogy jut Busternek ideje ennyi rádió- meg tévéműsorra? És hogy jut ideje Amanda Wernernek - pedig vendég a műsoraiban minden második napon, hónapról hónapra, évről évre… Hogy tudnak ennyit beszélni? Sohasem ismétlik önmagukat, legalábbis Isidore nem vette észre. Amanda haja fénylett, szeme csillogott, a fogai fehérek. Soha nem ereszt le, soha nem fárad el, soha nem jön zavarba, ha válaszolnia kell Buster bemondásaira, tréfáira vagy csípős megjegyzéseire. A műholdról közvetített Barátságos Buster televízió- és rádióműsor elárasztotta a bolygótelepekre kivándorlókat is. Kísérleti adásokat sugároztak már a Proximára, hátha a telepítés odáig kiterjed. Ha a Salander-3 elérte volna a célját, a Barátságos Buster Show már ott várta volna az utasokat. És ők boldogok lettek volna.
De Barátságos Busterben volt valami, ami zavarta John Isidore-t. Finom, alig észrevehető módon Buster gúnyt űzött az együttérzés-dobozokból.
- Aztán ne dobjatok rám sziklákat - mondta éppen Amanda Wernernek. - És ha fölérek a csúcsra, szeretném, ha néhány üveg Budweiser sör várna! - A stúdióban levő hallgatóság nevetett. - Gondosan megalapozott bejelentésem is ott fenn fog elhangzani, méghozzá pontosan tíz óra múlva! Ha magaddal viszel, gyönyörűségem - búgott -, akkor én megvédelek, ha köveket dobnak rád! 
A hallgatóság ismét röhögött. Isidore érezte, amint a hátgerincén végigfut a tehetetlen harag. Miért gúnyolja Barátságos Buster a mercerizmust? Senkinek semmi baja vele, az ENSZ is jóváhagyta. Az Interpol kriminálpszichológiai intézete bejelentette, hogy a mercerizmus következtében csökkent a bűnözés, mert az állampolgárok megértik felebarátaik gondját-baját. „Az emberiségnek több együttérzésre van szüksége” - hangoztatta gyakorta Titus Corning, az ENSZ főtitkára is.
Lehet, hogy Buster féltékeny, vonta le a következtetést Isidore. Buster és Wilbur Mercer versenyben vannak. De miért? Nyilván a lelkünkért. A tudatunkért harcolnak; az egyik oldalon az együttérzés-doboz, a másikon Buster az örökös jókedvével és tréfáival. Ezt elmondom Hannibal Sloatnak - határozott.

Leparkolt a Van Ness Állatkórház tetején, az élettelen műmacskát gyorsan levitte Hannibal Sloat irodájába. 
Mikor belépett, a főnök fölpillantott az alkatrészjegyzékből, és szürke, ráncos arca hullámzott, mint a fölvert víz. Hannibal Sloat túl öreg volt a kivándorláshoz, azért élete hátralevő részét a Földön kellett eltöltenie, pedig nem nyilvánították különlegesnek. Az évek során a por elkoptatta. Elszürkítette az arcát, a gondolatait, meggörbítette testét, elvékonyította lábait, elbizonytalanította járását. Szó szerint a portól elhomályosított szemüvegen át látta a világot, ugyanis ki tudja, miért, sohasem tisztította a szemüvegét. Mintha föladta volna a harcot, tudomásul vette a radioaktív mocskot, amely elhomályosította a látását.
- Mit hozott?
- Egy rövidzárlatos macskát. 
Isidore letette a ketrecet főnöke iratokkal borított íróasztalára.
- Vigye a műhelybe Milthez! 
De azért kinyitotta a ketrecet, és kivette a műállatot. Valamikor ő maga is kiváló szerelő volt.
- Azt hiszem, Buster és a mercerizmus harcolnak a lelkünkért - szólalt meg Isidore.
- Ha így van, akkor Buster a győztes.
- Most ő - felelte Isidore -, de végül veszíteni fog.
Sloat fölemelte a fejét.
- Miért?
- Mert Wilbur Mercer mindig megújul. Örökkévaló. A hegy tetején letaglózzák, alászáll a síri világba, de újra fölemelkedik. És vele együtt mi is. Így hát mi is örökkévalóak vagyunk. 
Jó érzéssel töltötte el, hogy sikerült értelmesen beszélnie, mert Mr. Sloat jelenlétében általában zavarba jött.
- Buster is halhatatlan. Szerintem ők mind egy idegen naprendszer felsőbb rendű lényei - mondta Mr. Sloat még mindig a macskát vizsgálva. Hirtelen levette poros szemüvegét, és mereven bámult az állat félig nyitott szájába. Pedig Wilbur Mercer esetében… - kezdte alig hallhatóan, aztán káromkodni kezdett. - Tudtam, hogy egyszer ez is megtörténik! Kimúlt!
Olajos kék köpenyben a testes, szőrös Milt Borogrove jelent meg az ajtóban.
- Mi történt?
- A hülye igazi macskát hozott be.
Sloat eddig sohasem használta ezt a kifejezést Isidore jelenlétében.
- Ha még élt, elvihettük volna egy igazi állatorvoshoz - mondta Milt. - Kíváncsi vagyok, mi az ára?
- A bi-bi-biztosítás nem vo-vo-vonatkozik? - kérdezte Isidore. 
A lába elnehezült, a szoba sötétülni kezdett, és zöld foltokban villódzott.
- De igen - morogta Sloat. - Hanem a veszteség az, ami fáj. Egy újabb élőlény pusztulása. Nem vette észre a különbséget?
- Azt hittem, hogy nagyon jó munka. Olyan jó, hogy még engem is megtévesztett.
- Nyilván megpróbálta megmenteni. - Milt Isidore-hoz fordult. - Mit csinált? Megpróbálta feltölteni az elemet? Vagy kiiktatni az áramellátást?
- I-igen - ismerte be Isidore.
- A hülye, a hülye - vágta rá Sloat.
- Hagyd békén a tyúkeszűt - védte Milt. - Van némi igazsága; a hamisítványok túlságosan kezdenek hasonlítani az igaziakra. Gondolj csak a betegségáramkörökre! Az eleven állatok pedig kimúlnak, ez a kockázat együtt jár a tartásukkal. Csak nem vagyunk hozzászokva, mert mindig műállatokkal foglalkozunk.
- Átkozott veszteség - mondta Sloat.
- M-mercer szerint - mutatott rá Isidore -, mi-minden élet visszatér.
- Ezt mesélje el a macska tulajdonosának!
Isidore nem tudta, hogy a főnöke komolyan beszél-e.
- Hiszen mindig maga szokott beszélni. 
Irtózott a videofontól. Lehetetlennek tartotta, hogy ő maga fölhívjon valakit, különösen egy idegent.
- Ne kényszerítsd - mondta Milt. - Majd én. Mi a száma?
Isidore munkaruhája zsebébe nyúlt, hogy elővegye a pasas névjegyét. 
- Azt akarom, hogy a hülye intézze el! - mondta Sloat.
- Én ne-ne-nem tudom… Szőrös vagyok, görbe és szürke. És árad belőlem a sugárzás, meg fogok halni.
- Ha én így érezném magam, én sem használnám a videofont - mondta szelíden Milt.
- A hülye intézi el! Vagy kirúgom! - Sloat nem nézett sem Miltre, sem Isidore-ra.
- Ugyan, hagyd már… - csillapította Milt. 
- Nem szeretem, ha hü-hülyének hívnak! A po-po-por magának is ártott, ha ne-ne-nem is az agyának, mi-mi-mint nálam! 
Közben arra gondolt, hogy kirúgják. Nem tudja elintézni. Aztán hirtelen eszébe jutott, hogy a macska tulajdonosa munkába sietett. Senki sincs otthon. Előhalászta a számot, a videofon elé ült és tárcsázott.
- Látod? - intett Sloat Miltnek.
- Igen, de nem kellene kényszerítened rá - mondta Milt. - A por rád is hatott, majdnem vak vagy, nemsokára süket leszel.
A video képernyőjén egy arc jelent meg. Kissé gondterhelt asszony. Feszes kontyot viselt.
- Tessék?
- M-m-mrs Pilsen? - kérdezte Isidore, és végigfutott rajta a rémület. Nem gondolt arra, hogy a tulajnak felesége van, ráadásul otthon. - A ma-ma-ma-ma… - Elhallgatott, megdörzsölte rángatózó arcát. - A macskájáról akarok beszélni.
- Maga vitte el Horace-t a kórházba? Valóban tüdőgyulladása van?
- A macskájuk kimúlt - mondta Isidore zökkenés nélkül.
- Úristen…
- Adunk másikat - folytatta Isidore. Sloatra pillantott, aki láthatólag egyetértett. - Cégünk tulajdonosa, Mr. Hannibal Sloat személyesen…
- Nem - vágott közbe Sloat -, csekket adunk, a Sidney-katalógus szerinti árat.
- …személyesen fogja kiválasztani az új macskát a maguk számára - folytatta Isidore. 
Miután belekezdett, már nem tudta abbahagyni. Mondandója belső logikája szerint el kellett jutnia a végére. Sloat és Milt Borogrove csak bámulták, ahogy folytatta: 
- Mondja el, milyen macskát óhajt. Színe, neme, fajtája…
- Horace kimúlt… - motyogta az asszony.
- Tüdőgyulladása volt. Kórházba szállítás közben múlt ki. Főorvosunknak, dr. Hannibal Sloatnak az a véleménye, hogy már nem lehetett volna segíteni rajta. De azért mi pótolni fogjuk, Mrs. Pilsen.
Az asszony szeméből könny gördült ki.
- Nincs még egy olyan macska, mint Horace volt. Már kiscica korában meg-megállt, és úgy nézett ránk, mintha kérdezni akarna valamit. Sohasem értettük, hogy mit akar kérdezni. Talán most már tudja a választ. Előbb-utóbb valamennyien megtudjuk… - folytak a könnyei.
Isidore-t hirtelen megszállta az ihlet.
- És mit szólna a macskájuk tökéletes, elektromos másához? Beszerezhetjük a Wheelright és Carpenter cég pompás munkáját, amely minden apró részletében tökéletes másolata az eredetinek.
- Szörnyű! Mit beszél! El ne mondja a férjemnek - tiltakozott Mrs. Pilsen. - Ed az eszét vesztené!
Milt elvette a kagylót Isidore-tól.
- Adhatunk önöknek egy csekket a Sidney-katalógusban föltüntetett ár értékében - mondta az asszonynak -, vagy ahogy Mr. Isidore ajánlotta, kiválaszthatunk önöknek egy új macskát. Igazán sajnáljuk, hogy kimúlt, de ahogy Mr. Isidore mondta, tüdőgyulladása volt, méghozzá idült, súlyos stádiumban.
- Nem tudom megmondani a férjemnek - nyögte Mrs. Pilsen.
- Rendben van, asszonyom, majd mi felhívjuk. Megadná a munkahelyi számát?
Az asszony kezdett magához térni.
- Talán a másik úrnak igaza van. Talán okosabb megrendelnem Horace elektromos másolatát Ed tudta nélkül. Tudnak olyan pontos másolatot csinálni, hogy a férjem ne jöjjön rá?
- Tapasztalataink szerint az állat tulajdonosát nem lehet becsapni. Csak az olyan alkalmi megfigyelőket, mint a szomszédok. Ha valaki igazán közel kerül az állathoz…
- Ed sohasem foglalkozott Horace-szal, bár kedvelte. Én gondoskodtam a macska szükségleteiről, az etetéséről, a homokládájáról. Szeretnék kipróbálni egy műállatot. Ha nem válik be, még mindig kereshetnek Horace helyett egy másik macskát. Csak azt nem akarom, hogy a férjem megtudja, nem hiszem, hogy túlélné. Ezért nem került közelebb Horace-hoz, mert félt. Amikor Horace beteg lett, Ed pánikba esett. Képtelen volt szembenézni a dolgokkal. Ezért szántuk rá magunkat olyan sokára, hogy kihívjuk magukat. Túl későn… - Az asszony könnyei lassan fölszáradtak. - Mikorra lesz kész?
Milt számolt.
- Tíz nap alatt elkészül. Napközben visszük haza, amíg a férje munkában van. 
Elbúcsúzott, és letette a kagylót.
 - A férfi rá fog jönni. Örülök, hogy ritkán van dolgunk igazi állatokkal - mondta komoran Sloat. - Föl tudjátok fogni, hogy az igazi állatorvosok állandóan ilyen beszélgetéseket kénytelenek folytatni? - Aztán hangot váltott. - Maga mégsem olyan buta, Isidore, Ügyesen csinálta, még akkor is, ha Miltnek át kellett vennie.
- Nagyon jól csinálta - mondta Milt. Fölemelte a macskát. - Ezt leviszem a műhelybe. Han, hívd föl a Wheelright és Carpenter céget, hogy küldjenek valakit, aki megméri és lefényképezi. Nem engedem, hogy elvigye, a kész másolatot magam akarom összevetni az eredetivel.
- Majd Isidore elintézi - mondta Mr. Sloat. - Ő kezdte el az ügyet, Mrs. Pilsen után már képes megegyezni a Wheelright és Carpenter céggel is. 
- Csak ne engedje, hogy elvigyék az eredetit - mondta Milt. - Kérni fogják, mert az megkönnyíti a munkájukat. De legyen határozott.
- Értem - pislogott Isidore boldogan. - Most kell fölhívnom őket, mielőtt rothadni kezd. Ha jól emlékszem, a hullák rothadni szoktak, igaz?

VIII.

Miután leparkolta légpárnás kocsiját a San Franciscó-i Bíróság tetején a Lombard Street-en, Rick Deckard lement Harry Bryant irodájába.
- Nagyon hamar megjött - mondta a főnök, hátradőlve székében. 
- Elintéztem. - Rick leült az íróasztallal szemben, letette a táskáját. Most tört ki rajta a fáradtság, miután visszaérkezett. - Hogy van Dave? Beszélhetek vele? Szeretnék vele beszélni, mielőtt az andik nyomába indulok.
- Először Polieux-vel kell próbálkoznia - mondta Bryant. - Ez az, aki meglézerezte Dave-et. Legjobb rögtön kivonni a forgalomból. Ő maga tudja, hogy rajta van a listánkon.
- Mielőtt Dave-vel beszélnék?
Bryant fölvett egy átütőpapírt, egy elmosódott harmad- vagy negyedpéldányú irományt.
- Polieux a városi köztisztasági szolgálatnál helyezkedett el, mint szemétgyűjtő.
- Hát nem különlegesek végzik ezt a munkát?
- Ez is különlegesnek álcázta magát, hülyének. Ez tévesztette meg Dave-et is. Polieux annyira jól játszotta a hülyét, hogy Dave megfeledkezett magáról. Mondja, teljesen biztos a Voigt-Kampff skálában?
- Igen - mondta kurtán Rick. Nem részletezte a dolgot.
- De nem engedhető meg a tévedés.
- Az andi-vadászatban sohasem lehet hibázni.
- A Nexus-6 mégis más.
- Én már kiszűrtem egyet - mondta Rick. - Dave pedig kettőt talált. Hármat, ha Polieux-t is hozzászámítjuk. 
Elvette az elmosódott írást, Polieux android-nyilvántartó lapját.
- Még valami - mondta Bryant. Egy ázsiai zsaru érkezik. Amíg maga Seattle-ben volt, telefonáltak. Körülbelül egy óra múlva szállnak le a nyilvános reptéren. A neve San Kada.
- Mit akar?
- Annyira érdekli őket a Nexus-6, hogy szeretnék, ha lenne egy emberük maga mellett. Megfigyelőként jön, de ha kell, segít is magának. Engedélyt adtam neki, hogy magával tartson.
- És a fejpénz?
- Nem kell osztoznia - vigyorgott kelletlenül Bryant. 
Rick megkönnyebbült. Esze ágában sincs holmi ázsiai zsaruval osztozni a nyereségen.
- Nem akar várni Polieux lecsöndesítésével, míg az a zsaru ideér, hogy segíthessen?
Rick dühbe gurult.
- Én mindig egyedül dolgozom! Persze, azt teszem, amit maga mond. De Polieux-t most is elintézhetem, mielőtt még az a Kada megérkezik.
- Akkor menjen - határozott Bryant. - És a következőre, Miss Luba Luft ellen magával viszi Kadát. Ott az ő papírja is.
A Polieux-ügyben Rick először az öböl-körzeti Köztisztasági Vállalat irodájába ment.
- Az egyik alkalmazottjukat keresem - mondta a szigorú, ősz hajú telefonközpontos nőnek. 
A nagy, modern épületben sok, a felsőbb osztályokba tartozó tisztviselő dolgozott. A süppedő szőnyegek, a drága, valódi fából készült íróasztalok Ricknek eszébe juttatták, hogy a háború óta a szemétgyűjtés és a hulladék eltakarítása a Föld egyik legfontosabb iparága.
- Mr. Ackers, a személyzeti főnökünk. - A telefonközpontos nő egy mesterséges tölgyfából készült íróasztalra mutatott, ahol pedáns, aprócska, szemüveges alak ült.
Rick bemutatta rendőrségi igazolványát.
- Hol található Polieux nevű alkalmazottjuk?
Mr. Ackers kelletlenül megnézte papírjait, aztán:
- Polieux-nek munkában kell lennie. A Daly City-ben levő telepünkön kocsikat présel össze, aztán az Öbölbe dobja őket. Csakhogy… - A személyzeti főnök újabb papírt vett elő, aztán fölhívott valakit az épületen belül. - Akkor hát nincs - fejezte be a beszélgetést, és a kagylót letéve Rickhez fordult: - Polieux ma nem jelentkezett munkára, nem tudjuk, miért. Mit követett el?
- Ha mégis bejönne, ne szóljanak neki, hogy érdeklődtem utána.
- Értem - szólt morcosan Ackers, mint akinek rosszul esik, hogy nem tételezik fel, mennyire jártas a rendőri ügyekben.
A rendőrkocsival Rick most Polieux lakóhelyére repült, a város legrosszabb hírű részébe.
Sohasem kapjuk el, gondolta. Bryant és Holden túl sokáig vártak. Ahelyett, hogy Seattle-be küldenek, rögtön ráállíthattak volna Polieuxre, még tegnap éjjel, amikor Dave Holden megkapta a magáét.
Nyomasztó helyre érkezett. Elhagyott állatólak több havi porral borítva. Az egyik ketrecben egy elromlott műállat, egy tyúk. Rick a felvonóval Polieux lakásának szintjére ereszkedett. A lépcsőház sötét, mint valami föld alatti barlang.
Kintről kapom el, gondolta. Elővette a Penfield hullámadót. A kapcsolót merevgörcsre állította, miközben önmagát ellenhullámmal védte a sugárzástól. Amikor föltételezte, hogy minden ember és android megdermedt a közelben, elzárta az adót.
- Csak be kell mennem, és meglövöm a lézerrel - morogta.
Kinyitotta Polieux lakásának ajtaját, és a lézerpisztollyal a kezében belépett.
Félig romos bútorzat, egy rakás kacat és törmelék. Sehol semmiféle személyes tárgy. A lakásban csupa gazdátlan szemét, amit Polieux a lakással együtt örökölt, és amit távoztával egy következő lakónak hagyott. Ha ugyan lesz még valaha újabb lakója az odúnak. De Polieux sehol. 
Az első ezerdolláros fejpénz megugrott, talán valahol a déli sark vidékén jár. Esetleg egy másik rendőrség fejvadásza fogja lecsöndesíteni és fölmarkolni a pénzt. Tovább kell mennie, azokhoz az andikhoz, akiket nem figyelmeztettek.
A tetőn parkoló kocsijából fölhívta Harry Bryant-t.
- Nem volt szerencsém Polieux-vel. Meglógott. Vegyem fel Kadát a reptéren? Szeretnék hozzálátni a Luba Luft-ügyhöz.
- Jó, de Mr. San Kada már megjött - mondta Bryant. - Egy pillanat! - A beszélgetésből semmi sem hallatszott, azután megint Bryant: Odarepül, ahol maga van. Közben olvassa el a Luft-anyagot.
Rick elhelyezkedett és elővette a papírokat.
Luba Luft operaénekesnő. Állítólag Németországból származik, jelenleg a San Franciscó-i Opera társulatának tagja. Biztosan jó hangja van, hogy ilyen hamar tudott kapcsolatokat teremteni.
Operarajongónak adom majd ki magam - határozta el, míg tovább olvasta a papírt. - Rajongónak, aki szeretné látni Miss Luftot a Don Giovanni előadásában, Donna Anna szerepében. A magángyűjteményemben olyan régi nagyságokkal őrzők felvételeket, mint Elisabeth Schwarzkopf, Lotte Lehmann vagy Lisa Della Casa - folytatta a tervezgetést -, így majd lesz miről beszélgetnünk, amíg összeállítom a Voigt-Kampff felszerelést.
A kocsitelefon fölberregett.
- Mr. Deckard, Seattle-ből keresik. Mr. Bryant azt mondta, hogy kapcsoljam. A Rosen Társaság.
Mit akarhatnak? Rosenék hívása rosszat jelent.
Rachael Rosen arca jelent meg a parányi képernyőn.
- Üdvözlöm, Deckard úr. - A lány hangja békülékeny volt, ezt Rick észrevette. - Nagyon elfoglalt?
- Beszéljen! - mondta Rick.
- A társaságnál megtárgyaltuk a maga helyzetét, tudja a szökött Nexus-6 típusokkal kapcsolatban. Úgy gondoljuk, hogy nagyobb szerencsével járna, ha valamelyikünk együttműködne magával. 
- Hogyan?
- Hát, magával tartana, amikor nyomoz utánuk.
- Ez miben segítene?
- A Nexus-6 típus óvatos, ha ember közeledik hozzá - mondta Rachael -, de ha egy másik Nexus-6 veszi föl velük a kapcsolatot…
- Önmagára gondol?
- Igen - bólintott komolyan Rachael.
- Túl sok segítőm van - morogta Dick, San Kadára gondolva.
- De rám igazán szüksége lenne!
- Majd gondolkodom, és visszahívom. 
Még csak ez kellene: Rachael Rosen, a reklámcélokat szolgáló android, amint előbukkan minden lépésnél.
- Nem érti, hogy komolyan mondom? - kérdezte a lány. - Maga nem fog visszahívni. Fogalma sincs, milyen ügyes lehet egy szökött Nexus-6, és maga milyen szörnyű helyzetbe kerülhet! Ennyivel tartozunk magának, amiért…
- Az ajánlatot megbeszélem a főnökeimmel.
- Nélkülem az egyikük végezni fog magával - mondta Rachael -, mielőtt maga észrevenné!
- Viszlát. - Rick letette a kagylót.
Miféle világ ez? Egy android fölhívja a fejvadászt, és fölajánlja neki a szolgálatait a többi androiddal szemben! Beszólt a rendőrségi telefonközpontnak.
- Ne kapcsoljon több hívást Seattle-ből!
Amikor újra olvasni kezdte a Luba Luftról szóló jelentést, egy légpárnás taxi szállt le a tetőre. A kocsiból vörös képű, ötvenes férfi lépett ki, vastag és elegáns európai stílusú nagykabátban. Mosolyogva, kézfogásra nyújtott kézzel Rick kocsija felé indult.
- Mr. Deckard? - kérdezte a férfi idegen akcentussal. - A San Franciscó-i rendőrség fejvadásza? San Kada vagyok - és kinyitotta a kocsi ajtaját, hogy bepréselje magát Rick mellé.
Kézfogás közben Rick észrevette, hogy Kadánál valami különös lézerfegyver van, amilyet ő még nem látott.
- Érdekes, ugye? - Kada levette a fegyvert a szíjról. - A Marson szereztem.
- Azt hittem, ismerek minden kézifegyvert, még a telepeken készített típusokat is - mondta Rick.
- Magunk gyártjuk - mondta Kada vigyorogva, mint egy vidám Mikulás, vörös arcán hihetetlen büszkeséggel. 
Átadta a fegyvert Ricknek, aki szakértő szemmel vizsgálgatta.
- Mi a különbség a működésben? - kérdezte, mert nem tudott rájönni.
- Húzza meg a ravaszt. 
A kocsi ablakából fölfelé célozva, Rick meghúzta a ravaszt. Nem történt semmi, a fegyver nem bocsátott ki sugarat. Rick meghökkenve fordult Kadához.
- Az áramköre nincs bekötve - mondta vidáman Kada -, nálam maradt, látja? - Kinyitotta a kezét, és megmutatta az aprócska egységet. - És irányítani is tudom, bizonyos határokon belül. Függetlenül attól, hogy hova céloz.
- Maga nem Polieux, hanem Kada - mondta Rick.
- Nem fordítva? Kissé zavartnak látszik!
- Úgy értem, maga Polieux, az android! Nem az ázsiai rendőrség embere! 
Rick a lába hegyével megnyomta a biztonsági pedált a kocsi padlóján.
- Miért nem lő a lézerem? - kérdezte Kada-Polieux, miközben a kezében tartott szerszámot ki-bekapcsolgatta.
- Szinuszhullám - mondta Rick. - Működésképtelenné teszi a fegyvert, és a sugarat közönséges fénnyé alakítja!
- Akkor eltöröm azt a vékony gigádat! 
Az android eldobta a műszert, és két kézzel megragadta Rick nyakát.
Miközben az android ujjai a torkába mélyedtek, Rick elsütötte régimódi pisztolyát; a 38-as lövedék az android fejébe hatolt, és szétrobbantotta az agyát. A Nexus-6 egység darabjai szanaszét szálltak a kocsiban, és úgy záporoztak alá Rickre, mint a radioaktív por. Az elintézett android teste hátradőlt, nekiütközött a kocsi ajtajának, visszapattant róla, és Rickre zuhant, aki igyekezett lerázni magáról a rángatózó maradványokat.
Reszkető kézzel nyúlt a kocsitelefon után, és hívta a Bíróságot.
- Mondja meg Harry Bryant-nek, hogy végeztem Polieux-vel.
- „Végzett Polieux-vel”. Mr. Bryant meg fogja érteni az üzenetet?
- Igen - mondta Rick, és letette a kagylót. 
Remegő keze lassan megnyugodott. Kemény pillanat volt. Rachael Rosen figyelmeztetése úgy látszik, helyénvaló. De elkaptam Polieux-t - gondolta kis diadallal. A szívverése normálisra lassult, a légzése egyenletesebbé vált, de még idegesnek érezte önmagát.
- Szereztem magamnak ezer dollárt - közölte magával. - És gyorsabban reagálok, mint Dave Holden. Persze, Dave tapasztalatai fölkészítettek. Ezt el kell ismernem. Ő nem kapott ilyen figyelmeztetést.
Újra fölvette a kagylót, és tárcsázta az otthoni számot, Irant. Közben rágyújtott, a keze már nem reszketett annyira.
Felesége hatórás önvádtól és depressziótól elgyötört arca jelent meg a képernyőn.
- Te vagy az? Szervusz, Rick.
- Mi történt? Indulás előtt az 594-est betápláltam neked, azt az örömteli felismerést, hogy…
- Megváltoztattam. Mit akarsz? Olyan fáradt vagyok! Nem reménykedem semmiben. A házasságunk zátonyra futott, meg aztán téged meg is ölhet valamelyik andi. Ezt akarod mondani? Hogy elkapott az egyik?
A háttérben Barátságos Buster bandája lármázott, kacagott, teljesen elnyomva Iran hangját. Rick látta, hogy az asszony szája mozog, de csak a tévét hallotta.
- Hallasz engem? - szólt közbe. - Most éppen nagy munkában vagyok, érted? Új típusú androidról van szó, és úgy látszik, csak én boldogulok vele. Egyet már lecsöndesítettem! Érted? Már egy rongyot megkerestem! Tudod, mit veszünk, ha végzek az egész üggyel?
Iran bambán meredt a képernyőre.
- Aha - bólintott.
- Mit bólogatsz, még el sem mondtam! 
Összeharapta a száját. Minek is beszéljen… az asszony depressziója olyan súlyos, hogy nem is hallja az ő hangját. Nyilvánvaló, hogy a levegőnek beszél. 
- Este találkozunk - fejezte be keserűen, és letette a kagylót. 
Az ördög vinné el… Mit akar ez az asszony, mire való ez az egész? Mire jó, hogy az életemet kockáztatom? Irant még az sem érdekli, hogy lehet egy struccunk! Semmi sem hatol el a tudatáig. Bárcsak megszabadulhatnék tőle! Két évvel ezelőtt válni akartunk… De még megtehetem…
Komoran hajolt le, hogy összeszedje a kocsiban szétszóródott papírokat, köztük a Luba Luftról szóló információt.
Nincs támaszom, nincs társam, állapította meg. A legtöbb androidban is több a lendület, az életkedv, mint a feleségemben. Mit nyújthat nekem ez az asszony?
Ismét Rachael Rosen jutott az eszébe. De miért? Tulajdonképpen olyan igazán nem is tetszik neki a lány. De a tanácsai… A Nexus-6-ról mondottak mind igaznak bizonyultak. Mi lenne, ha a lány segítségét kérné? Nem… legföljebb akkor, ha nem kér a fejpénzből.
A Polieux-vel történt találkozás megváltoztatta a véleményét, de csak az androidokról. Az emberekről, a pénzről és főként önmagáról - nem. Begyújtotta a kocsi hajtóművét, fölszállt, és elindult az Utolsó Háború Emlékére elnevezésű Operaház felé. Dave Holden följegyzései szerint ilyenkor Luba Luft ott tartózkodik, vagyis próbál a színpadon.
Most már nem is jutott eszébe semmi más. Luba Lufton járt az esze. Akadtak nőnemű androidok, amelyeket csinosnak talált. Testileg vonzották, és ez igen fura érzés, hiszen tudta, hogy csak gépek. Az érzelmi reakciót azonban képtelen volt elkerülni.
Ott van például Rachael Rosen. Nem, ő túl sovány. Nem elég gömbölyded, nem elég puha alkatú, különösen mellben kicsi. Akár egy gyermek: lapos, fejletlen. Jobb is akad. A feljegyzés szerint mennyi idős Luba Luft? Menet közben újra elővette a gyűrött papírt. Megkereste az andi „életkorát”. A papíron huszonnyolc év állt. Ez is csak becslés, hiszen az andik megítélésénél ez az egyetlen megbízható mérce.
Jó, hogy tudok valamit az operáról, gondolta Rick. Ebből a szempontból is különb vagyok, mint Dave, nagyobb a kulturális érdeklődésem. Megpróbálkozom még egy andival, mielőtt Rachael segítségét kérném. Miss Luft nem bizonyulhat túlságosan nehéz esetnek. Polieux volt a kemény dió. A többi nem is sejti, hogy valaki már vadászik rájuk. Sorra el fognak pusztulni, lelövi őket, mint a háború előtti időkben a vadkacsákat szokták.
Az opera díszes, tágas tetejére leszállva hangosan énekelni kezdett egy áriaegyveleget, sebtében kitalált olaszos halandzsaszöveggel. A Penfield-féle hangulatorgona nélkül is tele volt optimizmussal.

IX.

A rendíthetetlen, vén operaház, amelyet még a régi időkben építettek, acélból és kőből, belülről egy hatalmas bálna gyomrához hasonlított.
Rick Deckard egy zajos, visszhangos és zavaros próba kellős közepén találta magát. A zenét rögtön fölismerte: Mozart Varázsfuvoláját próbálták. Az első felvonás utolsó jelenete ment; a mór rabszolgák - vagyis a kórus - egy ütemmel előbb léptek be, és ezzel tönkretették a bűvös csengettyűk egyszerű ritmusát. Rick nagyon szerette a Varázsfuvolát. Örömmel ült be az egyik első emeleti páholyba, és kényelmesen elhelyezkedett. Senki sem vette észre. Most a fantasztikus madártollruhába öltözött Papageno is énekelni kezdte Paminával együtt azt a dallamot, amely mindig könnyeket csalt Rick szemébe. Gyermekkorában az iskolai kórusban még ő maga is énekelte:

Bűvös hangú csengettyű, 
bárcsak mindig szólna, 
éltünk napja gyönyörű, 
mindig boldog volna!

A valóságos életben sajnos, nincsenek olyan bűvös csengettyűk, amiktől az ember élete gyönyörű volna… Vagy ami eltüntetné a gonosz ellenséget… Kár. Mozart nem sokkal a Varázsfuvola megírása után meghalt. Harmincöt éves volt, és jeltelen sírba temették, a koldusok közé.
Eltöprengett. Vajon Mozart tudta-e, hogy nincs hosszú ideje hátra, hogy ami a rendelkezésére állt, azt már mind elhasználta?
Talán én is közeledem a magam végéhez, gondolta Rick. Hiszen a próba véget ér, az előadás is véget ér. Az énekesek meghalnak idővel, így vagy úgy még a kotta is elpusztul. Végül a „Mozart” név is eltűnik, és a por fog győzedelmeskedni. Ezen a bolygón vagy egy másikon. Egyelőre még elkerültük. Ugyanúgy, ahogyan az andik is elkerülhetnek engem, és így egy kevéssel meghosszabbíthatják a létezésüket. De elkapom őket! Vagy lelövi őket egy másik fejvadász. 
Egy pillanatra meghökkent. Ez azt jelenti, hogy bizonyos szempontból én is része vagyok az entrópia pusztító folyamatának? - aztán gúnyosan nevetett. A Rosen Társaság teremt, én pusztítok! Ők bizonyosan így látják.
A színpadon Papageno és Pamina dialógusa folyt. Pamina éppen arról énekelt, hogy csak az igazat mondja. Rick előrehajolt, hogy jobban lássa Paminát súlyos, dúsan redőzött ruhájában, vállára és arcára boruló fátylaiban. Aztán újból irataiba pillantott, és elégedetten hátradőlt. Ez hát a harmadik Nexus-6 android, amellyel találkozom. Luba Luft szerepe által megkövetelt szavai azonban kissé ironikusan hangzanak. Bármilyen eleven, jó hangú és csinos legyen is, a szökött android aligha mondhatja az igazat. Önmagáról bizonyosan nem.
Egyébként Rick meglepődött, hogy Luba Luftnak milyen kiváló hangja van. A régi szalagokon megőrzött legjobbakhoz lehet mérni, a leghíresebbekhez. A Rosen Társaság igazán jól megszerkesztette, ha az android énekhangja Maria Callas vagy Elisabeth Schwarzkopf művészetéhez viszonyítható.
Megint visszatért előbbi rémületes kétsége: valóban ő - az érzelmekkel és tudással megáldott ember, akiről valamikor azt híresztelték, még a nagy háború előtti időben, hogy lelkiismerete is van -, valóban ő vált az értékek pusztítójává? Luba Luft, a szintetikus úton létrehozott android gyönyörűen énekli Mozartot, ő pedig, a kiküldött fejvadász, lelövi…
Megrázta magát. Idegesítően sok ma a kétséget árasztó gondolata… Ha az androidok fejletlenebbek maradtak volna, mint a Derain Társaság ósdi q-40-esei, nem lenne gond. És nem lenne szükség az én ügyességemre sem - zárta le a töprengéseit.
A felvonás végén próbaszünet következett.
- Másfél óra múlva folytatjuk - mondta a karmester angolul, franciául és németül, aztán távozott. 
A zenészek letették hangszereiket. Rick is fölállt, és elindult az öltözők felé. Jobb lesz, ha rögtön elintézi. Röviden végez a beszélgetéssel. Mihelyt biztos a dologban, elintézi. De csupán a teszt után lehet biztos benne. Talán Dave tévedett az énekesnővel kapcsolatban. Rick úgy érezte, reméli, hogy tévedés, de ezt maga sem hitte túlságosan. Szakmai érzéke ösztönösen megadta a választ. Eddig még nem hibázott.
Megállított egy statisztát, és megkérdezte, melyik Miss Luft öltözője. Odalépett az ajtóhoz, látta rajta a kis névtáblát, és bekopogott.
- Tessék.
A lány az öltözőasztalnál ült, ölében egy elhasznált, textilkötéses kotta, azt jelölte be itt-ott golyóstollal. A kosztüm és a smink rajta volt, kivéve a fátylat, amit már a fogasra akasztott. 
- Mit óhajt? - pillantott föl. A színpadi festéktől a szeme még nagyobb volt, s ez a hatalmas, barna szem rezzenéstelenül tekintett Rickre. Angol kiejtésén nem érződött idegenség. - Sok a dolgom, láthatja.
- Maga jobb, mint Schwarzkopf - mondta Rick. 
- Kihez van szerencsém? 
A lány hangja hűvös és tartózkodó volt, ezt a hűvösséget Rick tapasztalta már nagyon sok androidnál. Minden ismétlődik: nagyszerű értelem, kitűnő képességek és az érzelmi ridegség.
- A San Franciscó-i Rendőrségtől jöttem - mondta.
- Milyen ügyben? 
A hatalmas szem nem rezzent, a lány hangja viszont fura módon szívélyes lett.
Rick leült, és kinyitotta a táskáját.
- Azért küldtek, hogy megcsináljam magával a szokásos személyiségtesztet. Néhány perc az egész.
- Szükség van erre? - A lány a nagy, vaskos kottára mutatott, láthatólag gyanakodni kezdett. - Sok a dolgom.
- Sajnálom.
- Intelligenciateszt?
- Nem, az együttérzést vizsgálja.
- Föl kell vennem a szemüvegemet! - és ki akarta nyitni az öltözőasztal fiókját.
- Ha énekelni tud szemüveg nélkül, ez is menni fog. Mutatok magának néhány képet, és közben fölteszek egy-két kérdést. - Odament a lányhoz, és erősen kifestett arcára tapasztotta az érzékelőkorongot, aztán beállította a fénysugarat. - Ennyi az egész.
- Azt hiszi, android vagyok? Nem vagyok az! Még a Marson sem jártam, soha életemben nem is láttam androidot! - Hosszú pillái önkéntelenül megreszkettek. Rick látta, hogy a lány meg akarja őrizni a nyugalmát. - A besúgói jelentették, hogy android van a szereplők között? Szívesen segítenék magának! Ez is bizonyítja, hogy nem android vagyok, hanem ember.
- Ha android - szólt Rick -, akkor nem törődik azzal, hogy mi történik másokkal. Ez azoknak a jellegzetességeknek egyike, amelyek után kutatunk.
- Akkor maga biztosan android.
Rick döbbenten meredt a lányra.
- Mert az a munkája, hogy megölje őket, igaz? Maga egy… hogy is mondják?...
- Fejvadász - mondta Rick. - De nem vagyok android. 
- És a tesztet önmagán már kipróbálta?
- Igen, nagyon-nagyon régen, amikor beléptem a rendőrséghez.
- Lehet, hogy ez csak téves emlék! Vagy nem fordulnak elő téves emlékekkel ellátott androidok? 
- A főnökeim ismerik a teszt eredményét - mosolygott Rick.
- Talán volt egykor egy ember, aki úgy nézett ki, mint maga, de maga megölte őt, és elfoglalta a helyét. A főnökei pedig semmit sem tudnak. 
A lány is mosolygott.
- Kezdjük a tesztet - mondta Rick, és elővette a kérdőíveket.
- Csak akkor vállalom - mondta Luba Luft -, ha előbb önmagán is elvégzi. Hát nem így a tisztességesebb? Hiszen maga olyan furának, könyörtelennek és idegennek látszik. - Megborzongott, majd reménykedve ismét elmosolyodott.
- Sajnálom, de a tesztet csak én tudom alkalmazni, gyakorlat kell hozzá. Kérem, most figyeljen. A kérdésekben olyan társadalmi helyzetekről lesz szó, amilyenekbe maga is kerülhet. Válaszoljon, mit tenne ezekben a helyzetekben. Válaszoljon olyan gyorsan, ahogy csak tud. Az egyik tényező, amit megfigyelek, a reakcióidő. 
Kiválasztotta az első kérdést. 
- A televíziót nézi éppen, amikor észreveszi, hogy egy darázs mászik a csuklóján. 
Az órájára pillantott, számolta a másodperceket. Ellenőrizte a két mutatót is. 
- Mi az a darázs? - kérdezte Luba Luft.
- Egy bogár. Repül és csíp.
- Jaj, milyen különös! - Szeme gyerekes csodálkozásra kerekedett, mintha Rick nagy titkot tárt volna föl előtte. - Sohasem láttam egyet sem.
- Kihalt a por miatt. Igazán nem tudja, mi az a darázs? Hiszen már élnie kellett, amikor még voltak darazsak!
- Mondja a német nevét.
Rick gondolkozott a német szón, de nem jutott eszébe.
- Maga jól tud angolul - mondta dühösen.
- Jó a kiejtésem - javította ki a lány -, az tökéletes. A szerepeim miatt, Purcell meg Vaughan Williams miatt. De a szókincsem nem túl nagy.
Ricknek eszébe jutott a német szó:
- Wespe!
- Ach igen, eine Wespe. - A lány nevetett. - De mit is kérdezett? Elfelejtettem.
- Nézzünk egy másik kérdést. - Most már úgysem kap tisztességes választ. - A tévében egy régi, háború előtti filmet néz. Fogadás zajlik; az előétel rizzsel töltött kutyasült.
- Senki sem ölne meg egy kutyát! - mondta Luba Luft. - Hiszen az vagyont ér! Talán mesterséges kutyáról van szó? De az drótból és motorból áll, nem lehet megenni.
- A háború előtt… - kezdte Rick.
- A háború előtt még nem éltem.
- De látott régi filmeket! 
- És ez a film a Fülöp-szigeteken készült? 
- Miért?
- Mert a Fülöp-szigeteken ettek rizzsel töltött kutyasültet. Valahol olvastam róla.
- De mi a válasza? - kérdezte Rick. - A reakciójára vagyok kíváncsi.
- Átkapcsolnék Barátságos Buster műsorára.
- Miért?
- Hát kit érdekel egy régi film, ami a Fülöp-szigeteken játszódik? 
A mutatók összevissza lengtek. Rick rövid szünetet tartott, aztán óvatosan folytatta.
- Kibérelnek egy hegyvidéki nyaralót, olyan környéken, amely még mindig zöldell.
- Hogy mondta? - A füléhez tette a kezét. - Ezt a szót még nem hallottam.
- Ahol még vannak fák és bokrok. A kunyhó fenyőgerendákból épült, nagy kandallóval. A falakon régi térképek, meg Currier- és Ives-nyomatok, a kandalló fölött pedig egy szarvasfej, egy kifejlett szarvas agancsos feje. A társaságnak tetszik a kunyhó diófából ácsolt lócája is…
- Várjon csak, mi az a „Currier”, meg „Ives” meg „lóca” - kérdezte Luba Luft. Látszott rajta, hogy igyekszik megérteni a szavakat. - Várjon csak, tudom már. A currier az az, amivel a currier-rizst csinálják. Curry, ugye?
Rick nem tudta eldönteni, hogy az énekesnő tetteti-e a nyelvi nehézségeket. Egy kevés gondolkodás után úgy határozott, hogy újabb kérdéssel próbálkozik.
- Randevúja van egy férfival - kezdte -, aki a lakására hívja. Amikor maga odamegy…
- Na ne! - szakította félbe Luba. - Én nem megyek oda! Erre könnyű felelni.
- Nem ez a kérdés!
- Rossz kérdést tett föl? Miért rossz az a kérdés, amit megértek? Vagy nem szabad megértenem? 
Idegesen megdörzsölte az arcát, és leszedte a tapadókorongot. Az a földre esett, pördült egyet, és eltűnt az öltözőasztal alatt. 
- A pokolba… - mormogta a lány, és lehajolt a korongért. 
Hirtelen reccsenés hallatszott, a lány gyönyörű kosztümje elszakadt.
- Majd én - mondta Rick. 
Félretolta a lányt, letérdelt, és fölvette a korongot. Amikor fölállt, egy lézerpisztoly meredt rá.
- A maga kérdései szexuális témákra terelődtek - mondta éles hangon Luba Luft. - Tudtam, hogy így lesz. Maga nem rendőr, hanem szexőrült.
- Megnézheti az igazolványomat.
- Ha a zsebébe nyúl - mondta Luba Luft -, lelövöm.
- Úgyis azt fogja tenni. 
Ricknek eszébe jutott, mi lett volna, ha megvárja Rachael Rosent. Most már kár ezen gondolkodnia.
- Hadd nézzem a kérdéseit! - a lány a kezét nyújtotta, Rick kelletlenül átadta a papírokat. - „Egy folyóiratban egy meztelen lány teljes oldalas képére bukkan.” No, tessék. „Állapotos lesz egy férfitól, aki házasságot ígért magának.” Nyilvánvaló, szexőrült. Rendőrt hívok.
A szoba másik sarkába lépett a videofonhoz, és hívta a központot. Közben a pisztolyt végig Rickre szegezte. 
- Kapcsolja a San Franciscó-i rendőrséget!
- Amit most tesz, a lehető legjobb ötlet - mondta megkönnyebbülten Rick. 
Mégis különösnek találta, hogy a lány ezt teszi. Miért nem öli meg? Ha a járőr megérkezik, már semmi esélye sem lesz. Nyilván azt hiszi magáról, hogy ember. Hamisan betáplált memória, nem tudja az igazat.
Néhány perc múlva, mialatt Luba mindvégig Rickre szegezte a pisztolyát, megérkezett egy nagy darab rendőr. Régimódi kék egyenruhában, csillaggal a mellén, pisztollyal a kezében.
- Jól van - mondta rögtön Lubának. - Tegye le azt a fegyvert.
A lány letette, erre a rendőr megnézte, hogy töltve van-e.
- Mi folyik itt? - kérdezte a lánytól, de nem várta meg a választ, hanem Rickhez fordult. - Maga kicsoda?
- Bejött az öltözőmbe - mondta Luba Luft. - Soha életemben nem láttam. Azt mondta, hogy vizsgálatot vagy mit akar csinálni, és kérdéseket tett föl. Azt hittem, valami rendes dolog, de aztán egyre disznóbb kérdésekre került sor.
- Az iratait!
- Az ügyosztály fejvadásza vagyok - mondta Rick, miközben előkotorta az igazolványát.
- Valamennyi fejvadászt ismerem - mondta a bivaly. - A San Franciscó-i rendőrségnél?
- A főnököm Harry Bryant felügyelő - mondta Rick. - Átvettem Dave Holden listáját, mert Dave kórházban van.
- Valamennyi fejvadászt ismerem - ismételte a bivaly -, de magáról sohasem hallottam.
- Hívja föl Bryant felügyelőt!
- Ilyen nevű nem létezik - mondta a bivaly.
Rickben iszonyú gyanú merült fel. Kezdte megérteni, hogy mi történik.
- Maga is android, akárcsak Miss Luft - mondta a bivalynak. 
A videofonhoz ment, és fölvette a kagylót. Nem tudta, melyik pillanatban akadályozza meg a két android, de tárcsázni kezdett.
- Diktálom a számot! - Megjelent a rendőrségi telefonközpont. - Bryant felügyelőt kérem. Rick Deckard vagyok. 
Állt és várt. Közben a bivaly jegyzőkönyvbe vette Luba Luft vallomását; egyikük sem törődött vele. 
Nemsokára Harry Bryant arca jelent meg a képernyőn.
- Mi van, Rick? - kérdezte.
- Baj. A Dave listáján szereplő egyén betelefonált, és kihívott egy állítólagos rendőrt. Nem tudom igazolni magamat, azt mondja, ismer minden fejvadászt, de rólam sohasem hallott. És magáról sem!
- Majd én beszélek vele!
- Bryant felügyelő akar beszélni magával - nyújtotta Rick a kagylót. 
A bivaly abbahagyta Miss Luft kihallgatását, és a készülékhez ment.
- Crams biztos! Halló! - Fülelt, többször hallózott, aztán Rickhez fordult. - Senki sincs a vonalban, de a képernyőn sem!
Rick elvette a kagylót a bivalytól, és beleszólt.
- Mr. Bryant? - Süket csend. - Újra hívom! 
Megint tárcsázta a jól ismert számot, a készülék csengett, de nem vették föl.
- Majd én! Biztosan rosszul tárcsázott. - Crams biztos elvette Ricktől a kagylót. - A szám ugyanis…
- Tudom a számot! - mondta Rick.
- Itt Crams biztos. Van az ügyosztálynál egy bizonyos Bryant felügyelő? - Rövid szünet. - És mit tud egy Rick Deckard nevű fejvadászról? - Újabb szünet. - Biztos benne? Nem lehetséges, hogy csak nemrég… értem! Jó, vigyázok rá. - Letette a kagylót.
- De hiszen Bryant a vonalban volt - magyarázta Rick. - Beszéltem vele! A készülékben lehet a hiba, megszakadt az összeköttetés, Hát nem látta?
- Itt van Miss Luft vallomása - mondta Crams biztos. - Gyerünk a Bíróságra, Deckard, majd ott ellenőrzöm magát.
- Jól van - mondta Rick, aztán a nőhöz fordult. - Nemsokára visszajövök, még nem fejeztem be a tesztet.
- Szexmániás - mondta Luba Luft Crams biztosnak. - A hideg is kiráz tőle!
- Alig várom, hogy a Bíróságra érjünk! - mondta Rick. - Ezt a dolgot tisztázni kell.
- Várjon, előbb megmotozom. - Crams biztos elvette a szolgálati pisztolyát és lézerpisztolyát is. - Ezt nemrég használta!
- Lecsöndesítettem egy andit - mondta Rick. - A maradványai még a kocsimban vannak, a tetőn.
- Fölmegyünk és megnézzük.
Amikor kifelé indultak, Miss Luft az ajtóig követte őket.
- Ugye nem engedi el, biztos úr? Komolyan félek tőle, olyan fura alak.
- Ha a kocsijában valakinek a holtteste van, akit megölt, nem fog visszajönni. 
Crams előrelökte Ricket, aztán liften fölvezette az operaház tetejére. Ott kinyitotta Rick kocsiját, és némán megvizsgálta Polieux holttestét.  
- Egy android - mondta Rick. - Engem állítottak rá. Kis híján elkapott, mert úgy tett, mintha…
- Majd a Bíróságon jegyzőkönyvbe veszik a vallomását - szakította félbe Crams biztos. 
Ricket a saját, nyilvánvalóan rendőrségi kocsijához vezette, aztán rádión hívott valakit, hogy jöjjön el Polieux holttestéért.
A rendőrautó fölszállt, és délnek tartott.
Rick azonnal észrevette, hogy valami nincs rendjén, Crams biztos rossz irányba ment.
- A Bíróság északon van, a Lombard Streeten - mondta Rick.
- Az a régi Bíróság - mondta Crams biztos. - Az új a Mission Streeten van. Az a régi épület már szétesik, csupa rom. Évek óta nem is használják. Fejvadász létére ilyen régen járt bent? - gúnyolódott.
- Vigyen a Lombard Streetre! - kérte Rick, de kezdte reményét veszteni. 
Most már mindent értett: hát erre képesek az androidok, ha összejátszanak. Ezt a kocsikázást nem fogja túlélni.
- Az a lány egészen csinos - mondta Crams biztos. - Persze abban a jelmezben még az alakja sem látszik. De azért csinos.
- Vallja be, hogy maga android!
- Miért? Nem vagyok az. Hát maga? Öldösi az embereket, és közben azt akarja elhitetni velem, hogy androidok? Nem csodálom, hogy Miss Luft megijedt.
- Akkor vigyen a Bíróságra, a Lombard Streetre.
- Mondtam már, hogy…
- Csak három perc az egész - vágott közbe Rick. - Látni akarom! Minden reggel ott jelentkezem munkára, látni akarom, hogy évek óta nem is használják az épületet, ahogy maga mondta.
- Talán inkább maga android! Olyan téves memóriával, amilyet beléjük szoktak táplálni! Nem gondolt még erre? 
Crams hidegen vicsorgott, és folytatta az utat dél felé.
Rick a teljes veresége tudatában dőlt hátra az ülésen. Bármi az androidok terve, ő a hatalmukban van. De egyet legalább elkaptam, gondolta kis elégtétellel. Méghozzá Polieux-t. Dave pedig már kettőt intézett el!
A Mission Street fölé érve Crams biztos rendőrségi kocsija leszálláshoz készült.

X.

Deckardnak sehogyan sem tetszett, hogy ezt a rendőrségi épületet még sohasem látta. Néhány perc múlva már az adatait keresték a nyilvántartásban.
- Jöjjön - mondta Crams biztos Ricknek, és odavezette egy kis fehér asztalhoz, ahol egy technikus várt az ismerős műszerrel. - Fejmintát veszünk, azonosítás céljából.
- Tudom - mondta nyersen Rick.
Régen, amikor még ő is csak közrendőr volt, sok gyanúsítottat vitt oda egy ilyen asztalkához. De nem ehhez az asztalkához.
Miután fölvették a koponyamintáját, egy másik szobába kísérték. Kik ezek? Ha ez a hely mindig is létezett, miért nem tudtunk róla a Lombard Streeten? És ők miért nem tudnak rólunk? Két párhuzamosan működő rendőrség? Amelyek sohasem lépnek kapcsolatba egymással? Vagy talán… talán nem ez az első eset? Miért ne történt volna ilyesmi már sokkal régebben? Ha ez egyáltalán rendőrség!
Egy civil ruhás férfi közeledett Rick Deckard felé. Kényelmesen, lassan mozgott, és érdeklődéssel nézte őt.
- Milyen ügy? - kérdezte Crams biztostól.
- Gyilkosság gyanúja - felelte Crams. - A kocsijában egy holttest fekszik, de ő azt állítja, hogy android volt. Most ellenőrizzük, a laborban már végzik a csontvelővizsgálatot. Azonkívül rendőrnek adja ki magát, méghozzá fejvadásznak. Így jutott be egy nő öltözőjébe, és disznó kérdésekkel zaklatta. A nő nem hitte el, hogy valóban rendőr, és kihívott minket. - Crams egy lépést hátralépett. - Átveszi az ügyet, uram?
- Igen. - A civil ruhás, kék szemű, hegyes orrú, keskeny ajkú rendőrtiszt végignézte Ricket, aztán a táskájáért nyúlt. - Ebben mi van?
- A Voigt-Kampff személyiségteszttel kapcsolatos anyagok. Éppen teszteltem a gyanúsítottat, amikor Crams biztos letartóztatott. - Nézte, ahogy a rendőrtiszt átkutatja a táska tartalmát, és minden darabot megvizsgál. - A Miss Luftnak föltett, állítólag disznó kérdések mind szokásos V-K kérdések.
- Ismeri George Gleason-t vagy Phil Rescht? - kérdezte a rendőrtiszt.
- Nem.
- Ők Észak-Kalifornia fejvadászai. Mindketten az ügyosztályunk munkatársai, talán majd itt találkozik velük. Maga android, Mr. Deckard? Már többször is volt dolgunk szökött andikkal, akik fejvadásznak adták ki magukat, és azt állították, hogy gyanús személyeket üldöznek.
- Nem vagyok android! Elvégezheti rajtam a Voigt-Kampff tesztet. Úgyis tudom, mi lesz az eredmény. Fölhívhatom a feleségemet?
- Egyetlen hívást engedélyezek. Nem akar inkább egy ügyvédet hívni?
- A feleségemet - válaszolta Rick. - Majd ő szerez ügyvédet.
A civilruhás a készülékre mutatott. 
- Ott a videofon. 
Figyelte, ahogy Rick a készülékhez megy, aztán tovább vizsgálta a táskájában levő holmikat.
Rick hívta az otthoni számot. Állt és várt, úgy érezte, egy örökkévalóságig. 
A képernyőn egy asszony arca jelent meg.
- Tessék!
Nem Iran volt az. Rick soha életében nem látta ezt a nőt. Letette a kagylót, és lassan visszament a rendőrtiszthez.
- Nem sikerült? - kérdezte a tiszt. - Akkor hívja még egyszer, ilyen dolgokban én liberális vagyok. Azt nem ajánlhatom föl, hogy fizessen, mert a bűncselekmény, amivel gyanúsítják, nem teszi lehetővé, hogy óvadék ellenében szabadlábra helyezzem. De amint a vádemelés…
- Tudom - szólt közbe élesen Rick. - Ismerem a rendőrségi eljárást.
- Jöjjön az irodámba… még beszélni akarok magával. 
Elindult egy oldalfolyosón, Rick követte. Aztán a tiszt megállt. 
- A nevem Garland. 
Kezet nyújtott, aztán kinyitotta a szobája ajtaját, és leült egy hatalmas, rendezett íróasztal mögé.
Rick leült az íróasztallal szemben.
- Ez a Voigt-Kampff teszt, amit említett, vagyis ezek az írásos anyagok, amik magánál vannak - megtöltötte a pipáját, rágyújtott, pöfékelt -, ez valami analitikus teszt az andik kiszűrésére?
- A legalapvetőbb tesztünk - válaszolta Rick közömbösen. - Az egyetlen, amit mostanában használunk. Az egyetlen, ami alkalmas az új Nexus-6 agyegység fölismerésére. Nem hallott még róla?
- Sokféle személyiségelemző tesztről hallottam az androidokkal kapcsolatban, de erről nem. 
Le nem vette a szemét Rickről, aki viszont képtelen volt kitalálni, hogy Garland mire gondolhat.
Garland hirtelen elmosolyodott.
- Azok az elpiszkolódott papírok a táskájában az elintézendő feladatai, ugye? Polieux, Miss Luft… A következő én vagyok!
Rick Garlandra bámult, aztán kinyitotta a táskáját. Remegő kézzel vette elő a papírokat. Garland igazat mondott. Rick gondosan végigolvasta az adatlapot. Egyikük sem beszélt egy ideig. Aztán Garland a torkát köszörülte, idegesen köhögött.
- Kellemetlen érzés, ha az ember hirtelen egy fejvadász megbízásai között találja magát. Ha ugyan maga valóban az, Deckard. 
Megnyomta asztali telefonjának egyik gombját, és beleszólt. 
- Küldjék be az egyik fejvadászt, mindegy, kit! Köszönöm. - Elengedte a gombot, és Rickhez fordult. - Phil Resch egy percen belül itt lesz. Látni akarom a listáját, mielőtt továbbmegyünk.
- Föltételezi, hogy rajta vagyok a maga fejvadászának listáján?
- Lehetséges. Rövidesen megtudjuk. A legjobb tisztán látni az ilyen veszélyes ügyekben, nem hagyatkozhatunk a véletlenre. A feljegyzés - Garland az elpiszkolódott papírra mutatott, és megint elmosolyodott - nem írja, hogy rendőrfelügyelő vagyok, nagyon pontatlan, biztosítási ügynökként tüntet föl. Egyébként rendben van, már ami a személyleírásomat, a koromat, a szokásaimat, a lakáscímemet illeti. Kétségtelenül rólam van szó.
Az iroda ajtaja kinyílt, és egy magas, sovány, keményen metszett arcú férfi jelent meg, csontkeretes szemüvegben, bozontos szakállal, mint egy Van Dyck-önarckép. Garland fölállt, és Rickre mutatott.
- Phil Resch, Rick Deckard. Maguk mindketten fejvadászok, és legfőbb ideje, hogy megismerjék egymást!
Kézfogás közben Phil Resch megkérdezte:
- Melyik városnak dolgozik?
Rick helyett Garland válaszolt.
- San Franciscónak. Nézd csak meg a listáját. Ez a következő áldozata! - Phil Reschnek nyújtotta a papírt, amit az imént még Rick nézegetett.
- Gar, de hiszen ez te vagy!
- Van más is - mondta Garland. - A lecsöndesítendők listáján szerepel Luba Luft, az operaénekesnő! Emlékszel Polieux-re? Halott, ez a fejvadász vagy android kapta el! Most végzik rajta a laborban a csontvelővizsgálatot.
- Polieux-vel találkoztam - mondta elgondolkodva Phil Resch. - Az a nagy darab pasas az európai rendőrségtől? Szerintem jó ötlet a csontvelővizsgálatot elvégezni rajta.
- Ezt most miért mondod? - kérdezte élesen Garland. - Ez a vizsgálat kideríti, hogy Deckard igazat mond-e, amikor azt állítja, nem ölt meg senkit, csupán egy szökött androidot „csöndesített le”.
- Polieux-t ridegnek éreztem - mondta Phil Resch. - Eszes és számító, hidegfejű fickó volt.
- A rendőröknél gyakori az ilyesmi!
- Luba Lufttal még nem találkoztam - mondta Phil Resch -, de van tőle néhány lemezem. Elvégezte rajta a tesztet?
- Elkezdtem, de nem kaptam értékelhető választ - mondta Rick. - Aztán rendőrt hívott, és ez véget vetett az egésznek.
- És Polieux?
- Egyszerűen nem volt lehetőségem tesztelni.
- És gondolom, arra sem volt lehetősége, hogy Garland felügyelőn elvégezze - mondta Phil Resch, inkább csak önmagának.
- Persze hogy nem! - szólt közbe Garland, a hangja sértetten és élesen vágott.
- Milyen tesztet használ? - kérdezte Phil Resch.
- A Voigt-Kampff skálát.
- Nem ismerem. 
Resch és Garland egyaránt a gondolataiba mélyedt, de nyilvánvalóan különböző dolgokon járt az eszük. Aztán hirtelen megint Phil Resch szólalt meg: 
- Mindig is mondtam, hogy egy android számára legbiztonságosabb hely egy nagy rendőrségi szervezet lehet, mint amilyen például az európai szövetségi rendőrség. Polieux-t kezdettől fogva alá akartam vetni egy tesztnek, de mindig talált kifogást. Sohasem vett részt egyetlen vizsgálatban sem… És ez megint csak azt bizonyítja, hogy a rendőrség alkalmas hely egy vállalkozó kedvű android számára.
Garland felügyelő szembefordult Phil Reschsel.
- Engem is meg akarsz vizsgálni?
Phil Resch arcán diszkrét mosoly villant föl, mondani akart valamit, aztán vállat vont. Nem látszott rajta, hogy tartana a felettesétől, pedig Garland szemmel láthatóan nagyon mérges volt.
- Azt hiszem, nem érted a helyzetet - mondta Garland. - Idejön hozzánk ez a Rick Deckard nevű ember vagy android, egy nem létező fantomrendőrségtől, ami állítólag a régi, Lombard Street-i főhadiszálláson működik! Sohasem hallott rólunk, és mi sohasem hallottunk róla, pedig állítólag ugyanazon az oldalon állunk! Olyan tesztet használ, amiről szintén sohasem hallottunk. A listáján nem androidok, hanem emberi lények szerepelnek. Egyszer már ölt is, de lehet, hogy többször. És ha Miss Luft nem jut telefonhoz, őt is megölte volna, hogy utána ide jöjjön és utánam szimatoljon!
- Hm - morogta Phil Resch.
- Hm! - utánozta dühösen Garland. - Csak ennyit tudsz mondani?
A hangosbeszélőből egy női hang hallatszott.
- Garland felügyelő úr! Kész a laboratóriumi jelentés Polieux holttestéről.
- Halljuk! - mondta Phil Resch.
Garland dühösen pillantott rá, aztán lehajolt, megnyomta a hangosbeszélő gombját.
- Halljuk, kisasszony!
- A csontvelővizsgálat eredménye szerint Mr. Polieux emberszabású robot volt. Óhajtja, hogy részletesen…
- Elég! - vágott közbe Garland, hátradőlt a székén, és komoran bámulta a szemben levő falat.
- Mi a Voigt-Kampff teszt alapja, Mr. Deckard? - kérdezte Resch.
- Az együttérzési reakció. Különböző társadalmi helyzetekkel kapcsolatos kérdések, nagy részük állatokra vonatkozik.
- A miénk egyszerűbb - mondta Resch. - A gerincoszlop felsőbb idegdúcainak reflexe az emberszabású robotoknál néhány ezredmásodperccel lassúbb, mint az emberi idegrendszernél. - Átnyúlt Garland felügyelő íróasztalán, és tollat meg jegyzettömböt húzott önmaga elé; lerajzolt valamit. - Mi hangjelzést vagy fényjelzést használunk. Az alany megnyom egy gombot, az eltelt időt pedig mérjük. Persze több próbát teszünk. A reakcióidő változó, az andiknál is, meg az embereknél is. De tíz mérés után megbízható eredményt kapunk. És ahogy most magát Polieux esetében, a csontvelővizsgálat minket igazol.
Valamennyien hallgattak, Rick agya veszettül dolgozott, aztán így szólt:
- Megvizsgálhat, készen állok rá! De utána én is szeretném megvizsgálni magát, ha hajlandó.
- Természetesen - mondta Resch, miközben Garland felügyelőt figyelte. - Már évek óta mondom, hogy a Boneli Reflex Tesztet rutinszerűen kellene alkalmazni a rendőri személyzeten, egészen a legfelsőbb parancsnokokig. Igaz, felügyelő?
- Te így gondolod - felelte Garland, és a szája szélét rágta. - De én mindig elleneztem. Ez aláásná az ügyosztály harci szellemét.
- Most mégis alá kell vetnie magát a vizsgálatnak - vetette közbe Rick hirtelen reménnyel -, tekintettel Polieux laboratóriumi eredményére!

XI.

- Hát igen - mondta Garland, aztán Phil Resch-hez fordult. - Figyelmeztetlek, hogy nem sok örömöd lesz az eredményben.
- Te tudod az eredményt? - kérdezte meglepődve Resch.
- Azt hiszem, igen - mondta Garland felügyelő.
- Fölmegyek a Boneli-műszerért. Néhány perc múlva itt vagyok - mondta Ricknek. 
Az ajtó becsukódott mögötte.
Garland felügyelő íróasztala jobb felső fiókjában matatott, elővett egy lézerpisztolyt, és addig forgatta, míg a cső Ricken állapodott meg.
- Ez nem változtat a dolgon - mondta Rick összeszorult torokkal.  - Resch majd elvégezteti rajtam is a laboratóriumi vizsgálatot. És még jobban fog ragaszkodni ahhoz, hogy a Boneli Reflex Tesztet magánál is elvégezhesse.
- Rossz nap ez a mai - mondta Garland felügyelő és a lézerpisztolyt változatlanul Rickre irányította. - Amikor megláttam, hogy Crams biztos bekísérte magát, rossz előérzetem támadt, ezért is avatkoztam közbe. 
Lejjebb eresztette a fegyvert, egy darabig még szorongatta, aztán vállat vont. Visszatette a fiókba, bezárta, és a kulcsot a zsebébe dugta.
- Mit fog rólunk megállapítani a teszt? - kérdezte Rick.
- Ez a Resch bolond.
- Vagyis ő nem tudja?
- Nem, nem sejti! Fogalma sincs róla. Másként aligha lehetne fejvadász, hiszen ez alapvetően emberi foglalkozás, androidnak nem való. - Garland Rick táskájára mutatott. - A gyanúsítottakat, akiket meg kell vizsgálnia, le kell csöndesítenie, mind ismerem. Ugyanazon a hajón jöttünk a Marsról. Resch nem volt köztünk, ő egy héttel később érkezett, hamis emlékezetet tápláltak be neki.
Rick nézte az íróasztal mögött ülő férfit, vagyis az androidot.
- Mit fog tenni, ha rájön?
- Fogalmam sincs - mondta szórakozottan Garland. - A kérdés tisztán elvont, intellektuális szempontból érdekes. Talán megöl engem, talán önmagát. De az is lehet, hogy magát öli meg, Deckard! Esetleg megöl mindenkit, akit csak tud, embert, androidot. A hamis memóriával ellátott androidoknál megesik az ilyesmi, hiszen azt hiszik önmagukról, hogy emberek.
- Szóval a hamis memória különös lehetőségeket jelent?
- Mindenképpen különös lehetőség megszökni és a Földre jönni, ahol még állatnak sem tekintenek minket. Maguk minden férget, bogarat többre becsülnek, mint az összes androidot együttvéve. - Garland dühösen az ajkába harapott. - A maga helyzete jobb lenne, ha Phil Resch átmenne a Boneli-teszten. Ha csak rólam volna szó, a következmények megjósolhatók, hiszen Resch számára én is csak egy újabb andi vagyok, amelyet minél előbb lecsöndesít! De a maga helyzete sem könnyű, Deckard. Valójában majdnem olyan rossz, mint az enyém. Tudja, hol hibáztam? Polieux-ről nem tudtam, nyilván korábban szökött, korábban kellett érkeznie! Amikor én jöttem, ő már elhelyezkedett az európai rendőrségnél. Így a laboratóriumi vizsgálattal olyan kockázatot vállaltam, amit nem lett volna szabad. Crams ugyanilyen kockázatot vállalt.
- Polieux kis híján velem is végzett - szólt Rick.
- Igen… volt benne valami különös. Nem hiszem, hogy az agyegysége ugyanolyan volt, mint a miénk, biztosan megpiszkálták. Másfajta szerkezet volt, amit még mi sem ismertünk. Ráadásul igen jó szerkezet, majdnem tökéletes. 
- Amikor hazatelefonáltam, miért nem tudtam beszélni a feleségemmel?
- A videovonalaink nem jutnak ki az épületből, a hívást csak a többi irodába kapcsolják. Ez egy teljesen önellátó, saját látszataira épülő vállalkozás, Deckard. Zárt rendszer vagyunk, elszigetelve San Francisco többi részétől. Néha betéved egy-egy ember, vagy behozzák, mint magát. - Idegesen az ajtó felé intett. - De mindjárt jön a buzgó Phil Resch kis hordozható műszerével. Hát nem buta dolog ez? Most fogja elpusztítani önmagát, engem és magát is - fejezte be Garland olyan közömbösen, mintha egy régmúlt ebéd receptjét mondaná el.
- Maguk androidok, nem nagyon aggódnak egymásért a nehéz helyzetekben - mondta Rick.
- Igaza van, hiányzik belőlünk az a különleges tulajdonság, ami az emberekben megvan. Az, amit, ha jól tudom, együttérzésnek hívnak.
Az iroda ajtaja kinyílt, belépett Phil Resch a műszerrel, amiből kábelek lógtak ki. 
- Kezdhetjük - mondta, és becsukta maga mögött az ajtót. 
Leült, és a műszer csatlakozóját a konnektorba dugta. 
Garland előhúzta a jobb kezét, és Reschre irányozta a fegyvert. Resch és Rick Deckard abban a pillanatban a földre bukott, miközben Resch előkapta lézerpisztolyát, és esés közben lőtt Garlandra.
A sokéves tapasztalattal leadott lövés kettéhasította Garland felügyelő fejét. Előrezuhant. Miniatűr lézerpisztolya az íróasztalára esett. A test imbolygott a széken, aztán mint egy zsák, a padlóra zuhant.
- Elfelejtette, hogy ez a munkám - mondta föltápászkodva Resch. - Szinte mindig előre tudom, hogy mit fog tenni az android! Nyilván maga is így van ezzel. - Eltette lézerpisztolyát, lehajolt, és érdeklődéssel vizsgálgatni kezdte néhai főnöke holttestét. - Mit mondott, amíg nem voltam itt?
- Hogy android, és hogy maga… - Rick elharapta a szót, lázasan gondolkodott, végül nem azt mondta, amit eredetileg akart -, hogy maga rájött volna erre, méghozzá néhány percen belül.
- Semmi mást?
- Hogy az épület tele van androidokkal.
- Ez megnehezíti a kijutásunkat - töprengett Resch. - Persze elvileg akkor megyek ki, amikor akarok, és magammal vihetek egy foglyot is. - Fülelt, de kintről semmi zaj nem hallatszott. - Azt hiszem, nem hallottak semmit, vagyis ebben a szobában nincs poloska, aminek pedig lennie kellene. - A cipője orrával finomkodva megpiszkálta az android holttestét. - Érdekes, hogy ez a munka kialakít az emberben valami ráérzőképességet. Még mielőtt kinyitottam volna az ajtót, tudtam, hogy rám fog lőni. Csodálom, hogy nem ölte meg magát, amíg távol voltam.
- Kis híján megtette. Majdnem egész idő alatt rám szegezte a nagy, szolgálati lézerfegyvert. De nem én nyugtalanítottam, hanem maga.
- Az android oda menekül - mondta komoran a másik -, ahová a fejvadász üldözi. Ugye tudja, hogy most futólépésben vissza kell mennie az operaházba, hogy elkapja Luba Luftot, mielőtt valaki az itt történtekről értesítené őt. Vagyis értesítené „azt”. Ugye, maga is tárgynak tartja?
- Valaha úgy volt - felelte Rick. - Amikor a lelkiismeretem még lázadozott a munkám ellen. Azzal védekeztem, hogy tárgynak néztem őket, de már nincs rá szükségem. Jól van, visszamegyek az operaházba, ha ki tud juttatni innen.
Resch az android holttestét visszaültette a székre, kezét és lábát viszonylag természetes helyzetbe állította, úgy, hogy a testtartása első pillantásra természetesnek látszott.
- Minden rendben lesz, amíg valaki be nem nyit az irodába. 
Resch megnyomta a hangosbeszélő gombját, és beleszólt:
- Garland felügyelő kéri, hogy a következő félórában ne kapcsoljanak hozzá semmilyen hívást! Nem szakíthatja félbe a munkáját!
- Igenis, Mr. Resch.
A fejvadász elengedte a gombot, és Rickhez fordult. 
- Magamhoz fogom bilincselni, amíg az épületben vagyunk. Ne féljen, amint a levegőben leszünk, elengedem. 
Elővett egy kézibilincset, összebilincselte kettőjük csuklóját, aztán kihúzta magát, mély lélegzetet vett, és kinyitotta az ajtót.
Egyenruhás rendőrök jöttek-mentek mindenfelé, végezték napi munkájukat. Senki sem törődött azzal, hogy Phil Resch és Rick átvágott az előcsarnokon a lifthez.
- Akkor lesz baj - mondta Resch, miközben a liftet várták -, ha ebbe a Garlandba speciális riasztóberendezést építettek… De annak már meg kellett volna szólalnia.
Jött a lift, meghatározatlan rendőrkülsejű férfiak és nők szálltak ki belőle. Rick és Phil Resch az ő érdeklődésüket sem keltette fel.
- Mit gondol, a maguk ügyosztálya szerződtetne? - kérdezte Resch, mikor a liftajtó becsukódott mögöttük. - Hiszen ettől a pillanattól kezdve nincs állásom, hogy többet ne is mondjak.
- Miért ne szerződtetnék… - mondta óvatosan Rick. - Igaz, hogy már van két fejvadászunk.
- Nem tudom megemészteni - ráncolta a homlokát Phil Resch -, alig tudom elhinni. Három éven át androidok irányítása alatt dolgoztam. Miért nem gyanítottam?
- Talán nincs is három éve… csak mostanában szivárogtak be.
- Itt voltak kezdettől fogva! Három év alatt mindvégig Garland volt a főnököm.
- Szerinte viszont a társaság nagy része egyszerre érkezett a Földre. Annak pedig nincs három éve, csak néhány hónapja! - vetette ellen Rick.
- Akkor valaha létezett egy igazi Garland, és menet közben kicserélték! - Sovány ragadozóarca eltorzult az erőlködéstől, hogy megértse a dolgot. - Vagy… vagy belém ültettek hamis emlékezetet? Talán csak én emlékszem úgy, hogy Garland mindig is itt volt? De… - Kínlódott, az arca egyre görcsösebben rángatózott. - Csak az androidoknak van hamis emlékezetük, embereknél nem vált be az átültetés!
A lift ajtaja kinyílt, és kiléptek a rendőrállomás elhagyatott tetejére, ahol csupán üres járművek parkoltak.
Resch kinyitotta az egyik közelben parkoló kocsi ajtaját, gyorsan beültette Ricket, a kormányhoz ült, és beindította a motort. Egy pillanat múlva már a levegőben voltak, és északnak tartottak, vissza az operaházhoz. Phil Resch automatikusan vezetett, figyelmét teljesen lekötötték egyre komorabb gondolatai.
- Ide figyeljen, Deckard - mondta hirtelen -, miután lecsöndesítettük Luba Luftot, meg akarom tudni, hogy… - Rekedt, izgatott hangja elakadt. - Hiszen érti! Próbálja ki rajtam a Boneli-tesztet, vagy a maga együttérzés-skáláját. Meg akarom tudni az igazat önmagamról. 
- Ezen ráérünk később is töprengeni - válaszolt kitérően Rick.
- Nem akarja, hogy átessem a vizsgálaton? Nyilván sejti, hogy mi lesz az eredmény. Garland biztosan mondott valamit. Valamit, amiről csak én nem tudok!
- Luba Lufttal még kettőnknek is nehéz lesz elbánni - mondta Rick. - Én nem boldogultam vele. Inkább erre gondoljon.
- De nemcsak a hamis emlékezetről van szó! Van egy állatom, méghozzá valódi. Egy mókus. Szeretem azt a mókust, Deckard! Minden istenáldotta reggel megetetem és kicserélem a papírját, megtisztítom a ketrecét, este, amikor hazamegyek a munkából, szabadon engedem a lakásban, hadd szaladgáljon. - Úgy látszott, mintha fölszabadulna az előbbi kínzó gondolatok súlyától. - A ketrecében van egy kerék, látott már mókust a keréken futni? Szalad és szalad, a kerék meg forog, de a mókus egy helyben marad. Nem zavarja, hogy nem halad előre…
- A mókus nem túl okos állat - mondta Rick, hátha ez a téma valamilyen hangulati megoldást hoz. 
De a másik nem felelt, némán ültek tovább a kocsiban.

XII.

Az operában közölték Rick Deckarddal és Phil Reschsel, hogy a próba befejeződött, Miss Luft távozott.
- Nem tudja, hova ment? - kérdezte Phil Resch a díszítőmunkást, és megmutatta rendőrségi igazolványát.
- A múzeumba. - A díszítő nézte az igazolványt. - Azt mondta, meg akarja nézni Edvard Munch kiállítását. Sietett, mert a kiállítást holnap bezárják.
Luba Luftnak pedig már ma vége lesz, gondolta Rick.
Miközben a múzeum felé tartottak, Phil Resch megkérdezte:
- Maga szerint van esélyünk? Mert szerintem meglógott, nem fogjuk a múzeumban találni.
Rövidesen festmények és fafaragások között találták magukat. A kiállításon sokan voltak. Egy iskolás csoport, a tanítónő éles hangja betöltötte a kiállítás összes termét. Rick arra gondolt, hogy a tájékozatlan ember pontosan ilyennek képzelné el egy andi hangját és alakját, nem pedig olyannak, amilyen Rachael Rosen vagy Luba Luft. De olyannak sem, mint ez az ember, aki vele van. Vagyis ez az andi, ami vele van.
- Hallott már olyasmiről, hogy egy andi állatot tartott? - kérdezte Phil Resch.
Rick hirtelen úgy érezte, hogy irgalmatlanul őszintének kell lennie.
- Két esetről tudok, hogy andik állatot tartottak, illetve gondoztak. De az ilyesmi ritka. Tudomásom szerint többnyire nem sikerül, az andi képtelen állatot életben tartani, mert annak meleg, élő környezetre van szüksége. Kivéve a ragadozókat és a rovarokat.
- És a mókusnak? Neki kell a szeretet? Mert az enyém remekül érzi magát! A bundája fényes, mint a vidráé. Naponta tisztogatom, fésülöm… 
Phil Resch megállt egy olajkép előtt. A festményen egy kopasz, összegörnyedt alak látszott, a feje mint egy kifordított körte, kezét rémülten a fülére szorítja, a szája hatalmas, néma kiáltásra nyílik. Gyötrelmének torz hullámai, hangtalan kiáltásának visszhangja betöltötte körötte a levegőt, szinte körülfogta a saját üvöltése. A saját hangja elől fogta be a fülét. Az alak egy hídon állt, magányosan. Elszigetelt, kétségbeesett kiáltása egyedüllétre kárhoztatta? Vagy az egyedüllét iszonyata miatt kiáltott?
- Ezt meg is faragta… - olvasta Rick a kép alatti feliratot.
- Mit gondol, az andik valahogy így érzik magukat? - Phil Resch nézte a képen a kiáltás rémült hullámait. - Én is így érzem magam, tehát nem is vagyok… 
Elhallgatott, mert újabb látogatók közeledtek.
- Ott van az énekesnő - mutatta Rick. 
Erre Phil Resch abbahagyta az önvizsgálatot és mentegetőzést. Kényelmesen elindultak a lány felé. A fejvadász tevékenységében nagyon fontos a köznapi viselkedés látszata. Az androidok jelenlétéről mit sem sejtő embereket meg kell oltalmazni mindenáron, még a zsákmány elszalasztásának árán is.
Fényes, csíkos nadrágban, aranyosan csillogó mellényben, Luba Luft katalógussal a kezében állt egy kép előtt. A képen fiatal lány, összekulcsolt kézzel ül az ágy szélén, arcán rémült csodálkozás, és félelemmel vegyes áhítat, ami láthatólag újdonság a számára.
- Megvegyem magának? - kérdezte Luba Lufttól Rick. 
A lány mellé állt, könnyedén megfogta a karját, a laza kéztartással jelezve, hogy a lány a hatalmában van. A másik oldalról Phil Resch tette Luba vállára a kezét, és Rick látta kidudorodó lézerpisztolyát. A fejvadász láthatólag nem akart kockáztatni, főként nem a Garland-incidens után.
- Viccelődik? - A nő könnyed pillantást vetett rá, megismerte, erre megrémült. A szeme elhomályosult, arcából kifutott a vér. Mintha az élet a teste legbelsejébe húzódott volna vissza, s a test már csak automatikusan működne. - Azt hittem, letartóztatták! 
- Miss Luft - mondta Rick udvariasságot tettetve -, ez itt Mr. Resch. Phil, ez a híres operaénekesnő, Luba Luft. Tudja - fordult megint a nőhöz -, a közrendőr, aki letartóztatott, android volt. Meg a főnöke is az volt, maga ismerte, Garland felügyelő… Tőle tudom, hogy maguk együtt érkeztek a Földre. 
- A rendőrség, ahová maga telefonált, a Mission Street-en titkos szervezet - mondta Phil Resch -, melyen keresztül a csoportjuk a kapcsolatot tartja! Annyira magabiztosak, hogy még fejvadászembert is alkalmaztak!
- Magát? - mondta Luba Luft. - Maga sem ember, android, mint én!
Rövid, feszült szünet következett, aztán Phil újra megszólalt, visszafogottan, szárazon.
- Erről is beszélünk majd, ha eljön az ideje.
Luba Luft nem szívesen ment, de nem is ellenkezett, láthatólag megadta magát. Rick már látott ilyesmit az androidoknál. Döntő fontosságú helyzetekben, vagy kényszer esetén a mesterséges életerő kudarcot vallott… legalábbis ez volt az általános, de akadtak kivételek is. A kialvó, csődöt mondó szintetikus étvágy ugyanis néha újra dühösen fellángolt.
De azt is tudta, hogy az androidok általában nem szeretnek feltűnést kelteni. A múzeumban Luba Luft nyilván nem tesz semmit. Az igazi összecsapásra a kocsiban fog sor kerülni, ahol senki sem látja őket. Közönség nélkül nyilván döbbenetes gyorsasággal fölszabadulnak majd a gátlásai. Rick erre készült, és nem is gondolt Phil Resch dolgára, hiszen ahogy Resch mondta, majd annak is eljön az ideje.
A lift közelében kis elárusítópulton színes nyomatokat és művészi könyveket árusítottak.
- Kérem - mondta Luba Rickhez fordulva, miközben az arcába visszatért a vér -, vegye meg nekem annak a képnek a reprodukcióját! Amelyik előtt álltam, amikor elkapott! A lányt, aki az ágyon ül. 
Rick egy percig habozott, aztán az eladóhoz fordult, aki ősz haját hálóval fogta össze.
- Megvan Munch Pubertas című képe reprodukción?
- Csak más képeivel együtt, albumban - mondta az eladó, és megmutatta a vaskos, szép kiállítású kötetet. - Huszonöt dollár.
- Kérem.
- Én sohasem kapok dologi kiadásokra annyit, hogy… - kezdte Phil, de Ríck félbeszakította.
- A saját pénzem - mondta, kifizette a könyvet, és átadta Lubának. - Menjünk.
- Igazán kedves magától - mondta a nő, amikor a liftbe léptek. - Az emberekben van valami különös és megható, ezt egy android sohasem tette volna meg. - Fagyos pillantást vetett Phil Reschre, iránta nagyobb utálatot érzett. - Valójában nem szeretem az androidokat! Amióta idejöttem a Marsról, abból állt az életem, hogy utánoztam az embereket. Úgy tettem, ahogy az emberek tennének. Mintha emberi érzelmeim és gondolataim volnának, vagyis egy olyan életformát utánoztam, amely szerintem magasabb rendű a miénknél. Magával nem így volt, Resch? Nem próbálta meg, hogy… 
- Nem bírom hallgatni. - Phil Resch a zsebébe nyúlt. 
- Ne! - mondta Rick, megragadta Phil kezét, de amaz elhúzódott. - Előbb a Boneli-tesztet…
- Beismerte, hogy android! Nem kell várnunk!
Phil Resch tüzelt. Luba Luft görcsös rettegéssel félreugrott, de ugyanakkor el is esett. A sugár elkerülte, Resch lejjebb eresztette a csövet, és egyetlen hang nélkül kis lyukat égetett a lány hasába. Luba sikoltozni kezdett, a fal mellett feküdt összekuporodva. Rick a Munch-képre gondolt, és a saját lézerpisztolyával leadta a kegyelemlövést. A test arccal előreesett, egyetlen csomóba. Rick a lézerpisztollyal porrá égette a könyvet, amit néhány perccel azelőtt vásárolt Lubának. Szótlanul, alaposan dolgozott, a másik értetlenül nézte.
- Mért nem tartotta meg? Hiszen huszonöt dollárjába került!
- Maga szerint van az androidnak lelke?
Phil Resch félrehajtotta a fejét, és még értetlenebbül bámult Rickre, aki valamiféle fura elégtételt érzett.
- Megengedhetem magamnak! Ezt a könyvet neki szántam, tehát maradjon is az övé! Ma már háromezer dollárt kerestem. És még nem végeztem.
- Garlandra gondol? Őt én lőttem le, Luba Luftot is én kaptam el. 
- Nem tudja behajtani a pénzt! Sem az ügyosztályától, sem a miénktől. Ha a kocsiban leszünk, elvégzem a Boneli-tesztet vagy a Voigt-Kampffot, és meglátjuk. Ha ugyan maga nincs a listámon! 
Reszkető kézzel kinyitotta a táskáját, turkált a másolópapírok között.
- Biztos abban, hogy android vagyok? Garland igazán ezt mondta? 
- Igen.
- Talán hazudott, hogy egymásnak ugrasszon minket! Hülyék vagyunk, ha engedjük, hogy sikerüljön! Egyébként igaza volt, nem kellett volna úgy mellre szívnom az énekesnő szavait. Talán túlságosan érzékeny vagyok. De ez természetes egy fejvadásznál, nyilván maga is így van vele. Luba Luftot mindenképpen le kellett csöndesítenünk előbb vagy utóbb. Még arra sem lett volna ideje, hogy végignézze a könyvet, amit magától kapott. De még mindig azt mondom, kár a könyvért.
- Abbahagyom ezt a melót.
- És mit fog csinálni?
- Bármit. Biztosítási ügynök leszek, vagy kivándorlok. Igen, elmegyek a Marsra - bólogatott Rick.
- Ezt is el kell végeznie valakinek! - billegtette Phil a pisztolyát.
- Használjanak rá androidokat! Sokkal jobb lesz. Nem bírom tovább, elég volt. Ez itt csodálatos hangú énekesnő volt, az egész bolygónak gyönyörűséget szerzett. Esztelen dolog, amit művelünk.
- Ne feledje, embert öltek, hogy megszülethessenek! És ha nem hozom ki magát a Mission Streetről, magát is megölik! Garland azért hívott be a szobájába. És Polieux? Kis híján megölte magát! Vagy ez a Luba Luft is. Mi védekezünk! Itt vannak a Földön, ide szöktek, gyilkos idegenek! Kiadják magukat mindenfélének!
- Rendőrnek - mondta Rick. - Vagy fejvadásznak!
- Jól van, végezze el rajtam a Boneli-tesztet. Talán hazudott Garland. És a mókusom?
- Persze, a mókus, megfeledkeztem róla.
- Ha andi vagyok és megöl - mondta Phil Resch -, a magáé lehet.
- Az andik nem hagyományozhatnak senkire semmit, hiszen nem is birtokolhatnak semmit!
A lift leért a földszintre.
- Maradjon itt vele, én hívok egy járőrkocsit - mondta Rick. 
Megpillantott egy telefonfülkét, bement, és remegő kézzel tárcsázott. Közben tömeg gyűlt össze a lift előtt a holttest körül.
Igazán csodálatos énekesnő volt. Rick nem értette, hogy lehet egy ilyen tehetség veszélyes a társadalomra? Csakhogy nem a tehetségéről van szó, vitatkozott Rick önmagában, hanem a személyéről. Éppen úgy, mint Phil Resch esetében. Ő éppen olyan veszélyes, ugyanabból az okból. Nem azért, amit művel, hanem azért, aki műveli. 
Kijött a fülkéből, és a tömegen átfurakodva visszament Resch-hez, meg a lány mozdulatlan testéhez. Valaki közben letakarta egy kabáttal.
Phil Resch vidáman szivarozott.
- Remélem, hogy maga android! - súgta neki Rick.
- Gyűlöl engem? - kérdezte csodálkozva Phil Resch. - A Mission Streeten még nem gyűlölt, amikor megmentettem az életét.
- Láttam, ahogyan megölte Garlandot, aztán Lubát. Maga nem úgy öl, ahogy én! Tudom mi ez, maga szeret ölni, csak ürügyre van szüksége. Ha lenne ürügye, engem is megölne. Ezért örült annyira a lehetőségnek, hogy Garland android, így megölhette. Kíváncsi vagyok, mit tesz, ha elbukik a Boneli-teszten? Öngyilkos lesz?
A járőrkocsi megérkezett, két rendőr szállt ki, meglátták a tömeget, és rögtön utat vágtak maguknak. Az egyikük megismerte Ricket, bólintott.
- Mehetünk - szólt Rick.
Visszarepültek az operaházhoz, mert annak a tetején parkolt Resch kocsija.
- Átadom a lézeremet, nem kell majd aggódnia, hogyan reagálok a tesztre. A maga biztonsága érdekében! - Resch átnyújtotta a pisztolyt.
- És hogy végez magával, ha nem sikerül a teszt?
- Visszatartom a lélegzetemet.
- Úristen… Az lehetetlen!
- A bolygóidegben az androidoknál nincs automatikus reakció - mondta Phil Resch. - Az embereknél van. Nem tanulta a kiképzésnél?
- De azért így meghalni… 
- Nem fájdalmas. De nem is hiszem, hogy szükség lesz rá - mondta Phil Resch. 
Együtt mentek föl az operaház tetejére, Phil Resch beült a kocsiba, becsukta az ajtót, és azt mondta:
- Jobban szeretném, ha a Boneli-tesztet alkalmazná.
- Nem tehetem. Nem tudom, hogy kell értékelni.
- De megmondja az igazat, ugye? - kérdezte Phil Resch. - Ha android vagyok, megmondja? 
- Persze.
- Mert valóban tudni szeretném, tudnom kell! - Újra meggyújtotta a szivarját, és igyekezett kényelmesen elhelyezkedni, de nem sikerült. Látszott rajta, hogy nagyon feszült. - Igazán tetszett magának az a Munch-kép, amit Luba Luft nézett? Rám nem volt hatással. Én csak az elvontakat szeretem. Picassót, Mondriant…
- Az a kép 1894-ből való - szólt Rick, mintha ez válasz volna a másik szavaira.
- De az az ember, aki befogott füllel ordít, az érdekes volt. Pontosabban… hagyjuk, bonyolult. Hány kérdést tesz föl, míg véleményt tud mondani?
- Hatot-hetet. - Odaadta Phil Reschnek a tapadókorongot. - Ezt ragassza az arcára. Erősen. - Beállította a műszert. - A fény mindvégig a szemére irányul. Ne mozogjon, ha lehet, ne nézzen jobbra-balra.
- Reflexingadozások - mondta hozzáértően Phil Resch. - De nem fizikai ingerre. És például az értágulást nem méri… - Elhallgatott. - Kezdje el! Ideges vagyok, ne haragudjon, ha sokat beszélek.
- Beszéljen, amennyit csak akar - mondta Rick, és magában hozzátette: Beszélj egészen a sírig, ha jólesik. Mit bánom én!
- Ha androidnak bizonyulok - fecsegett tovább Phil Resch -, maga visszanyeri a hitét az emberi fajban. De mivel nem ez lesz az eredmény, azt ajánlom, hogy próbáljon kialakítani magának egy új ideológiát, mert…
- Az első kérdés! - vágott közbe Rick. 
A műszer készen állt, a mutatók reszkettek.

Később egy ideig némán ült. Majd összeszedte és elcsomagolta a műszereit.
- Látom az arcán - mondta Phil Resch, és megkönnyebbülten sóhajtott föl. - Visszaadhatja a lézeremet.
- Nyilván igaza volt Garlanddal kapcsolatban, hogy össze akart ugrasztani minket - mondta Rick.
Testileg-lelkileg nagyon fáradtnak érezte magát.
- Megvan már az új ideológiája? - kérdezte a másik. - Hiszen én is része vagyok az emberi fajnak. 
- Van valami fura hiány a maga együttérzési és szerepelfogadási képességében. Valami, amit mi nem vizsgálunk. Arra gondolok, ahogyan maga az androidok iránt érez.
- Természetes, hogy nem vizsgáljuk.
- Pedig talán kellene. 
Rick még sohasem gondolt erre, tudta, hogy sohasem érzett rokonszenvet az androidok iránt, amelyeket lelőtt. Mindig úgy vélte, hogy a lelke legmélyén ugyanúgy kezeli az androidot, aminek a tudata felszínén, okos gépnek. Mégis van valami különbség közte és Phil Resch között. Ösztönösen úgy érezte, hogy neki van igaza. Pedig rokonszenvet érezni egy szerkezet iránt? Amely csak látszólag létezik? Csakhogy Luba Luft igazán élőnek látszott, semmi jele sem volt annak, hogy gép.
- Tudja, mit jelentene ez? - kérdezte csöndesen Phil Resch. - Ha együttérzésünk tárgyává tennénk az androidokat, mint az állatokat…
- Nem tudnánk megvédeni magunkat.
- Ezek a Nexus-6 típusok… egyszerűen lehengerelnek minket. Maga meg én, meg a többi fejvadász, mi állunk a Nexus-6 és az emberiség között. Mi tartjuk távol őket egymástól. - Elhallgatott, mert látta, hogy Rick újra előveszi a műszereit. - Azt hittem, már befejezte.
- Magamnak szeretnék föltenni egy kérdést - mondta Rick. - És kérem, mondja meg, mit mutatnak a mutatók. Csak mondja meg a számokat, én ki tudom számítani. - Arcára rakta a tapadókorongot, a fénysugarat a saját szemére irányította. - Készen van. Nézze a mutatókat. A reakcióidő most nem számít, csak a kilengésre vagyok kíváncsi.
- Jól van, Rick, kezdje! - egyezett bele Phil Resch.
- Lefelé megyek a liften - mondta hangosan Rick - egy androiddal, amit elkaptam. És valaki váratlanul megöli.
- Nincs különösebb reakció.
- Mondja az értékeket!
- A bal mutató állása 2,8. A jobbé 3,3.
- Egy nőnemű androidról van szó - mondta Rick.
- Most 4,0 és 6,0.
- Elég magas! - szólt Rick, levette arcáról a korongot, kikapcsolta a fényt. - Nagyon is együttérző reakció, olyan, amilyet az emberi alanyok adnak a legtöbb kérdésre.
- Vagyis?
- Képes vagyok rokonszenvet érezni bizonyos androidok iránt. Nem valamennyi iránt, csupán egy-kettővel kapcsolatban. - Gondolatban pedig hozzátette: - Szóval tévedtem, nincs semmi természetellenes, semmi embertelen Phil Resch reakcióiban. A hiba bennem van.
Persze, folytatta a gondolatot, talán soha többé nem találkozik ilyesmivel a munkája során. Lehet, hogy ez csak olyan rendellenesség, amit a Varázsfuvolához fűződő érzelmei váltottak ki. Meg Luba Luft hangjával, egész pályafutásával kapcsolatos érzései. Ilyesmi soha nem történt vele, legalábbis nem tudott róla. Nem volt benne együttérzés például Polieux-vel vagy Garlanddal kapcsolatban. És ha Phil Reschről kiderül, hogy android, megölte volna bármilyen érzés nélkül. Legalábbis az énekesnő halála után.
- Kutyaszorítóban van, Deckard! - Phil Resch láthatólag élvezte a helyzetet.
- Mit tegyek?
- A szex a megoldás - mondta Phil Resch. - Hiszen Luba Luft testileg vonzó volt! Eddig még nem fordult elő magával? - Phil Resch nevetett. - Úgy tanultuk, hogy ez problémát okozhat a fejvadászatban. Nem tudja, Deckard, hogy a gyarmatokon sokan android szeretőt tartanak?
- Ez törvényellenes!
- Persze hogy törvényellenes.
- És mi a helyzet a szeretettel?
- A szeretet csupán a szex másik neve!
- Ne vicceljen, Phil! Mint a hazaszeretet? Vagy a zene szeretete?
- Ha a szeretet tárgya egy nő vagy annak android másolata, akkor szex - mondta Phil a kiszáradt emberek biztonságával. - Ébredjen föl, és nézzen szembe önmagával, Deckard. Le akart feküdni egy nőnemű androiddal, és kész! Egyszer én is voltam így. Ne törjön le, ki fog gyógyulni belőle. Most csupán fordított sorrendben teljesítette a tennivalókat. Csinálja fordítva!
- Előbb feküdjek le vele…
- …aztán ölje meg!
Rick hirtelen arra gondolt, hogy a másik jó fejvadász. Már csak származását tekintve ember, érzelmileg nem. De ő maga? Érezhet így valaki, aki jól akar dolgozni?
Hirtelen, életében először, elfogta a kétség.

XIII.

John R. Isidore úgy száguldott haza a munkából, mint egy tűzcsóva. Kíváncsi volt, ott van-e még a lány, abban az ócska lakásban. Barátságos Bustert bámulva a tévében, miközben összerezzen a félelemtől, valahányszor csak úgy hallja, hogy valaki jár a lépcsőn.
Benézett egy feketepiaci fűszereshez. A kocsi ülésén finomságok hintáztak, ritkaságok, mint az aludttej, az érett őszibarack és finom, puha büdös sajt. 
Isidore ideges volt, és ezért elég rosszul vezetett, állítólag megjavított kocsija pedig köhögött és ugrált, mintha csak a generálozásra várna.
Az őszibarack és a sajt szaga betöltötte a kocsit, kellemesen csiklandozta az orrát. Valóságos kincsek ezek, kétheti fizetését adta értük, amit előlegként vett föl Mr. Sloattól. Az ülés alatt, ahol nem fenyegette annyira a rázkódás és törés veszélye, egy üveg Oporto lapult, a legnagyobb kincs. Isidore ezt a bort a Bank of America egyik páncélszekrényében őriztette, nem adta el, bármennyit ajánlottak is érte. Arra az esetre tartogatta, ha egyszer valamikor, talán az utolsó pillanatban jönne egy lány. És úgy gondolta, hogy erre most került sor.
A lift felé óvatosan lépkedett, Ügyelt az értékes csomagra és főként az üvegre. Aztán már ott is állt az ajtó előtt, kopogtatott az üveggel, és a szíve a torkában dobogott.
- Ki az? 
A lány hangja tompán, de tisztán hangzott az ajtó mögül.
- Isidore vagyok - mondta határozottan, azzal a magabiztossággal, amit délelőtt a videofonnal kapcsolatban szerzett. - Hoztam néhány finomságot! A szokásosnál sokkal jobb vacsorát készíthetünk!
Az ajtó kissé kinyílt, és Pris, akinek a háta mögött nem égett a villany, kikukucskált a lépcsőházba. Aztán kinyitotta az ajtót, és Isidore beléphetett. Amikor a lány meglátta, hogy mit hozott a férfi, fölkiáltott, arcán pajkos, kirobbanó öröm látszott. De rögtön el is múlt, és helyét megint a halálos szomorúság foglalta el.
- Mi az? - kérdezte Isidore.
- Kár belém ez a sok finomság - mondta színtelenül Pris.
- Miért?
- Óh… - A lány vállat vont, céltalanul tett néhány lépést, és kezét hosszú, régimódi szoknyája zsebébe mélyesztette. - Majd egyszer megmagyarázom. De azért kedves magától. És most szeretném, ha elmenne. Nincs kedvem társasághoz. 
Bizonytalanul a bejárati ajtó felé ment, imbolygott, kimerültnek látszott.
- Tudom, mi a baja!
- Igazán? - Pris kinyitotta az ajtót, és hangja még színtelenebb, szinte alig hallható lett.
- Nincsenek barátai. Most sokkal rosszabbul van, mint reggel.
- Vannak barátaim. - A lány hangja hirtelen magabiztos lett. - Legalábbis voltak, heten! De a fejvadászok azóta már munkához láttak. Úgyhogy most nem tudom, hány barátom él még! - Az ablakhoz ment, és kinézett a sötétbe. - Lehet, hogy már csak én.
- Mi az a fejvadász?
- Maguk persze nem tudnak róluk! - Idegesen, bántóan nevetett. - A fejvadász hivatásos gyilkos, aki kap egy listát azoknak a nevével, akiket meg kell ölnie! És minden személyért, akit megöl, fizetnek neki, ha jól tudom, ezer dollárt. A rendőrség alkalmazásában vannak, tehát havi fizetést is kapnak. De az elég alacsony, hogy ezzel is ösztönözzék őket a gyilkolásra.
- Biztos ebben? - kérdezte Isidore.
- Biztos vagyok-e abban, hogy van, ami a fejvadászt ösztönözze? Van, ami ösztönözze: élvezi a dolgot! 
Isidore soha életében nem hallott ilyesmiről, hiszen Barátságos Buster sem említette.
- Ez nincs összhangban a mercerista etikával! Minden élet egy! „Senki sem magányos sziget”, ahogy Shakespeare mondta hajdanán - magyarázta Isidore.
- Nem Shakespeare, hanem John Donne. - A lány megbocsátóan elmosolyodott.
- És magát üldözik? Képesek idejönni és megölni? 
Végre megértette, miért olyan tartózkodó a lány. Csakhogy ez bizonyára téveszme, ez a lány nyilván bolond, üldözési mániája van. Talán agysérüléstől vagy a portól! Lehet, hogy ő is különleges? 
- Én előbb elkapom őket - vágta ki hősiesen.
- Mivel? - Pris halványan megint elmosolyodott, apró, egyenletes fogai kivillantak.
- Engedélyt kérek lézerpisztoly viselésére. Itt a külvárosban könnyen megkapom! A rendőrség errefelé nem jár, itt mindenkinek magára kell vigyáznia.
- És amikor munkában van?
- Szabadságot veszik ki!
- Ez igazán kedves magától, Isidore - mondta Pris. - De ha a fejvadászok elkapták a többieket, Max Polieux-t, Garlandot, Lubát és Haskingot és Roy Baty-t… Roy és Irmgard Baty. Ha ők nem élnek, én már nem is számítok. A legjobb barátaim. Csak azt nem értem, miért nem jelentkeznek?
Isidore a konyhába ment, levette a poros, régen használt tányérokat, tálakat, poharakat, és mosogatni kezdett, miután alaposan kifolyatta a rozsdás meleg vizet. Pris is kijött, leült az asztalhoz. Isidore kinyitotta a bort, elosztotta az őszibarackot, a sajtot, aztán az aludttejet.
- Mi az a fehér izé? - kérdezte a lány.
- Aludttej, de szójasavóból készült. Ha igazi tejből lenne… - Pirulva elhallgatott.
- Android! Ilyen hibákat androidok szoktak elkövetni - mormogta Pris. - Ez leplezi le őket. 
Odament a férfihoz, megállt mellette, és Isidore legnagyobb meglepetésére, átkarolta, hozzásimult.
Aztán kivett a tálból egy barackot, meghámozta hosszú ujjaival, és kecsesen beleharapott. Miközben a barackot ette, váratlanul sírni kezdett. Hideg könnycseppek gördültek végig az arcán, le a ruhájára, a mellére. Eltávolodott a férfitól, lassú, kimért léptekkel járkálni kezdett.
- Tudja, a Marson éltünk. Onnan ismerem az androidokat. - A hangja remegett, de úgy látszott, örül, hogy beszélhet valakinek.
- És a Földön senki mást nem ismer, csak egykori emigránstársait? 
- Már az utazás előtt is ismertük egymást, mind Új New Yorkban laktunk. Roy és Irmgard Baty drogériát vezettek, Roy gyógyszerész volt, Irmgard kezelte a szépítőszereket, krémeket. A Marson sok bőrápolót használnak. Én… - határozatlanul megállt - …különböző gyógyszereket kaptam Roytól. Azért volt rájuk szükségem, mert… szóval, borzalmas hely a Mars. Ez… - vadul körbemutatott a lakáson -, ez semmi! Azt hiszi, a magánytól szenvedek? Az egész Mars magányos! Sokkal rosszabb, mint itt, a Földön!
- És az androidok nem biztosítottak társaságot? Egy hirdetésben azt hallottam… 
Isidore leült és enni kezdett, Pris fölvette a poharát, és közönyösen iszogatta a bort.
- Az androidok szintén magányosak.
- Ízlik a bor?
- Finom. - Pris letette a poharát. 
- Három éve ez az első korty, amit iszom!
- Azért jöttünk vissza, mert senkinek sem volna szabad ott élnie! - mondta Pris. - Nem arra teremtették azt a helyet, hogy ott ember éljen, legalábbis az utóbbi egymilliárd évben erre alkalmatlanná vált. Az ember a kövekben érzi ezt a hihetetlen, élettelen vénséget. Szóval, eleinte Roytól kaptam gyógyszereket; egy újfajta szintetikus idegnyugtatóval éltem. Aztán találkoztam Horst Hartmannal, akinek bélyegkereskedése volt. Az embernek annyi ott a fölösleges ideje, hogy kénytelen valami hobbit űzni, hogy legyen valami apró gondja, amivel állandóan foglalkozhat. Horst fölkeltette az érdeklődésemet a telepítés előtti irodalom iránt.
- Régi könyvekre gondol?
- Olyan könyvekre, amiket az űrutazás előtt írtak, de az űrutazásról.
- Hogyan írhattak le olyasmit, ami még…
- Az írók kitalálták.
- Minek az alapján?
- A képzeletük alapján. Sokszor tévedtek, a Vénuszt például paradicsomi dzsungelnek írták le, ahol hatalmas szörnyek és nők élnek! Érdekli az ilyesmi? - Pris számítóan nézett a férfira. - Nagy darab, nagy sörényű asszonyok, dinnye nagyságú, erős mellük van.
- Nem érdekel - vont vállat Isidore. 
- Valóságos vagyont lehetett szerezni, ha valaki a Marsra csempészett háború előtti folyóiratokat, könyveket vagy filmeket. Nincs azoknál izgalmasabb. Városokról olvasni, meg hatalmas ipari üzemekről. Az ember szinte el tudja képzelni, milyen lehetett volna, milyennek akarták a Marsot látni. Csatornákat is képzeltek rá.
- Csatornákat? 
Isidore homályosan emlékezett, hogy valaha olvasott ilyesmiről.
- Amelyek behálózzák a bolygót - mondta Pris -, és más csillagokról való lények lakják. Végtelenül bölcsek, jóságosak. Aztán történetek a Földről, amik akkoriban játszódnak, amikor még nem volt radioaktív por. 
- De hisz az ilyesmitől az ember csak még rosszabbul érzi magát, nem? - kérdezte Isidore, 
- Nem!
- És elhozott magával valamit ezekből az olvasmányokból? 
Isidore reménykedett, hátha ő is elolvashatná valamelyiket.
- Itt értéktelenek, a Földön sohasem haraptak rá. Pedig rengeteg van belőlük a könyvtárakban. A mi példányaink is innen valók, a földi könyvtárakból lopták őket, aztán automata rakétával föllőtték a Marsra. Az ember utazgat a nyílt űrben, meglát egy fénycsóvát, és máris ott egy rakéta. Kinyitja, és tele van a háború előtti irodalmi folyóiratokkal. Egy vagyon. De mielőtt eladná, persze kiolvassa. - A lány kezdett belemelegedni a beszélgetésbe. - A legjobban az tetszett, hogy…
Kopogtak.
- Nem nyitom ki! Maga se csináljon zajt, ne mozduljon! - suttogta Pris falfehéren. Kiegyenesedett, fülelt. - Azt sem tudom, bezártam-e az ajtót!
Könyörögve nézett a férfira, mintha tőle várná, hogy az óhaja teljesüljön.
A lépcsőházból hang hallatszott.
- Pris, itt vagy? Mi vagyunk. Roy és Irmgard! Megkaptuk a lapodat.
Pris tollat és egy darab papírt kerített, és gyorsan leírta az üzenetet.
„Maga menjen az ajtóhoz!” 
Isidore elvette a tollat:
„És mit mondjak?” 
Pris dühösen kapta ki a kezéből az írószerszámot:
„Nézze meg, hogy ők-e azok!” 
Isidore fölállt, és rosszkedvűen átment a nappaliba. Honnan tudja, hogy ők-e azok? Kinyitotta az ajtót. Ketten álltak a homályos lépcsőházban, egy alacsony asszony, Greta Garbo jellegű szépség, kék szemű, szőke hajú. A férfi magasabb volt, a tekintete értelmes, de széles, mongolos arca meglehetősen brutális. A nő divatosan öltözött, a férfi gyűrött inget és piszkos nadrágot viselt, mint aki szándékosan közönségesnek akar látszani. Rámosolygott Isidorera, de fényes, szűk szeme hideg maradt.
- Egy barátunkat keressük… - kezdte az asszonyka. Bepillantott Isidore háta mögé, az arcán hirtelen fölvillant az öröm, és máris a szobában volt. - Pris! Hogy vagy?
A két nő átölelte egymást. Isidore félreállt, erre a komor, nagy darab Roy Baty is belépett, arcán különös, kifejezéstelen mosollyal.

XIV.

- Beszélhetek? - intett Roy Isidore felé.
- Felőle nyugodt lehetsz - mondta az örömtől reszketve Pris, aztán Isidore-hoz fordult. - Bocsásson meg! 
Félrevonta a Baty házaspárt, suttogva beszélgettek, aztán mindhárman visszamentek J. R. Isidore-hoz, aki úgy érezte: hirtelen idegenné lett a lány lakásában.
- Mr. Isidore vigyáz rám, gondoskodik rólam. - A lány szavaiban gonoszkodó gúny csengett. Isidore pislogott. - Látjátok? Valódi ételt hozott nekem.
- Ételt? - visszhangozta Irmgard Baty, és tipegve átment a konyhába. - Őszibarack! - mondta, fölkapta a tálkát, Isidore-ra mosolygott, és apró falatokat kapva a szájába, evett. 
Mosolyából egyszerűen melegség áradt, nem úgy, mint Pris mosolyából. Látszólag nem rejtőzött mögötte semmi.
Isidore utánament, vonzónak találta az asszonyt. 
- Maguk a Marsról jöttek? 
- Igen, föladtuk - az asszony csicsergett, akár egy madár, kék szeme csillogott. - Micsoda szörnyű helyen laknak! Ugye, itt nem él senki más? Nem láttunk sehol lámpafényt.
- Én egy emelettel följebb lakom - mondta Isidore. - Ó, azt hittem, együtt élnek Pris-szal!
Roy Baty még mindig ridegen mosolygott.
- Polieux-t elkapták.
Pris arcáról egyszeriben leolvadt a mosoly, amit barátai megjelenése váltott ki.
- Elkapták?
- Garlandot is - folytatta Roy Baty. - Valamint Anderst és Gitchelt, nem sokkal ezelőtt pedig Lubát. - Úgy adta elő a híreket, mintha ez beteges örömet okozna neki. Mintha örömét lelné Pris megdöbbenésében. - Nem hittem, hogy Lubát elkapják. Emlékezz csak, ezt mondtam egész úton.
- Akkor csak… - kezdte Pris. 
- Hárman maradtunk - mondta nyugtalanul Irmgard.
- Ezért vagyunk itt - tette hozzá Roy Baty. 
Hangja meglepően melegen csengett. Minél súlyosabbra fordult a helyzet, láthatólag annál jobban élvezte. Isidore ezt képtelen volt megérteni.
- Istenem - mondta lesújtva Pris. 
- Azt a nyomozót, a fejvadászt, Dave Holdent - lrmgard undorral ejtette ki a nevet - Polieux majdnem elintézte.
- Majdnem elintézte! - visszhangozta széles mosollyal Roy.
- Szóval, ez a Holden most kórházban van - folytatta Irmgard -, a listáját átadták egy másik fejvadásznak, Polieux majdnem elkapta azt is. Végül az lőtte le Polieux-t, aztán Lubát kereste föl, ezt onnan tudjuk, hogy Lubának sikerült érintkezésbe lépnie Garlanddal, aki kiküldött valakit, és bevitette a pasast a Mission Streetre. Luba akkor hívott föl minket, mikor Garland embere elvitte a fejvadászt. Biztos volt benne, hogy minden rendben lesz, és Garland megöli a fejvadászt. De valami baj történt a Mission Streeten. Hogy micsoda, azt talán sohasem fogjuk megtudni.
- És ez a fejvadász tud rólunk is? - kérdezte Pris. 
- Igen azt hiszem, de nem tudja, hol vagyunk - válaszolt Irmgard. - Nem megyünk vissza a lakásunkra, a kocsiba mindent bepakoltunk, és ebben az ócska házban elfoglaljuk az egyik elhagyott lakást.
- Okos ez? - szedte össze a bátorságát Isidore. - Ho-ho-hogy mind egy helyen legyenek?
- Mindenki mást elkaptak! 
Irmgard gyakorlatias és szinte feldobott volt, mégis éppen olyan rezignált, mint a férje. Isidore arra gondolt, hogy ezek mind olyan furcsák. Nem értette a dolgot. Mintha valami különös, veszedelmes, érzelem nélküli logika irányítaná a gondolkodásukat. Kivéve Pris-t, ő valóban nagyon rémült volt. Ettől a viselkedése majdnem természetesnek látszott.
- Miért nem költözöl hozzá? - kérdezte Roy Pris-től, Isidore-ra mutatva. - Valamelyes védelmet biztosíthat!
- Egy hülye? - kérdezte Pris. Fölhúzta az orrát. - Nem fogok egy hülyével élni! 
- Ostobaság - mondta gyorsan Irmgard. - A fejvadászok gyorsak. Talán már ma este próbálkozni fog.
- Az istenért, csukjuk be az ajtót! - mondta Roy, a bejárati ajtóhoz ment, egyetlen mozdulattal becsapta, aztán be is kulcsolta. - Azt hiszem, Isidore-hoz kell költöznöd, Pris. Irm és én is itt maradunk az épületben; így segíthetünk egymásnak. A kocsimban vannak alkatrészek, fölszerelek egy kétoldalú lehallgatót, így te is hallasz minket, mi is téged! Riasztóberendezést is elhelyezek, amit mind a négyen használhatunk. A mesterséges személyiségek sem váltak be, még Garlandé sem. Persze ostobaságot követett el, mikor a fejvadászt a Mission Streetre vitette. Polieux pedig, ahelyett, hogy minél tovább távol tartotta volna magát a fejvadásztól, maga ment el hozzá. Mi nem tesszük ezt, nyugton maradunk. 
A helyzet mintha mániákus energiát szabadított volna föl benne. Mélyet sóhajtott, és ezzel magára hívta mindenkinek a figyelmét. 
- Azt hiszem, oka van annak, hogy mi hárman még élünk! Ha tudná, hogy hol vagyunk, már itt lenne, hiszen a fejvadászat lényege a gyors munka.
- Ha pedig vár - helyeselt Irmgard -, eltűnünk, ahogy már annyiszor. Roynak igaza van, tudja a nevünket, de nem tudja, hol vagyunk. Szegény Luba ott volt az operaházban, a nyilvánosság előtt, nem volt nehéz rátalálni.
- Ő akarta így - mondta tragizálva Roy -, azt remélte, hogy közismert személyiségként nagyobb biztonságban lesz.
- Lebeszélhetted volna!
- Meg is mondtam neki! Polieux-nek is mondtam, hogy ne adja ki magát a rendőrség emberének. Garlandnak is megmondtam, hogy saját fejvadászainak egyike fogja elkapni! Gondolom, így is történt. 
Himbálta magát a sarkán, és bölcs arcot vágott.
- Mr. Baty sza… sza… szavaiból - szólalt meg Isidore - úgy érzem, hogy ő itt a f… f… főnök.
- Igen. Roy a főnök - mondta Irmgard.
- Ő szervezte meg az utazásunkat - tette hozzá Pris. 
- Akkor - mondta Isidore - tegye azt, amit ő t… t… tanácsol. 
Reménykedve, feszültséggel telten elhallgatott.
Néhány napig itthon marad, és vigyáz Prisre. A találékony Milt még valami fegyvert is tudna készíteni neki, amivel majd ő kiáll a fejvadászok ellen, akárkik is legyenek! Elképzelt egy könyörtelen valakit, aki egy gépelt listával és fegyverrel a kezében jár-kel, és közben bürokratikusan gyilkol.
Hihetetlen, hogy a rendőrség nem tehet semmit. Isidore ezt képtelenségnek tartotta. Vagy ezek az emberek elkövettek valamit? Talán illegálisan jöttek vissza a Földre? A tévében már többször megismételték a fölhívást, hogy minden rendkívüli földreszállást jelenteni kell. A rendőrség nyilván szemmel tartja az ilyesmiket. Isidore belefáradt a töprengésbe. Hiszen ha így is van, ma már akkor sem ölnek szándékosan.
- A hülye belém esett - mondta Pris. 
- Ne hívd így! - Irmgard szánakozó pillantást vetett Isidore-ra. - Gondold meg, hogy ő minek nevezhetne téged!
Pris hallgatott. Az arckifejezése megfejthetetlen volt.
- Hozzálátok a poloska beszereléséhez - szólt Roy. - Mi ebben a lakásban maradunk Irmgarddal, Pris pedig Isidore-hoz költözik. 
Hatalmas testéhez képest elképesztő gyorsasággal indult, egy pillantás múlva már az ajtón kívül volt. A kivágott ajtó csattanással vágódott a falnak, ahogy eleresztette. Isidore-nak ekkor egy pillanatra fura látomása támadt: fémvázat látott, tele görgőkkel, áramkörökkel, elemekkel, szelepekkel és fogaskerekekkel, de a látomás azonnal visszaváltozott Roy Baty lompos alakjává. Nevethetnékje támadt, de elfojtotta.
- Mindig határozott volt - mondta hűvösen Pris -, kár, hogy olyan ügyetlen a technikai dolgokban.
- Ha megmenekülünk, az Roynak lesz köszönhető - szólt komolyan és feddőn Irmgard.
- De minek… - morgott lemondóan Pris, aztán vállat vont. - Magához költözöm, védelmezhet.
- M… m… mindannyiukat! - vágta rá Isidore.
- Hálásak vagyunk érte - mondta komolyan és formálisan Irmgard.-  Maga az első barátunk itt a Földön, Talán egyszer majd viszonozhatjuk.
Megveregette a férfi vállát. 
- Van valami háború előtti irodalma, amit elolvashatnék? - kérdezte Isidore.
Irmgard Baty kérdőn nézett Prisre. Pris összeszedte néhány holmiját, és Isidore kezébe nyomta a csomagot, aki ettől elégedett és boldog volt.
- Nem, nem hoztunk magunkkal ilyesmit, de már meséltem, hogy miért nem.
- Holnap elmegyek a könyvtárba - mondta Isidore kifelé menet -, és hozok olvasnivalót, hogy legyen mivel töltse az időt.
Fölvezette Prist a maga sötét, üres, lomokkal teli lakásába, a holmiját bevitte a hálószobába. Bekapcsolta a fűtést, a lámpákat és az egyetlen működő tévécsatornát.
Pris körüljárt zsebre dugott kézzel, arcára savanyú kifejezés ült ki.
- Mi baj? - kérdezte Isidore, miközben a lány holmiját szétrakta az ágyon.
- Semmi. 
Megállt az ablaknál, széthúzta a függönyt, és rosszkedvűen kinézett. 
- Ha igazán azt hiszi, hogy keresik, akkor…
- Ez csak lázálom - mondta Pris -, a gyógyszerektől van, amiket Roytól kaptam.
- T…t…tessék?
- Maga igazán elhiszi, hogy vannak fejvadászok?
- Mr. Baty mondta, hogy megölték a barátaikat.
- Roy Baty éppen olyan bolond, mint én! A Keleti Part egyik elmegyógyintézetéből szöktünk, skizofrén betegek vagyunk, csökkent érzelmi élettel. És csoportos hallucinációink vannak.
- Akkor jó - mondta megkönnyebbülten Isidore.
- Miért? 
A lány megfordult, és merően a férfira nézett, de olyan élesen, hogy Isidore belepirult. 
- M… m… mert ilyen dolgok nem történnek! A kormány nem öl meg senkit, semmiféle b… b… bűnért. És a mercerizmus… 
- Csakhogy - szólt közbe Pris - ha valaki nem emberi lény, akkor mindjárt más a helyzet.
- Ez nem igaz. Még az állatokat sem ölik meg!
- Szóval nem történhet meg, igaz? - Pris még mindig áthatóan nézett rá. - Mint mondja, még az állatokat is védelmezi a törvény, Minden életet. Minden szerves lényt, amely csúszik-mászik, vagy tekereg, vagy repül, vagy rajzik, vagy tojást rak, vagy… 
Elhallgatott, mert Roy csörtetett be a lakásba, valami vezetéket vonszolva maga után, amelynek a végén bonyolult szerkezet volt. Különös mosolyával magyarázni kezdte a készüléket Prisnek, és Isidore-nak, 
- A riasztóberendezés. Ezek a zsinórok a szőnyeg alatt antennaként működnek. Fölfogják minden olyan… - kereste a szót - …minden olyan agy jelenlétét, amely nem négyünké. 
- És aztán? Fegyver lesz nála. Nem eshetünk neki, nem haraphatjuk halálra - mondta Pris. 
- A szerkezethez egy Penfield-egység csatlakozik - folytatta Roy. - A riasztással együtt pánikhangulatot sugároz a betolakodóra, hacsak az nem lő nagyon gyorsan, ami előfordulhat. Hatalmas pánikot kelt, egyetlen emberi lény sem maradhat a közelében néhány másodpercnél tovább. Esetleges mozgáshoz vezet, céltalan meneküléshez, izom- és ideggörcshöz. És akkor mi elkapjuk.
- Talán. Ha nem elég gyors és ügyes - tette hozzá Pris.
- És ez a berendezés ránk nem lesz hatással? - kérdezte Isidore.
- Isidore-ra hatni fog - tette hozzá Pris. 
- Na és? Akkor mindketten menekülnek, nekünk pedig jut időnk a cselekvésre. Isidore-t nem ölik meg, nem szerepel a listán.
- És Isidore jelenléte nem indítja meg a készüléket? - kérdezte Pris. - Végül is ő… 
- Az ő agykisugárzására behangoltam - az nem indítja meg, kell hozzá még egy emberi lény. 
Dühösen pillantott Isidore-ra, mert elszólta magát.
Androidok, gondolta Isidore, és egy kissé megdöbbent. De nem érdekelte, neki mindegy volt. Most már tudta, miért akarják megölni őket. Most már mindent értek! A fejvadászt, a barátaik megölését, az utazást a Földre, az óvatossági intézkedéseket.
- Rosszul fejeztem ki magam - morgott Roy Baty.
- Igen - válaszolta Isidore. - De mit számít nekem? Én meg különleges vagyok, velem sem bánnak jól, nem is emigrálhatok. Maguk nem jöhetnek ide, én nem mehetek oda, vagyis úgy bánnak velünk, szóval egyformán, hiszen… - aztán elhallgatott.
Roy lakonikusan csak ennyit mondott:
- Úgysem tetszene magának a Mars.
- Kíváncsi voltam - szólt Pris Isidore-nak -, hogy mikor jön rá.
- Nyilván ez lett Garland és Max Polieux veszte, túlságosan biztosak voltak abban, hogy nem veszik észre! - állapította meg Roy Baty. 
- Maguk értelmesek… - Isidore-t még mindig eltöltötte a felismerés izgalma. - Elvontan gondolkodnak! Bárcsak nekem olyan agyam lenne, mint maguknak! Akkor átmennék a vizsgán. Azt hiszem, maguk ugyancsak fölöttem állnak, sokat tanulhatnék maguktól.
- Még mindig nem fogta fel, hogyan jöttünk el a Marsról - mondta élesen Pris. - Hogy mit tettünk!
- Amit tennünk kellett - morogta Roy Baty.
A nyitott ajtóban Irmgard Baty állt, de csak akkor vették észre, amikor megszólalt.
- Nem hiszem, hogy aggódnunk kellene Isidore miatt! Vele sem bánnak jól, ő maga mondta. Amit pedig a Marson tettünk, az őt nem érdekli. Ismer és szeret minket! És ez az érzelem számára minden. Mi ezt nehezen értjük meg, de így van. - Most Isidore-hoz fordult, egészen közel állt mellé, és a szemébe nézett. - Ugye tudja, hogy nagyon sok pénzt kapna, ha följelentene minket? Mégsem fogja megtenni.
- Maga nagy ember, Isidore - mondta Pris. 
- Ha android volna, holnap reggel tízig följelentene minket - mondta derűsen Roy. - Oda vagyok a csodálattól! - Nem lehetett tudni, hogy komolyan beszél-e, legalábbis Isidore nem tudta eldönteni. - És mi még azt hittük, hogy barátságtalan világba kerültünk, csupa ellenség közé!
- Én nem aggódom.
- Pedig okod lenne rá - szólt Roy, és Irmgardra nézett.
- Szavazzunk! - ajánlotta Pris. - Mint a hajón, ha nem tudtunk megegyezni.
- Én többet nem szólok. De nem hiszem, hogy találunk még egy emberi lényt, aki befogad és segít nekünk. Mr. Isidore ugyanis… - Irmgard kereste a szót.
- Különleges! - zárta le a vitát Pris. - Nos, hogy határozunk?
- Maradjunk! - mondta határozottan Irmgard.
- Öljük meg Mr. Isidore-t, és rejtőzzünk el máshol - szólt Roy Baty.
Mindannyian feszült figyelemmel fordultak Pris felé. Isidore is.
- Maradjunk itt - mondta Pris, aztán hangosabban hozzátette: - Szerintem J. R. Isidore-nak több az értéke, mint a veszélye. Nem élhetünk emberi lények között úgy, hogy meg ne tudnák! Ez okozta Polieux és Garland, Luba és Anders vesztét.
- És ha csak ugyanazt tették, amit mi? - vágta rá Roy. - Megbíztak egy emberi lényben, akiről azt hitték, hogy más! Hogy különleges!
- Ez csak feltételezés. Azt hiszem, hogy ők, ők… - Irmgard bizonytalan mozdulatot tett. - Elvegyültek az emberek között. Színpadon szerepeltek, mint Luba. Roy, mi túlságosan bízunk a felsőbbrendű értelmünkben! - Égő szemmel nézett a férjére. - Túlságosan okosak vagyunk, Roy, te most is ezt csinálod!
- Szóval rábízzuk az életünket egy ütődött, nyomorult… - kezdte Roy, aztán legyintett. - Fáradt vagyok. Hosszú volt az út, Isidore.
- Remélem - mondta boldogan Isidore -, hogy segíthetek kellemessé tenni a földi tartózkodásukat.
Életének ez a csúcspontja: három lény van körülötte, mindegy, hogy nem valódi emberek, de értelemmel, méghozzá igen magas értelemmel rendelkező lények, akiknek szükségük van rá, akiknek a hasznára lehet.

XV.

A hivatalos munkaidő leteltével Rick Deckard elröpült ahhoz az üzletsorhoz, ahol a nagyállatokat árusították hatalmas kirakatokkal és fénylő reklámokkal. Még mindig érezte azt az új, ijesztő depressziót, ami a nap során a hatalmába kerítette. Az állatokkal és állatkereskedőkkel való foglalatosság látszott az egyetlen orvosságnak, hogy elűzhesse ezt a bénító érzést.
- Parancsoljon, uram - mondta egy elegáns, új állatkereskedő, amint ott állt üveges és alázatos sóvárgással bámulva az árut. - Lát valami kedvére valót?
- Nem is egyet - mondta Rick. - De az árak nyugtalanítanak.
- Ön szabja meg a feltételeket, hogy mit akar hazavinni, és hogyan óhajt fizetni.
- Háromezer készpénzem van. Mennyibe kerül az a nyúlcsalád?
- Uram, ha Ön lefizet háromezer előleget, sokkal különbet is ajánlhatok, mint az a nyúlpár. Mit szólna egy kecskéhez? Szabad megkérdeznem, hogy ez új árkategóriát jelent az ön számára?
- Általában ritkán van három ezres a zsebemben! 
- Gondoltam, uram, amikor a nyulakat említette. Csakhogy a nyúllal az a baj, hogy mindenkinek van. Örülnék, ha ön is belépne a kecsketartók osztályába, ahová érzésem szerint tartozik.
- És mi a kecske előnye?
- A kecskének az a legfőbb előnye, hogy megtanítható és felöklel bárkit, aki megpróbálja ellopni.
- De nem akkor, ha altatót lőnek belé! - mondta Rick.
- A kecske hűséges - folytatta tántoríthatatlanul a kereskedő. - Van még egy olyan kivételes tulajdonsága, amely talán elkerülte az ön figyelmét. Ha az ember állatot tart, gyakran arra ébred, hogy az állat valami radioaktívat evett és elpusztul. A kecskét nem zavarja a fertőzött műétel. Olyasmit is megehet, ami végezne egy tehénnel, egy lóval, vagy egy macskával. Hosszú távú beruházásként a kecske, különösen a nőstény, páratlan előnyöket biztosít.
- Ez nőstény? 
Rick szemügyre vette a nagy, fekete kecskét, elindult az állat felé, a kereskedő követte.
- Igen, ez nőstény. Fekete, núbiai, és igen nagy példány, mint látja. Az idei piacon még nem volt hasonló. Igen alacsony áron ajánljuk.
Rick elővette gyűrött Sidney-katalógusát, és megkereste a fekete núbiai kecske árát.
- Készpénzes üzlet lesz? - kérdezte a kereskedő. - Vagy becserél valamilyen állatot?
- Készpénz - mondta Rick.
A kereskedő fölírta az árat egy papírra, és gyorsan, szinte lopva megmutatta Ricknek.
- Sok - mondta Rick, és kisebb összeget mondott.
- Ennyiért nem adhatunk kecskét! - tiltakozott a kereskedő, újabb számot írt a papírra. - Uram, ez a kecske még nincs egyéves, igen hosszú élet áll előtte. 
- Áll az alku - mondta Rick, miután elolvasta az ajánlott árat. 
Aláírta a részletfizetési szerződést, a háromezer dollárt lefizette előlegnek, és rövidesen ott állt a kocsija mellett, amelyre föltették a kecske ketrecét.
Most már van állatom, gondolta boldogan, eleven állatom van, életemben másodszor!
Ugyanakkor a részletfizetési kötelezettség nyugtalanította. De vásárolnia kellett, vissza kellett nyerje az önbizalmát.
Ügyetlenül indította a kocsit. Arra gondolt közben, hogy Iran mérges lesz, nyomasztani fogja a felelősség. Pedig neki kell majd gondoskodnia az állatról, hiszen egész nap otthon van.
Miután leszállt a tetőre, még üldögélt egy ideig, és valami nagyon valószínű történetet igyekezett kitalálni.
- A munkám megköveteli! Igen, ez lesz a végső adu. A presztízsemről van szó, nem élhetünk egy elektronikus báránnyal, mert ez aláássa a munkaerkölcsömet! Kissé fellengzősen hangzik, de ezt fogom mondani neki - zárta le a töprengést.
Kiszállt a kocsiból, nagy erőlködéssel leemelte a ketrecet a hátsó ülésről. Közben a kecske ide-oda lépegetett, és csillogó, okos szemmel nézett rá. Hangot nem adott.
- Szia - szólt ki a konyhából Iran, amikor belépett a lakásajtón. - Miért jöttél ilyen későn?
- Gyere csak föl a tetőre, mutatni akarok valamit.
- Te állatot vettél? - Iran leoldozta a kötényét, hátrasimította a haját, és sietett Rick után. - Miért vetted meg nélkülem? Jogom van beleszólni az ilyen döntésbe, életünk legfontosabb lépése ez… - lihegte a férje után.
- Meg akartalak lepni! 
- Fejpénzt kaptál… - szólt vádló hangsúllyal Iran.
- Igen. Elintéztem három andit. - Beléptek a liftbe. - Kénytelen voltam megvásárolni, valahogyan le kellett vezetnem azt, ami történt bennem. Valami felkavart a lecsöndesítésük közben. Képtelen lennék továbbcsinálni, ha nem vehetek igazi állatot.
A lift fölért a tetőre. Rick odavezette a feleségét az alkonyi homályban a kecskéhez. Bekapcsolta a tetőlámpákat, és szótlanul a kecskére mutatott. Várta az asszony reakcióját.
- Istenem! - suttogott Iran, a ketrechez lépett, belenézett, aztán körüljárta, minden oldalról megbámulta az állatot. - Valódi? Nem hamisítvány?
- Valódi - mondta Rick. - Ha ugyan be nem csaptak. 
De ő maga is tudta, hogy ilyesmi ritkán történik, a csalásért hatalmas büntetést fizet a kereskedő, a valódi állat piaci árának két és félszeresét.
- Kecske… - mondta Iran. - Fekete núbiai kecske. És igazi!
- Nőstény, később elvihetjük párosodni - mondta Rick. - És lesz tejünk, amiből sajtot csinálhatunk!
- Összeengedhetjük a báránnyal? 
- Ki kell kötni, legalább az első napokban.
- „Csak tiszta forrásból…” - mondta furcsa, halk hangon Iran. - Emlékszel? Amikor először találkoztunk, azon a Bartók-hangversenyen… - Gyöngéden átfogta Rick vállát, odabújt hozzá, megcsókolta. - Nagy szerelem, ezt terveztük… emlékszel? És nagyon sok boldogság…
- Kösz - mondta Rick, és megölelte az asszonyt.
- Gyere, menjünk le, és vacsora közben nevet adunk neki! Tisztességes névre van szüksége! Kötelet is találsz, amivel kiköthetjük.
Bill Barbour, a szomszéd, éppen a lova körül tevékenykedett és átkiáltotta.
- Milyen jóképű kecskéjük van! Gratulálok. Jó estét, Mrs. Deckard. Ettől még gidáik is lehetnek, én meg szívesen elcserélem majd a csikómat egy-két gidára.
- Kösz - mondta Rick, és követte Irant a lifthez. - Segít ez a depressziódon? Mert az enyémen igen.
- Hát persze! Most már mindenkinek bevallhatjuk, hogy a bárány hamisítvány - lelkendezett Iran.
- Nem fontos.
- De megtehetjük - makacskodott a felesége. - Most már semmit sem kell titkolnunk, valóra vált, amire mindig is vágytunk. Olyan ez, mint egy álom. 
Megint lábujjhegyre állt, Rickhez bújt, és megcsókolta. Mohó, szaggatott lélegzete csiklandozta a férfi nyakát.
- Ne menjünk még le a lakásba! - kérte hirtelen Rick. - Maradjunk itt a kecskével, elüldögélünk, nézzük, talán enni is adhatnánk neki! Hoztam egy zsák takarmányt is. Közben elolvashatjuk a kecskegondozási kézikönyvet, azt is adtak hozzá. És nevezzük el Eufémiának! 
- Erkölcstelen dolog, ha nem osztjuk meg az örömünket Mercerrel! - válaszolt Iran. - Ma már bekapcsoltam a dobozt, és egy kicsit enyhített a depressziómon. - Fölemelte a csuklóját, sötét zúzódás látszott rajta. - Gyere Rick! Csak egy perc az egész. Úgyis olyan ritkán veszel részt az egyesülésben, pedig ennyivel tartozol nekik! Erkölcstelen, ha nem osztjuk meg az örömünket!
A nappaliban Iran bekapcsolta az üres dobozt, arcán egyre növekvő boldogság tükröződött. Ragyogott, mint a kelő újhold.
- Azt akarom, hogy mindenki megtudja! Egyszer velem is megtörtént, az egyesülés során olyan emberrel kerültem egy hullámhosszra, aki éppen akkor vett állatot. Egyszer pedig… Egyszer pedig olyan ember érzelmeit fogtam, akinek kimúlt az állata. De mások megosztották vele az örömüket! Gondold meg, hátha éppen egy öngyilkosjelöltre bukkanunk, és a mi örömünk majd őt is…
- Részesülni fognak az örömünkből, de mi veszíteni fogunk - mondta Rick -, elcseréljük az érzéseinket az övéikre! Elvész az örömünk. 
Az együttérzésdoboz képernyőjén ragyogó, alaktalan színek kavarogtak. Iran sóhajtott, és megfogta a fogantyúkat.
Rick most először kezdte megérteni, mit jelent a mercerizmus az olyan embereknek, mint Iran. Benne viszont, úgy érezte, a Phil Reschsel való találkozás megváltoztatott valamit, lezárt egy idegpályát és másikat nyitott. Ez pedig talán egy láncreakció kezdete. Elhúzta az asszonyt a doboztól.
- Figyelj rám, el akarom mondani, mi történt ma velem! Találkoztam egy másik fejvadásszal, akit még sohasem láttam. Egy ragadozóval, aki örömét leli a gyilkolásban! És ettől másként kezdtem látni őket. Úgy értem, azelőtt a magam módján én is úgy láttam őket, mint az a fejvadász.
Iran hallgatott. Talán kezdi megérteni, hogy az idegenekre irányuló együttérzésdoboz helyett a férjének igen nagy szüksége van arra, hogy beszélgessenek? Rick mindenesetre folytatta:
- Föltettem magamnak egy tesztkérdést, és az igazolta a gyanúmat: kezdek rokonszenvet érezni az androidok iránt! Tudod, hogy ez mit jelent, hiszen magad mondtad ma reggel: „a szegény andik”. Vagyis érted, hogy miről beszélek. Ezért vettem a kecskét. Azelőtt sohasem éreztem ilyet. Talán depresszióba kerültem, hozzád hasonlóan… Most már értem, hogy mennyire szenvedsz olyankor, de azt hittem, hogy mindig idejében abba tudod hagyni, magadtól, vagy a hangulatorgona segítségével. De amikor te depressziós vagy, semmi sem érdekel. Semminek sincs értéke a számodra, mert…
- És mi lesz az állásoddal? - Az asszony hangja élesen vágott közbe, Rick összerezzent. - Mennyi a havi részlet a kecskére? - fölkapta az asztalról a szerződést. - A kamat! Mekkora a kamat! És mindezt azért, mert depressziós voltál? Nem azért, mert nekem akartál meglepetést szerezni! Megtámad a depresszió, és költekezel… De mindegy, örülök a kecskének, szeretem… De szörnyű anyagi teher! 
Az arca szinte szürke volt.
- Átállhatok más munkára is - mondta Rick. - Vagy átmehetek máshová.
- És a fejpénz? Szükségünk lesz rá, mert visszaveszik a kecskét!
Megszólalt a videofon.
- Ha nem jöttünk volna le - mondta Rick -, hanem ott maradunk a tetőn a kecskével, most nem kellene fölvenni!
Iran a készülékhez ment.
- Félsz?
- Az ügyosztály lesz az - mondta Rick. - Mondd, hogy nem vagyok itthon.
- Halló - szólt Iran a készülékbe.
Rick arra gondolt, hogy még három andit kellett volna becserkésznie, ahelyett, hogy hazajött. A képernyőn megjelent Harry Bryant arca, így már ő sem tagadhatta le magát. Lassan, kelletlenül visszament a készülékhez. 
- Igen! - szólt Iran. - Képzelje, Mr. Bryant, vettünk egy kecskét. Jöjjön át, és nézze meg! 
Átadta a kagylót Ricknek, odament az együttérzésdobozhoz, leült, és szinte rögtön bekapcsolódott a szertartásba. Rick látta, hogy a felesége lélekben már nincs vele, ő megint egyedül maradt.
- Tessék - szólt a kagylóba.
- Két androidnak a nyomában vagyunk - mondta Harry Bryant. Az irodájából beszélt, Rick látta az ismerős íróasztalt, az iratok tömegét. - Nyilván figyelmeztették egymást, mert eltűntek arról a címről, amit Dave megadott.
Rick elővette a tollát, a kecskeszerződés ott feküdt a térdén, arra fog jegyezni.
- A 3967-C számú épületben vannak, menjen, amilyen gyorsan csak tud! - mondta Bryant. - Valószínűleg tudnak arról, hogy maga elkapta Garlandot, Luftot és Polieux-t.
- Ezért menekültek el - szólt Rick.
- Iran azt mondta, hogy vettek egy kecskét!
- Igen, hazafelé jövet vásároltam.
- Majd átmegyek, és megnézem, ha lecsöndesítette a három androidot. Az imént beszéltem Dave-vel. Gratulál, és azt üzeni, hogy vigyázzon magára. Azt mondja, a Nexus-6 típus ravaszabb, mint gondolta. Alig tudta elhinni, hogy maga hármat elkapott egyetlen nap alatt.
- Három elég is volt - mondta Rick. - Pihennem kell.
- Holnapra meglógnak! Még ma este menjen oda - utasította Bryant. - Mielőtt berendezkednek a védekezésre.
- Már megtették, várni fognak.
- Fél? - kérdezte erre Bryant.
- Megyek. - Rick le akarta tenni a kagylót.
- Mihelyt eredményre jutott, értesítsen, az irodámban leszek.
- Ha elkapom őket, veszek egy bárányt!
- Hiszen van báránya, mindig is volt!
- Elektronikus - mondta Rick, és letette a kagylót.
A fekete együttérzés doboznál a felesége elragadtatott arccal kuporgott. Egy ideig állt az asszony mellett, megérintette a vállát, de Iran nem vett tudomást róla.
A képernyőn Mercer homályos, köpenybe burkolt alakja kapaszkodott fölfelé, és hirtelen egy szikladarab zúgott el mellette. Rick arra gondolt, hogy az ő helyzete ennél rosszabb. Mercer semmi olyat nem tesz, ami idegen tőle. Szenved, de nem kell mást csinálni, mint amit önszántából tenne.
Hirtelen kíváncsiság fogta el. A felesége helyére ült, hosszú idő óta először megfogta az együttérzés-fogantyúkat.
Gazos pusztaság tárult eléje. A levegőben tavaszi illatot érzett, pedig száraz sivatagban járt, ahol régóta nem esett az eső.
Egy öreg férfi állt előtte, fáradt, elkínzott tekintetű.
- Mercer? - kérdezte Rick. 
- A barátod vagyok, mégis úgy kell járnod az utadat, mintha én nem is léteznék.
- Nem értem. Segítségre van szükségem.
- Hogyan menthetnélek meg, ha önmagamat sem tudom megmenteni?
- Akkor mire jó ez?
- Hogy ne legyél egyedül. Menj, és teljesítsd a feladatodat akkor is, ha tudod, hogy helytelen.
- Miért? - kérdezte Rick. - Inkább otthagyom az állásomat!
Egy kő süvített feléje, de csak a fülét érte. Rögtön elengedte a fogantyúkat, és ismét a szobában érezte magát. A feje fájt az ütéstől, és érezte, hogy az arcán nagy vércsöppek gördülnek végig.
Iran egy zsebkendőt szorított a férje fülére.
- Igazán nem állhatom, ha eltalálnak. Köszönöm, hogy fölfogtad a követ, bizonyosan nekem szánták.
- Indulnom kell - mondta Rick.
- Munka?
- Hárman is vannak! 
Elvette Irantól a zsebkendőt, és indult, még mindig szédülő fejjel.
- Sok szerencsét!
- Semmi hasznom abból, hogy megfogtam a fogantyúkat! - mondta Rick. - Mercer nem segít. Semmivel sem tud többet, mint én magam.
Becsukta maga mögött az ajtót. Elolvasta a szerződés hátára írt címet: A 3967-C épület. Jó búvóhely. A környék sötét, eltekintve az éjszakai fényektől, amelyek őt is odavezetik. A fények… Vonzanak, mint a halálfejes lepkét. De nincs tovább, Mást kell csinálnia, ha egyáltalán képes lesz rá. 
Két andi egyszerre? Valószínűleg képtelen lesz elintézni őket. Túl fáradt már, és túl sok dolog történt ma.
Aztán eszébe jutott, honnan kaphat segítséget.
Fölért a tetőre, s egy pillanat múlva már a kocsijában ült és tárcsázott.
- Rosen Társaság - hallatszott a központos hangja.
- Rachael Rosent kérem! - morogta Rick.
Egy idő múlva Rachael Rosen apró, sötét bőrű arca jelent meg a képernyőn.
- Üdvözlöm. Mr. Deckard.
- Nagyon elfoglalt? Vagy beszélhetünk? Ahogy fölajánlotta ma reggel. 
Mintha nem is ma lett volna: egy nemzedéknyi idő múlt el azóta, hogy utoljára beszéltek. Rick ennek minden súlyát szinte fizikai teherként érezte. A zsebkendővel letörölte még mindig vérző fülét.
- Megsérült a füle? - kérdezte Rachael.
- Igazán azt hitte, hogy nem hívom vissza?
- Én csak azt mondtam, hogy az egyik Nexus-6 el fogja kapni, mielőtt maga intézné el őt. 
- Tévedett.
- Maga mégis hívott, vagyis gondban van. Azt akarja, hogy odamenjek San Franciscóba? 
- Mégpedig sürgősen - bólintott Rick.
- Jaj, már nagyon késő van, Az út egy óra.
- Még ma éjjel el kell kapnom őket. - Elhallgatott, aztán folytatta. - A nyolcból már csak három maradt.
- A hangján érzem, hogy nem volt könnyű napja.
- Ha nem jön ide, akkor egyedül vágok neki és nem fog sikerülni. Ma vettem egy kecskét - tette hozzá -, a fejpénzből, amit azért a háromért kaptam.
- Ej, maguk emberek! - nevetett Rachael. - A kecskének szörnyű szaga van.
- Csak a baknak, de ez nőstény.
- Kábultnak látszik. Jól teszi, hogy még ma megpróbál végezni további három Nexus-6-tal? Soha senki nem intézett el hat androidot egyetlen nap alatt!
- Franklin Powers tavaly Chicagóban, hetet!
- Az elavult McMillan Y-4 változatból! - mondta Rachael, aztán elgondolkozott. - Rick, nem tehetem. Még nem is vacsoráztam.
- Szükségem van magára! - mondta Rick. - Vagy meghalok - tette hozzá, de csak gondolatban. 
És ezt Rachael is tudja, miközben ő arra fecséreli az idejét, hogy könyörög! Egy androidnak kár könyörögni!
- Sajnálom, Rick - szólt a lány -, de ma nem lehet.
- Android-bosszú.
- Micsoda?
- Mert lelepleztem magát a Voigt Kampff skálával.
- Azt hiszi? - bámult rá tágra nyílt szemmel a lány. 
- Viszlát - mondta Rick, és le akarta tenni a kagylót.
- Várjon - mondta gyorsan Rachael. - Nem, igazán nem érti… Tudom, hogy nem akarja elvégezni ezt a munkát ma éjjel! Azt akarja, hogy segítsek magának androidot ölni? Vagy azt, hogy lebeszéljem róla? 
- Jöjjön ide, és kiveszünk egy szállodai szobát.
- Miért?
- Mert ma hallottam valamit - röhögött durván Rick - bizonyos dolgokról ember-férfiak és android-nők között. Jöjjön ide, és lemondok a három andiról, mást fogunk csinálni.
A lány nézte Ricket. aztán hirtelen megszólalt.
- Jól van, megyek. Hol találkozunk?
- A Saint Francisban. Az az egyetlen valamirevaló szálloda azon a környéken.
- De amíg oda nem érek, nem csinál semmit. 
- A szállodaszobában várom - mondta Rick -, és Barátságos Bustert nézem a tévében. 
Letette a kagylót, és egy darabig még ült, Aztán a kocsi hidege magához térítette. Indított, s egy pillanattal később már San Francisco központja felé tartott, a Saint Francis-szállóba.

XVI.

Aztán ült a hatalmas, fényűző szállodai szobában, és olvasta a jelentést a két androidról. A jelentéshez távfotókat is mellékeltek, amelyekből alig tudott kivenni valamit. Az asszony vonzónak látszott, de Roy Baty egészen más.
Gyógyszerész a Marson, legalábbis ezt használta álcának. A valóságban bizonyára kétkezi munkás, mezőgazdasági kisegítő, de ennél többre vágyott. Rick azon gondolkodott, hogy szoktak-e az androidok álmodni? Bizonyosan ezért van az, hogy néha megölik a gazdáikat, és megszöknek. Jobb életre vágynak, szolgaság nélküli életre, mint Luba Luft, aki a Don Giovannit akarta énekelni.
Hogy az énekesnőről megfeledkezzék, Rick újból a jelentés szövegébe merült:
Roy Batynak agresszív és magabiztos műtekintélye van. Misztikus gondolatokkal foglalkozik, ő beszélte rá a csoportot a szökésre, amit ideológiailag azzal magyarázott meg a többieknek, hogy az android „élete” állítólag szent. Ráadásul kábító hatású gyógyszereket lopott és kísérletezett velük. Amikor rajtakapták, arra hivatkozott, hogy ezek segítségével az androidoknál a mercerizmushoz hasonló csoportos együttérzési élményt kívánt előidézni.
A jelentésben volt valami megrendítő. Egy durva, hidegfejű android, egy gépember olyan élmény részese szeretne lenni, amiből kirekesztették.
Rick mégsem tudta igazán sajnálni Roy Batyt, Dave följegyzéseiből megértette, hogy ez az android különösen visszataszító példány. Megpróbálta megvalósítani az egyesülési kísérletet, aztán ő tervezte és szervezte meg különböző emberi lények megölését… És a Földre szöktek. Az eredmény, hogy az eredeti nyolcból már csak három maradt. És a csoport kiemelkedő tagjaira is pusztulás várt.
A szoba ajtaja kivágódott.
- Micsoda út volt! - lihegte Rachael Rosen. Hosszú halpikkelyes kabátot viselt, kezében nagy, díszes retikül és egy papírzacskó. - Milyen szép szoba! De elég hamar megjöttem, ugye? Még egy órába sem telt, jól hajtottam. Tessék! Hoztam egy kis italt. Méghozzá whiskyt! - átnyújtotta a papírzacskót.
- A nyolc közül a legveszélyesebb még él - mondta Rick. 
Rachael felé nyújtotta a papírt, aki letette a zacskót, és elvette az iratot.
- Ennek bukkant a nyomára? - kérdezte. 
- Tudom a címét, a külvárosban dekkol, olyan környéken, ahol néhány degenerált emberi lény, hangyaszerű hülye tengeti az életét. 
- Hadd nézzem a többit is - nyújtotta a kezét Rachael.
Rick átadta neki a papírokat, az egyik Irmgard Batyról, a másik Strattonról szólt.
Az utolsó papírt látva, Rachael meglepetten felkiáltott. Letette a papírokat, az ablakhoz ment, és lenézett a városra.
- Azt hiszem, az utolsó ki fogja borítani. De talán mégsem, lehet, hogy nem számít… 
Elsápadt, a hangja remegett, egész lényéből érződött a hirtelen bizonytalanság.
- Miről beszél? 
Rick visszavette a papírokat, nézegette őket, és törte a fejét, hogy vajon mi hozhatta ki a sodrából a lányt.
- Nyissuk ki az italt! 
Rachael a szemétkosárba dobta a papírzacskót, két poharat vett elő, és az asztalra tette. Zavartnak, bizonytalannak és szórakozottnak látszott. Rick érezte, hogy a lány gondolatai összevissza kavarognak. Egymástól független vagy ellentétes érzések látszottak a lány összeráncolt homlokán, feszült arckifejezésén. Rick kézbe vette az üveget.
- Vigyázzon, óvatosan nyissa ki - szólt Rachael -, ez az ital egy vagyont ér! Nem hamisítvány, még a háború előtt készült, valódi gabonából!
Rick kinyitotta az üveget, és töltött mindkét pohárba.
- Mondja el, mi a baj - kérte.
- A videofonon át maga azt ígérte, hogy ha ma éjjel idejövök, lemond a három andiról - mondta Rachael. - Valami mást fogunk csinálni, ezt mondta! És most itt vagyunk, maga mégis…
- Mondja el, mi izgatta föl?
Rachael kihívóan szembefordult vele.
- Mondja meg, mit fogunk csinálni ahelyett, hogy a három szökött Nexus-6 nyomába erednénk? 
Levette a kabátját. Rick most először nézhette meg igazán.
Ismét megállapította, hogy a lány teste valahogy nem arányos. A súlyos, fekete hajtömegtől a feje nagynak látszott, kicsi melle miatt viszont a teste szinte fejletlen volt. Nagy szeme és hosszú szempillája viszont érett asszonynak mutatta, a tekintete pedig a legkevésbé sem volt gyermeki. Járás közben könnyedén előredőlt, és lelógó karját kissé behajlította; ez a testtartás a vékony test mozgását kamaszossá tette.
A lány közben megemelte a poharat, koccintottak.
Rick belekortyolt, de a whisky ereje, erős íze, illata szinte ismeretlen volt számára. Alig tudta lenyelni. Rachael azonban nem először ihatott valódi whiskyt, mert jólesően kortyolta. 
Aztán leült az ágyra, és szórakozottan simogatni kezdte a takarót. Rick letette poharát az ágy melletti asztalra, és melléje ült.
- Mi az? - kérdezte, megfogta a lány hideg, kissé nyirkos kezét. - Mi izgatott föl?
- Az utolsó átkozott Nexus-6, az a Pris Stratton - préselte ki magából a szavakat Rachael. - Ugyanaz a típus, mint én! - A takarót bámulta, talált rajta egy fonalszálat, és azzal játszadozott. - Nem vetted észre a leírásból? Akár az én személyleírásom is lehetne. Talán másként öltözködik, esetleg parókát hord. Ha majd szemtől szembe állsz vele, akkor megérted! - Keserűen fölnevetett. - Még jó, hogy a társaság bevallotta, hogy android vagyok, másként megbolondulnál, mihelyt megpillantod Pris Strattont. Vagy azt hinnéd, hogy én magam vagyok az.
- És ez zavar annyira?
- A pokolba is, hiszen ott leszek, amikor… amikor elintézed!
- Nem biztos. Lehet, hogy meg sem találom.
- Én ismerem a Nexus-6 pszichológiáját! Azért vagyok itt, azért tudok segíteni neked. Mind együtt vannak azzal a degenerálttal, a Roy Baty nevűvel! Ő irányítja végső, mindenre elszánt védekezésüket. 
Rachael ajka megrándult.
Rick a tenyerébe vette a lány hegyes kis állát, fölemelte a fejét. Hirtelen rátört a kíváncsiság: lehet megcsókolni egy androidot? Előrehajolt és megcsókolta a lány száraz ajkát. Rachael rezzenetlen maradt, nem hatott rá a csók. Rick mégis úgy érezte, hogy ez nem igaz, közeledése kiváltott valamilyen reakciót. Legalábbis szerette volna, ha így van.
- Ha előbb tudtam volna erről a Strattonról - mondta Rachael -, nem jöttem volna ide. Túl sokat kívánsz! El sem képzeled, mit érzek azzal az androiddal kapcsolatban.
- Rokonszenvet?
- Olyasmit, vagy pontosabban azonosságot. Hiszen ő én is vagyok. Lehet, hogy meg is fog történni, a zűrzavarban nem őt intézed el, hanem engem. Ő meg visszatér helyettem Seattle-be, és éli az életemet. Az én életemet - hirtelen meghökkent -, ezt még sohasem éreztem! Végül is mi csak gépek vagyunk! Sorozatban készülünk, mint a söröskupak. Csak illúzió, alaptalan képzelgés az, hogy én, személyesen én senkivel össze nem téveszthető egyed, hogy létezem! Csupán egy típus képviselője vagyok!
Rick mulatságosnak és ugyanakkor meglepőnek tartotta Rachael hirtelen érzelgős rosszkedvét.
A lány fölállt, az üvegért nyúlt, és kissé bizonytalanul újra töltött magának. Gyorsan ivott. Egy ideig komoran összevont szemöldökkel járkált a szobában. Mintha véletlenül tenné, visszaült az ágyra, föltette a lábát és elnyújtózott a párnákon. Aztán fölsóhajtott. 
- Felejtsd el azt a három andit! Olyan fáradt vagyok, talán az utazástól. És attól, amit most megtudtam. Aludni szeretnék. - Becsukta a szemét. - Ha meghalok, a Rosen Társaság elkészít egy új darabot az én típusomból. - Kinyitotta a szemét, és vadul nézett Rickre. - Tudod, hogy valójában miért jöttem ide? Tudod, hogy Eldon miért akarja, hogy melletted legyek?
- Azért, hogy figyelj. Hogy megállapítsd, mi leplezi le a Nexus-6-ot a Voigt-Kampff tesztnél. 
- A tesztnél vagy egyébként. Mindent, ami mássá teszi. És aztán jelentést teszek, és a Társaság módosítja a DNS-molekulák kezelését. És akkor létrejön a Nexus-7. Ha azt is elkapják, újra továbbfejlesztés következik. Végül kialakul egy olyan típus, amelyet nem lehet megkülönböztetni az embertől.
- Ismered a Boneli Reflex Tesztet?
- A gerincidegdúcokon is dolgoznak, a Boneli-teszt a feledés homályába merülhet.
Rick nem tudta megállapítani, hogy a lány komolyan beszél-e. Egy ilyen világrengetően fontos témáról tréfálkozni android viselkedésre vall. Hiányzik az érzelmi tudatosság. Rachael csupán az egyes szavak formális, intellektuális meghatározását ismeri.
A lány nevetett.
- Részeg vagyok. Úgysem tudok veled menni… Itt maradok és alszom, te majd később elmondod, hogy mi történt.
- Nem lesz később - mondta Rick -, mert Roy Baty el fog kapni.
- De nem tudok segíteni, mert részeg vagyok! Az igazat meg már úgyis tudod. Én csak megfigyelő vagyok, és nem fogok közbelépni, hogy megmentselek, nem érdekel, hogy elkap-e Roy Baty vagy sem. Csak az érdekel, hogy engem el ne kapjanak. - A szeme csodálkozásra kerekedett. - Hiszen én együttérzek önmagammal! És ha elmegyek abba a lerobbant, külvárosi házba… Az androidok nem lojálisak egymással, és az az átkozott Pris Stratton megöl engem, hogy elfoglalja a helyemet. Érted? Vedd le a kabátodat.
- Miért? 
- Mert így nem bújhatunk az ágyba!
Rick hirtelen rájött, hogy tagadhatatlan félelmet érez az androidvezérrel szemben. Eddig csupán Baty egyre veszélyesebb segítőtársaival találkozott, azokat csöndesítette le.
- Most nem mehetek nélküled - mondta Rachaelnek.
A lány letette az üres poharat, előrehajolt, és kikapcsolta a melltartóját.
- A táskámban van egy szerkezet, amit a Marson levő automata üzemünk gyárt. Egy biztonsági szerkentyű, amit az újonnan gyártott andik ellenőrzésekor használnak. Keresd meg. 
Rachael táskájában, akár egy ember-nő táskájában, mindenféle holmi volt. Rick kutatott, közben Rachael lerúgta a csizmáját és lehúzta a nadrágját. Féllábon egyensúlyozva elkapta a lecsúszó ruhadarabot, és a szoba túlsó végébe hajította. Nézte, ahogy Rick a táskájában kutat, aztán igen óvatosan fölhajtotta a takarót, és bemászott az ágyba.
- Ez az? - Rick egy gombbal ellátott fémgömböt emelt ki.
- Ettől az android megmerevedik - mondta csukott szemmel Rachael. - Néhány másodpercre megszakítja a légzését. A tiédet is, de az ember működésképes néhány percen át légzés nélkül is, viszont az andi bolygóidege…
- Tudom. - Rick fölállt. - Az android idegrendszere nem olyan rugalmas, mint a miénk. De azt mondod, ez legföljebb öt-hat másodpercig hat.
- Az éppen elég - morogta Rachael -, hogy megmentse az életedet. Ha Roy Baty idejönne, ez az izé ott lesz a kezedben, és megnyomod a gombot. És amíg dermedten áll, mert a vére nem kap levegőt, és az agysejtjei bomlani kezdenek, megölheted a lézereddel.
- Neked is van lézered - mondta Rick. - Láttam a táskádban. 
- Hamisítvány. Az androidok - ásított, a szeme már újra csukva volt - nem tarthatnak lézerfegyvert… - hirtelen felült az ágyban, és a férfira nézett. - Milyen érzés, ha az embernek gyereke van? És milyen érzés megszületni? Mi nem születünk, nem növünk föl, nem halunk meg betegségtől, vagy öregségtől, csak elkopunk, mint a hangyák. - Félrefordította a fejét. - Én nem élek! Nem nővel fekszel le. Ne légy csalódott, jó? Szeretkeztél már androiddal?
- Nem - mondta Rick, miközben levette a nyakkendőjét és az ingét.
- Állítólag elég meggyőző, ha nem nagyon gondolsz bele. De ha elgondolkozol azon, hogy mit teszel, egyszerűen nem fog menni.
Rick lehajolt, és megcsókolta a lány meztelen vállát.
- Kösz, kedves vagy - mondta halkan Rachael. - De ne gondolkozz, csináld! Ne kezdj filozofálni, mert filozófiai szemszögből borzasztó. Mindkettőnk számára.
- Meg akarom találni Roy Batyt, szükségem lesz a segítségedre. Tudom, hogy a táskádban levő lézer… 
- Azt hiszed, hogy lecsöndesítem neked valamelyik andit?
- Hiszem, hogy akármit is mondtál, minden erőddel segíteni fogsz nekem. Másként nem feküdnél itt az ágyban.
- Szeretlek - válaszolta a lány. - Ha belépnék egy szobába, és a heverőn a te bőröd lenne kiterítve, a Voigt-Kampff skálán igen magas számot érnék el.
Rick lekapcsolta a lámpát, és közben arra gondolt, hogy még az éjjel le fog csöndesíteni egy Nexus-6-ot, ami pontosan úgy néz ki, mint ez a meztelen lány. Odáig jutott hát, amint Phil Resch mondta: feküdj le vele, aztán öld meg. Az ember embertelenné válik, ha nem emberi ellenfelekkel kell harcolnia?
A lány mintha megérezte volna a sötétben, hogy a férfit idegen, súlyos gondolatok rohanták meg. Átölelte Ricket, és azt mondta: 
- Gyere, úgy szeretlek. És ne félj, nem egészen vagyunk azonosak én és Pris Stratton. - Rachael fölült az ágyban. - Szeress egy kicsit engem, és én lecsöndesítem Strattont. Mert ha már ennyire jutottunk, én úgy érzem… - elfúlt a hangja.
- Köszönöm - mondta Rick. 
Hirtelen elöntötte a hála érzése. Átérezte mindazt, ami a lányban lezajlott, és tudta, hogy a lány is tisztában van az ő ellentétes érzéseivel.

XVII.

- Máskor is lefekszel majd androiddal?
- Ha rád hasonlít.
- Tudod-e - kérdezte Rachael -, hogy mennyi az ilyen emberszabású robot élettartama, amilyen én vagyok? Már két éve létezem. Szerinted mennyi időm van még?
Rick habozott:
- Körülbelül két év.
- Igen. Ezt a problémát képtelenek voltak megoldani. A sejtek cserélődését. Az állandó, vagy féligmeddig állandó megújulást. 
Kilépett a zuhany alól, és fürgén törülközni kezdett, az arca kifejezéstelenné vált.
- Sajnálom - mondta Rick.
- Ördögöt - mondta Rachael. - Én sajnálom, hogy megemlítettem. Mindenesetre ez elejét veszi annak, hogy az emberek androidokkal éljenek együtt.
Rick is felöltözött. Aztán szótlanul fölmentek a tetőre, ahová Rick a kocsiját állította.
- Szép éjszaka van - szólt Rachael, mikor már San Francisco külvárosa felé tartottak. - Milyen a feleséged? - kérdezte váratlanul.
Rick nem válaszolt.
- Kérlek, mondd el. Érdekel!
- Ha nem lennél android, ha törvényesen feleségül vehetnélek, megtenném.
- Vagy élhetnénk bűnben - mondta Rachael -, eltekintve attól, hogy én nem élek.
- A törvény értelmében nem. De valójában igen. Te nem tranzisztoros áramkörökből állsz, mint a műállatok, szerves lény vagy. 
Elhallgatott, csak a gondolatai zúgtak. Két éven belül elkopik és meghal a lány. Mert képtelenek megoldani a sejtek cseréjét, ahogy mondta. Vagyis semmi jelentősége az egésznek. Nem aljasság ez az egész? Vége a fejvadász pályafutásomnak, gondolta, a Baty házaspár után nem jön több.
- Szomorúnak látszol…
Rick megérintette a lány arcát. 
- Nem leszel képes androidokra vadászni - szólt nyugodtan Rachael. - De ne légy szomorú. Kérlek.
Rick csodálkozva bámult a lányra.
- Egyetlen fejvadász sem tudta folytatni - mondta Rachael -, miután lefeküdt velem. Kivéve egyet, de az nagyon cinikus ember. Phil Reschnek hívják, őrült, egyedül dolgozik, a saját szakállára.
Rick úgy érezte, fejbe vágták, megbénították.
- Értem - mondta.
- De az út mégsem lesz hiábavaló - folytatta Rachael -, mert találkozni fogsz egy csodálatos, szellemiekben gazdag valakivel.
- Roy Batyval?
- Mindüket ismertem, amikor még léteztek. Most már csak hárman vannak. Ma reggel, mielőtt elindultál volna Dave Holden listájával, meg akartunk téged állítani. Aztán még egyszer megpróbáltam, mielőtt Polieux odaért volna.
- Aztán kiborultam és fölhívtalak. Akkor kezdted újból a játékot - mondta Rick száraz szájjal.
- Luba Luft nagyon jó barátnőm volt. Mi a véleményed róla? Tetszett?
- Tetszett.
- De megölted.
- Phil Resch ölte meg. 
- Úgy, szóval Phil Resch is veled volt az operában! Ezt nem tudtuk, akkor szakadt meg köztünk a kapcsolat. Csak azt tudtuk, hogy Lubát megölték. Természetesen rád gondoltunk.
- Szóval, mindaz, ami a szállodában történt…
- A Társaság - folytatta Rachael - a hatalmába akarta keríteni a fejvadászokat itt és a Szovjetunióban. Ez a módszer használt… bár még pontosan nem értjük, hogy miért.
- Kétlem, hogy olyan gyakran és olyan jól beválik, ahogy mondod - szólt komoran Rick.
- Nálad bevált. Már tudom! Amikor láttam az arcodon azt a szomorúságot. Ez a jele.
- Hányszor csináltad ezt?
- Nem is tudom. Hétszer vagy nyolcszor. Nem, azt hiszem, kilencszer. 
Rick hirtelen úgy érezte, hogy kiürült és friss, jeges fuvallat járja át az agyát.
- Az ötlet meglehetősen régimódi!
- Mi-micsoda? - csodálkozott Rachael.
Rick sikló leszállásra állította a kocsit.
- Egyedül megyek tovább Roy és Irmgard Batyhoz, meg a hasonmásodhoz, Pris Strattonhoz. 
- Ezért szállsz le? - kérdezte rosszat sejtve Rachael. - Én a Társaság törvényes tulajdona vagyok, nem szökött android a Marsról! Nem tartozom velük egy kategóriába.
- Ha téged meg tudlak ölni, akkor meg tudom ölni őket is.
Rachael keze a táskájába mélyedt, lázasan kutatott, aztán föladta.
- A fene vigye ezt a táskát - mondta dühösen. - Soha semmit nem találok meg benne.
- Már értem, hogy miért mondta Phil Resch azt, amit mondott. Nem cinizmusból, hanem túl sokat tudott.
Rachael most külsőleg nyugodtabbnak látszott. De belül kétségbeesett és izgatott volt. A benne égő sötét tűz mégis gyengült, életereje szinte elpárolgott, ahogy ezt Rick már oly sokszor látta androidoknál. A szokásos megadás, annak mechanikus, intellektuális elfogadása, amivel az emberi lélek kétmilliárd évnyi lidércnyomásos küzdelem után sohasem tudna megbékélni.
- Ki nem állhatom, ahogy ti, androidok, megadjátok magatokat - mondta gonoszul Rick. 
Kikapcsolta a motort, és elővette lézerpisztolyát. Aztán várt egy ideig, és eltette a fegyvert.
- Nem tudom megtenni, amit Phil Resch tanácsolt - mondta, újra bekapcsolta a motort, és egy pillanat múlva ismét fölszálltak.
- Ha meg akarod tenni - mondta Rachael -, inkább most! Ne várakoztass.
- A kocsid a Saint Francis tetején van, igaz? Ott kiteszlek, és mehetsz vissza Seattle-be.
- Köszönöm, hogy nem ölsz meg - mondta Rachael. - Visszatért a magabiztossága, a hangja is fölerősödött. - Ugyanazt teszed, amit a többiek. A fejvadászok, akikkel dolgom volt előtted. Mind azzal fenyegettek, hogy megölnek, de nem tudták megtenni. Ahogy te sem. - Cigarettára gyújtott, megkönnyebbülten szívta a füstöt. - Ugye tudod, hogy mit jelent ez? Igazam volt, nem leszel képes több andit lecsöndesíteni! A Baty házaspárt és Pris Strattont sem.
Rick hallgatott.
- Azt a kecskét jobban szereted, mint engem - folytatta még hangosabban Rachael. - Talán a feleségednél is jobban! Első a kecske! Aztán a feleséged, és végül… én!
Rick nem válaszolt. Egy darabig némán folytatták az utat, aztán Rachael megkereste és bekapcsolta a rádiót.
- Kapcsold ki - mondta Rick.
- Kikapcsoljam Barátságos Bustert és Barátságos Barátait? Kikapcsoljam Amanda Wernert? Mindjárt itt az ideje Buster fontos bejelentésének. - Előrehajolt, hogy a rádió fényénél megnézze az óráját. - Néhány perc. Hallottál már róla? Buster már említette! Fölhívta rá a figyelmünket, hogy…
- Azt mondtam, kapcsold ki! 
- Hallgatni akarom, Én hallgatni akarom! Barátságos Buster ma esti bejelentése nagyon fontos! - pattogott Rachael. 
Cigarettájának parazsa úgy világított a sötétben, mint egy önelégült szentjánosbogár: Rachael Rosen eredményének biztos, megdönthetetlen jele. Mert Rachael Rosen győzelmet aratott Rick Deckard fölött.
Rick vad mozdulattal kikapcsolta a rádiót.

XVIII.

- Hozza föl a többi holmimat is! - utasította Pris kisasszony Isidore-t. - És kapcsolja be a tévét, hogy meghallgathassuk Buster bejelentését.
- Igen - helyeselt Irmgard Baty, és a szeme csillogott. - Kapcsolja be, régóta várjuk ezt az estét!
- Az én készülékem csak a kormány csatornáját fogja - mondta Isidore.
A nappali sarkában, egy mély karosszékben helyezkedett el Roy Baty, és úgy ült ott, mint egy csatahajó kapitánya.
- Barátságos Bustert és Barátságos Barátait akarjuk nézni! - mondta halkan. - Érti, amit mondok? Hozza fel a másik készüléket!
Isidore egyedül ballagott le az üres, visszhangos lépcsőházban. Még mindig eltöltötte a boldogság érzése, az a tudat, hogy életében először hasznát veszik.
Belépett Pris előbbi lakásába, kihúzta a tévé dugóját, leszerelte az antennát. Hirtelen rázúdult a csend. A Baty házaspár és Pris nélkül Isidore valahogy elhalványult, fura módon hasonlatossá vált az élettelen tévékészülékhez, amit csak az imént kapcsolt ki. Együtt kell lennie másokkal, gondolta. Ahhoz, hogy egyáltalán élhessen. Mielőtt idejöttek, kibírta, hogy egyedül legyen az épületben, de ez most megváltozott. Nincs visszaút az együttlétből az egyedüllétbe.
Pris holmijának elszállításához legalább kétszer kellett fölmennie. Úgy határozott, hogy először a tévét cipeli föl, csak aztán a bőröndöket és a ruhákat.
A Baty házaspár és Pris közönyösen figyelték.
- Ebben az épületben jó a vétel - lihegte, miközben bedugta a csatlakozót, és bekötötte az antennát. - Amikor Barátságos Bustert és Barátságos…
- Kapcsolja be a készüléket - mondta Roy Baty -, és fogja be a száját.
- Még egy menet és kész. 
De még nem indult, melegedett a jelenlétük tüzénél.
- Nagyszerű - mondta unottan Pris.
Isidore újra elindult. Egy kicsit kihasználják, ezt érezte, de nem bánta. Odalent összeszedte a lány ruháit, minden egyes darabot gondosan begyömöszölt a bőröndbe, aztán elindult újra föl a lépcsőn.
Az egyik lépcsőfokon valami apró dolog mozdult meg a porban. 
Azonnal ledobta a bőröndöt, és előkapta a kis műanyag dobozkát, amit éppen erre a célra hordott magánál, éppen úgy, mint mindenki más.
A lépcsőfokon egy pók volt, nem valami különleges, de eleven! Reszkető kézzel tette az átlátszó dobozkába, és szorosan rátette a kilyuggatott fedőt.
Odafönt, lakása ajtajában megállt, hogy kifújja magát.
- Igen, emberek, most jött el az idő! Itt Barátságos Buster beszél, aki őszintén reméli, hogy igazi meglepetéssel szolgálhat mindannyiuknak a fölfedezéssel, amelyet egyébként az, elmúlt hetek során kiválóan képzett szakemberek igazoltak! Most pedig figyelem, következik a szenzációs bejelentés!
- Találtam egy pókot - mondta John Isidore.
A három android fölpillantott, egy pillanatra elfordították figyelmüket a tévéről.
- Hadd lássam - nyújtotta a kezét Pris.
- Hallgassatok, amíg Buster beszél! - szólt Roy Baty.
- Még sohasem láttam pókot - mondta Pris. A tenyerébe fogta a dobozkát. - Mennyi lába van! Minek ennek ennyi láb?
- A pókok ilyenek - mondta dobogó szívvel, alig pihegve Isidore. - Nyolc lábuk van.
Pris lassan fölállt.
- Találja ki, mire gondolok, Isidore! Szerintem nincs szüksége ennyi lábra. 
- Nyolc láb? - szólt közbe Irmgard Baty. - Az túl sok! Vágjunk le négyet, és nézzük meg, mit tesz! 
Rögtön kinyitotta a táskáját, elővett egy manikűrollót, és odaadta Prisnek.  Pris a konyhába vitte a dobozkát, leült Isidore reggelizőasztalához.
- Valószínűleg nem tud majd olyan gyorsan futni - mondta -, de úgy sincs itt számára semmiféle zsákmány. Úgyis el fog pusztulni. 
Az ollóért nyúlt.
- Kérem… - mondta Isidore.
- Ér ez valamit? - pillantott föl érdeklődve Pris. 
- Ne csonkítsa meg! - könyörgött Isidore.
Pris az ollóval lecsípte a pók egyik lábát.
Odabent a tévé képernyőjén Barátságos Buster tovább beszélt.
- Vessenek egy pillantást a háttér egy részletének nagyítására. Ez az égbolt, ahogyan rendszerint látják. Várjanak, idehívom Earl Parametert, kutatócsoportom főnökét, hogy elmagyarázza önöknek világrengető fölfedezésüket.
Pris egyik kezével fogta a pókot, a másikkal lecsippentette a második lábát. Mosolygott.
- A videóképek nagyítása - mondta egy újabb hang a tévében - alapos laboratóriumi vizsgálatok során kimutatta, hogy az égboltot ábrázoló háttér, amely előtt Mercer mozog, mesterséges! 
- Gyere már! - kiáltott ki Prisnak Irmgard. Kiszaladt a konyhába, és meglátta, mivel foglalatoskodik a lány. - Hagyd azt későbbre. Hiszen olyan fontos, amiről most beszélnek! Bizonyítja, hogy mindaz, amit eddig gondoltunk…
- Csend! - kiáltott Roy Baty.
A tévében folytatták.
- A „hold” festve van, a nagyításokon ecsetvonások fedezhetők fel. És arra is van bizonyítékunk, hogy a göcsörtös növények és a zord, terméketlen föld szintén hamisítvány! Valószínű, hogy a „kövek” puha műanyagból vannak, és nem okoznak valódi sérüléseket.
- Másképpen szólva - szólt közbe Barátságos Buster -, Wilbur Mercer egyáltalán nem szenved!
- Végre sikerült megtalálnunk egy egykori hollywoodi trükkmestert - folytatta a kutatócsoport főnöke -, egy bizonyos Mr. Wade Cortot-t, aki sokéves tapasztalatai alapján fölismerte a díszletet, amit hajdanán egy ma már visszavonult kisebb filmgyáros használt!
Pris már a pók harmadik lábát vágta le. Az szánalomraméltóan mászkált a konyhaasztalon, kutatva a menekülés, a szabadulás útját. De hiába.
- Most figyelj - mondta Roy Baty.
Irmgard feszülten bámulta a képernyőt, Pris is abbahagyta a pók kínzását. 
- Sok ezernyi fénykép segítségével azonosítottunk egy Al Jarry nevű, igen öreg embert, aki hajdanán epizódszerepeket játszott háború előtti filmekben. Forgatócsoportunk elutazott Jarry otthonába, az Indiana állambeli East Harmonyba. A roskatag és romos, városszéli ház East Harmonyban, a Lark Avenue-n elhagyatott, csak Al Jarry lakik már ott. 
- Figyeljetek! - mondta ismét Roy Baty, aki szinte ugrásra készen ült a szék szélén.
- Megállapítottuk - folytatta a beszámolót a kutatócsoport egyik technikusa -, hogy az öreg valóban szerepelt néhány tizenöt perces rövidfilmben. És ahogy föltételeztük, a „sziklák” gumiszerű műanyagból voltak. A „vér” paradicsomlé volt, és Mr. Jarry csupán attól szenvedett, hogy egész nap egyetlen korty whisky nélkül kellett dolgoznia! 
Barátságos Buster arca jelent meg újra a képernyőn.
- Lám, lám, egy öregember, aki még fénykorában sem ért el semmi olyant, amit tiszteletre méltónak találnánk. Al Jarry egy ismétlésekkel teli, unalmas film szereplője! A mercerizmus hívei gyakran állították, hogy Wilbur Mercer nem emberi lény, hanem magasabb rendű, talán egy másik csillagról származik. Nos, bizonyos szempontból ez a feltevés igaz - nevetett Barátságos Buster -, Wilbur Mercer nem emberi, mert nem is létezik! És a világ, amelyben fölfelé igyekszik, egy olcsó, hollywoodi díszlet! Ki szabadította rá ezt a blöfföt a Naprendszerre? Gondolkozzanak el rajta! 
- Talán sohasem tudjuk meg - suttogta Irmgard. 
- Talán sohasem tudjuk meg - mondta Barátságos Buster. - És azt sem tudjuk, mi rejlik a csalás mögött. Igen, emberek, csalás! A mercerizmus csalás! 
- Azt hiszem, tudjuk - mondta Roy Baty. - Nyilvánvaló.
- De gondolják csak meg! - pattogott tovább Barátságos Buster. - Mit tesz a mercerizmus? Nos, ha hihetünk számtalan gyakorlójának…
- Ez az az együttérzés, amire az emberek olyan büszkék! - sziszegte Irmgard.
- …a Naprendszer valamennyi emberlakóját egyetlen egységgé olvasztja össze. De olyan egységgé, amit Mercer hangja irányít. Ezt jól jegyezzék meg! Egy nagyravágyó, filmek mögé búvó valaki, aki diktálni akar mindenkinek…
- Tehát együttérzés nincs! - kiáltott hevesen Irmgard. Összeszorított ököllel kivonult a konyhába, Isidorehoz. - Nem igaz, hogy az emberek tudnak valamit, amit mi nem tudunk! Mert ha Mercer nem létezik, akkor csupán az emberek állításai alapján kell elhinnünk, hogy az együttérzés, ez a közös, emberek közötti valami létezik.
Pris a pók újabb lábát vágta le.
- Már csak négy van - mondta. - Nem akar menni. Pedig tud.
Roy Baty jelent meg az ajtóban, zihálva, elégedett arckifejezéssel.
- Megtörtént. Buster kimondta hangosan, és minden ember hallotta a Naprendszerben. A mercerizmus csalás. Az egész együttérzés csalás.
Odament, és érdeklődéssel nézte a pókot.
- Nem akar menni - mondta Irmgard.
- Majd én elindítom. 
Roy Baty elővett egy szál gyufát, meggyújtotta, odatartotta a pókhoz, közelebb, egyre közelebb, míg a pók végre erőtlenül odébbmászott.
- Igazam volt - mondta Irmgard. - Nem megmondtam, hogy négy lábon is tud menni? - Várakozva nézett Isidore-ra. - Nem kár érte, kifizetjük magának azt az árat, ami a Sidney katalógusban szerepel. Hát nem nagy dolog, amit Mercerről megtudtak?
- Mérges - mondta Pris. - Mert van egy együttérzésdoboza. Szokta használni, Isidore?
- Hát persze hogy használja! - vetette a szót Roy Baty. - Valamennyien használják. Annyit érnek, mint a dobozuk! Talán most majd elgondolkoznak.
- Már hónapok óta vártunk erre! Mi tudtuk, hogy Buster erre készül. - Pris habozott, aztán hozzátette. - Most már miért ne mondjam meg, Buster a mi fajtánkból való.
- Android - magyarázta Irmgard. - És senki sem tudja.
Pris levágta a pók egy újabb lábát. John Isidore hirtelen félrelökte a lányt, fölkapta a megcsonkított állatot. Odavitte a mosogatóhoz, és vízbe fojtotta. A pókkal együtt merültek el álmai, reményei.
- Igazán mérges - mondta aggodalmasan Irmgard. - Ne vágjon már ilyen képet, Isidore! Miért nem mond már valamit? - A férjéhez és Prishez fordult. - Engem szörnyen nyugtalanít, ahogy ott áll a mosogatónál és hallgat. Egy szót sem szólt, mióta bekapcsoltuk a tévét.
- Nem a tévé az oka - mondta Pris -, hanem a pók.
Roy Baty enyhe gúnnyal nézte Isidore-t.
- Egyszer és mindenkorra vége! Mármint a mercerizmusnak. - A körmével kiemelte a pók tetemét a mosogatóból. - Talán ez volt az utolsó eleven pók a Földön. - Elgondolkozott. - Akkor pedig a pókoknak is egyszer és mindenkorra vége.
Isidore hirtelen meglátta a lakást elborító port. Szinte hallotta közeledni a kacatot, a végső rendetlenséget, a győzedelmeskedő semmit. Ez a semmi egyre nőtt körülötte. A konyhaszekrények nyikorogva szétestek, lába alatt beomlott a padló.
Kinyújtotta a kezét, és megérintette a falat. A keze lehorzsolta a fal felszínét, szürke morzsában hullottak alá a vakolat darabkái, amik a kinti radioaktív porra emlékeztették, Leült az asztalhoz, de a szék lábai meghajoltak. Gyorsan fölállt, letette a poharat, és megpróbálta helyrehozni, eredeti formájába görbíteni a széket. Kezei között az is szétesett, a csavarok kiszakadtak, lötyögtek. Az asztalon széttört a kerámia pohár, finom vonalak pókhálója borította el, aztán lepattant a széléről egy darab, és szilánkokra esett az egész.
- Mit csinál? - hallotta messziről Irmgard Baty hangját. - Összetör mindent! Isidore! Hagyja abba!
- Nem én csinálom! 
Áttántorgott a hálószobába, hogy egyedül maradjon. Bámulta a sárga, piszokfoltos falat, amin bogarak hagytak nyomokat, amelyek valaha ott másztak. Ismét a pók tetemére, maradék négy lábára gondolt. Itt minden veszendőbe megy, minden olyan öreg. Már régen rothadni kezdett, a folyamat nem áll meg. A pók teteme átveszi a hatalmat.
A beomló padló mélyedésében állati testrészek jelentek meg. Egy varjú feje, egy ősi majom mumifikálódott mancsai. Másutt egy szamár nem mozdult, de még élt, legalábbis nem kezdett bomlani. Isidore bámulta a szamarat, de még mielőtt odaért volna hozzá, egy fényes tollú, kék varjú csapott le, és ráült az állat védtelen orrára és kivájta a szemeit. Már megint, gondolta Isidore. Ismét az történik velem.
Száraz szél söpört végig a tájon, és a csonthalmok összetörtek. Még a szél is pusztít, állapította meg, pusztít, mielőtt megszűnik az idő. Bárcsak vissza tudna emlékezni, hogyan kell kimászni innen, gondolta, fölpillantott, de semmit sem látott, amibe kapaszkodhatott volna.
Valami átmászott a lábán. Letérdelt, kereste, és megtalálta, mert olyan lassan mászott. A megcsonkított pók volt az, meg-megtorpanva haladt maradék lábaival. Fölvette, a tenyerében tartotta. A csontok megsemmisítették önmagukat, a pók újra él. A tájon növények jelentek meg, befúrták magukat a falakba, mígnem teljesen elborítottak mindent. Növekedtek, fölhasadtak és kibomlottak az egykor falat alkotó acélban és betonban. Az öregember nyájasan nézett rá.
- Igazán festve van az ég? - kérdezte Isidore. - Valóban ecsetvonásokat látni a nagyításnál?
- Igen - mondta Mercer.
- Én nem látom.
- Túl közel vagy - mondta Mercer. - Távolabb kellene lenned, ahol az androidok.
- Ezért mondják, hogy szélhámos vagy?
- Szélhámos vagyok - mondta Mercer. - Az ő szempontjukból én egy Al Jarry nevű nyugdíjas epizodista vagyok. A leleplezésük igaz. Beszélgettek velem, és én elmondtam nekik, amit tudni akartak. Vagyis mindent.
- Azt a whisky-dolgot is?
- Az is igaz volt - mosolygott Mercer. - Jó munkát végeztek, s az ő szempontjukból Barátságos Buster leleplezése meggyőző. Nehezen fogják megérteni, miért nem változik meg semmi. Mert te még mindig itt vagy, és én is itt vagyok. - Mercer a kopáran emelkedő hegyoldalra, az ismerős tájra mutatott. - Kivezettelek a síri világból, s mindaddig vezetni foglak, amíg te akarod.
- Az a whisky-ügy nem tetszik nekem - mondta Isidore. - Lealacsonyít.
- Ez azért van, mert te erkölcsös ember vagy. Én nem. - Mercer Isidore felé nyújtotta fölfelé fordított, zárt öklét. - Mielőtt elfelejteném, itt van valami, ami a tiéd. 
Szétnyitotta az ujjait. Ott feküdt a pók, de levágott lábai kinőttek.
- Köszönöm. 
Isidore elvette a pókot.
Megszólalt a riasztócsengő.
- Fejvadász van az épületben! - hörögte Roy Baty. - Hozzátok el az együttérzésdoboztól! Az ajtóhoz kell mennie. Gyerünk!

XIX.

- Figyeljen! - suttogta a fülébe Irmgard, megragadta a férfi vállát, körmei vadul a húsába mélyedtek. Látszott rajta, hogy nem tudja, mit tesz, arca eltorzult a rettegéstől szinte behorpadt. - Menjen az ajtóhoz, és ha bekopog, mondja neki azt, hogy ez a maga lakása, és senki más nincs itt! És kérnie kell a házkutatási parancsot!
Pris megfeszülő testtel állt Isidore másik oldalán.
- Ne engedje be, J. R. - mondta. - Mondjon valamit, vagy tegyen valamit, amivel föltartóztatja! Tudja-e, hogy mit csinálna egy fejvadász, ha ide bejöhetne? Fölfogja, hogy mit tenne velünk?
Isidore otthagyta a két android nőt, az ajtóhoz tapogatózott. A lépcsőházat olyannak érezte, mint máskor. Üres, visszhangos, élettelen. Még mindig a kezében volt a pók, amelyet Mercertől kapott. Mászkált a csukott markában anélkül, hogy megcsípte volna, Mint a legtöbb kis termetű póknak, ennek a rágói sem tudtak áthatolni az emberi bőrön. 
A folyosó végére ért, lement a lépcsőn, és kilépett az egykori kis kerttel körülvett teraszra. A kert elpusztult a háború alatt, és a rajta keresztülvezető ösvény ezernyi helyen fölszakadozott. De Isidore ismerte az utat, lábának jólesett az ismerős ösvényen járni, míg végül eljutott a környék egyetlen, még mindig zöldellő pontjára, a porlepte, félig élő növények tenyérnyi foltjához. Ott letette a pókot, Érezte, ahogy az állat kimászik a kezéből.
Hirtelen zseblámpa fénysugara esett a növényekre. Most már látta a pókot, egy cakkos szélű levélen ült. 
- Mit csinált? - kérdezte a zseblámpás férfi.
- Letettem egy pókot - mondta Isidore, és csodálkozott, hogy ez az ember miért nem látja. A sárga fényben a pók a valóságosnál nagyobbnak látszott. - Hogy elmenekülhessen.
- Miért nem viszi föl a lakásába? Üvegbe kéne tenni. A januári Sidney szerint a legtöbb pók ára tíz százalékkal emelkedett. Százegynéhány dollárt kaphatott volna érte.
- Ha visszavinném, megint földarabolná - mondta Isidore. - Apránként, hogy lássa, mit csinál. 
- Az androidok képesek ilyesmire - mondta a férfi. 
A zsebébe nyúlt, és Isidore felé nyújtotta az igazolványát.
A furcsa fényben a fejvadász középtermetű, nem különösebben jó külsejű embernek látszott. Kerek, szőrtelen arc, lágy vonások, mint valami tisztviselő. Nem félisten, egyáltalán nem olyan, amilyennek Isidore képzelte.
- Rick Deckard vagyok, a San Franciscó-i rendőrség nyomozója. - A férfi összecsukta az igazolványát és visszatette a zsebébe. - Most is fönt vannak? Mindhárman?
- Én gondoskodtam róluk. Kettő közülük nő. A csoport utolsó tagjai, a többiek meghaltak. Pris tévékészülékét fölvittem a lakásából az enyémbe, hogy nézhessék Barátságos Bustert. Buster minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy Mercer nem létezik. 
Isidore izgatott volt, hogy tud valami fontosat, amit a fejvadász talán nem hallott.
- Menjünk föl - mondta Deckard. Hirtelen lézerpisztolyt szegezett Isidore-ra, aztán határozatlanul eltette. - Maga ugye, különleges?
- De van állásom. Teherautósofőr vagyok… - Rémülten állapította meg, hogy elfelejtette a nevet - …egy állatkórháznál, a… a… a Van Ness Állatkórháznál - nyögte ki. - Aminek Ha-ha-hannibal Sloat a tulajdonosa.
- Fölkísérne és megmutatná, hogy hol vannak? - kérdezte Deckard. - Itt több mint ezer lakás van, sok időt takarítana meg nekem. 
A hangja fáradt volt. 
- Ha megöli őket, többé nem lesz képes egyesülni Mercerrel - mondta Isidore.
- A nemzetközi és szövetségi törvény nevében… - kezdte Deckard, aztán elhallgatott. - Jó éjszakát - mondta, és elindult az ösvényen befelé az épületbe. 
Zseblámpája sárga szórt fényt árasztott az ösvényre. 
Ez a korlátolt tudja, hogy androidok, tudta már, mielőtt én megmondtam volna. De nem érti a dolgot, gondolta Rick. No de ki érti? Én talán értem? Az egyikük Rachael hasonmása lesz. Lehet, hogy ez a korlátolt együtt élt vele. Vajon hogy tetszett neki? Talán éppen ez az, amelyikről azt mondta, hogy földarabolta a pókot. Én még sohasem találtam eleven, vadon élő állatot. Nagyszerű élmény lehet… Talán egyszer még velem is megtörténik…
Magával hozta a kocsijából a lehallgatókészüléket, most bekapcsolta a radarképernyős, forgó detektort. A lépcsőház csöndjében a képernyő semmit sem jelzett, ezen a szinten nincs senki. Függőlegesre kapcsolt. Valahol följebb a készülék fogott valami halvány jelet. Fogta a készüléket meg a táskát, és fölment a következő emeletre.
A félhomályban hirtelen megérezte, hogy valaki követi.
- Ha megmozdul, lelövöm! - mondta Rick. 
De a férfi már a sarkában volt, lefogta Rick karját. A fejvadász képtelen volt a fegyvert fölemelni és célozni.
- Nem vagyok android. Nyugodj meg - mondta az alak. 
Furán csengett a hangja. Rick összerezzent és a félhomályban igyekezett jobban megnézni az alakot. Valahol már látta. Meglepő érzés fogta el.
- Te Wilbur Mercer volnál? - kérdezte suttogva.
- Nem mindegy?
- Hasonlítasz rá… és ehhez a különlegeshez is…
A másik fölemelte a kezét.
- Az egyikük mögötted van odalent, nem a lakásban. Gyorsan Mr. Deckard!
Rick előrenyújtott kezében a fegyverrel lekuporodott, és a lépcsőforduló felé fordult. Hallotta, amint mögötte az alak elosont. A lépcsőn egy nő jött fölfelé. Rick megismerte és leengedte a fegyvert.
- Rachael! - mondta döbbenten. Idáig követte a lány a saját kocsiján? - Menj vissza Seattle-be! Hagyj magamra! 
És akkor hirtelen meglátta, hogy ez a nő nem egészen ugyanolyan.
- Cserébe azért, amit egymásnak jelentettünk! - kiáltotta a lány, és kitárt karokkal közeledett, mintha meg akarná ölelni. 
A ruha! Mintha villámfénynél történne, Rick észrevette, hogy a ruha nem ugyanaz. De a szeme igen. És több is van belőle, egész seregnyi, és mindegyiknek van saját neve, de valamennyi Rachael Rosen, hiszen Rachael a prototípus, amelyet a gyártó arra használ, hogy a többit megvédelmezze. Vaktában lőtt, a lány már száguldott felé. Az android szétesett. Rick eltakarta az arcát, aztán újra kinyitotta a szemét, és látta, amint a lány lézerpisztolya legurul a lépcsőn, visszhangos kongása egyre távolodott. Elintézte hát Rachael hasonmását.
A legkeményebb dió a három közül. Rick körülnézett, Mercert kereste. De a lépcsőházban rajta kívül nem volt senki. Az élete végéig üldözhetik most már a Rachael Rosenek. Vagy addig, amíg a típus el nem avul, vagyis akkor lesz nyugalma, ha ebből a sorozatból nem gyártanak majd többet.
És most a másik kettő! Mercer megoltalmazott! - jött rá hirtelen. - Megnyilatkozott nekem, és segített. Az a lány, vagyis az az android elkapott volna, ha Mercer nem figyelmeztet. Vagy nem is Mercer volt, hanem ez a különleges? Meggondolta magát és utánam jött? Segített… megmentett… És én megtettem, amire képtelen voltam. A Baty házaspárnál elég lesz a hagyományos eljárás…
Egyedül állt az üres lépcsőházban. De tudta, hogy valahol az épületben vár rá a két Baty. És azok tudják, hogy ő mit tett. Talán már félnek is. Most már gyorsan kell dolgoznom - állapította meg. Végigsietett a folyosón, és a műszer hirtelen agytevékenységet jelzett. Tehát megtalálta a lakásukat. Bekopogott.
Bentről egy férfihang szólt ki.
- Ki az?
- I-i-isidore vagyok - mondta Rick. - Engedjenek be, hi-hi-hiszen én gondoskodom magukról, és maguk közül kettő nő.
- Nem nyitjuk ki az ajtót - mondta egy női hang.
- Barátságos Bustert szeretném nézni Pris készülékén - mondta Rick. - Nagyon fontos, hogy nézzem most, hogy Mercer nem létezik. A Van Ness Állatkórház teherautóját vezetem! A kórház tulajdonosa Mr. Hannibal S-s-sloat. - Megpróbált még jobban dadogni. - Ki-ki-kinyitnák vé-vé-végre az ajtót? Hiszen ez az én lakásom. 
Az ajtó kinyílt. A lakás sötétjében két alakot látott. A kisebbik, a nő szólalt meg.
- El kell végeznie a tesztet!
Rick engedte, hogy Roy Baty lőjön először. Elugrott, és addig nem lőtt, míg a sugár el nem süvített mellette.
- Minden jogalapját elveszítette - mondta Rick - azzal, hogy rám lőtt. Kényszerítenie kellett volna, hogy végezzem el a Voigt-Kampff tesztet. 
Roy Baty újra lőtt, de most sem talált. Eldobta a fegyvert, és berohant a lakás belsejébe, még az elektromos készüléket is otthagyta. 
- Pris nem kapta el magát? - kérdezte Mrs. Baty. 
- Pris nem létezik - mosolygott Rick. - Csak Rachael Rosen, újra és újra. 
Meglátta az asszony kezében a lézerpisztolyt.
- Sajnálom, Mrs. Baty - mondta és lőtt.
Roy Baty a másik szobában fájdalmasan fölkiáltott. 
- Tudom, szerette - kiáltott erre Rick. - Én pedig Rachaelt szerettem! A különleges Isidore pedig a másik Rachaelt szerette! 
Rálőtt Roy Batyra, a nagy darab android teste megingott, eldőlt, mint egy különálló, apró alkatrészekkel teletömött zsák. Rázuhant az asztalra, és lesodort egy csomó tányért meg edényt. A reflexáramkörök még működtek, a test rángatózott, de halott volt. Rick azonban már oda sem figyelt, nem is látta egyik android élettelen testét sem.
- Elkaptam az utolsót is - állapította meg. - Hatot egy nap alatt, majdnem rekord.
Leült az ágyra, és ekkor a néma lakásban, a mozdulatlan tárgyak között a különleges Mr. Isidore jelent meg az ajtóban.
- Ne nézzen körül - mondta Rick.
A különleges sírt.
- Ne vegye annyira a szívére - mondta Rick. Szédülő fejjel föltápászkodott. - Hol a videofon?
A különleges hallgatott, csak állt némán. Így hát Rick egyedül bóklászta végig a lakást, végül megtalálta a készüléket, és hívta Harry Bryant irodáját.
- Nagyszerű - mondta Harry Bryant a beszámoló után. - Menjen haza, és pihenjen. Kiküldünk egy kocsit a három holttestért.
Rick letette a kagylót.
- A rendőrség majd eltisztít mindent. Miért nem költözik másik lakásba? Nyilván nem akar itt maradni a maradványokkal.
- Itthagyom ezt az é-é-épületet - mondta Isidore. - Be-be-beljebb költözöm a városba, ahol tö-tö-több az ember.
- A mi házunkban is van üres lakás - mondta Rick.
- Ne-ne-nem a-a-akarok a ma-ma-maga közelében élni - dadogta Isidore.
A különleges nem tudta, mit tegyen; az arcán különböző érzelmek tükröződtek, aztán megfordult, kiment, egyedül hagyta Ricket.
Micsoda munka ez, gondolta Rick, aztán hazatelefonált. Iran a képernyőről valahogy furcsán, zavartan nézett rá, együtt töltött éveik során egyszer sem látta ilyennek.
- Akárhogy is, de vége - mondta. - És arra gondoltam, talán megkérhetném Harry Bryant-et. hogy tegyen át…
- Rick - mondta Iran -, el kell mondanom valamit. Nagyon sajnálom. A kecske nem él.
Tulajdonképpen meg sem lepődött. Szinte várta ezt a hírt, és most még rosszabbul érezte magát, még súlyosabb lett a reá nehezedő teher.
- A szerződésben van valami garancia. Ha az állat kilencven napon belül megbetegedik…
- Nem betegedett meg. Valaki… - Iran megköszörülte a torkát, és rekedten folytatta. - Valaki idejött, kivezette a kecskét a ketrecéből, és odavonszolta a tető pereméhez. 
- És lelökte? - kérdezte Rick. 
- Igen - bólintott az asszony.
- Láttad, ki tette?
- Nagyon is tisztán láttam - válaszolta Iran. - Barbour is idefönt volt, és hívtuk a rendőrséget, de az állat addigra már kimúlt. A nő elment. Alacsony, fiatalos külsejű, sötét hajú, nagy szemű. Hosszú halpikkely kabátot viselt. És valami postástáskához hasonló retikült. Meg sem próbált elbújni előlünk.
- Igen, neki mindegy - mondta Rick. - Rachael fütyül rá, hogy láttad. Valószínűleg úgy akarta, hogy lásd, hogy én is megtudjam, ki tette. Mikor történt?
- Csak félórája. Olyan szörnyű. Olyan haszontalan. Gyere haza!
- Nem haszontalan - mondta Rick. - Azt tette, ami szerinte ésszerű. Vagyis az androidlogika szerint.
- Most hol vagy? Gyere haza, hogy legyünk együtt…! A tévében is olyan megdöbbentő dolgot hallottam! Barátságos Buster azt állítja, hogy Mercer csaló. Igaz lehet ez?
- Minden igaz - mondta Rick. - Minden, amit bárki bármikor gondolt. Még van egy kis dolgom…!
- Nem esik bajod? Vigyázz magadra - kérte Iran.
- Nem lesz semmi bajom - válaszolta Rick, és letette a kagylót. 
Kiballagott a szomorú házból, beült a kocsiba, és fölszállt az éjszakai égre.
Egyszer, gondolta, biztosan meglátom még a csillagokat. Évekkel ezelőtt láttam utoljára, de most csak a port látom. Évek óta senki sem látott csillagot, legalábbis a Földről. Majd egyszer elmegyek valahová, ahol csillagot láthatok. 
A kocsi gyorsult, emelkedett. Rick kifelé tartott San Franciscóból, a lakatlan sivatag felé, északnak. Olyan helyre, ahová egyetlen élőlény sem igyekszik, hacsak azt nem érzi, hogy itt a vég.

XX.

A kora hajnali fényben a szürke, törmelék borította föld szinte a végtelenbe nyúlt a lába alatt. Hatalmas kövek torlódtak egymásra. Rick arra gondolt, olyan ez, mint valami raktár, ahonnan már minden árut elszállítottak, csak a ládák maradtak meg, tartályok, amelyek önmagukban semmit sem jelentenek. Egykor itt gabona termett, állatok legelésztek. Milyen különös, hogy itt valaha fű volt, meg fák…
Hosszú ideig közvetlenül a felszín fölött suhant.
- Most mit mondana rólam Dave Holden? - kérdezte magától. - Bizonyos értelemben a legnagyobb fejvadász vagyok, még senki sem csöndesített le hat Nexus-6 androidot egyetlen nap. Valószínűleg nem is fog. 
A törmelék borította domboldal hirtelen emelkedni kezdett. Kikapcsolta a gyújtást, egy ideig siklott, aztán letette a kocsit. A kocsi bukdácsolt a domboldalon.
Rick fölvette a kagylót, és a San Franciscó-i telefonközpontot hívta. A kórházzal akart beszélni.
- Van maguknál egy Dave Holden nevű beteg - mondta, amikor a kórház jelentkezett. - Beszélhetnék vele?
- Egy pillanat uram, rögtön utánanézek. 
A képernyő rövid időre elsötétült. Múlt az idő, a kocsi fűtése nélkül a levegő kezdett csípős lenni. A központos újra megjelent. 
- Dr. Costa üzeni, hogy Mr. Holden nem fogad hívásokat.
- Rendőrségi ügy - Rick odamutatta a képernyőnek az igazolványát.
- Egy pillanat. - A központos ismét eltűnt. Rick letekerte a kocsi ablakát. - Nem, uram, dr. Costa szerint Mr. Holden állapota nem teszi lehetővé, hogy hívásokat fogadjon.
- Köszönöm - mondta Rick, és letette a kagylót.
Jó lett volna beszélni Dave-vel, helyeselte volna, amit tettem, gondolta, miközben kiszállt a kocsiból. De megértette volna a dolog másik oldalát is. Mert amit én tettem, az idegenné vált számomra. Tulajdonképpen természetellenes lett a személyiségem.
Elindult fölfelé a hegyoldalon, és minden lépésnél nehezebbnek érezte a súlyt, amely nyomasztotta. Megállt, kitörölte szeméből a csípős izzadságcsöppeket. Fájt az egész teste. Aztán, önmagára dühösen, végtelen gyűlölettel köpött a csupasz földre. És folytatta az utat fölfelé, a magányos és ismeretlen terepen, amely távol volt mindentől, ahol rajta kívül nem volt élőlény.
Már forróság volt, a nap egyre erősebben sütött, nyilván telt az idő. Rick érezte, hogy éhes, isten tudja, mióta nem evett. Az éhség és a hőség együtt mérgező hangulattá állt össze, amelynek vereségíze volt.
Valami titokzatos módon vereséget szenvedtem, gondolta. Mert megöltem az androidokat? Mert Rachael lelökte a tetőről a kecskémet?
Ahogy tovább botorkált, homályos, látomásos köd borult az agyára. Egyszerre csak egy lépésnyire találta magát egy sziklaperemtől. Alatta sok száz méter mély szakadék. Talán jó lenne lezuhanni megalázottan és tehetetlenül. Egyre tovább és tovább, anélkül, hogy bárki is látná. Itt senki sincs, aki tanúja lehetne a pusztulásának. De az utolsó pillanatban megmutatkozó bátorságnak vagy büszkeségnek sem lenne tanúja. A halott kövek, a porfertőzte, száraz és haldokló növények nem éreznek, nem látnak semmit. Sem őt, sem önmagukat.
Lezuhanni? 
Megtorpant. És aztán valami láthatatlan, de ellenállhatatlan erőtől hajtva, folytatta a kapaszkodást. Arra gondolt, hogy gurul, mint a kövek, csak éppen fölfelé. Hirtelen megállt.
Homályos, mozdulatlan alakot pillantott meg önmaga előtt.
- Wilbur Mercer! Te vagy az? 
Aztán beléhasított a fölismerés: a saját árnyékát látja.
Futni kezdett lefelé. Elesett. A porfelhő mindent eltakart. Rick felugrott, és menekült a por elől. Egyre gyorsabban futott, csúszkálva és botladozva a laza kavicsokon. Végre meglátta a kocsiját. Kinyitotta az ajtót, bezuhant a kocsiba.
Remegett és lihegett. Hátradőlt a kocsi ülésén, félig kint, lábával a szikkadt, poros földön. Nem kellett volna idejönnie? Nem kellett volna? De túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy beindítsa a kocsit, és visszaröpüljön a városba.
Az órájára pillantott. Fél tíz.
Fölvette a kagylót, és hívta a Lombard Street-i Bíróságot.
- Bryant felügyelőt kérem - mondta a rendőrségi központosnak.
- Bryant felügyelő nincs az irodájában, Mr. Deckard. Elment a saját kocsiján, de nem válaszol. Bizonyára éppen kiszállt.
- Megmondta, hova megy?
- Valamit mondott az androidokról, amelyeket maga csöndesített le. 
- Kapcsolja a titkárnőmet - kérte Rick.
Egy pillanat múlva Marsten kisasszony sárgás, háromszögletű arca jelent meg a képernyőn.
- Oh, Mr. Deckard! Bryant felügyelő már kereste. Ha jól tudom, kitüntetésre terjesztette föl magát! Mert lecsöndesítette azt a hat…
- Tudom, hogy mit csináltam! 
- Ilyesmi még sohasem történt! És a felesége is telefonált, Mr. Deckard. Tudni akarja, hogy jól van-e. Jól van?
Rick nem válaszolt.
- Mindenesetre - mondta Miss Marsten -, hívja vissza. Azt üzeni, otthon van, és várja a hívását.
- Hallotta, mi történt a kecskémmel? - kérdezte Rick.
- Nem is tudtam, hogy kecskéje van. 
- Elvették - mondta Rick.
- Kik, Mr. Deckard? Állattolvajok? Éppen most kaptunk jelentést egy hatalmas bandáról.
- Élettolvajok - mondta Ríck.
- Nem értem, Mr. Deckard. - Miss Marsten értetlenül nézett rá. - Egyébként, borzalmasan néz ki! Olyan fáradtnak látszik. És vérzik az arca.
Rick odanyúlt, megérezte a vért. Biztosan megsérült, amikor elesett.
- Úgy néz ki - mondta Miss Marsten -, mint Wilbur Mercer. 
- Az vagyok - mondta Rick. - Én vagyok Wilbur Mercer! Itt ülök, és várom a szabadulást. Valahol az oregoni határ közelében.
- Küldjünk oda valakit? Egy rendőrségi kocsit, hogy fölvegye magát? Nyilván túl sokat dolgozott tegnap, Mr. Deckard - korholta a lány. - Ágyban a helye. Maga a legjobb fejvadászunk, minden idők legjobb fejvadásza! Menjen haza, és feküdjön le. Hívja föl most rögtön a feleségét, Mr. Deckard, mert ő is borzasztóan aggódik. Láttam rajta. Mindketten szörnyen néznek ki.
- Furcsa - mondta Rick. - Az az abszolút illúzióm támadt, hogy én vagyok Mercer! De nem úgy, mint amikor az együttérzésdoboz fogantyúit fogja az ember. Nem voltam senkivel, egyedül voltam.
- Most azt beszélik, hogy Mercer csalás.
- Mercer nem csalás - mondta Rick. - Hacsak a valóság nem csalás. Ez a hegyoldal, a por és ez a sok kő… Viszlát - mondta, és le akarta tenni a kagylót.
- Ugye fölhívja a feleségét? Megígéri?
- Igen. 
Letette a kagylót. Hazamenjen a feleségéhez? Utoljára Rachaellel feküdt le. Törvénysértés, az androidokkal való közösülést teljes mértékben tiltja a törvény itt is, meg a bolygóközi telepeken is. Rachael… most bizonyára Seattle-ben van, a többi valódi és emberszabású Rosennel.
- Ha tegnap éjjel megöltelek volna, most élne a kecském! Akkor követtem el a hibát. De egy dologban igazad volt, megváltoztam. Csak nem úgy, ahogy megjósoltad.
Újra fölvette a kagylót, hogy fölhívja a feleségét.
És megdermedt.

XXI.

Visszatette a kagylót, és le nem vette a tekintetét a kocsiján mozgó pontról. A kövek közötti kis dudorról. Egy állat! És a szíve majd meghasadt a hihetetlen fölismerés döbbenetétől. Még sohasem látott ilyen állatot, de ismerte azokból a régi természetfilmekből, amelyeket a kormány tévéműsorában szoktak adni. De hiszen kihaltak! Gyorsan előkapta a gyűrött Sidney-katalógusát, görcsösen lapozott.
Béka (Bufonidae) valamennyi változat… Évekkel ezelőtt kipusztult.
Doboz kellene. Kutatott, de a hátsó ülésen nem talált semmit. Kiszállt, a csomagtartóhoz sietett, és kinyitotta. Ott talált egy kartondobozt, amiben tartalék alkatrészek voltak a kocsihoz. Kidobta őket, talált valami puha kenderkötelet, és elindult lassan a béka felé. Egy pillanatra sem tévesztette szem elől.
A béka szinte teljesen egybeolvadt a mindenütt jelenlevő por színével és anyagával. Talán az új klímának megfelelően alakult ki, ahogy régen is mindig a klímának megfelelően viselkedett? Ha nem mozog, sohasem vette volna észre. Mi történik, ha az ember talál egy állatot, amelyet kipusztultnak hisznek? Megpróbált visszaemlékezni, de nagyon ritkán fordult elő ilyesmi. Valami kitüntetés jár érte az ENSZ-től és fizetség.
Ez nem lehet igaz! Talán agykárosodást szenvedtem a radioaktivitástól? Különleges vagyok? Valami történt velem, mint azzal a korlátolt Isidore-ral meg a pókjaival, gondolta, ami vele történt, az történik velem is.
Lekuporodott a béka mellé. A béka félretolta a homokot, hogy lyukat vájjon magának, farával túrta a port. Csak lapos koponyájának teteje meg a szeme állt ki a földből.
Letette a kartondobozt, és óvatosan elsöpörte a laza földet a béka közeléből. Az állat nem ellenkezett.
Fölemelve a békát, érezte különös hűvösségét; kezében az állat teste száraz és ráncos volt, szinte petyhüdt. Megmoccant, gyönge hátsó lábával ki akarta szabadítani magát Rick kezéből, mintha tovább akart volna szökellni. Nagy állat, gondolta, teljesen kifejlett és bölcs. A maga módján még azt is képes túlélni, amit mi nem igazán tudunk. Vajon hol találhat vizet?
A gondosan átkötözött dobozt az ülésre tette, és beült a kormány mögé. Mintha újra kisgyermek lenne, könnyűnek érezte magát, a hatalmas és nyomasztó fáradtság elmúlt. Mit fog ehhez szólni Iran! Fölvette a kagylót, tárcsázni kezdett. Aztán megállt. Inkább legyen meglepetés! Csak harminc, vagy negyven perc a visszaút.
Türelmetlenül indította be a motort, és rögtön fölszállt San Francisco felé.

Iran a Penfield hangulatorgonánál ült, jobb keze mutatóujja a kapcsolótáblán. De nem táplált be semmit, fásult és beteg volt. Olyan teher nyomasztotta, amely elzárta előle a jövőt, és mindazokat a lehetőségeket, amiket a jövő rejthetett.
Kopogtak az ajtón.
Letette a Penfield-kézikönyvet, fölugrott, és arra gondolt, hogy most már nem kell betáplálnia semmit! Az ajtóhoz szaladt, és sarkig kitárta.
- Szia! - mondta Rick. 
Arcán egy zúzott seb, a ruhája szürke és gyűrött, még a haja is csupa por. A kezén, az arcán, mindenütt csupa por. A szemét kivéve: az úgy csillogott, mint egy kisfiúé. Iran arra gondolt, hogy a férje most úgy néz ki, mint egy kisfiú, aki játszott, de rájött, hogy ideje már hazamenni.
- Olyan jó, hogy itt vagy - mondta Iran.
- Hoztam valamit. 
Egy kartondobozt mutatott föl két kézzel, és még akkor sem tette le, amikor belépett a lakásba. Mintha valami nagyon törékeny és nagyon értékes dolog volna benne. 
- Csinálok neked egy kávét - ajánlotta az asszony. 
A férfi, még mindig kezében a dobozzal leült, arcán még mindig tágra nyílt szemű csodálkozás tükröződött. Az együtt töltött évek során Iran még sohasem látta ezt az arckifejezést. Valami történhetett vele. Most visszajött ezzel a dobozzal: ott kell lennie a dobozban mindannak, ami történt vele.
- Aludni fogok egész nap - jelentette be Rick. - Fölhívtam Harry Bryant-et, azt mondta, vegyek ki egy szabadnapot és pihenjek. Pontosan ez a szándékom. 
Óvatosan letette a dobozt a konyhaasztalra.
Iran leült a férfival szemben és megkérdezte.
- Mi van abban a dobozban. Rick?
- Egy béka.
- Megnézhetem? 
Figyelte, ahogy Rick kikötözte a dobozt, és levette a fedelét.
- Fogd meg nyugodtan. Nem harap, a békának nincs foga. 
Rick fölemelte a békát, és odanyújtotta Irannak. Az asszony elvette, visszafojtva utálatát.
- Azt hittem, a békák kihaltak - mondta, és megvizsgálta az állat lábait. - Tud ez ugrani? Előfordulhat, hogy egyszerre csak kiugrik a kezemből?
- A lábai gyöngék - mondta Rick. - Ez az alapvető különbség a varangyos béka és a kecskebéka között. Ez, meg a víz. A levelibéka mindig vízközelben marad, de a varangyos béka a sivatagban is megél. Ezt a sivatagban találtam, fönt, az oregoni határ közelében. Ahol már minden halott.
- Mit fog enni? - bizonytalanodott el Iran.
- Eredetileg a béka legyet és egyéb rovarokat eszik. Most meg… 
Rick vállat vont és nagyot ásított.
- Megkérdezem! - ugrott fel Iran, és a békát visszatette a dobozba. 
Átment a szobába, a tudakozót hívta, hogy állatorvos vagy biológus videofon-számát kérje tőlük.
Rick nézte a doboz mélyén ijedten pislogó állatot, és érezte, hogy ültében elnyomja az álom. Terráriumot kell építeni - villant át rajta az ötlet, és az agya lázasan járni kezdett, hogyan is rendezzék be a béka lakhelyét. 
A szobából Iran hangja hallatszott:
- Igen… a férjem azt mondja, hogy varangyos… igen… Nagyon fontos lenne, uram, hogy megvizsgálja, és tanácsot adjon, mivel etessük! Igen, képzelheti, hogy örvendek, mert látom, hogy a férjem is örvend… olyan a szeme, mint egy kisfiúé…
Ricket megint elborította a fáradtság.
„Olyan a szemem, mint egy kisfiúé”… ismételte a felesége szavait, és a béka pislogó szemét nézte.

Gálvölgyi Judit fordítása 
(IPM Magazin, 1984)