FAUST

Fordította:
Jékely Zoltán
Kálnoky László

AJÁNLÁS
	Közelgetek hát újra, kósza árnyak,
	kik hajdan már feltüntetek nekem.
	Ezúttal vajha megragadhatnálak?
	Ily próbára alkalmas még szívem?
	Hogy áradtok felém! Nos, jól van hát, csak
	tóduljatok köd- s gőzből körülem;
	keblem ifjonti lángja újralobban
	varázst lehellő vonulásotokban.
	Víg órák képe száll fel népetekkel,
	s lelkem hány drága árnyat újralát;
	s féligfakult, ó mondaként dereng fel
	első szerelem, első jóbarát.
	Újul a bú, s feljajdul újra egyszer
	útvesztős életünk ellen a vád,
	s a jókat hívja, kik vidám időkben
	rútul csalódva tüntek el előlem.
	A lelkekhez már el nem ér ez ének,
	kiknek elejét zengtem valaha.
	A jóbaráti kör rég szerteszéledt
	s az első visszhang, ah, rég szállt tova.
	Fájdalmam ismeretlen tömegé lett,
	de tapsuk csak szivemnek ostora,
	s ki dalomnak örül, ha még néhány van,
	és él: bolyong szétszórtan a világban.
	S rég nem tapasztalt vágy fog el e percben
	a halk, komoly szellemvilág iránt,
	s bizonytalan hangszínnel, íme, lebben
	a rezge dal eolhárfa gyanánt,
	megborzadok, könny könnyet ér szememben,
	enyhültnek érzi zord szívem magát;
	amim van, messze minden földi jószág,
	s ami eltünt, az lesz már nekem valóság.
ELŐJÁTÉK A SZÍNPADON
Igazgató, költő, komédiás

IGAZGATÓ
	Ti ketten, kik személyemér
	helytálltatok minden csapásban,
	mondjátok, a német hazákban
	vállalkozásunk mit igér?
	Minden vágyam szolgálni a tömegnek,
	már csak azért is, mert él s élni hagy.
	A színpad áll; a deszkák felverettek,
	s közönségünk ünneplő kedve nagy.
	Még szenvtelen s felvont szemölddel űlnek,
	ám szívesen csodálkoznak, örülnek.
	Tudom, mitől elégül meg e nép,
	de nem valék ily kínban soha, mint ma:
	fogalmuk sincs, hogy mi a jó, a szép,
	de rém sokat olvastak összevissza.
	Mit kezdjünk hát, hogy eredeti, friss
	legyen minden s vidám velősen is?
	Mert kedvesebb látványa nincs szememnek,
	mint amikor bódénk felé rohan
	hömpölygő áradatja a tömegnek,
	s tipródik, mint az égi kapuban,
	fényes nappal, négy óra tájban,
	pénztárig lökdösi elő magát,
	s mint inség idején, a pékbolt ajtajában,
	majd kitöri a jegyért a nyakát.
	Ily tarka néppel ekkora csodát a
	költő tehet: barátom, tedd te máma!

KÖLTŐ
	Ó, mért beszélsz nekem színes tömegről,
	melynek láttán a szellem menekül!
	Tarts távol a kavargó tömkelegtől,
	mely örvényébe ránt kegyetlenül!
	Inkább a mennyek csendjébe vezess föl,
	a költő szent örömmel ott hevül,
	hol szerelem s barátság lelki titkát
	isten-kezek teremtik s gyámolítják.
	Ó, min a lelkem mélye ott örülhet,
	s rebegve mond ki szégyenlős ajak,
	gyarlót csak úgy, miként jólsikerültet
	megfojthat egy goromba pillanat.
	Van úgy, hogy csak mit évek soka szűr meg,
	az a tökéletes ép változat.
	Álcsillogás a pillanat szülötte;
	őrzi a jót az utókor örökre.

KOMÉDIÁS
	Utókor! Már az is bosszant, ha hallom!
	Teszem, ha erről kellene szavalnom:
	kicsúfolhatnám a jelent?
	Mert erre vár, s meg kell hogy kapja máma.
	Magamfajta legény és tudománya
	valamit mégis csak jelent!
	Ki könnyű szóval érteti magát,
	közönségünk kedvétől mit se tartson,
	sőt lesse még nagyobb hadát,
	hogy még tágabb körökre hasson.
	Csak bátran fel! Te adj útmutatást,
	vesd el a képzelet minden koloncát,
	működjék szenvedély, érzés, tudás
	s, ezt jól jegyezd meg: egy adag bolondság!

IGAZGATÓ
	Főképpen sok cselekvést vígy bele!
	Éhes szemnek ez az eledele.
	Ha akkora előttük a kavargás,
	hogy lélegzetük is már-már eláll,
	ne félj, széltében diadalt arattál, s
	a publikum szerzőért kiabál.
	A tömeget tömeggel nyerheted meg,
	ki-ki lel abban magának valót.
	Aki sokat hoz, az hoz mindeneknek
	holmi egyéni kis útravalót.
	S ha már darab, tálald is sok darabban!
	Sikert hoz majd ragout-alakban!
	Oly könnyen add, amint megalkotod.
	Mit érsz vele, ha egészben adod?
	A publikum izekre szedi nyomban.

KÖLTŐ
	Hát ti nem érzitek, e mesterség be rút,
	s hogy igazi művészhez nem találhat!
	Lám, nálatok minden hazug
	fércmunka már mint műszabály hat.

IGAZGATÓ
	E becsmérlés engem cseppet se sért:
	mert aki a sikerhez ért,
	alkalmas eszközt vesz kezébe.
	Puha fát vágsz, gondold meg idejébe‘,
	vizsgáld meg, kiknek is dalolsz,
	ha olyikat unalma hoz,
	más meg ebéd után jő, jóllakottan,
	s mi legkivált utálatos,
	nem egy jól elmerült a hirlapokban.
	Könnyelmün jönnek ők, akár a maskarádra,
	sarkukra kandiság rak szárnyakat;
	legszebb ruhában itt páváskodik a dáma,
	s játszik, pedig gázsit se kap.
	Mit képzelegsz költői trónusodban?
	S a teltház mégis mért öröm neked?
	Vizsgáld meg pártfogóid gondosabban!
	Fele ripők, fele rideg.
	Színház után ez jó kártyát remél,
	ringyójával vad éjszakát a másik.
	Gyötörni hát ilyen ügyér’
	szelíd Múzsád: nem balgaság itt?
	Ezért mondom tehát: többet s tarkábbat adj,
	a célod el így sohase véted,
	szédítsd, bolondítsd el a népet,
	jóllakatni nagy feladat -
	Mi ért utól? Mámor? vagy bú keserve?

KÖLTŐ
	Eredj s magadnak más szolgát keress!
	Hogy kedvedért a költő legnemesb,
	természetadta emberi jogát
	megrendelésre rútul dobra verje?
	Vajon mivel hat a szivekre?
	S mivel győzné le elemek hadát?
	Nem az összhanggal-é, mely kebléből fakadt,
	s szivébe vonz egész világokat -?
	Míg a természet únott forgatással
	orsóra készti örök fonalát,
	s minden lény civakodó sokasága
	hallatja vad hangzavarát,
	az ős, változhatatlan áradatba
	ki oszt életteremtő lüktetést?
	S a részecskéket egésszé avatva,
	ki fogja szép akkordba az Egészt?
	Viharrá érzelmét ki bokrosítja?
	A Nap nyugtának jelképet ki ad?
	Tavasz virágcsodáit ki hajítja
	az útra, hol szerelme elhalad?
	S bérül ki fon a méltó alkotásra
	silány lombból koszorút, ha nem ő?
	S mi hat fel az Olümposz magasára?
	A költőben ható embererő!

KOMÉDIÁS
	Elő hát ama szép erővel,
	tomboljon hát költői hővel,
	akárcsak holmi szerelmi kaland!
	Az ember sündörög, eped, marad,
	s csapdába csalják észrevétlen;
	öröme nő, aztán keserű lében
	fürdik. A büntetés bizony kemény -
	s még magához se tér, már kész is a regény.
	Nekünk ily mű szükséges éppen!
	Csak nyúlj le az emberéletbe mélyen!
	Mind éli, ám kevésnek érdemes -
	de - bárhová nyúlsz, mindig érdekes!
	Színes képek közt kis világot,
	sok tévedést, csepp igazságot:
	s kész a legpompásabb ital,
	melytől mindenki friss és fiatal.
	Sereglik már az ifjúság virága
	darabodhoz s kinyilatkoztatást vár,
	bús táplálékot gyöngéd hajlamára
	mindegyikük a művedben talál már.
	Hol egyik, hol másik rendül bele,
	s mind látják: szívük mivel van tele.
	Egyformán képesek még sírni és kacagni,
	káprázat kell nekik, s tetszik a lendület.
	Ki kész van, már azon nincs mit faragni;
	a készülőkben sok a köszönet!

KÖLTŐ
	Hozd vissza hát eltünt időmet,
	midőn szivem ily zsenge volt,
	s bennem folyvást vers-újszülöttek
	bő csermelye buzgott-dalolt,
	világom még ködben kerengett,
	minden bimbó csodát igért,
	s téptem virágok tengerét,
	hol völgyeinkben árja lengett.
	Semmim se volt - s volt mindenem,
	csalódás-vágy, s igazság-szerelem.
	Szilaj vágyaknak birodalmát,
	a boldog-sajgó poklot add,
	gyűlölség, szerelem hatalmát,
	add vissza ifjuságomat!

KOMÉDIÁS
	Akkor szükséges ifjuságod, cimborám,
	ha ellenség szorít a harcban;
	vagy, ha szerelmetes leány
	lóg telhetetlenül nyakadban.
	Ha a sebes versenyfutás
	pálmája int a messzi célban,
	vagy ha szilaj körtánc után
	borozni kell félig aléltan.
	De megzendítni régi húrt
	bátor és bájdús dalra fogva,
	s ha benn egy titkos cél kigyult,
	megindulni felé csapongva -
	öreg urak, ti dolgotok,
	tiszteletünk ezért cseppet se csappan.
	Gyermekké tenni nem a kor szokott:
	még úgy talál reánk gyermek-alakban.

IGAZGATÓ
	Elég volt már a szalmacséplés,
	hadd lássak végre tetteket;
	míg tart e cifra szó-fecsérlés,
	hasznost alig remélhetek.
	Hát fontos ihletről beszélned?
	A tétovát nem szállja meg;
	ha magadat költőnek érzed,
	fogd hámba a költészetet.
	Most már tudod, miként tekints ránk,
	s hogy tüzes italokat innánk:
	kezdd főzni hát, egymás után!
	Ha nem teszed ma, nem fogod holnap se tán;
	munkádból egy napot se hagy ki,
	s ne átalld a kínálkozót
	elszántan üstökön ragadni:
	kezedből nem tud elszaladni,
	s mert kénytelen rá, hatni fog.
	Tudod: azt próbál ki-ki német
	színeinket, amit lehet.
	Ezért hát ne kiméljetek
	ma itt se díszletet, se gépet!
	Kápráztasson a kis s nagy égibolt,
	szórj csillagot teli marokkal;
	van itt tűz, víz, kőszikla, hold,
	madarakkal s vadállatokkal.
	Nos, szűk deszkáinkon éld újra át
	a Teremtés minden diadalát,
	s vonulj, óvatosan loholva,
	az égből földön által a pokolba!
ÉGI PROLÓGUS
Az Úr, a mennyei seregek, később Mefisztó, a három arkangyal előlép

RÁFÁEL
	Szférái közt most s mindkörökre
	zengi a Nap versenydalát
	s a megszabott pályán dörögve
	fejezi be rohanatát.
	Angyalnak tőle van hatalma,
	ám ez előttük is titok.
	Megfoghatatlan birodalma
	az első nap fényén ragyog.

GÁBOR
	Megfoghatatlan gyorsasággal
	forog-gördül a Föld-remek;
	édeni fényét vak homállyal,
	sötét éjjel cseréli meg:
	a tenger széles áradásban
	szirtek mélyéből hány habot,
	a tenger, szirt örök gyorsaságban
	a szférákban tovább forog.

MIHÁLY
	Viharok versenyt szántogatják
	parttól-vizig kegyetlenül,
	s hatásuk roppant láncolatját
	fonják reá körös-körül.
	Mennykő elé tüzes cikázás
	felvillanó ösvényt hasít,
	s követeid, Uram, csodálják
	Napod szép változásait.

MINDHÁRMAN
	Angyaloknak te adsz hatalmat,
	bár lényed nékik is titok,
	s megfoghatatlan birodalmad
	az első nap fényén ragyog.

MEFISZTÓ
	Most, hogy ismét közelgesz, ó, Uram,
	megkérdezendő, kettőnk dolga mint van,
	mert hajdanán szerettél, úgy tudom,
	itt láthatsz engem is csapatjaidban.
	Bocsáss meg, én nem értek nagy szavakhoz,
	ha mégúgy csúfol is az égi nép;
	s pátoszomon lehetne jót kacagnod,
	ha ettől el nem szoktál volna rég.
	Napról, világokról hát nem beszélek,
	csak nézem a gyötrődő földi népet.
	A föld kisistene nem változik nagyon
	és épp olyan fura, mint az első napon.
	Szegény egy kissé jobban élne,
	ha el nem ámítottad volna égi fénnyel.
	Ezt hívja észnek, csak hogy általa
	még állatibb legyen, mint állata.
	Engedj meg, ez a földi istenecske
	olyan, mint ama hosszúlábú szöcske
	mely szállva szökdös s szökve száll,
	s a fűben örökegy dalt hangicsál.
	S ha még csupán a fű közt kuporogna!
	Ám orrát beüti minden mocsokba.

AZ ÚR
	Egyébről nem tudsz most se szólni?
	Vádolni jársz és panaszolni?
	A Földön jó neked nem is terem?

MEFISZTÓ
	Nem! Ott, Uram, bizony minden csak gyötrelem.
	Az emberek jaja sziven üt néha szörnyen,
	szegényeket még én is mért gyötörjem?

AZ ÚR
	S Faust? Ismered?

MEFISZTÓ
	                A doktort?

AZ ÚR
	                          Ő a szolgám!

MEFISZTÓ
	Az ám! Szolgál is téged furcsa kedvvel.
	Nem él földi itallal-élelemmel.
	Távolba űzi gerjedelme,
	bolond ugyan, de félig tudatos:
	az ég minden csillagját követelve,
	a föld minden kéjére áhitoz,
	de sem távolban, sem közelben
	nincs mi megnyugtatná e holdkórost.

AZ ÚR
	Ha szolgálatja most még tétova,
	majd kivezérlem őt a tisztaságba.
	Kertész is tudja, hogyha zöld a fa,
	virágot s termést hoz jövőre ága.

MEFISZTÓ
	Őt elveszíted! Mersz velem fogadni?
	Feltétlenül veszítenél,
	ha hagynád útamon haladni.

AZ ÚR
	Ameddig ő a földön él,
	vezetned meg nem tiltom addig.
	Tévelyg az ember, míg remél.

MEFISZTÓ
	Köszönöm; hisz holtakkal eddig
	szivesen úgyse kezdegettem.
	Legfőképpen a telt, piros orcát szerettem.
	Holttest elől magamfajta kitér!
	Úgy volnánk mint a macska s az egér.

AZ ÚR
	Jól van, legyen, neked hagyom hát!
	Kútfejétől e lelket messze vond,
	s ha körmeid jól megragadták,
	vezesd magaddal útadon;
	de majd ismerd be és el ne hazudd:
	az igaz ember bárhogy is hibázik,
	nagyon jól tudja, mely az igaz út.

MEFISZTÓ
	Hát jó! S meglásd, nem tart sokáig.
	Nyerésemben nem kétkedem parányit.
	S ha ez majd célomhoz irányit,
	hadd, hogy diadalom teljes legyen!
	Port faljon ő, s jókedvűen,
	követvén kígyó nénikém szokásit.

AZ ÚR
	S még akkor is elébem állhatsz;
	sosem gyűlöltem fajtád, tudod azt,
	minden lelke közül a tagadásnak
	még legkevésbé úntam a ravaszt.
	Mert könnyen lankad el az ember munka láttán,
	tétlen nyugalmat gyorsan megszeret;
	ezért mellé oly társat rendelek,
	ki buzdít, hajt s forgódik, mint a Sátán.
	De igazi istenfiak, ti,
	hadd tudjatok az élő Szépségen vigadni!
	Kedves aklába zárjon bennetek
	a születő örökkön élve, hatva,
	s mindent, mi imbolygó képként lebeg,
	rögzítsetek megálló gondolatba.

Az ég bezárul, az arkangyalok elszélednek

MEFISZTÓ
	(egyedül) Nem árt olykor látnom az Öreget:
	szakítni véle: szinte félek.
	Ilyen nagyúrtól szép cselekedet,
	hogy az Ördöggel emberül beszélget.

A TRAGÉDIA ELSŐ RÉSZE

ÉJSZAKA
Magas boltozatú, keskeny gótikus szoba.
Faust az írópolc előtti székben nyugtalanul ül

FAUST
	Ó jaj, a filozófiát,
	a jog- s az orvostudományt
	és - haj - a teológiát:
	mind buzgón búvároltam át.
	S most mégis így állok, tudatlan,
	mint amikor munkába fogtam.
	Címem magiszter, sőt több: doktor úr,
	s tíz éve már, hogy álnokul,
	orránál fogva vezetgetem
	egész tanítványseregem -
	s látom, semmit sem tudhatunk mi!
	Ettől fog szívem elhamuhodni.
	Bár jártasabb volnék egynémely gazoknál,
	orvos-, professzor-, írók-, papoknál.
	Szorongás, kétely engem nem gyötörget,
	s nem félelmes a Pokol, sem az Ördög
	minden örömtől-fosztottságom innét:
	nem hiszem, tudnék valamit is még,
	s azt sem, hogy tanítani tudnám
	az embert, térítvén s megjavítván.
	Aztán meg se pénz, se vagyon,
	se hír, se földi hatalom.
	Így élni már eb sem kívánna,
	ezért adtam fejem a mágiára,
	hogy szellem-száj, szellem-erő
	nem egy titkát tárná elő,
	s ne kelljen izzadván beszélnem
	arról, amit nem értek én sem;
	s miktől együtt van a világ,
	megismerjek minden csodát,
	s mint már titkos erőkre látó,
	ne legyek többé betűrágó.
	Ó, vajha hánytorgásaim
	utólszor látnád, Holdvilág,
	te, ki oly sok éjfélen át
	tekingetél e polcra ím,
	majd könyvek és papír felett,
	orcád, bús társam, megjelent.
	Ah, bár inkább hegy tetején
	járhatnék fényed szőnyegén,
	szállnék barlangba szellemekkel,
	vagy réten, ha fényed ott dereng fel,
	s a tudomány dohát ledobva
	éppé fürödném harmatodba‘!
	Jaj, ebben az elátkozott
	odúban meddig kuksolok?
	Ide az ég szent fénye is
	festett ablakszemen esik.
	Tetőig ér a könyvrakás,
	mit féreg rág s a por elás,
	s füstös papírlapok fedik
	falát a mennyezetig.
	S a sok polc lombikkal tele:
	tudásom minden számszere
	s az ősök limloma kivált -
	világod ihol! Micsoda világ!
	S aztán még kérded, hogy szived
	melledben mélyen mért sajog?
	S mik szegik életkedvedet,
	mily érthetetlen bánatok?
	Az élő természet helyett,
	hová az Úr tett emberül,
	füst és penész az életed,
	csontváz, koponya vesz körül.
	El innen! Tágas a világ!
	Vedd Nostradamus nagy művét,
	- merő titokzatos csodák -
	kalauzul ez nem elég?
	Megösmersz csillag-útakat
	s ha Természet tanít, ne félj,
	erőd lesz, hogy megértsd magad:
	szellem szellemhez mit beszél.
	Mit ér, ha szikkadt agyvelőd
	itt szent jeleket fejteget:
	körém, ti szellemek előbb,
	s ha hallotok, feleljetek!
	(A könyvet kinyitja, s megpillantja
	a Makrokozmosz jelét)
	Hah! Már láttán is mily gyönyörüség
	szalad végig tüstént érzékeimben!
	Az élet szent, ifjonti örömét
	érzem pezsdülni minden idegemben.
	E jelt talán istenség irta le,
	bensőm zajgását csillapítja
	szegény szivem örömre nyitja,
	s rejtelmes hatóereje
	a létnek titkait mind megvilágosítja!
	Isten vagyok? A fény kitölt!
	Im, e világos, tiszta jelben
	a működő Természetet láthatja lelkem,
	s most értem meg csupán, mit mond a bölcs:
	“A szellemek világa nyitva,
	tenlelked zárt; szived meredt.
	Fel hát, diák, s a hajnalpírba
	füröszd meg földi kebledet.”
	(Vizsgája a jelt)
	Hogy átsző mindent az Egész!
	Egyik a másban hat s tenyész!
	S az ég erői itt hogy fel- s leszállnak,
	nyujtván aranyvedert egymásnak!
	Áldásárasztó suhanással
	csapatjuk égből földre szárnyal
	s mindent betölt harmóniával.
	Mily színjáték! De jaj, az, semmi más!
	Hol kaplak el, Természet, óriás?
	Hol kebleid? Minden élet forrása,
	amelyen csügg a föld és a menny,
	szikkadt lelkem odaeseng -
	itatsz, buzogsz, s e sóvárgás hiába?
	(A könyvet bosszúsan másutt üti fel,
	s megpillantja a földszellem képletét)
	De mily más módon hat rám ez a jel!
	Közel vagy, Szelleme a Földnek;
	erőim, érzem, egyre nőnek;
	s testem, mint új bortól, tüzel.
	Világba lépni kél bennem merészség,
	s viselni már a Föld kínját s örvendezését,
	magam viharokkal veretni,
	s kétségbe süllyedő hajón sem esni.
	Felettem elborul -
	a hold elrejtezik -
	kihúny a lámpa -
	köd száll! Vörös sugár cikázik
	fejem körül. A bolt
	hideg borzongást permetez,
	és rám tapad!
	Érzem, te vagy, igézett földöntúli lény!
	Tárd fel magad.
	Mily sajgás szivem közepén!
	Új ámulatokra
	vár minden idegem sajogva!
	Egész szivem immár neked ajánlva!
	Kell! Jönnöd kell! Bár életem az ára!

A könyvet felragadja, s rejtelmesen
elrebegi a szellemidéző igét.
Vörös láng cikázik, s megjelenik benne
a Szellem, visszataszító alakban

SZELLEM
	Ki szólit?

FAUST
	(elfordulva)
	Szörnyű rémalak!

SZELLEM
	Oly nagy erővel szolitottál,
	szféráimban nyugton se hagytál,
	és most? -

FAUST
	          Jaj! Csak ne lássalak!

SZELLEM
	Repesve vágytál látni engem,
	hallani hangom, nézni arcomat,
	rám esdeklésed hatva hat,
	hát itt vagyok! - Emberfeletti ember,
	miért vacogsz tehát? S miért nem hallom szavad?
	Hol a kebel, amely egész világokat
	teremtett, hordott, s azzal kérkedett el,
	hogy egyrangú velünk, a szellemekkel?
	Hol vagy, te Faust, akinek hangja szólt,
	s erős akarata belémhatolt?
	Te? Kire még rá sem lehellek,
	és máris minden ize reszket,
	kunkorgó, gyáva nyű csupán?

FAUST
	Tőled féljek, lángból kibomló?
	Faust volnék, Faust, hozzád hasonló.

SZELLEM
	Az életárban, tettek viharán
	lényem fel- s lejár,
	ide-oda száll.
	Születés, halál,
	apály s dagály:
	cserélve érlelt
	örökös élet!
	És zúg a szövőszék, az idő, s azon én
	igy dolgozom Isten eleven köpenyén.

FAUST
	Véled magam, ki átszaladsz
	világokon, egynek érzem, te Szellem!

SZELLEM
	Azzal vagy egy, kit megragadsz,
	velem nem! (Eltűnik)

FAUST
	(összeroskad)
	Nem veled?
	Kivel?
	Isten képmása, én, én:
	s még veled sem egy!
Kopognak
	Halál! Tudom, famulusom kopog.
	Befellegzett már boldog perceimnek!
	Hogy egy csúszó-mászó zavarja így meg
	e látomás-áramlatot!
Wagner, hálóköntösben és sipkában
lámpással. Faust bosszúsan elfordul

WAGNER
	Bocsánat! Hallom, épp szavalsz s hogy
	görög drámából olvasol talán.
	E művészetből húznék némi hasznot,
	manapság hat csak igazán!
	Hallottam mondogatni itt-ott,
	hogy a komédiás papot taníthat.

FAUST
	Úgy van, ha a pap is komédiás csak,
	amire példa most elég akad.

WAGNER
	Ah, kit saját múzeumába zártak,
	s a világot ünnepnap látja csak,
	mintegy látcsőn át nézve, távol,
	hogy is hathatna rá pusztán szavával?

FAUST
	Aki nem érzi, nem is éri ezt el,
	ha lelkét nem feszíti szét
	az őserejű érzelem, mely
	betölti a hallók szivét.
	Űlj csak tovább! S ragasztva tákolj
	más tányérján lelt csontokat,
	s kínos fuvogatással ápolj
	ten-hamvaidból lángokat!
	Kölykök s majmok csodája lesz ez,
	ha tán ilyesmit áhitasz!
	De szívet szívhez sohasem szerezhetsz,
	ha nem szívedből vált ki az.

WAGNER
	Csak szép beszéd teszi a szónokot;
	be kár, hogy ebben hátul kullogok...

FAUST
	Becsületes sikerre adj,
	csörgősipkás bolond ne légy!
	Az értelem s ép gondolat
	igy könnyűszerrel síkralép.
	És ha komoly beszédre szántad
	magad, kell-é a szó-vadászat?
	Bizony, mondókád bármi csillogó,
	sületlenséggel traktálván a népet,
	mind köd-hozó szél, oly szomorító,
	mely ősszel száraz lomb között cicézget.

WAGNER
	Ó jaj, a lét rövid
	és hosszú a művészet.
	Hányszor eresztem főmet csüggedésnek,
	míg az anyaggal küszködik!
	És míly nehéz az eszközt megszerezni,
	mellyel az ember a kútfőkig ér!
	S félúton, midőn messze még a cél,
	hány jámbornak kell sírbaveszni.

FAUST
	S a pergamen a szent kút, mely örökre
	csillapíthatja szomjuságodat?
	Addig úgy sem találhatsz enyhületre,
	míg az tennen lelkedből nem fakad.

WAGNER
	Bocsánat! Nagy gyönyörüséget
	lelsz abban, ha a mult lelkét idézed,
	hogy lásd, mit tudhatott egy régi bölcselő,
	s milyen felségesen haladtunk mi elő!

FAUST
	Az ám! Csillagnyi-messzire!
	Barátom, nékünk a mult tengere
	zárt könyv, mit hét pecsét is őriz.
	Mit a mult szellemének mondanak,
	az az urak saját szelleme csak,
	s bennük tükröznek az idők is.
	És ez valóban siralom már!
	Az ember ettől menten megszalad:
	ez már szemetesláda, holmi lomtár
	s legfeljebb históriás színdarab,
	hol tisztes maximákban a pojácák
	a tanulságot illőn eldarálják!

WAGNER
	De a világ! A lélek s emberész?
	Némi megismerést itt is szeretnék.

FAUST
	No persze, a megismerés!
	A gyermeket nevén nevezni mernéd?
	Az a nehány, ki egy-s-mást megtudott,
	s csordult szivének titkait nem óvta,
	s a csürhe közt hitét ki is nyilvánitotta:
	keresztre, vagy máglyára juthatott.
	Node immár az éj későre jár,
	kérlek, barátom, hagyjuk abba mostan.

WAGNER
	Virrasztanék én hajnalig akár,
	eldiskurálva véled ily tudósan.
	Ellenben holnap, husvét első napján,
	egy-két kérdésem még feladnám.
	A tudvágy útjait nagy buzgón követem rég;
	sokat tudok már, de mindent szeretnék! (El)

FAUST
	(egyedül)
	Hogy is nem illan el minden reménye annak,
	ki csak sületlen holmihoz tapad,
	kincsek után kapzsin kutat,
	s boldog, ha pár gilisztára akadhat!
	Ily ember hangja itt hogy szólhatott,
	ahol imént szellem szózatja zengett?
	De jaj, neked most hálás is vagyok,
	te leggyatrábbja az emberi nemnek.
	Te távoztattad a kétségb’esést,
	mely értelmem már-már elpusztitotta.
	Jaj! Oly hatalmas volt a jelenés,
	hogy törpeként lapultam én alatta!
	Isten mása, ki azt képzelte, hogy
	örök igazság tükrihez közelget,
	ég-fényben, tisztaságban tetszeleghet,
	s mindent, mi földi, otthagyott;
	ki hitte, hogy kerúbságig jutott,
	száguldhatik a Természet erében,
	s míg alkot, egy istennek szerepében
	tetszelghet, jaj, nagy az én bűnhődésem!
	Egy mennydörgő szó porba sujthatott.
	S veled magam én mertem összemérni!
	Ha volt erőm téged hozzám igézni,
	itt-tartásodra jaj, már nem jutott.
	Ama felséges pillanatkor,
	én, a parány órjás valék;
	te taszítottál vissza abból,
	hogy éljem fajtám végzetét.
	Kitől tanuljak? S kit kerüljek?
	Kövessem ösztönöm megint?
	Jaj, tetteink akár a szenvedéseink
	gáncsolják életütemünket.
	A szellem-fogta legmagasztosabbat
	mind több idegen anyag járja át,
	s mihelyt a földi jót meghódítottad,
	a jobb: csalódás, délibáb.
	Mik adták életünk, a sok isteni hajlam,
	megmerevül a földi zűrzavarban.
	A képzelet sebes szárnyon suhan,
	törekedvén az örökkévalóra,
	de lám, beéri egy kis oduval,
	ha a szerencse már nem pártfogolja.
	A gond a szívünk gyökerén tanyázik,
	s ott titkos kínokat csirázik,
	békétlen hánytorog, zavar nyugtot, gyönyört;
	mindegyre új meg új álarcot ölt,
	házat mutat s tanyát, kis gyermeket meg asszonyt,
	máskor tűz, víz, tőr, mérgezés;
	attól remegsz, mi nem jön, és
	mit el sosem veszítsz, azt kell folyton siratnod.
	Az istenekhez én, jaj, nem hasonlitok!
	Csak féreghez, mely porban vánszorog,
	a föld porában tenget életet
	s a vándor rátaposva eltemet.
	Vagy nem por-é, amely e bolt-falat
	megszűkiti? Nem többrendbéli réteg?
	Nem porlepett, teméntelen kacat
	zsibvásárában, molytanyában élek?
	S itt leljem azt meg, ami kell?
	Arról olvassak több ezernyi oldalt,
	mily rútul bánt a sors mindenkivel,
	s boldogok itt-ott egyesek, ha voltak -
	Mit vigyorogsz rám, odvas koponya?
	Hogy elméd, mint enyém, a könnyű napra vágyva,
	igazság-szomjazón bolygott ide s tova,
	s nyomorultul tévelygett a homályba?
	Ti is csúfoltok, hitvány, elavult
	szerszámok, hengerek, fabordák!
	Kapuan álltam, légyetek a kulcs,
	de vén szakállatok závárt hiába próbált.
	Nincs oly fény, melynél fátyolát
	a Természet levetné szépszerével,
	s mi lelkednek nem fedi fel magát,
	ki nem csikarhatod azt tőle semmi géppel.
	E sok sosem-használtam régi szert
	azért tűröm, mert apám keze járta.
	Korom lepett be, vén papirtekercs,
	úgy füstöl pultomon ez a szomoru lámpa.
	Herdáltam volna el kevés örökömet,
	mintsem veszkődni most a megmaradt kevéssel!
	Ami apáidtól reádesett,
	szerezd meg, úgy tiéd egészen.
	Nyűg és különc rajtunk a félretett:
	csak mit a perc teremt, kecsegtet élvezéssel.
	De most figyelmemet mi vonja egyirányba?
	Az az üvegcse tán szememnek mágnese?
	Mi sugaraz, vakít, micsoda lámpa,
	mint erdőn bujdosót a holdfény szőttese?
	Köszöntelek, páratlan fiolámat,
	áhítosan nyúlok máris utánad:
	tebenned én nagy vívmányt tisztelek.
	Te, párlata szelíd elaltatóknak,
	te legjava édes halálhozóknak,
	ne hagyd most cserben gyártó mestered!
	Elég, hogy lássalak, s a kínom enyhül,
	foglak, s szivem vad égedelme renyhül,
	lelkem dagálya lassacskán apad.
	A végtelen tengerre vinne vágyam,
	fénylő tükör felett feszül a lábam,
	s egy új Nap új partokra hívogat.
	Ím, Tűzszekér közelg halk lebbenéssel
	felém, felém! Mennék készségesen,
	hogy új pályámat az éterbe véssem
	és új szférákban új létem legyen.
	Istenek öröme, magasztos élet!
	Előbbi féreg, megérdemled-e?
	Bízvást, csak már az áldott földi létet
	hagynád faképnél mindörökre te!
	Szánd el magad, szakítsd fel már az ajtót,
	mely mellett elsurrannak mindenek.
	Itt az idő tettekkel megmutatnod:
	megáll az Úr előtt a férfibecsület.
	És ama vaksi barlangtól se reszkess,
	ahol magamagát gyötri a képzelet,
	az átjárást bátran keresd meg,
	melynek szűk oduján a pokol sistereg.
	Szánd el magad vígan a mozdulatra,
	ha még utána tán a semmi is fogadna.
	Jer hát ki, szép kehely, te tiszta kristály,
	öreg tokodból, melyben porosodtál,
	s nem is gondoltam rád sok éven át!
	Atyáim lakomáin ott ragyogtál,
	komor vendéget víditottál,
	ha kézről kézre adtak cimborák.
	Sok-sok pompás, szépmívű képcsodád,
	amint a vendég rímben magyarázta,
	majd öblödet kiitta egy-huzásra,
	feltámaszt sok-sok ifju éjszakát.
	Szomszéd kezébe én tovább nem adlak,
	elmémet nem teszem próbára most terajtad:
	kezem beléd kábító levet önt, s
	barnállva tölti meg öblöd homályát.
	Mert szívem hatja az a vágy át,
	hogy most, midőn utolsó áldomásra
	emellek ünnepin, a Szent Hajnalt köszöntsd!
	(A kelyhet ajkához emeli)

Harangszó, karének

ANGYALOK KARA
	Krisztus feltámadt!
	Halandó emberek,
	mind örvendezzetek,
	lemosta vétketek,
	az ősi átkot!

FAUST
	Mi ez a zsongás, ez a tiszta hang,
	melynek hatalma poharam után nyúl?
	Ilyen hamar üzennél, mély harang,
	Húsvét vasárnapjának hajnaláról?
	Azt zengitek talán, ama vigasztalót,
	mely új szövetkezés diadalára szólt
	a Sírnál angyal ajakáról?

ASSZONYOK KARA
	Áldott kenettel,
	kentük meg tetemét,
	hű szeretettel
	el is eltemeténk.
	Majd tiszta gyolcsba
	göngyöltük tagjait.
	Ki látja, hol van?
	Már nincsen itt.

ANGYALOK KARA
	Krisztus feltámadt!
	Ő az Üdvözitő,
	az értünk szenvedő,
	ki minden cselvető
	próbát kiállhat.

FAUST
	Hatalmas égi dallamok!
	Kutatjátok, ki porba mászik?
	Puhább ember-lelkekhez szóljatok.
	Jól hallom bár a Hirt, hitem hozzá hiányzik.
	Ó, hit! A csoda legszebb magzatod.
	Szivem ama szférákba nem repeshet,
	honnét a szent hír idecseng;
	s mégis, az egykori gyermekszív belereng,
	és visszahív, hogy új életbe kezdjek.
	Akkor Nagyszombat csendjén ért utól
	az égi szerelemnek csókja engem;
	a nagyharang szavát sejtelmesen figyeltem,
	s imádságom gyönyör forrása volt;
	egy tiszta és megfoghatatlan
	sóvárgás hajszolt erdőn, réten át,
	s míg könnyem ömlött bő patakban,
	megépült bennem egy világ.
	Tavasz-ünnep szabad boldogságát jelenték
	az ifjunak e dallamok:
	s ez a feltámadó, érzékeny gyermek-emlék
	most végső lépésemtől visszafog.
	Ó, égi dal, csak zengj, zengj mindörökké!
	A könnyem hull, vagyok megint a földé.

TANÍTVÁNYOK KARA
	Sírjából a megölt
	íme kiméne,
	felszállt az idvezült
	az idvességbe;
	új lét karolja már,
	új alkotás-öröm:
	e földön ránk mi vár?
	Csak kín és gyötrelem.
	Itt hagyott keservvel
	boldogtalanokat:
	Siratjuk, Mester,
	felszálltodat!

ANGYALOK KARA
	Elhagyta Krisztus
	a pusztulás ölét,
	láncunk szakítsuk
	vígadva szét!
	Tettet mutassatok,
	szeretetet, nagyot.
	Agapét adjatok,
	tanítva járjatok,
	örömöt hozzatok,
	így lesz Mesteretek
	tivéletek!
A VÁROSKAPU ELŐTT
Mindenrendű sétálók igyekeznek kifelé

NÉHÁNY
MESTERLEGÉNY
	Mért éppen arra, hé?

MÁSOK
	Hát a vadásztanya felé!

ELŐBBIEK
	Mi szivesebben mennénk a malomnak.

EGY MESTERLEGÉNY
	Inkább a Tóhoz igyekezzetek.

MÁSODIK
	De arra nem szép út vezet.

KETTEN
	Most már hová?

HARMADIK
	               Megyek, amerre vonnak.

NEGYEDIK
	Inkább a Vármajorba másszunk fel, komám,
	ott jó a sör, ott van sok szép leány,
	s hadd-elhadd istenigazában!

ÖTÖDIK
	Hát nem férsz a bőrödbe, te,
	harmadszor is ez kellene?
	Nekem e helytől borsódzik a hátam.

SZOLGÁLÓLÁNY
	Nem én, tapodtat sem megyek tovább.

MÁSIK
	Gyere, bolond, sz‘ott vár a nyárfa mellett!

ELSŐ
	Engem ne! Várja a csodát:
	mert én neki már ugyse kellek,
	veled táncol örökösön,
	boldogságodhoz mi közöm?

MÁSIK
	Ámde ma nincsen egyedül ő,
	azt mondta, az a göndör vele jő.

DIÁK
	No, nézd, micsoda két fehérnép!
	Domine, hátha elkisérnénk?
	Jó sűrü sör, csiklandozó tubák,
	kiöltözött cseléd - és boldog a diák.

POLGÁRLEÁNY
	Nézz csak a két szép mákvirágra!
	Ez már gyalázat igazán!
	Járhatnának a legjobb társaságba,
	s ők futnak szolgálók után!

MÁSODIK DIÁK
	Megállj! Ott hátul jönnek valakik,
	nézd, be takaros a ruhájok!
	Egyik a szomszédban lakik,
	e lányra én már rég sovárgok.
	Tempósan mendegélnek itt
	s magukkal visznek végül minket is.

ELSŐ DIÁK
	Nem, domine, engedni nem fogok.
	Gyorsan, hogy e prédát el ne eresszem!
	A kéz, mely szombaton seprüt fogott,
	ölel vasárnap a legtüzesebben.

EGY POLGÁR
	Új polgármesterünk nekem sehogy se tetszik,
	alighogy az, s nagy képe már növekszik.
	És mit kap tőle városa?
	Az állapot nem egyre rosszabb?
	Többet szolgálunk e gonosznak
	s adónk nagyobb, mint valaha.

KOLDUS
	(énekel)
	Ti jó urak, ti úri dámák,
	kifentek és kicsattanók,
	szemeitek ma látva-lássák
	az út szélén rimánkodót!
	Ne kornyikáljak itt hiába!
	Csak az a boldog, aki ad.
	Legyen a koldus aratása
	ez a vidám ünnepi nap.

MÁS POLGÁR
	Jobbat nem is tudok vásár- s ünnepnapokra,
	mint hadakról való társalkodást,
	ha Törökföldön odaát,
	öli egymást a nép halomra.
	Az ablaknál ülünk, szépen borozgatunk,
	s hajókat bámulunk, folyónkon elmenőket:
	s estére vígan hazaballagunk,
	áldván a békés jó időket.

HARMADIK POLGÁR
	Bizony, szomszéd, itéletem szerint
	egymás fejét hadd nyesegessék,
	pusztuljanak rakásra mind,
	csak nálunk semmi baj ne essék!

ÖREGASSZONY
 	(a polgárlányokhoz)
	Ej, be csicsás! A drága ifju vér!
	Tőletek szikrát ki ne fogna? -
	A dölyf megárt! S ugyan miért?
	Megszerzem én, mit vártok szívszorongva!

POLGÁRLEÁNY
	Agáta, fuss! Isten se óvja meg,
	ki magát e banyával mutogatja;
	Szentandráskor jövendőbelimet,
	igaz, előhozá való alakba!

A MÁSIK
	Nekem egy kristályt mutatott,
	s bajtársi közt ott láttam benne párom!
	Utána té-s-tova hiába kutatok,
	nem áll elém, hiába várom.

KATONÁK
	Várfalas árkok,
	délceg erődök,
	cifra leányok,
	büszke kötődők -
	vívni kiállok!
	Hej, nagy a próba,
	s gazdag a bér!
	Trombitaszóra
	indul a hadba,
	nagy dalidóra,
	vagy a halálba.
	Férfiu élet!
	Férfiu próba!
	Vár, lány, elébe
	omlik a porba,
	hej, nagy a próba,
	s gazdag a bér!
	Elmegy a zsoldos,
	vissza se tér.

FAUST
	(Wagnerral jön)
	Már megszabadult tó, ér a jégtől,
	hogy rájuk a tavasz szelid szeme gyult;
	a remény zöldje kivirult
	és haldokolni az őszöreg tél
	a zord hegyi tájra visszavonult.
	Menekültében küldi csak le ránk,
	ónosesőjét s rövidéltű daráját,
	rakván zöld rétre fehér paszományt;
	csakhogy a Nap melegét ki nem állják,
	pezsdül az élet, bolydul az élet,
	és nekilát ma a nagy szinezésnek;
	s mert a berekben még semmi virág,
	csőditi emberi tarka hadát.
	Fordulj meg, állj ki a hegy-élre,
	városunkra nézdegélj le.
	Az odvas, vén kapuból
	tarkabarka emberhad omol,
	napfényre vágyik ma mindenik,
	a Feltámadást igy ünnepelik.
	Mert ők maguk is támadoznak,
	nyomoru házak fojtó odujából,
	műhelyből s boltokból rajoznak,
	tetők és tornyok sűrü dohából,
	zsivajos utcai tülekedésből,
	elhagyván templomi szent homályt,
	az ember a fényre kiszállt.
	Nézd csak, nézd, hogy hömpölyög le-és-föl
	kerten-mezőn által a tömeg
	s nem félvén elmerüléstől,
	a folyót csolnaksereg lepi meg,
	amott egyet már imbolyogva,
	rogyásig telve visz az ár.
	Vagy nézz ama szép sziklafokra:
	ott is színes foltocska jár.
	Ez már falusi sürgés-forgás,
	valóságos parasztmennyország.
	Apraja-nagyja mind örül:
	“Hadd éljek én itt emberül!”

WAGNER
	Jó doktorom, nekem dicsőség,
	hogy társaságodban sétálhatok.
	De magam itt nem szívesen időznék,
	minden vadság ellensége vagyok;
	húr peng, torok bőg, teke dobban,
	lelkem merő iszonyodás;
	bömbölnek, szinte kárhozottan,
	s nékik mulatság ez s dalolás.
PARASZTOK A HÁRS ALATT
Tánc és ének
	Készül a táncba a juhász,
	kalapja cifra, pántlikás,
	igy illik ünneplőbe.
	A hárs alatt már folyt a tánc,
	fel és alá perdült a lánc,
	ihaj, csuhaj!
	Ihaj hopphajda haj!
	Járt a vonócska föl-le.
	A táncosok közé szökött
	s csak úgy könyökkel megbökött
	egy szép fehércselédet.
	De fordult is már a leány
	s szemébe vágta, hogy: zsivány!
	Ihaj, csuhaj!
	Ihaj, hopphajda haj!
	Nem tudsz te tisztességet?
	Majd kört csináltak szaporán, s
	alá-fel hullámzott a tánc,
	repült az ing, a szoknya;
	legény hevül, leány pirul,
	elfárad s egymásra borul -
	Ihaj, csuhaj!
	Ihaj, hopphajda haj!
	S ki-ki párját szorítja.
	No csak ne légy ilyen heves!
	Jaj, hány derék, becsületes
	lányt hagytak becsapottan!
	De félrecsalta-vonta már, s
	mind messzebbről zengett a hárs:
	Ihaj, csuhaj!
	Ihaj, hopphajda haj!
	S húzzák, sikongnak ottan.

ÖREG PARASZT
	Be szép dolog, doktor uram,
	hogy ez napon el nem kerül,
	s tudós létére boldogan
	a nyüzsgő nép közé vegyül.
	Legszebb korsónk ne vesse meg,
	frissen csapolt sörrel tele,
	s csak azt kívánja vén szivem,
	ne oltsa csak szomját vele,
	hanem ahány csepp az ital,
	éljen több évet annyival!

FAUST
	Köszönet érte! Megiszom,
	s köszöntöm kentekre viszont!

A nép köréjük sereglik

ÖREG PARASZT
	Bizony mondom, be jól tevé,
	hogy víg napon jött el közénk:
	mert hát eddig kegyelmedet
	csak bús napokból ösmerénk!
	Van itt köztünk, de nem is egy;
	kit még apjura gyógyitott,
	midőn a dögvész lepte meg -
	ő fordítá el a gonoszt.
	Akkor kegyelmed, ifjuként,
	bejárt itt minden ispotályt
	s egészségben jött újra ki,
	bár láthatott elég halált;
	a nagy próbát megállta élve;
	segélt s az isten megsegélte.

MIND
 	Éljen a doktor úr! Hurrá!
	Hogy gyógyíthasson még soká!

FAUST
	Hajlongjatok csak az előtt,
	ki fentről küld gyógyírt, erőt.

Wagnerral továbbmegy

WAGNER
	Ily ünneplésre, ó, nagy férfiu,
	ily roppant tiszteletre, vajh, mit érzel?
	Boldog, ki gazdag szellemével
	szolgálja ezt meg jámborul!
	Az atya, járván gyermekével,
	ujjal mutat rád: nép tolul,
	megáll a tánc, hallgat a húr,
	sorfal kiséri minden léptedet,
	sapkát dobálnak, s zeng vivát!
	Majd’ úgy fogadják itt kegyelmedet,
	mint, teszem, a monstranciát!

FAUST
	Még pár lépést teszünk a sziklakövekig
	s majd ott leheverünk egy szusszanásra.
	Sokat űltem hajdan töprengve itt,
	imádkozván, böjtölvén, egyre-másra.
	Reményben s hitben gazdagon,
	könnyel-jajjal, kéztördeléssel,
	- gondoltam - elmulaszthatom
	a vészt isteni rendeléssel.
	Ez ünneplés most gúny módjára hat.
	Ha egy cseppet szivembe látnál,
	ily hirnévre apát s fiat
	egyként méltatlannak találnál!
	Hóbortos ember volt a jó öreg,
	a Természetről és szent köreiről ódon,
	jóhiszemű, de roppant fura módon,
	vallott sok ferde nézetet.
	Fekete konyhája ködébe
	adeptusokkal elvonult,
	s véget nem érő recipére
	jót-rosszat összegagymitolt.
	S a rőt Oroszlán, mint egy büszke kérő,
	e löttyben a Liljommal egybekélt,
	majd a párocska, nyilt lángok hevétől
	gyötörtetvén, nehány nászágyat így cserélt.
	A gömbben színek színre gyúltak,
	s ha a Királynő megjelent,
	megvolt a balzsamír, a betegek kimúltak,
	s nem kérdé senki: fel ki kelt?
	Pokoli kotyvalékkal így halattunk
	itt fent s a völgyben is, alattunk,
	kártékonyabban, mint a dög.
	Ezreknek adtam én be magam is a mérget:
	elhulltak ők, s most meg kell érned,
	a gyilkosért éljen dörög.

WAGNER
	Ugyan miért bánkodsz miatta?
	Hát nem elég az, hogy a bölcs
	az elődöktől örökölt
	tudást tovább hűséggel adja?
	Ha tiszteléd atyádat, mint fiu,
	őtőle bízvást szívesen tanultál,
	s ha te haladsz, bölcs férfiu,
	a fiad is magasabb célra jut már.

FAUST
	Ó, boldogok, kik még hiszik,
	hogy a tudás a zűrzavart apasztja!
	Mit nem tudunk, az szükségeltetik,
	amit tudunk, annak mi haszna?
	No, de e bájos pillanatokat
	ne adjuk át komor gondolatoknak?!
	A kertes kunyhók izzó esti Nap
	fényében nézd, miként ragyognak!
	Hőköl, zuhan, túléltük e Napot,
	de messze lenn új létet gerjedeztet.
	Ó, mért nincs szárnyam, mely felkapna, hogy
	folyton-folyvást nyomán lebegjek!
	Napszentület örök pírjában látnám lent a földet,
	melyben völgy csendesül, kigyúlnak a tetők,
	ezüst erek arany folyókba dőlnek.
	Nem gátlaná isteni szálltom ott
	a vad hegy is, ezernyi szurdokával;
	s a tenger sok meleg parthajlatával
	bűvölt szememben felragyog.
	Az istenség lehull, pár pillanat még,
	de támad már új szenvedély:
	örök fényét habzsolni hogy‘ rohannék,
	előttem a Nap, mögöttem az éj,
	felettem a menny, alattam a tenger -
	szép álom, s közben minden fény kihal.
	Haj! lelki szárnyakhoz nem egyhamar
	szerezhet testi szárnyat is az ember!
	Pedig egyformán űz bennünket
	az ősi vágy, mely ég felé lohol,
	ha a pacsirtát, a kékségbe tűntet,
	halljuk, amint repesve szól;
	ha a fenyők szélvert fokára
	kóválygó sasnak árnya hull,
	és tavakon, rónákon átal
	hazafelé száll a daru.

WAGNER
	Nem egy volt nékem is, ily nyűgös órám,
	efféle vágy azonban sose jő rám.
	Erdő-mezővel gyorsan eltelek,
	s kérni madár tollát eszembe sincsen.
	Minden örömöm lelki kincseimben,
	hogy könyvről könyvre szökdicsélhetek!
	Úgy szép és meghitt téli éjjelente,
	ha fűti tested ez a boldog élet,
	és ah, ha ráhajolsz egy pompás pergamenre,
	akkor maga a mennybolt hull elébed!

FAUST
	Te csak emezt a vágyat ismered;
	jobb meg se tudnod, mi a másik!
	Jaj, nékem kettő lakja lelkemet,
	s egyik a mástól elszakadni vágyik;
	egyik szerelmi mámorért eped,
	s minden kaccsával a földhöz tapadna;
	másik a porból vakmerőn lebeg
	dicső ősökhöz a magasba.
	Ha vagytok, ó, ti szellemek,
	s ég-föld között regnálva közlekedtek,
	aranyló ködből ereszkedjetek,
	s adjatok át új, tarka életemnek!
	Csak volna egy varázsköpenyegem,
	s szállna velem a messzeségbe,
	nem adnám a legszebb szövetekért se,
	nem kellene király palástja sem!

WAGNER
	Ne nagyon hívd a jól ismert hadat,
	mely légkörünkben úgyis szerteárad,
	s mindenfelől ezer vészáradat
	képében az emberre támad.
	Észak felől hegyes szellemfogak,
	nyílvégű nyelvek tépdesik a bordád,
	Kelet felől aszállyal rontanak,
	és szomjukat tüdődből oltják;
	ha meg a szikkadt sivatagi Dél
	parazsat küld, s fejedre rakja folyton,
	s megenyhülést csak Napnyugat igér:
	hogy földdel, réttel együtt vízbefojtson.
	Meghallgat mind, mert mindje vígan árt,
	s készséges mind, mert mind csávába juttat,
	csak színlelik az égi hívatást,
	s angyalként suttogván, hazudnak.
	De induljunk! Száll már az alkonyat,
	a lég lehűl, a köd szakad.
	Ilyenkor jó csak a szoba!
	De mért csak állsz, s bámulsz folyvást oda?
	Az alkonyatban így el mi ragadhat?

FAUST
	A tarlón, látod-e, fekete kutya baktat!

WAGNER
	Már rég ottlátom én, de mit se mond nekem.

FAUST
	Vizsgáld meg őt, vajon mi fán terem?

WAGNER
	Egy pudli tán, amely jó kutya módján
	ura nyomán töri magát elébb.

FAUST
	Nem látod, hogy csigakörben forogván
	jő hozzánk mind közelébb s közelébb?
	És mintha forgószél-formájú lángok
	hánytorganának lábnyomán...

WAGNER
	Egy rút pudlin kivül semmit sem látok;
	csupán a szemed káprázik talán.

FAUST
	Mintha jövő szerződés zálogául,
	bűvös hurkot kötne lábunk körül.

WAGNER
	Sunyin ugrálva s rémüldözve bámul,
	hogy ura helyire két idegen kerül.

FAUST
	Szűkül a kör, már ideért!

WAGNER
	Látod, csak egy eb, nem pedig lidérc.
	Morgás, téblábolás, lehasalás,
	farkcsóválás - mind ebszokás.

FAUST
	Szegődj talán hozzánk! Idesiess!

WAGNER
	Bohó jószág, ugrifüles,
	ha te megállsz, kétlábra áll,
	ugrálna rád, ha néki szólanál,
	elveszett holmid megkeresné,
	magát pálcádért vízbe vetné.

FAUST
	Bizony! Lidércnek nyoma sincs. Mi más
	lehet mindez, ha nem idomitás?

WAGNER
	Tanult és illedelmes ebhez,
	bölcs is lehet, hitemre, kedves.
	Megérdemelné mindenképp kegyed,
	diákjaid közt jó diák lehet.

Bemennek a városkapun
DOLGOZÓSZOBA
FAUST
	(belép a kutyával)
	Otthagytam az erdőt, a rétet;
	már éj ül rajta feketén,
	s tőle szent borzongással ébred
	lelkem mélyén a jobbik én.
	Vad vágyaim mind szenderegnek,
	nagy szertelenségem pihen;
	helyükben emberszeretet meg
	Istenvárás kél hirtelen.
	Nyughass, te pudli! Fel s alá ne futkoss!
	Mit szaglászod mind a küszöböt?
	Kályha mögé húzódj, be a suthoz,
	jó párnám meg se köszönöd?
	Amint odakint a kaptatós utacskán
	kedveltetted szökdösve, bukva magad,
	ezt jó vendégként vívd ki most, fiacskám,
	légy illedelmes, hallgatag.
	Ó, amikor keskeny szobánkban
	meggyúl a kedves mécsvilág,
	lelkünkbe is fényt hint a lángja,
	s szivünk annál magára lát.
	Az ész ismét hallatja hangját,
	s virágzik újra a remény;
	már szomjazom a lét patakját,
	jaj, kútfejére vágyom én!
	Pudli, ne mormogj! A lelkemben kiáltó,
	szent zengzetekhez az állat
	hangja hogy is lehetne méltó?
	Az ember gúnnyal, tudjuk, arra támad,
	amit meg nem ért,
	s így a szépnek, a jónak ártnak,
	mint kelletlent meg is morogják,
	kutya, te is ezért morogsz hát?
	Haj, hiába minden jó igyekezésem,
	lelkem enyhülését többé már nem érzem.
	Dagadása mért apadt el újra gyorsan,
	s kell fetrengenem újra szomjan?
	Megéltem ezt én egyre-másra.
	De van mivel ezt az űrt betöltsük;
	a földöntúlit nagyra becsüljük,
	s várunk a kinyilatkoztatásra,
	mely legméltóbban és szebben ég
	az Újszövetségből felénk.
	Érzem, legfőbb ideje volna,
	hogy a szent őseredetit
	felüssem és szivem szerint
	forditsam a szerettem német szóra.
	(Felüt egy kötetet, hozzálát)
	Szól az Irás: “Kezdetben volt a szó.”
	Ki ád tanácsot? Igy aligha jó.
	Ily súlyt sehogy sem adhatok a szónak,
	más szavakat kell rá csiholjak,
	ha helyes fény vezérli szellemem.
	Tehát: “Kezdetben volt az értelem.”
	Az első sort már jól ügyeld meg,
	tollad szabadjára ne engedd!
	Az értelem valóban itt a fő?
	Tán így jobb: “Kezdetben volt az erő.”
	De jaj, alighogy e pár szót leírom,
	valami int, ne tűrjem a papíron.
	A szellem, lám, mégiscsak segitett!
	S bátran leírom: “Kezdetben volt a tett.”
	Akarod, hogy szobám megosszam?
	Pudli, ne nyíj te ottan,
	az ugatást hagyd!
	Ilyen zajos, izgága társat
	nem türhetek meg otthonomban.
	Kettőnk közül egyik
	jobb, ha elmenekszik.
	Fáj sértenem vendég-jogod:
	de hordd az irhád, ajtóm nyitott!
	Ez már megint mi volna?
	Természetnek lehetne dolga?
	Árnyék? Avagy való lehet?
	Kutyám mind hosszabb, szélesebb!
	Milyen dagadva nő;
	immár nem is kutyaforma ő!
	Mily szörnyet hoztam haza én?
	Vizilónál nagyobb e rém.
	Szeme tüzet hány, csattog a foga.
	Már sejtem, kicsoda!
	E félig-pokolból való
	ellen Salamon kulcsa jó.

SZELLEMEK
	 (a folyosón)
	Odabent egy megfogódott,
	kint maradj, ha jó van dolgod!
	Mint csapdában a ravasz,
	kuksol a vén agyaras.
	Légy óvatos!
	Ide s amoda szálldoss,
	fel s le hágdoss,
	s kimenekszik hamarost.
	Javát akarnád?
	Rabnak ne hagyd hát!
	Mert sok szivességet
	tett ő is tenéked.

FAUST
	Hogy a bestiát megfogjam,
	a négyes rontást hadd mondjam:
	Szalamandra, lobogjál,
	Undéne, csak úszkálj,
	Szilfe, suhogjál,
	Kobold, szaladgálj!
	Ki bánni nem mer
	az elemekkel,
	erejükkel
	s jellemükkel,
	úr az nem lehet,
	szellemek felett.
	Tűnj el a tűzbe,
	Szalamandra!
	Szakadj vele össze,
	Undéne!
	Világolj, hulló csillag fénye,
	Szilfe!
	Siess, segíts meg,
	Inkubus! Inkubus!
	Segíthetsz, ha most idefutsz.
	A négy közül
	ebben egyik sem űl,
	berzenkedik, mutogatja fogát:
	még nem tapintám gyenge oldalát,
	de ha ez nem hat,
	lesz jobb kuruzslat.
	Valóban oly nagy
	pokol-lakó vagy?
	Nos nézz e jelre!
	Társaid erre
	földre hajolnak!
	Már horgad is s a szőrzete borzad.
	Elvetemültje!
	Hát kibetűzte
	a sose-szültet,
	nem-nevezettet,
	a mennyben idvezültet,
	a Megfeszitettet?
	Ihol, szűk neki a sut,
	elefánttá vaskosult.
	Betölti ezt a szobát,
	foszlana, mint a felleg.
	Azért a boltozatig ne hágj,
	gazdád lábánál telepedj meg!
	Meglátod, fele se tréfa ennek.
	Hogy elpusztulj, szent tűzbe vetlek!
	Ne várd be hát
	a háromszor izzó sugárt!
	Ne várd be hát,
	hogy fő cselemet produkáljam!

MEFISZTÓ
	(mialatt a köd eloszlik, vándordiák alakjában előlép
	a kemence mögül) E lárma mért? Szolgálhatok alássan?

FAUST
	Ez bujt a pudli-bőr alatt!
	Csak egy vándordiák! A móka megnevettet!

MEFISZTÓ
	Hadd üdvözöljem tudós-uramat!
	Rútul megizzasztott kegyelmed.

FAUST
	Mi a neved?

MEFISZTÓ
	           Kérdésnek kicsinyes
	attól, ki megvetéssel néz a szóra,
	ki látszatokba sose vesz,
	csupán a lényeg mélye vonzza.

FAUST
	De nálatok, úgy vettem észre,
	a név a lényeg tükrözése,
	s abból ki-ki olvasni tud,
	hallván: Légyisten és Gebbesztő vagy Hazug.
	Kicsoda vagy tehát?

MEFISZTÓ
	                  Az erő része, mely
	örökké rosszra tör, s örökké jót mivel.

FAUST
	Mit értsek voltaképp rejtvényeden?

MEFISZTÓ
	A tagadás a lényegem!
	És joggal az, mert minden születő:
	elpusztulást érdemelő;
	inkább ne jönne létre semmi.
	Mit Bűnnek szoktatok nevezni,
	Romlásnak, Rossznak röviden,
	az hát sajátos elemem.

FAUST
	Résznek mondod magad - s egészben állsz elém?

MEFISZTÓ
	Szerény igazság az enyém.
	Ha az ember, e kis bolond-világ,
	egésznek tartja általán magát,
	én részből rész vagyok, mely egy volt valaha,
	a Sötét része, mely a Fényt szülé vala,
	a büszke Fényt, mely örökségiért
	Éj-anyja jussát perli itt: a Tért;
	de bárhogy küzdjön is, mégsem lehet szabad,
	lekötve testeken tapad.
	Testekből árad, széppé test teszi,
	az testen torpan meg fennakadva,
	s hiszem, nincs messze már a napja,
	pusztulni is testekkel kell neki.

FAUST
	Már ismerem gyönyörű tiszted!
	Mivel nagyban nem semmisíthetsz,
	most már kicsinyben míveled.

MEFISZTÓ
	És persze sokra ezzel sem megyek.
	Mi elszakadt a semmitől,
	a valami, ellenszegül:
	az irdatlan világ, s hiába,
	még nem léphettem a nyakára,
	hiába tűz, földrengés, vihar, ár;
	megnyugszik végül tenger és határ!
	Az átkozott állat- meg emberfaj pedig
	teljességgel elveszthetetlen.
	Pedig már mennyit eltemettem!
	S mégis minduntalan örök, új vér kering.
	Ez így halad, s engem megöl a mérgem!
	Földön-vizen, levegőégben
	ezer mag játszik ki velem,
	sziken, havon, hőben csirát ont!
	Ha nem tartottam volna meg a lángot,
	nem volna semmi fegyverem.

FAUST
	Az Alkotó felé, az üdvös
	Hatalmasság felé ugyan
	hiába rázod ördög-öklöd s
	készülsz irígyen s gonoszan!
	Valami új módszert eszelj ki,
	Káosz csodálatos fia!

MEFISZTÓ
	Fogunk még erről értekezni,
	ha eljutottunk annyira!
	Elillannom megengeded hát?

FAUST
	Nem értem, ezt mért kérded itt?
	Végtére már ismerjük egymást,
	jöjj el, mikor csak jólesik.
	Ott van az ajtó, ott az ablak,
	no meg a kémény, legkivált!

MEFISZTÓ
	Megvallom hát! hogy innen elszaladjak,
	megtiltja egy picinyke gát:
	küszöbödön az a lidércláb!

FAUST
	A Pentagramma fáj neked?
	Pokol fia, ha ez veszély rád,
	be mégis hogy jöhettél, mondsza meg?
	Csapdába ily szellem hogy eshet?

MEFISZTÓ
	Nézd meg! Hibája van bűvös jelednek:
	egyik szöge, a kifelé való,
	kissé nyitott itt, nem találod?

FAUST
	A véletlen ma jól bevágott!
	Hogy foglyom vagy: igaz s való?
	És véletlen remeke volna!

MEFISZTÓ
	Nem látta meg az eb szobádba beugorva,
	de most másképp áll a dolog:
	mint ördög ki nem juthatok.

FAUST
	Miért nem mégy ablakon repülvén?

MEFISZTÓ
	Mert hát szellem- s ördögre az a törvény,
	hogy ott mehet ki csak, ahol besompolyog.
	Be mindenütt szabad - ki törvényszabta út van.

FAUST
	Pokolban törvény? Sose tudtam.
	Tetszik nekem. Ez hát annyit jelent,
	veletek, uraim, szerződhetik az embert?

MEFISZTÓ
	Jól jársz, ne félj, minden igéretemmel,
	én meg nem rövidítelek.
	De nem oly könnyű, mint te hinnéd.
	Lesz még beszélni alkalom.
	Most arra kérlek, de nagyon,
	eressz ki még ezegyszer innét.

FAUST
	Hát tölts itt még néhány pillanatot,
	valami jóhirt mondj, barátom.

MEFISZTÓ
	Most hadd megyek! Visszajövök legott,
	s kérdezhetsz bármit a világon.

FAUST
	Tudd meg, nem én üldöztelek,
	magadnak ástad ezt a vermet.
	Ki ördögöt fog, fogja meg!
	Másodszor egyhamar nem csípi meg, ha elmegy.

MEFISZTÓ
	Ha erre vágysz, hát én is vállalom
	barátokul együtt maradnunk,
	feltételül csak azt szabom,
	hogy csínjeimmel méltóan mulassunk!

FAUST
	Lássam tehát! Terajtad áll;
	csak tetszetőset produkálj!

MEFISZTÓ
	Barátom, már ez óra, hidd meg,
	többet kínál érzékeidnek,
	egy év minden napjainál.
	Meglásd, a zsenge szellem-ének,
	a megidézett tünde képek,
	nemcsak silány kuruzsolás.
	Attól cimpád remegve tágul,
	attól a szád bízvást elámul,
	s érzésed: elragadtatás.
	Hagyjunk minden huzavonát,
	együtt vagyunk mind: rajta hát!

SZELLEMEK
	El ti homályos
	boltivek innen!
	Jöjjön a kéklő,
	szálljon a fénylő éter ide!
	Hulljon a baljós
	felleg, omoljon!
	Csillag aranylós
	napja ragyogjon
	közepibe.
	Égbeli népség,
	szellemi szépség
	ringva-repesve
	száll-suhog erre,
	új örömökre
	vágynak epedve,
	drága ruhájuk
	lebben utánuk
	elfedi tájunk,
	el a lugast, hol
	nagyszerű lények,
	szép avatottak,
	boldogan élnek.
	Mennyi lugas van!
	Tők rogyadoznak,
	fürt leve csurran,
	ömlik a kádba,
	majd habos árja
	nő patakokká
	és a boros hab
	drágakövek közt
	futva csoboghat.
	Most a hegyekből
	le hirtelen dől,
	tóra dagadva
	nő, s mutogatja
	dombjai zöldjit.
	Szárnyasok öltik
	csőrük a tóba,
	szállnak a napra,
	néki a zsenge
	kis szigeteknek
	miket a lenge
	hullám lebegtet;
	zendül a kardal,
	zeng diadallal,
	és ki-ki járja
	nagy karikába,
	végül a zöldbe
	el-bevegyülnek.
	Van, ki a hegyre
	fut ki lihegve,
	másik a tóra
	száll rucamódra,
	más fel az égnek:
	mind vigan élnek,
	s mind odaszállnak,
	hol üde csillag
	lángja ragyog.

MEFISZTÓ
	Alszik! Derék volt, lenge-zsenge lények!
	Szépen álomba éneklétek!
	E koncertért adósotok vagyok.
	Hogy elcsípj ördögöt, nem vagy még az az ember!
	Övezvén édes álomképzetekkel,
	sodorja téboly tengere!
	Majd teszek én küszöb-varázslatodról!
	Csak egy patkányfog kell ide.
	Nem kell igézgetnem sokáig,
	egy itt matat s figyel parancsszavamra máris.
	Ura pockoknak, egereknek,
	békáknak, tetveknek, legyeknek,
	parancsolom most ideállnod
	és a küszöbbe belerágnod,
	hol kenetétől olajos. -
	No lám, beszökdelsz hamarost!
	Dologra hát! Botlasztó szegeletje
	ott van a peremén kifestve.
	Még egy marás - s kész a dolog.
	No, Faust, aludj tovább, míg újra itt vagyok.
	(Elmegy)

FAUST
	(ébredezve) Ó jaj, hát becsapódtam újra?
	Látások tűntén azzal maradok,
	hogy álmom a Sátánt idehazudta,
	s egy pudli volt, mely itthagyott!
DOLGOZÓSZOBA
Faust, Mefisztó

FAUST
	Kopogtatnak? Szabad! Ki bolygat ismét?

MEFISZTÓ
	Csak én.

FAUST
	        Szabad.

MEFISZTÓ
	               Mondd csak harmadszor is még.

FAUST
	Szabad hát!

MEFISZTÓ
	          Igy tetszel nekem.
	Remélem, jól megértjük egymást!
	Elűzni rólad a borongást,
	nemes ficsúrnak képiben,
	aranyhimes vörös ruhában,
	drága nehéz selyem palástban,
	kakastollal kalpagomon,
	hosszú hegyes tőrt felövezve
	jövök hozzád, s tanácsolom,
	öltözz te is efféle mezbe,
	hogy légy szabad már s önfeledt,
	s megismerhesd az életet!

FAUST
	Akármilyen ruhát is öltenék,
	érzem kínját e szűkemberi létnek.
	Játszásra már lelkem kivénhedt,
	vágy nélkül élni ifjú még.
	Nekem világunk még mit adhat?
	Mindenről mondj le! És lemondj csak!
	Bizony az ősi nóta ez,
	mely mindnyájunk fülébe cseng,
	s rá rozsdás óra ütemez,
	amíg csak élünk idelent.
	Egy irtózás már minden reggelem,
	s keserves könnyet sírva-sírnék,
	nézvén a napra, mely múlván, nekem
	egy vágyamat, egyet se tölt be ismét.
	Ez sejlő vágyaknak is konokul
	gonosz gáncsot vet abbanyomba,
	s ha lelkem alkotásra gyúl,
	azt száz fintorral visszanyomja.
	Sőt akkor is, midőn az éj leszállt,
	s gyötrődve nyúlok el az ágyon,
	ott sincs egy percnyi szusszanás:
	vad rémülettel jő az álom.
	Az Isten, a bennem-levő,
	mindenestül felforgathatja mélyem;
	de bár minden erőmön trónol ő,
	sehogy se hat kifele mégsem.
	Ezért a lét nekem csak gyötrelem.
	Jövel, Halál! Utálom életem.

MEFISZTÓ
	Várt vendég a halál mégsem lehet sosem!

FAUST
	Boldog, kinek győzelmes homlokára
	véres babérját harcban fonja éppen,
	kit táncos tobzódás utána
	érhet utól egy lány ölében.
	Ó, hogy a roppant szellem ereje
	alatt én el nem rogyhaték ott!

MEFISZTÓ
	Valaki akkor mégse nyelte le
	éjjel a barna folyadékot!

FAUST
	Ugylátszik, hajlamod a kémkedés.

MEFISZTÓ
	Bár mindent nem tudok, tudásom nem kevés.

FAUST
	Ha az ijesztő gyürközésnek
	édes hang véget is vetett,
	s gyermekkorom szép idejének
	káprázatát idézte meg:
	verjen meg mégis szörnyü átok
	lélekfogást és csábitást,
	s mi e gyászos barlangba láncolt,
	szemfényvesztést és áltatást!
	Előbb a szellem öncsalását,
	a nagyravágyást verje meg!
	Verje a látszat csillanását,
	amely elönti lelkemet!
	S mi hirről, halhatatlanságról
	velünk hazug álmot szövet!
	Amit elénk birtokolásról
	nő, gyermek, ház, csűr képe vet!
	Verje Mammont, ha aranyáért
	követett el nagy dolgokat,
	és ha henyélő bujaságért
	alánk puha párnát rakat!
	Légy átkozott, szőlő zamatja!
	S legszebb percedben, Szerelem!
	Reménység! És a hit malasztja!
	De legkivált te: türelem!

SZELLEMEK KARA
	(láthatatlan)
	Jaj! Jaj!
	Miattad omolt el
	a szép Egész,
	ó, durva ököl;
	s most pusztul, enyész!
	Egy félisten müve ez hát!
	S mi romját
	a semmibe hordjuk el innen,
	zokogván
	pusztult szépségein annak!
	Elseje
	a földi fajnak,
	hogy ha te
	tudnál nagyobbat,
	szivedben építsd újra fel!
	Új életre kelj,
	és kezdd el
	új értelemmel,
	s rá új daloknak
	hangja felel!

MEFISZTÓ
	E pici népek
	az enyémek:
	nagy okosan kedvre s tettre
	buzdítnak egyre!
	Vár a világ,
	hagyd el a magányt,
	hol vér s érzék apadoznak,
	menekítnek onnat.
	Hagy abba búd ajnározását,
	mely keselyüként falja életed!
	Nincs aljas környezet, melyben ne látnád,
	hogy ember vagy, akár a többiek.
	De nem úgy gondolom,
	hogy nékik légy pereputtyuk.
	Nagyság én se vagyok, tudjuk,
	de ha netán útadon
	kisérhetnélek egy életen átal,
	megfogadom parolával,
	s szolgálatodba állok.
	Társad vagyok már most,
	s ha tetszik neked,
	leszek szolgád és béresed!

FAUST
	S mit teljesítsek én, ezek fejében?

MEFISZTÓ
	Nagy haladékot adok addig én.

FAUST
	Nem, nem! Az ördög egoista lény
	s másnak, csak úgy Isten nevében,
	tudjuk, nem használ, nem segél.
	Mondd, mit kivánsz, értelmesen.
	Ily szolga ránk merő veszedelem.

MEFISZTÓ
	Én téged, itt, hiven szolgálni foglak,
	csak egyet ints: ugrom, serény leszek,
	s ha útjaink, túl, újra összefutnak,
	te nékem ugyanezt teszed!

FAUST
	Kis gondom is nagyobb a túl-nál;
	ha e világot romba-dúlnád,
	a másik tőlem el-lehet.
	Örömeim e világból fakadnak,
	kínjaimra ez a nap súgaraztat;
	előbb el kell tőlük szakadjak,
	aztán jöjjön mi jön s jöhet.
	Nem érdekel, hogy a jövőben
	van-é gyűlölség s szeretet,
	s hogy van-e amaz ég-körökben
	is odafent és odalent.

MEFISZTÓ
	Ha így vagyunk, mi akadálya?
	Szerződj! És láthatod majd nemsokára
	örömmel tudományomat.
	S mit kapsz, ember még nem látott olyat.

FAUST
	Szegény ördög, vajon mit adhatsz?
	Egy is, fajtádbeli, a sóvár nyughatatlant:
	emberlelkünk felfogta-e?
	Adsz eledelt, mely nem táplál sose,
	s aranyat, mely egyszeribe
	kezünk között higanyként szétpereg?
	Játékot, hol sosem nyerek?
	S lányt, ki ölembe űlve még
	kacéran szomszédom felé kacsingat?
	Becsület isten-gyönyörét,
	mely mint a meteor, elillant?
	Termést mutass, mely szedetlen rohad,
	s fákat, melyek kizöldülnek naponta!

MEFISZTÓ
	Ily alkutól ördög meg nem riad.
	Ily kincsekkel szolgálhatok, ma!
	De, cimborám, eljő a nap, hiszem,
	midőn már csak lakmároznánk mi békén!

FAUST
	Ha egykor ágyamon betelve heverészném,
	akkor kondítsanak nekem!
	Ha mézesmázas szód megejthet,
	s tetszelgek ön-nagyságomon,
	vagy odavetsz vak élvezetnek,
	az legyen utolsó napom!
	Fogadj velem!

MEFISZTÓ
	            Hopp!

FAUST
	                  Rá kezem adom!
	Ha egyszer így szólnék a perchez:
	oly szép vagy, ó maradj, ne menj!
	Akkor bátran bilincsbe verhetsz,
	akkor pusztulnék szivesen!
	Akkor harang konduljon értem,
	akkor szolgálatod letelt,
	az óra több időt ne mérjen,
	akkor az én sorsom betelt!

MEFISZTÓ
	Gondold meg jól, mert én eszembe vésem.

FAUST
	Megvan hozzá minden jogod:
	nem hebehurgyán paroláztam én sem,
	állom szavam: szolgád vagyok,
	tiéd, vagy másé, sose nézem.

MEFISZTÓ
	Ma este már, mint fürge inasod,
	kisérlek el a doktor-vacsorára.
	De egyet még! - Életre vagy halálra:
	szükséges volna pár sorod.

FAUST
	Mi az, pedáns, írás is kellenék?
	Sosem hallád talán a férfiszó hirét?
	Nem elegendő, hogy adott szavam
	kötelez immár éltem-fogytaiglan?
	Bár az élet ezer árral rohan,
	igéretem kötöz le holtomiglan?
	De e rögeszme szívünkhöz tapad;
	ettől könnyen el nem szakad hát.
	A lélekben hű a legboldogabb:
	nem fogja bánni semmi ádozatját.
	De a pecsétes, irt papirlap iszonyat,
	melynek mindenki féli arculatját.
	A szó beléhal már a tollba,
	s jő kutyabőr s pecsét hatalma.
	Mi kell neked, gonosz lidérc?
	Bőr, pergamen, márvány vagy érc?
	Vésőt, iróvesszőt, tollat ragadjak?
	Választhatsz, ládd, kedved szerint.

MEFISZTÓ
	Ugyan, mi értelmük megint
	e túlontúl heves szavaknak?
	Jó lesz akármily kis levél.
	Tintád pedig legyen egyetlen cseppnyi vér.

FAUST
	Ha néked örömet igér,
	engedek tréfás óhajodnak.

MEFISZTÓ
	A vér egészen furcsa nedv.

FAUST
	Attól ne tarts, hogy nem állok szavamnak!
	Hisz az erőm mind arra ment,
	mit alkunk éppen most fogadtat.
	Vak voltam, felfuvalkodott,
	ám csak rangodbeli vagyok.
	A nagy Szellem cserbenhagyott.
	A természet elzárkozott.
	Gondolkodásom szála kúszált,
	lelkem minden tudást megútált,
	nyugtatni izzó vágyamat,
	vess az érzékiség mélyére engem.
	Láthatatlan varázsköpenyben
	készíts csodás kalandokat!
	A véletlenre bízom szálltomat,
	hányjon-vessen a pillanat!
	Jöjjön kín s bujaság,
	siker és bosszúság,
	váltakozzanak egymás után;
	igy alkot csak a férfi igazán!

MEFISZTÓ
	Előtted nincs korlát, se cél.
	Kedvedre bárhol nyalakodhatsz,
	röptében bármit megragadhatsz,
	essék jól mind, mi jót igér.

FAUST
	Csak hegyibe, s ne pipogyásan!
	Hallhattad már: én nem örömre vágyom!
	A mámor kell nekem, a sajgó bujaság,
	szép gyűlölet, pezsdítő bosszuság.
	Lelkem, mely a tudásszomjból kilábol,
	ne zárkózzék el többé semmi jajtól,
	s mit az emberiség még várhat e világon,
	bensőmben mind, mind visszhangozzam attól,
	értelmem járjon mélyben és magasban,
	javát, baját keblembe átitassam
	s így az emberiség énjét énemmel élve,
	hulljak végül vele a semmiségbe.

MEFISZTÓ
	Ó, higgy nekem, ki jó pár ezredéve
	rágom e száraz kenyeret,
	hogy a bölcsőtől sírig érve
	e vén kovászt ki sem emészti meg!
	Magamfajtának higgy, ha mondom:
	minden csak Istennek terem!
	Azért van, hogy örökké csak ragyogjon,
	minket sötétben tartson szűntelen,
	nektek meg éj és nap legyen.

FAUST
	De akarom!

MEFISZTÓ
	           Szép, szép, barátom!
	Ebben csak egy a keserű:
	a lét rövid, hosszú a mű.
	Ezért fogadd meg egy tanácsom:
	szegődtess társul egy poétát,
	ki gondoktól csupa verejték:
	mint öntsön annyi jót beléd át,
	amennyit csak elbír fejecskéd.
	Tigris szivét,
	szarvas gyors iramát,
	egy talján vérinek tüzét,
	északiak szívós agyát.
	Bízd rá, ő lelje meg a titkát,
	hogy fér meg nagylélek s hamisság,
	s hogy egy szív, ifju s gerjedelmes,
	mint lehet tervszerűn szerelmes.
	Ha ismerném, ha volna ily teremtmény,
	Mikrokozmosz úrnak nevezném.

FAUST
	Mi vagyok hát, ha nem lehet s szabad
	az emberiség csúcsát elérnem,
	amelyre oly rég hajt a vérem?

MEFISZTÓ
	Végtére is - az vagy, mi vagy.
	Vendéghajat, ezer bodor fürttel csináltass,
	csatolj magadra hosszú gólyalábat,
	maradsz örökre, ami vagy.

FAUST
	Érzem, hiába ragadoztam össze
	az emberi tudásnak kincseit;
	mert a végén munkámhoz úgy ülök le,
	hogy új erő belülről nem hevít
	Feljebb egy hajszállal sem értem,
	s nem, jaj, a Végtelen felé sem.

MEFISZTÓ
	Uram, úgy nézed a világot,
	ahogy már általán szokás,
	de ügyesebben kell csinálnod,
	míg el nem hagy a kedv, a láz.
	A mindenit! Kezed s a lábad,
	fejed s farod: tulajdonod!
	Aminek friss öröme áthat,
	ahhoz kevésbé van jogod?
	Mert hogyha van hat ménlovam,
	erejük tán nem az enyém lesz?
	Nagy úr vagyok, ki száguld és rohan,
	hiszen huszonnégy lábat élvez!
	Fel! Hányd el minden gondodat,
	és e világba vesd magad!
	Mondom neked: a habozó olyan,
	akár a sívár puszta barma,
	lidérctől űzve mind csak egy körben rohan,
	s körös-körül szép zöld rét, jobbra-balra.

FAUST
	S mimódon kezdjük el?

MEFISZTÓ
	                     Hajónk odább evez.
	Miféle kinzókamra ez?
	Az volna élethívatásod,
	hogy úntasd magad s száz diákot?
	Ezt Hájfej úrra hagyd tehát!
	Minek csépelnéd itt tovább a szalmát?
	Hiszen tudásod legjavát
	a fickóknak át úgysem adnád.
	Egy most is a tornácon járkál!

FAUST
	Látni se bírom sehogyan.

MEFISZTÓ
	Szegény fiu régóta vár már,
	ne menjen el vigasztalan.
	Ide a tógád és a sapkád;
	ez aztán pompás maskara! (Átöltözik)
	Az én dolgom a többi, hagyd hát!
	Negyedórácska kell nekem csupán,
	te addig készülődj az útra szaporán!

Faust el

MEFISZTÓ
	(Faust hosszú tógájában)
	Csak vesd meg a tudományt meg az észt,
	az ember legfőbb erejét!
	A hazugság szelleme által
	telítődj bűbájjal, varázzsal,
	s enyém vagy óhatatlanul.
	Oly lelket adott neki a sorsa,
	mely mind előbbre tör zablátlanul,
	a földi örömöket átugorja
	vad törtetésében vakul.
	Most majd velem próbálja sorba’
	az élet dibdábságait,
	ugráljon, szálljon, bámuljon vacogva,
	s örökös szomjuságait
	étel s ital ajkánál csak fokozza;
	lelkének enyhet nem talál soha;
	s ha ördögnek magát el nem is adta volna,
	mégis el kéne buknia!

Egy diák belép

DIÁK
	Alig pár napja vagyok itt,
	hozott az áhitat s a hit,
	hogy lássam a férfit, s véle beszéljek,
	kit mind-mind hódolón idéznek.

MEFISZTÓ
	Boldoggá tesz ez a bókolás!
	Kit látsz, csak olyan, mint bárki más.
	Nos, dolgaid hogy állanak?

DIÁK
	Esengem pártfogásodat!
	A kedv hozott és a lelkesedés,
	vérem friss, pénzem se kevés;
	jóanyám marasztalt, ámde hiába;
	hadd szedjek valamit koponyámba.

MEFISZTÓ
	Jól eltaláltad a helyet.

DIÁK
	Szökném is már, hogy őszinte legyek:
	e falak itt s ezek a termek
	cseppet sem üdítik a lelket.
	Szűk és nyomasztó e világ,
	szemem zöld foltot, fát se lát,
	s a tanteremben s padjainkban
	hallás, látás, gondolat illan.

MEFISZTÓ
	Szokás kérdése, kedvesem.
	A csecsemő se kapja be
	az emlőt rögtön szivesen,
	de később legfőbb öröme.
	A bölcsesség keblén, meglátod,
	naponta nő majd boldogságod.

DIÁK
	Nyakában csüggni szívem vágya-vágyik!
	De mondd: hogyan juthatnék el odáig?

MEFISZTÓ
	Mielőtt többet mondanál:
	miféle szakmát választanál?

DIÁK
	Főleg roppant tudásra vágyom,
	mindent, mi van a nagyvilágon,
	s van égben is, felfogni nyomban
	a Tudományt s Természetet!

MEFISZTÓ
	Látom, a legjobb nyom vezet;
	csak szét ne szórd magad e buzgalomban!

DIÁK
	Testem-lelkem csak ennek él;
	de mért tagadnám: várva várom,
	hogy ünnepek áldott idején
	kissé vígadjak is a nyáron.

MEFISZTÓ
	Használd időd, hisz oly sebesen itthagy;
	a rend beosztásra tanít majd.
	Fiam, tanácsolom tehát,
	próbáld először a logikát.
	Itt szellemed majd megtörik,
	spanyolcsizmába gyömöszölik,
	hogy ezután már ne ingatag
	járja útját a gondolat,
	fel s le bolyongva botorul,
	lidércként keresztül-kasul.
	S egy szép napon be kell te lásd:
	mit eddig mint evést-ivást
	egyből tettél és mindennapos,
	egy! kettő! három! kell ahoz.
	Úgy dolgozik az elme-műhely,
	mint a takács a mesterművel:
	száz szálat ránt egy billenés,
	és a vetélők fel- s lecikáznak,
	látatlanul folynak a szálak,
	csak egy ütés, és kész ezernyi kötés.
	És jő a bölcs s kezeskedik,
	meggyőz, csak ekkép történhetik:
	egyből kettő, ebből pedig
	három meg négy következik,
	s ha egy és kettő nincs elébb,
	három sose lett volna, s négy.
	Dicsérik ezt mindenha diákok,
	de mégse lehetnek jó “takácsok”.
	S ki elevent óhajt ösmerni, lemérni,
	a lelkét űzze annak elébb ki,
	így majd kezében lesz a Rész,
	de sajna! Hiányzik a lelki Kötés!
	Encheiresin naturae - a vegytanban neve,
	mely hogy, hogy nem, magát csúfolja meg vele.

DIÁK
	Itt-ott nem értelek, belátom.

MEFISZTÓ
	Könnyebb lesz nemsoká, barátom,
	ha tudsz már mindent redukálni,
	és kellőképp klasszifikálni!

DIÁK
	Mindettől úgy zúg a fejem,
	mintha malomkerék forogna benn.

MEFISZTÓ
	Aztán előbb akármi másnál,
	köss ki fiam a metafizikánál,
	hogy mindent mélyen megragadj,
	mit meg nem tűr az emberagy;
	s mit felfog, vagy felfogni rest,
	szót lelj rá, tündökletest.
	E félévben még, gyermekem,
	a rend álljon első helyen.
	Egy napra öt órát vegyél;
	harangütésre helyt legyél!
	Már otthon készülj és magolj,
	több paragráfust szedj be jól,
	hogy majd észleld világosan:
	mást sem mond, mint mi a könyvbe‘ van;
	de szorgosan jegyezd szavát,
	mit Szentlélek sugallatát!

DIÁK
	Kétszer nem mondatom magamnak!
	Hasznomra válik ez nekem;
	amit papírra vet kezem,
	még otthon is lesz haszna annak.

MEFISZTÓ
	De válassz végre már szakot!

DIÁK
	Nagy kedvem nincs, teszem, a jogi tudományhoz.

MEFISZTÓ
	Megértem, s tán közel járok okához,
	jól tudván, mi is az a jog.
	Öröklődnek jogok s szokások,
	mint végtelen kórság tovább,
	mely nemzedékről nemzedékre szállott,
	s ország országnak adja át.
	Az ész ármánya, jótett kínra válik,
	késő unoka, jaj neked!
	Azonban sajna, velünkszületett
	jogunkért síkra ki se száll itt!

DIÁK
	Utálatom csak növeled.
	Akit tanítsz, boldog lehet!
	Már-már a teológiára mennék!

MEFISZTÓ
	Tévútra vezetni kit se szeretnék!
	E szakban, nézetem szerint,
	a hamis út alig kerülhető el,
	és benne annyi méreg rejtezik,
	hogy balzsamtól aligha különíthető el.
	Itt is legcélszerűbb, hogy csak egytől tanulj,
	de arra esküdj is vakul!
	Mi fő - kapaszkodják a szóba!
	S megnyílik záros kapu-módra
	a Bizonyosság Temploma.

DIÁK
	A szónak maggal is kell bírnia!

MEFISZTÓ
	Igaz! De még ezért magad gyötörni káros,
	mert hol a fogalom hiányos,
	idején lelhetsz kellő szót oda.
	Lehet szavakon lovagolni,
	szóból egész rendszert koholni,
	hitet építeni rá előre,
	s még egy betűt sem csenhetsz el belőle.

DIÁK
	Bocsásd meg, hogy mindegyre kérdezek még,
	de hátra volna valami:
	néhány velős szót hallani
	az orvostanról is szeretnék.
	Mert három év rövid idő,
	s Uram! be tágas a mező!
	Ám csak egy piciny útmutatást,
	s könnyebben járunk a csapáson.

MEFISZTÓ
	(magának)
	Megúntam e száraz hanghordozást,
	az ördögöt kell újra játsznom.
	(Hangosan)
	Megösmervén az orvostant te is,
	s átbúvárolván kis- meg nagyvilágot,
	Istenre kell hagynod, belátod,
	végtére is.
	Könyvmoly buzgalmad itt lehet akármi bősz,
	ki mennyit képes, csak annyit tanul.
	Ki kellő percben tetterős,
	csupán az boldogul.
	Csinos vagy és jó szál legény,
	bátorságért szomszédba nem mész,
	és ha magadban bízni vagy szerencsés,
	bízik benned más is, ne félj.
	Kivált a nőkkel tudj te bánni!
	Tudd, hogy minden jajuk, bajuk,
	bár száz fajuk,
	mind-mind egy pontból kell kúrálni.
	S csak félig légy becsületes,
	megnyertél ifjat, vént vegyest.
	Előbb cím kelletik, hogy bizonyíthasd,
	tudásod másokénál többet ér,
	s kezed üdvözletül már oly holmit tapinthat,
	mihez más csak többéves harccal ér.
	Tudd módját, mint nyomkodd a pulzust,
	s a karcsu derekat, kacsintva, huncut
	vizsgálódással kapjad át:
	nem fűzte be nagyon magát?

DIÁK
	Az ember tudja itt, mihez kell fognia.

MEFISZTÓ
	Fiam, fakó minden teória,
	s a lét aranyló fája zöld.

DIÁK
	Ez már nekem álom-szineket ölt.
	Még egyszer bár terhelhetnélek,
	hogy újra halljam bölcsességed?

MEFISZTÓ
	Adok, amennyit adhatok.

DIÁK
	Még menni képtelen vagyok;
	emlékkönyvem átnyujtom, íme, vedd el,
	ha megtisztelnéd kézjegyeddel!

MEFISZTÓ
	Örömest! (Ír s visszaadja)

DIÁK
	(olvassa) “Eritis sicut Deus, scientes bonnum et malum.”
	(Hódolattal becsukja, ajánlja magát)

MEFISZTÓ
	Kövesd csak ős igéjét kígyó nagynénikémnek,
	megkeserüli még a te bősz istenszerüséged!

FAUST
	(megjelenik)
	Nos hát, hová megyünk?

MEFISZTÓ
	                       Ahová akarod,
	kis-, nagyvilágod mind bejárhatod,
	s mely öröm ér, mely hasznát látod,
	míg e kurzust végigpotyázod!

FAUST
	E nagy szakállhoz semmiképp
	sem illik a könnyelmüség.
	Balul üthet ki ez a próba;
	magam soha neki se vágtam volna,
	mások közt megkisebbedem;
	örökké zavarba esem.

MEFISZTÓ
	Ne félj, komám, elmúlik ez bizonnyal;
	egy csepp önbizalom, és élni tudsz azonnal.

FAUST
	S a háztól el mivel megyünk?
	Hol a lovad, kocsid s a szolgád?

MEFISZTÓ
	Csak szétterítjük köpenyünk,
	repít az, érti ám a dolgát.
	Lévén e vállalat merész,
	cókmókod is legyen kevés.
	Csak még egy kit tüzes párát kell hogy keverjek,
	s a földről egykettőre felvet!
	S ki könnyű, gyorsan felfelé lebeg;
	új pályád kezdetén szívből köszöntelek!
AUERBACH PINCÉJE LIPCSÉBEN
Vidám legények dáridója

FROSCH
	Nincs röhögés? Itóka sem kell?
	Ebadta, sok sanyaru-vendel!
	Mint egy rakás nyirkos törek,
	s máskor a tűz majd felvetett!

BRANDER
	Magadra vess! Ma nem bolondozol,
	malacságod, kópéságod sehol.

FROSCH
	(egy pohár bort a fejére önt)
	Ne, mindkettő!

BRANDER
	              Disznó! Pimasz!

FROSCH
	Tiköztetek se legyek az?

SIEBEL
	Ki innen a kötekedőt!
	Hörpints, nyakalj, oszt elő a tüdőt!
	Nosza! Juhhú!

ALTMAYER
	             Ne ordibálj, parasztja!
	Vattát ide! A fülem megszakasztja!

SIEBEL
	Ha visszhangzik a boltozat,
	évezhetem csak basszus hangomat!

FROSCH
	Ha nem tetszik neki, menjen a nyavalyás!
	Á-trállárálá!

ALTMAYER
	          Á-trállárálá!

FROSCH
	Megvolt a hangolás. (Énekel)
	“A római szent birodalom
	együtt ugyan mitől vagyon még?”

BRANDER
	Be ronda dal! Politikai dal!
	Rút dal! Inkább áldanátok az Istent,
	hogy Rómához közötök semmi sincsen!
	Legalábbis nekem valódi nyereség,
	hogy császár nem vagyok, csak kancellár se még;
	ha már szükségünk volna vezetőre,
	válasszunk pápát egykettőre!
	Bízvást tudjátok, errenézt
	mi dönti el a jelölést.

FROSCH
	(énekel)
	“Szállj magasra, csalogány,
	köszöntsd tizezerszer a babám!”

SIEBEL
	Azt ugyan senki se! Ne halljam a nevét se!

FROSCH
	Köszöntsd s csókold meg őt! Nem hallgatok azért se!
	(Énekel)
	“Nyisd ki, szép az éjszaka,
	nyisd ki, ő virraszt, maga!
	Csukd be, hogyha megvirradt.”

SIEBEL	Jó, csak dalolj, dalolj, magasztald őt sokat!

	Fogok én még nevetni egyszer!
	Engem már vízre vitt, ne félj, te sem menekszel!
	Lidérc legyen a babája, nem én!
	A keresztúton véle az hetyegjen!
	Vén bak, mely járt a Szent Gellért-hegyén,
	jó estét néki szöktiben mekegjen!
	Egy tisztességes, hús-vérből való
	legényt nem érdemel lotyó.
	Tehát itt senki se köszöntse!
	Inkább az ablakát töröm be!

BRANDER
	(asztalra csap)
	Elég! Most rám figyeljetek!
	Urak, én tudom, mi az élet;
	ezek fülig szerelmesek;
	állapotjuk kivánja meg,
	hogy adjak most nekik valami szépet.
	Kezdem! Jó dal s újfajta is!
	A végsort fujjátok ti is! (Énekel)
	Pincénkben egy patkány lakott
	zsírtól, vajtól kövéren;
	eresztett haskót oly nagyot,
	nem volt szebb Lutheré sem.
	A kukta mérget tett elé,
	s úgy megbetegedett belé,
	mintha szerelmes volna!

KÓRUS
	(bömbölve)
	Mintha szerelmes volna!

BRANDER
	Futkosni kezd most té s tova,
	tócsákból inni kíván,
	mindent szétrága-karmola,
	nem enyhít ez se kínján.
	Bajában fel- s leszökdösött,
	s olyan keservesen nyögött,
	mintha szerelmes volna!

KÓRUS
	Mintha szerelmes volna!

BRANDER
	S ihol fényes nappal vakul
	benyargal a konyhába,
	a sutba bú, remeg, lapul,
	fujtat-szuszog kínjába.
	Kacagja mérgezője: “hú,
	most likba utoljára fú,
	mintha szerelmes volna!”

KÓRUS
	Mintha szerelmes volna!

SIEBEL
	Halljátok a sok bamba, hitványt!
	Bizony dicső cselekedet
	kiirtani egy árva patkányt!

BRANDER
	Patkányok kedvesek neked?

ALTMAYER
	Te pókhasú, mit kell megérnem?
	Úgy megvert a nyomoruság,
	hogy egy felpuffadt pocegérben
	saját sorsod látod csupán?

Faust és Mefisztó megjelenik

MEFISZTÓ
	Előtte minden más dolognak
	jókedvű társaságba hozlak,
	hogy lásd: a létet mily könnyen veszik.
	Minden nap ünnep e népségnek itt.
	Kevéske ésszel, nagy pofával,
	mint macskakölykök a farkuk után,
	forognak egy helyben bután.
	S mígcsak fejük fájni nem átall,
	s amíg le nem jár a hitel,
	nem is törődnek semmivel.

BRANDER
	Ezek valami hosszú útról
	jőnek, lerí szokatlan módijukról;
	egy órája sincsenek itt.

FROSCH
	Úgy vélem magam is! Lipcsénk tetszik nekik!
	Egy kicsi Párizs ez, pallérozgatja népét.

SIEBEL
	Minek néznéd e két urat?

FROSCH
	Ne félj, fiu! Igyunk meg egy pohár bort,
	s mint egy lógó gyermekfogat,
	orrukból a nyüvet egyből kirántom!
	Ugy gondolom, nemes házból valók,
	mert dölyfösek s finnyás-utálkozók.

BRANDER
	Szemfényvesztők, fogadni mernék!

ALTMAYER
	Alkalmasint.

FROSCH
	Kifirtatom ma még!

MEFISZTÓ
	(Faustnak) Nem érzi ez a csőcselék
	a Sátánt, bár nyakukban űl rég!

FAUST
	Üdvözletünk, urak!

SIEBEL
	                  Viszont, és köszönet.
	(Mefisztót oldalról végigmérve, halkan)
	Egyik lábára mért biceg?

MEFISZTÓ
	Megengednétek, hogy közétek űljünk?
	Ha már nincs jó ital, legalább idebent
	szép társaságtoknak örüljünk.

ALTMAYER
	Finnyás ember vagy, annyi szent!

FROSCH
	Rátótról későn kerekedtetek fel?
	Tán Istók bácsinál valátok lakomán?

MEFISZTÓ
	Ma elkerültük, kiskomám;
	De a minap beszéltünk az öreggel.
	És emlegette öccseit, de szépen!
	S megkért üdvözlenünk titeket, a nevében.
	(Frosch felé bókol)

ALTMAYER
	(halkan) Megkaptad! Érti ez!

SIEBEL
	                          Nagy szélhámos lehet!

FROSCH
	Megállj, elbánok én veled!

MEFISZTÓ
	Ha nem csalódom, az imént
	kimívelt torkok kara harsant?
	E boltiven orgonaként
	kell visszhangoznia a dalnak!

FROSCH
	Most már tudom: énekművész!

MEFISZTÓ
	Ó, nem! Bár nagy a kedv, a képesség kevés.

ALTMAYER
	Fujj valamit!

MEFISZTÓ
	           Akármennyit, ha tetszik!

SIEBEL
	De aztán új darab legyen!

MEFISZTÓ
	Spanyolhonból jövünk egyenesen,
	ahol a jó bor jó dallal vetekszik. (Énekel)
	Hej egyszer egy királynak
	egy nagy-nagy bolhája volt -

FROSCH
	Hallottátok! Bolhája! ez igen!
	Jobb vendégem ne is legyen!

MEFISZTÓ
	(énekel) Hej egyszer egy királynak
	egy nagy-nagy bolhája volt,
	fogadta őt fiának,
	s mindent rátékozolt.
	Szabójának kiáltott,
	s a jó szabó futott,
	az úrfinak kabátot
	és pantallót szabott.

BRANDER
	De óva intsd a kecskét, az ebadtát,
	pontos mértéket vegyem ám,
	s, ha kobakja kedves a nyakán,
	ráncot ne vessen az a nadrág!

MEFISZTÓ
	Bársonyba és selyembe
	bujtatták őt belé,
	szép fodrok tarka rendje
	s kereszt is díszité.
	Miniszter lett a bolha,
	viselt nagy csillagot,
	s testvérei hosszu sorba’
	urak s udvarnagyok.
	Sanyargatá az udvart,
	minden hölgyét, urát,
	már bolha csipdesett, mart
	királynét, szobalányt.
	Megfognuk és megölnük
	tilos nekik, ha mar.
	Mi fogjuk és megöljük
	meg ám, de még hamar!

KÓRUS
	(kurjongatva) Mi fogjuk és megöljük
	meg ám, de még hamar!

FROSCH
	Bravó, bravó! Ez igen!

SIEBEL
	Minden bolhával így legyen!

BRANDER
	Köpd ujjad, s fogd a bestiát!

ALTMAYER
	Vivát a szabadság! A bor vivát!

MEFISZTÓ
	A szabadságra én bizony jószívvel innám,
	hogyha boraitok jobbak volnának itt, lám!

SIEBEL
	Többször ne merd mondani, hékám!

MEFISZTÓ
	Ha nem venné a korcsmáros zokon,
	én ezt a tisztelt társaságot,
	pincénk javával itatnám most.

SIEBEL
	Ide vele, én vállalom!

FROSCH
	De nagy pohárral adj, dicsérhessük nyugodtan!
	Ne szűkölködjünk kóstolóban;
	ha már itélni kell, komám,
	hadd szívjam tele a pofám!

ALTMAYER
	(halkan)
	Tán Rajna-menti borcsiszárok?

MEFISZTÓ
	Nosza, fúrót ide!

BRANDER
	                Hát ezt ugyan miért?
	Hordótok tán az ajtóban hagyátok?

ALTMAYER
	Van ott egy kis kosár s abban szerszám elég.

MEFISZTÓ
	(átveszi a fúrót, majd Froschhoz)
	Mondd hát, milyen fajtát óhajtasz?

FROSCH
	Hogy értsem ezt? van többféle borod?

MEFISZTÓ
	No rajta! Csak válasszatok!

ALTMAYER
	(Froschhoz)
	Úgy látom, cimborám, már nyaldosod az ajkad!

FROSCH
	Ha már választhatok, legyen jó Rajna-menti!
	Jobbat, mint szép hazánk, nem adhat úgyse senki.

MEFISZTÓ
	(miközben Frosch helyén az asztal szélébe lyukat fúr)
	Egy csepp viaszt ide, jó lesz alkalmi csapnak!

ALTMAYER	Szemfényvesztés! Vigyázz, becsapnak!

MEFISZTÓ	(Brandernak)
	S neked?

BRANDER	Legyen champagne-i bor,
	olyan, amely pezsegve forr!

MEFISZTÓ	(fúr)

Az egyik már csinált viaszdugót,
s bedugta vele a lyukat

BRANDER
	Ne kerülj minden idegent el!
	Messziről jönnek a csodák!
	A francúzt gyűlöli minden jó német ember,
	bezzeg megissza a borát!

SIEBEL
	(mialatt Mefisztó az ő helyéhez közeledik)
	Biz én a savanyút nem kedvelem,
	adj egy pohárka édesebbet!

MEFISZTÓ
	(fúr) Neked hát tokajit eresztek.

ALTMAYER
	Ne játsszatok tovább velem!
	Csúful felültet minket ez az ember!

MEFISZTÓ
	Ej! e nemes vendégsereggel
	merész vón ily tréfálkozás.
	Mondd hát hamar! s idevigyázz!
	Milyen borral szolgálhatok hát?

ALTMAYER
	Mindegy! Ne teketóriázz!

MEFISZTÓ
	(miután minden lyukat kifúrt és bedugaszolt,
	különös mozdulatokkal) Fürtök a tövecskén,
	szarvak a bakkecskén,
	a bor zamatos, szölleje fából,
	csurran az asztal falapjából!
	Nézz a természet mélyibe,
	higgy, s a csoda eljő ide!
	Dugót kiránts, aztán ivás!

MIND
	(kihúzzák a csapot; s kinek-kinek az óhajtott
	bor csurog poharába)
	Csodás kút! Nékünk folydogálsz!

MEFISZTÓ
	Egy csepp se folyjon el, vigyázz!

MIND
	(újra isznak, énekelnek)
	Hej, gyöngyélet ez az élet.
	Száz disznóval nem cserélek!

MEFISZTÓ
	Ha vígan megy sora, nézd meg, így fest e nép!

FAUST
	Jobb volna innen elszelelnünk.

MEFISZTÓ
	Figyeld, az állat most miképp
	s mily szépen ütközik ki bennük!

SIEBEL
	(vigyázatlanul iszik,
	a bor a földre ömlik, tűzzé változik)
	Segítség! Tűz! A pokol ég!

MEFISZTÓ
	(a tüzet csillapítva)
	Jó elemem, nyugodj te még!
	(A korhelyekhez)
	Csak kóstolója volt a tisztítótüzeknek!

SIEBEL
	Megállj, bitang! A bőrödön veszem meg!
	Nem kötsz te mégegyszer belénk!

FROSCH
	Ha jó dolgod van, többet nem ajánlom!

ALTMAYER
	Ajánlanám neki a sürgős eltünést!

SIEBEL
	Ki látott már ilyen csibészt,
	hogy hókuszpókuszával ideálljon!

MEFISZTÓ
	Hallgass, vén borzsák!

SIEBEL
	                    Seprünyél!
	Kötődni ez velünk merészel?

BRANDER
	Megállj! Ép bőrrel úgyse mész el!

ALTMAYER
	(kihúz egy csapot az asztalkából, tűz csap arcába)
	Égek! Égek!

SIEBEL
	           Bűbájosság van itt?
	Szúrd le a gaz sehonnait!

Kést rántanak, nekirohannak Mefisztónak

MEFISZTÓ
	(méltóságteljesen)
	Ál-kép, ál-beszéd,
	csavard el az eszét,
	itt se légy, ott se légy!

Hökkenten bámulnak egymásra

ALTMAYER
	Mily szép vidék ez? Hol vagyok?

FROSCH
	Szőlőhegy? Csakugyan!

SIEBEL
	                     S hány fürt imitt-amott!

BRANDER
	Szép zöldelő lugasban ültök,
	és mennyi tő! s micsoda fürtök!

Siebelt orron ragadja; a többiek
kölcsönösen kést fognak egymásra

MEFISZTÓ
	(mint fent)
	Káprázat, vesd le hályogod!
	Hadd lássák ördögi incselkedésem!

Fausttal eltűnik; a legények eleresztik egymást

SIEBEL
	Mi ez?

ALTMAYER
	Mi ez?

FROSCH
	      Az orrodon a késem?

BRANDER
	(Siebelhez)
	Én is orrot szorongatok!

ALTMAYER
	Irtóztató ütés nyargalta át a testem!
	Széket ide, míg el nem estem.

FROSCH
	Mi volt ez? Mondjátok, mi volt?

SIEBEL
	Hol a cudar? Ha meglegyintem,
	nem iszik többé soha bort!

ALTMAYER
	A pinceajtón száguldott ki innen -
	bizony, egy hordón lovagolt -
	mint ólom, oly nehéz a lábam.
	(Az asztal felé fordul)
	S vajon a bor még foly-e, lássam?

SIEBEL
	Káprázat volt, bűbáj, csalás!

FROSCH
	Azt hittem, bor, mi tagadás.

BRANDER
	S a szőlő - mi volt igazában?

ALTMAYER
	Még mondja valaki, ne higgyünk a csodákban!
BOSZORKÁNYKONYHA
Alacsony tűzhelyen nagy üst.
A belőle szálló gőzben különféle figurák. Az üst előtt
egy majom kuporog, kavargatja, ügyel, ki ne fusson.
A kan majom fiaival mellette füttőzik.
A falat s a mennyezetet furcsánál furcsább
boszorkányszerek ékesítik.
Faust, Mefisztó

FAUST
	Bolond bűbájossághoz semmi kedvem;
	s idehoztál gyógyírt keresnem,
	e zagyvaság közepibe?
	Egy vénasszonytól várjam üdvösségem?
	Talán kotyvasztott szennyleve
	lemossa harminc hosszú évem?
	Ha jobbat nem tudsz, jaj nekem!
	Minden reményem veszve újra.
	Se tiszta Szellem, sem az Őselem
	nem bukkan itt megváltó balzsamumra?

MEFISZTÓ
	Komám, ismét bölcsen beszélsz!
	Hogy megfiatalodj, van rá természetes szer;
	noha más könyvben áll e rész,
	jó lesz majd megcsodálnod egyszer.

FAUST
	Szeretném tudni már.

MEFISZTÓ
	                   Nos jó! Olyan szer ez,
	nem kell rá pénz, bűbáj, sem orvos:
	a szántóföldre igyekezz,
	s ásót-kapát ragadva dolgozz!
	Őrizd magad s értelmedet
	korlátozott parányi térben,
	elegyítetlen ételekkel érd be,
	barmok közt, barmul élj, hol nem szentségtörés
	magad trágyáznod a magad aratta földet;
	ez a legjobb szer, hidd meg, és
	a vér nyolcvanéves korodba fölvet!

FAUST
	Nem szoktam én meg ezt, s késő is volna már most
	kapát ragadnom, avagy ásót.
	A szűk élethez nem fűlik fogam.

MEFISZTÓ
	Igy hátra már csak a boszorka van!

FAUST
	Mért éppen ez a vén banya?
	Ha a lőrét magad kevernéd?

MEFISZTÓ
	 Időrabló komédia!
	Addig akár ezer hidat emelnék.
	Nemcsak tudás, szakértelem
	kell e szerhez: de türelem!
	Egy szellem rajta évekig babrálgat;
	idő teszi, hogy hat a drága párlat.
	És rengeteg bűbáj, varázs
	szükséges ahhoz, nem akármi!
	Bár Ördög itt a főszakács,
	maga se tudná megcsinálni.
	(Megpillantja az állatokat)
	Mily kedves népség áll eléd!
	Ez az inas, az a cseléd! (Az állatokhoz)
	Urnőtök nincs itt? Hol tanyázik?

AZ ÁLLATOK
	Vacsorázik,
	kéményen át
	illant odább.

MEFISZTÓ
	Sokáig marad oda vajjon?

AZ ÁLLATOK
	Amig melegítem itt a mancsom.

MEFISZTÓ
	(Fausthoz) Hogy hatnak rád az állatocskák?

FAUST
	Nem láttam még ocsmányabb fajzatot!

MEFISZTÓ
	Ha vélük diskurálhatok,
	számomra nincs is jobb mulatság! (Az állatokhoz)
	Mondjátok, átkozott pojácák,
	mit főztök ott, mily ciberét?

AZ ÁLLATOK
	Csak holmi híg koldus-zupácskát.

MEFISZTÓ
	Van is itt arra száj elég.

A KAN MAJOM
	(Mefisztóhoz sündörög, körülhízelgi)
	Csak jöszte, segíts,
	engem gyarapíts,
	hadd nyerjek a kockán!
	Reménye sincs!
	Ha volna kincs,
	tán kijózanodnám.

MEFISZTÓ
	Ez a majom de vígan hetvenkedne,
	ha még lottóra is tehetne!

Ezalatt a majomfiak egy nagy
golyóbissal játszadoztak, most előgurítják

A KAN MAJOM
	Ez földötök;
	fel- s ledöcög,
	s meg nem pihent még!
	Kong, ha ütik,
	hamar törik!
	S belül üresség;
	itt fény ragyog,
	ott még nagyobb.
	Én élhetek még!
	Kedves fiam,
	óvatosan!
	Búcsuzz a léttől!
	Hitvány anyag,
	ha széttört.

MEFISZTÓ
	S e szita mért?

A KAN MAJOM
	(leveszi a szitát)
	Ez csak azért,
	hogy elcsípjük a tolvajt!
	(A párjához fut,
	s a szitát szeme elé tartja)
	Tekints belé!
	Meglelted-é?
	S nevén szólitod majd?

MEFISZTÓ
	(közeledik a tűzhöz)
	S ebben mi fő?

A KÉT VÉN MAJOM
	 A balga fő!
	Nem tudja, mi fő?
	Nem ismeri az üstöt?

MEFISZTÓ
	Goromba szamár!

A KAN MAJOM
	A seprüt fogdsza már,
	s most ide kell űlnöd!
	(Erőszakkal beülteti egy székbe)

FAUST
	(egész idő alatt egy tükörbe bámul,
	hol közelebbről, hol távolabbról)
	Mit látok ott? Képet, csodást,
	mellyel e varázstükör áltat!
	Add kölcsön, szerelem, szélgyorsaságú szárnyad,
	hadd érjem el e látomást!
	De, jaj, ha egy lépést teszek előrébb,
	s közelébe merészkedem,
	köd űli meg a képet hirtelen!
	A legcsodásabb testű nőét!
	Lehet ily szépség idelenn?
	Vagy tán e csábítóan heverő Szép
	a mennyek üdvét láttatja velem?
	Lehet ilyesmi a világon?

MEFISZTÓ
	Hogyne, ha hat napig töri Isten magát,
	s a végén egy bravót kiált,
	valami csak elő kell álljon.
	E látvánnyal telj szépen el,
	ily szeretőt majd szerzek néked egyet;
	boldog, akit a sorsa úgy kegyel,
	hogy haza ily arát vezethet!
Faust állandóan a tükörbe néz;
Mefisztó a széken elterpeszkedve
játszadozik a seprűvel, s folytatja
	Ugy űlök, mint király a trónusán, itt!
	Jogaram volna már, csak koronám hiányzik.

AZ ÁLLATOK
	(eddig furcsán izegtek-mozogtak,
	most nagy rivalgással hoznak elő
	egy koronát Mefisztónak)
	Itt van a koronád,
	ragaszd meg tehát,
	veritékkel-könnyel!
	(Ügyetlenkednek,
	kettétörik a koronát, majd
	darabjaival ugrándoznak tovább)
	Most már megesett!
	Beszédünk remek,
	s rímelünk özönnel!

FAUST
	(a tükörnek)
	Jaj, mindjárt beleőrülök!

MEFISZTÓ
	(az állatokra) Ha nem vigyáznék, vélem is megesnék.

AZ ÁLLATOK
	S ha a rím csörög,
	és jól odabök,
	megszűltünk egy eszmét!

FAUST
	(mint fent) A szívem is már csupa izzás!
	El! Gyorsan, amint csak lehet!

MEFISZTÓ
	(mint fent) De annyit meg kell adni bízvást:
	őszinte költők itt ezek.

Az üst, mellyel a nőstény majom eddig
nem törődött, kezd kifutni;
nagy láng csap fel, kiszáll a kürtőn.
A boszorkány iszonyú kiáltással
csusszan alá a lángon át

A BOSZORKÁNY
	Jaj-jaj-jaj-jaj!
	Beste kani! Hitvány szuka!
	Urnőd leforrázod, kutya!
	Ocsmány döge!
	(Megpillantja Faustot és Mefisztót)
	Ki jött ide?
	Ki a fene?
	S mi kellene?
	Hogy jöve be?
	Csontját egye
	a szent fene!

A keverőkanalat tűzbe mártva,
lángoló folyadékot löttyint
Faustra, Mefisztóra és az állatokra;
az állatok vinnyognak

MEFISZTÓ
	(a seprű boldogabbik végével
	a fazekak és az üvegek közé suhint)
	Nesze neked!
	Ne, levesed!
	Ne, üveged!
	Vén boszorka,
	dallamodra
	taktust most én verek!
	(Mialatt a boszorkány dühös-rémülten hátrál)
	Megismersz végre? Csontváz! Vén tetem!
	Uradat és parancsolódat?
	Mi sem tart vissza, megteszem,
	s majmostól most mindjárt agyon tiporlak!
	Piros dolmányom már nem tiszteled?
	Nem ismered fel kakastollamat sem?
	Orcám is mit se mond neked?
	Magam jobb volna megneveznem?

A BOSZORKÁNY
	Uram, a sértést megbocsásd!
	Nem vettem észre lópatád,
	s két kedves hollódat se látom!

MEFISZTÓ
	Most még elvitted szárazon;
	mert immár jó ideje, hogy bizony
	nem volt veled találkozásom.
	Világokat megejt a kultura,
	az Ördög sem maga ura.
	Sehol se látható már az Északi Ördög;
	szarvat, farkat még látsz-e, s körmöt?
	Mi lábam illeti, nem nélkülözhetem,
	de a nép közt nekem csak árthat;
	némely ficsúr módján ezért viselgetem
	évek óta mű-lábikrámat.

A BOSZORKÁNY
	(táncol) Eszem veszi a szerelem,
	hogy Sátán úrfit újra itt lelem!

MEFISZTÓ
	Banyó, nem ez az én nevem!

A BOSZORKÁNY
	Miért? Ártott neked e név?

MEFISZTÓ
	Már réges-rég meséskönyvekbe foszladt;
	s mégsem javult meg az emberiség:
	bár eltünt a Gonosz, maradtak, lám, a rosszak.
	Báró úrnak nevezz, így már rendjén való;
	gavallér vagyok én, nem rosszabb, mint a többi.
	Nemes véremben kételkedsz, banyó?
	A címerem ihol van, hadd bököm ki!
	(Illetlen mozdulatot tesz)

A BOSZORKÁNY
	(harsány nevetéssel)
	Há-há! Ez már rád vall, malac!
	Nagy huncfut vagy, s mindég az is maradsz!

MEFISZTÓ
	(Fausthoz) Tanulhatsz ebből, cimborám!
	Boszorkány íly bánásmódot kíván.

A BOSZORKÁNY
	De hát mi kéne, mondsza már!

MEFISZTÓ
	A hires kotyvalékból egy pohár,
	az aszujából; mind erősebb
	lesz az, ha jó pár év lejár.

A BOSZORKÁNY
	Szivesörömest! Ott a flaskám,
	én is meghúzom néha-napján,
	most már bűzét-vesztett ital;
	ebből jószívvel megkínállak.
	(Halkan) De ha ebből az úr készületlen nyakal,
	az életből, tudod, hamarosan kiváshat!

MEFISZTÓ
	Kedves barátom ez, kit megtisztelsz vele;
	konyhádból néki csupa jót kivánok.
	Húzd meg a kort, mondd el a varázsod,
	s egy csészét tölts abból tele!

A boszorkány különös mozdulattal kört húz,
s abba furcsábbnál furcsább holmikat rak;
az üvegek csörömpölnek, az üstök konganak,
zenebona. Végül nagy könyvet vesz elő,
a majmokat körbeülteti, hogy olvasópadkául
s fáklyatartóul szolgáljanak.
Faustot maga mellé inti

FAUST
	(Mefisztónak) Jaj, mondd hamar, ebből mi lesz még?
	Ez a dühödt rángás, vad esztelenség!
	Csaló és ocsmány művelet,
	amily ismert, oly megvetett.

MEFISZTÓ
	Komédia! Engem nevettet.
	Hogy is vehetnéd komolyan!
	Orvos gyanánt hókuszpókuszba kezdett,
	hogy hasson rád a főztje biztosan.
	(Faustot belöki a körbe)

A BOSZORKÁNY
	(nagy lelkendezve kezd szavalni a könyvből)
	Most idesüss!
	Egy tizet üt,
	kettőt leüss
	majd hármat ossz:
	meggazdagodsz.
	Néggyel mit érsz?
	Ötölj, hatolj,
	boszorka szól!
	Hét- s nyolcra vigyázz!
	Elér a gyász,
	kilenc is egy,
	tíz: megmeredj.
	Ez a boszorka-egyszeregy!

FAUST
	Tán hagymázban beszél e vénség!

MEFISZTÓ
	Korántsem értük még a végét,
	így megy, tudom, a teljes könyvön át,
	s rá én nem egy órámat vesztegettem,
	mert egy tökéletes fonák-
	mondást ki nem derít sem bölcs, sem esztelen,
	régi módszer - és mégis új.
	Minden időnek jó szokása
	számfacsarással álnokul
	téveszmét szórni a világba.
	Locsog s tanít zavartalan;
	de ki törődik eszementtel?
	Hisz megszokott dolog: üres szót hogyha hall,
	valamit gondol is hozzá mindjárt az ember.

A BOSZORKÁNY
	(folytatja)
	A nagy tudás,
	a haladás
	elrejtve mindeneknek!
	Ha nincs eszed,
	meglelheted,
	és gond nélkül leled meg.

FAUST
	Meddig még e loty-foty beszéd?
	Fejem is mindjárt szétrepeszti.
	Mintha nagy kórust hallanék,
	mit milljom őrült száj ereszt ki.

MEFISZTÓ
	Elég, elég, ó, kitünő Szibillánk!
	Csodaszereddel töltsd meg inkább
	színültig azt a várva várt kehelyt.
	Barátomnak e korttyal még nem ártok:
	magas-szép grádusokra hágott,
	s nem egy hatalmasat vedelt.

A boszorkány nagy ceremóniával
önti az italt a csészébe;
amikor Faustnak szájához emeli,
könnyű láng röppen ki belőle

MEFISZTÓ
	(Fausthoz) Hajtsd le hamar! Cseppet se hagyj!
	S minő öröme lesz szivednek!
	Az ördöggel rég pertu vagy:
	s most ettől a lángtól ijedsz meg?

A boszorkány feloldja a kört.
Faust kilép belőle

MEFISZTÓ
	Menjünk! Nehogy most megpihenj!

A BOSZORKÁNY
	Váljék egészségedre, kedves!

MEFISZTÓ
	(a boszorkányhoz) Jótett helyébe jót várj: csak izenj
	Boszorkányszombaton, s mi kell, tied lesz!

A BOSZORKÁNY
	Fogd, itt e dal! Ahányszor dúdolod,
	érezheted csudálatos hatását.

MEFISZTÓ
	(Fausthoz)
	Gyerünk, gyerünk, ne tétovázz hát!
	Izzadj, hogy a nedvet kipáráld,
	amíg erője át- meg áthatott.
	Majd kitanítalak az úri naplopásra,
	s mint szívbeli gyönyört érzed meg nemsokára,
	hogy‘ moccan Cupido, s miként izeg-mozog.

FAUST
	(a tükör felé) Vajha még egyszer a tükörbe néznék
	s látnám e pompás nőt megint!

MEFISZTÓ
	Nem! Nem! A női szépség mintaképét
	meg kell látnod hús-vér szerint! (Halkan)
	Ha ez ital átjárja vénád,
	lásd már minden nőben Helénát!
UTCA
Faust, Margit elhaladóban

FAUST
	Szép kisasszony, szabad-e kérnem,
	hogy karom ajánljam s elkisérjem?

MARGIT
	Szép sem, kisasszony sem vagyok,
	magamban is hazajuthatok. (Elsiet)

FAUST
	E lány valóságos csoda!
	Hasonlót sem láttam soha.
	Oly tisztes és illemtudó
	s egyszersmind mégis bíztató.
	Ajka pírját, arca havát
	el nem felejtem, míg a világ!
	S ahogy lesunyta a szemét,
	míg élek, a szívemben ég;
	s e rövidecske búcsuszó
	valóban elragadtató!

Mefisztó megjelenik

FAUST
	Hé, ezt a lányt meg kell szerezned!

MEFISZTÓ
	No, melyiket?

FAUST
	             Itt ment előbb.

MEFISZTÓ
	Azt? Kit a pap el most eresztett?
	Szeplőtlennek itélte őt.
	Leskődtem a gyónszék mögött.
	Ártatlan gyermek, kis liba,
	nem is volt mit meggyónnia.
	Felette hatalmam nem lehet.

FAUST
	Tizennégyet betölthetett!

MEFISZTÓ
	Szeretnél, mint Kujon Jani,
	minden bimbócskát leszakajtani;
	hivén: nincs tisztesség s erény,
	mit meg nem ejthet könnyedén.
	De mindennek határa van.

FAUST
	Derék erkölcsbíró uram,
	a törvénnyel engem már ne zaklass!
	Ki is mondom hát kereken,
	ha édes, zsenge gyermekem
	ma este karomban nem pihen,
	éjfél körül faképnél hagylak.

MEFISZTÓ
	Gondold meg, mi s mi nem lehet!
	Adnod kell legalább két hetet,
	hogy csak a módjával legyek kész.

FAUST
	Nyugodt hét órám volna csak,
	bár ördög nélkül, hamarabb
	zsákmányom volna ily teremtés.

MEFISZTÓ
	Úgy szólsz már, mint egy francia;
	csak kedvedet ne szegje semmi;
	ajtóstul akarsz házba menni?
	Kéjed korántsem akkora,
	mintha elébb sok cselfogás,
	fondorlat, csűrés-csavarás
	babuskát meggyúr s megpuhít,
	mint némely talján könyv tanít.

FAUST
	Amúgy sincs étvágyban hiány.

MEFISZTÓ
	Most komolyan hallgass reám!
	Mondom, e bájos gyermeket
	sebbel-lobbal meg nem ejtheted.
	Ennél kudarcot vall az ostrom.
	Tehát cselhez kell folyamodnom.

FAUST
	Angyal-lényéből valamit!
	Az ágyhoz vígy, hol aluszik!
	Lopd el kebléről a keszkenőt,
	szerezz egy harisnyakötőt!

MEFISZTÓ
	Hogy lássad: gerjedelmedet én
	mily készséggel enyhíteném,
	nem űlünk már egy pillanatra veszteg:
	ma este még szobájába vezetlek!

FAUST
	Őt látni! És ölelni?

MEFISZTÓ
	Nem!
	A szomszédasszonynál leszen.
	Addig magadban, csendesen,
	teljesülés előtti vágyban
	dúskálhatsz lénye illatában.

FAUST
	Mehetünk?

MEFISZTÓ
	          Korán nem illenék.

FAUST
	Ajándékot menj keríteni még! (El)

MEFISZTÓ
	Ajándékot? Derék! Így már kudarc nem érhet.
	Ösmerek néhány szép helyet,
	hajdan elásott kincseket,
	megyek s mindjárt utánanézek... (El)
ESTE
Kicsi, takaros szoba

MARGIT
	(haját fonogatja és feltűzi) Csak tudhatnám, ki lehetett
	az úr, ki ma szemügyre vett!
	Külsője rögtön megnyerő,
	s nemes házból eredhet ő,
	leolvashattam a homlokáról,
	másként hogy lett vón annyira bátor. (El)

Mefisztó, Faust

MEFISZTÓ
	Lassan, lassan, kerülj belül!

FAUST
	(némi hallgatás után)
	Megkérlek, hagyj most egyedül!

MEFISZTÓ
	(vizslatva)
	Ily tiszta lány kevés akad. (El)

FAUST
	(körültekint)
	Légy üdvöz, édes alkonyat,
	mely most e szentélyben lebegsz!
	Szerelmi kín, a szívem megragadd,
	kín, mely reménység-harmatért epedsz!
	Hogy piheg itt a csendnek, rendnek
	s békességnek igézete!
	Szegénység, melyben kincs terem meg!
	E kis zug a boldogság szigete!
	(Az ágy melletti bőrszékbe zökken)
	Ah, ki a mult örömét, bánatát
	vetted karodba, ím fogadj magadba!
	Hányszor csüggött terajtad - nagyapák
	trónja - unokák hancúzó csapatja!
	S talán angyalfiát köszönve, rég,
	a kedvesem kerekded gyermekarca
	itt csókolá a déd fonnyadt kezét.
	Érzem, ó lány, a lelket itt,
	mely renddel, bőséggel körülvett,
	s naponta anyaként tanít!
	Asztalra is kezed abroszt ezért borít,
	s a homok is így símul el előtted.
	Ó, drága kéz! Min semmi szenny!
	Általad lett kunyhód maga a menny!
	És itt?
	(Az ágy függönyét félrehúzza)
	Borzongató gyönyör hevít!
	Eltölteném itt sok-sok órám.
	Természet! Boldog-könnyü álmok árán,
	ezt az angyalt nevelted itt.
	Itt nőtt, és éltető meleggel
	itt teltek zsenge keblei,
	s magát, ellátva szent erekkel,
	istennővé itt nőtte ki.
	S te? Téged ide mi hozott?
	Egész bensőm be meghatott!
	Mi célod itt? Mitől nehéz szived?
	Nyomoru Faust! már rád sem ismerek.
	Bűbáj fogott el és varázs?
	Kéjért hanyatt-homlok rohantam,
	s most olvadok szerelmes bódulatban!
	Hát játszhat vélünk minden légnyomás?
	És hogyha most belépne ide ő,
	az volna csak gazságod büntetése!
	Mily törpe lennél, nagy merő!
	Olvadva rogynál lába elejébe.

MEFISZTÓ
	Úgy látom, mintha jönne! Gyorsan!

FAUST
	El innen! Vissza sem jövök!

MEFISZTÓ
	E ládika elég zömök,
	csak elemeltem valahonnan.
	Tedd szekrényébe, ide épp!
	Fog majd, ha mondom, hüledezni;
	rejt annyi szép csecsebecsét,
	hogy más nőt meg tudj rajta venni.
	Bár játék: játék, s ő gyerek.

FAUST
	Vajon, tegyem?

MEFISZTÓ
	              Miért ne tedd?
	Vagy tán tiéd legyen e holmi?
	De akkor azt tanácsolom,
	ne késztess többé a napom
	s erőm hiába tékozolni.
	Zsugori vagy? Nem gondolom!
	Fejem-kezem tördelem érted -
	(A ládikát elhelyezi a szekrényben,
	s a kulcsot ráfordítja)
	Hamar! Gyerünk! -
	Hogy zsenge, édes gyermekünk
	szived vágya szerint kiélvezd;
	s úgy állsz te itt,
	mint aki tán a tanterembe nyit,
	hol testet öltve várakozik a fizika s metafizika!
	Gyerünk! (El)

MARGIT
	(lámpással)
	Mily fülledt itt a levegő!
	(Kinyitja az ablakot)
	Pedig künt nincs is vajmi meleg.
	Nem is tudom, mi vett elő -
	anyácskám bárcsak jönne meg.
	Egész testemben borzongás fut át -
	ki látott ily gyáva libát!
	(Énekelni kezd, miközben vetkezik)
	Tuléban élt hajdanába’
	egy sírig hű király;
	haldokló szép babája
	arany kupát hagya rá.
	Határtalan szerette,
	hű társ volt a kehely,
	s ahányszor üritette,
	szemét könny lepte el.
	S hogy érzi, jő halála,
	számlálja dús vagyonát,
	hagy mindent a fiára,
	csak azt nem, a kupát.
	Utólszor lakomázva,
	sok jó lovagja közt
	ült ősei lakába‘
	a tengerpart fölött.
	Ott állt a vén borissza,
	kiitta a borát,
	s a mélybe lóditotta
	a tündöklő kupát.
	Még látta, mint cikázott,
	merült és tünt el ott,
	szíve örökre megállott,
	s többé sohsem ivott.
	(Hogy holmiját eltegye,
	a szekrényt kinyitja,
	s megpillantja a ládikát)
	E ládika mint juthatott ide?
	Szekrényemet nem zártam volna be?
	Csudálatos dolog! És benne micsoda?
	Talán kölcsönt adott anyám
	valakinek, s ez a záloga?
	S a kulcs is itt, a szallagán;
	mi volna, ha kinyítanám?
	Mi ez? Nagy Isten! Itt mi van!
	Sosem láttam ilyesmit, nem biz én!
	Ékesség! Rangos dáma boldogan
	hordhatná legszebb ünnepén.
	S ha magam ékesíteném?
	Mily pompaság! És ki a gazda?
	(Felékesíti magát, s a tükör elé áll)
	Bár a függő enyém maradna!
	Mit változunk egy perc alatt!
	Segít-e szépség, ifjúság?
	Igy volna szép, jó a világ!
	S mégis a régiben marad.
	Bennünket szánva dicsérnek.
	Aranyra les,
	aranyt keres
	mindenki! Jaj, mi szegények!
SÉTAÚT
Faust gondolatokba merülve járkál.
Mefisztó hozzászegődik

MEFISZTÓ
	Minden utált szerelemre! A Poklok kénköve lángja!
	Bár tudnék valami cifrább átkot szórni rája!

FAUST
	Mi baj? Mi bánt így, csakugyan?
	Ily arcot még nem láttam életemben.

MEFISZTÓ
	Ördögnek adnám most magam, de menten,
	csak ne volnék ördög magam.

FAUST
	Agyadban történt holmi rengés?
	Illik hozzád ez a veszett dühöngés.

MEFISZTÓ
	Képzeld, a kincsre, melyet Margitnak csenék,
	egy pap rátette a kezét.
	Tüstént elszedte anyja, nézte,
	s titkos borzongás állt szivébe;
	e nőnek ritka szimatja van,
	imakönyvet búj úntalan.
	Minden kacatot megszagol ám,
	hogy szent-e a holmi vagy profán.
	Igy tudta meg, olyan e kincs,
	hogy rajta áldás semmi nincs.
	“Bitang jószág - mond -, veszedelem,
	sorvaszt, rágcsál a lelkeden.
	Inkább Szűz Máriának add hát,
	ád ő helyébe mennyei mannát!”
	Láttad volna Margit fintorát!
	“Ajándék ló, ne nézd a fogát
	- gondolta - s mért legyen gonosz,
	aki ily holmit idehoz!”
	De tüstént papot hívat az anyja,
	és az, mihelyt a tréfát hallja,
	fürgén lecsap az alkalomra,
	mondván: “Ez volt csak jámborul!
	Ki itt lemond, megkapja túl.
	Mert az egyháznak remek a gyomra:
	hány birodalmat nyelt rakásra,
	s még sose volt hascsikarása.
	- Bitang holmit nem emészthet el más,
	kedves hölgyek, csupán az egyház.”

FAUST
	Bevett szokás régideje,
	Zsidó s király is él vele.

MEFISZTÓ
	S mint csirkegombát: gyűrüket,
	násfákat madzagra szedett;
	köszönet érte annyi se volt,
	mintha vitt vón’ egy kas diót,
	igérte: a mennyben lesz majd jutalom,
	örültek is ők ennek nagyon.

FAUST
	És Margit?

MEFISZTÓ
	         Nyugta odavan,
	tünődik a boldogtalan
	a kincsen éjen-napon át,
	s azon, ki hozta, legkivált.

FAUST
	Szánom szegény szerelmemet.
	Teremts neki új kincseket!
	Úgysem volt valami csodás!

MEFISZTÓ
	Az úrnak minden játszadozás?

FAUST
	Sürögj-forogj hát emberül,
	a szomszédné nyakára űlj!
	Ördög, ne légy hát pipogya,
	új ékszereket szerezz oda!

MEFISZTÓ
	Nagyjóuram, szolgálatodra.

Faust el

MEFISZTÓ
	Effajta szerelmes bolond
	babája kedviért elpuffogatna
	holdat, napot és minden csillagot. (El)
A SZOMSZÉDASSZONY HÁZA
MÁRTA
	(egyedül)
	Ne rója fel bűnéül az Ur,
	de férjem vélem cudarul
	elbánt. Elment és egyedül
	hagyott itt, szalmaözvegyül.
	Pedig Isten a mondhatója,
	szerettem-gondoztam a hitványt. (Sír)
	De tán meg is holt már azóta!
	Csak lenne róla bizonyitvány!

MARGIT
	(jön) Jó Márta!

MÁRTA
	              Margit, mi bajod?

MARGIT
	Jaj, mindjárt megcsuklik a térdem!
	Ott leltem, amint hazaértem,
	egy új dobozt, ébenfából valót,
	és benne csodás-szép ékszerek,
	még szebbek, tündökletesek!

MÁRTA
	Soha anyádnak meg ne mondjad,
	oda‘adja ezt is a papoknak!

MARGIT
	Ide nézzen! Lásson csodát!

MÁRTA
	(felékesíti)
	Te szerencsés aranyvirág!

MARGIT
	Jaj, hogy velük templomban, utcán
	nem járhatok, magam mutogatván!

MÁRTA
	Csak jer hozzám, szivem, de gyakran,
	titokban öltözködj fel itt;
	illegj tükröm előtt egy órácskát magadban,
	ebben majd örömünk telik.
	Aztán ünnepség, vásár lesz elég,
	s majd lassacskán, ne félj, hozzászokik a nép;
	násfát előbb, aztán fülbevalót,
	s anyád majd mit se lát, ha így elámitók.

MARGIT
	Csak tudhatnám, ki hagyta újra ezt itt?
	Mert a dolog sehogy se tetszik.
Kopognak
	Csak nem anyám? Teremtőm, ne add!

MÁRTA
	(a függöny mögül kukucskál)
	Egy ismeretlen úr. - Szabad!

MEFISZTÓ
	(belép) Szépséges hölgyeim, bocsánat,
	amért csak így megleptem a házat.
	(Margit előtt alázkodva hátrál)
	Bizonyos Schwerdtleinné-asszonyt keresnék!

MÁRTA
	Uram, szolgálatjára, tessék!

MEFISZTÓ
	(halkan Mártához)
	Már ismerem is, s ez bőven elég.
	Látom, magas vendége van épp.
	Ha tolakodásom elfelednék,
	eljönnék délutánra ismét.

MÁRTA
	Hallod! Uristen, el ne hagyj!
	Az hitte, kisasszonyka vagy.

MARGIT
	Bíz én szegény leány vagyok;
	uraságod jósága sok:
	kincs, dísz nem a tulajdonom.

MEFISZTÓ
	Ah, nemcsak a díszről gondolom;
	a két szeme, a lénye mi ragyog!
	Boldogság, hogy maradhatok.

MÁRTA
	Mi jót hozott? Szabadna már -

MEFISZTÓ
	Sajnos, örömhírt hiába vár!
	Remélem, azért innen ki nem vet:
	férje meghalt, s üdvözli kendet.

MÁRTA
	Meghalt! A hű szív! Jaj nekem!
	Meghalt! Jaj, túl nem élhetem!

MARGIT
	Néném, vegyen magán erőt!

MEFISZTÓ
	Hadd mondom, mindenekelőtt...

MARGIT
	Míg élek, ne legyek szerelmes!
	Egy ily csapás, s a lelkem is elvesz.

MEFISZTÓ
	A bút öröm, az örömet bú váltja.

MÁRTA
	Mesélje, mint végzé szegény?

MEFISZTÓ
	Ott nyugszik messze Pádovába’
	Szent Antal temploma ölén,
	megszentelt helyen alszik árván,
	most már örökre hűvös ágyán.

MÁRTA
	És mást nem küldött őkegyelme?

MEFISZTÓ
	Az ám! Kérést, s pedig nagyot:
	háromszáz szép misét mondasson érte rendre!
	Zsebem üres, mást semmit sem hozok.

MÁRTA
	Hogy? Képet sem? csecsebecsét?
	Mit egy vándorlegén zsákjában rejteget,
	s el semmiképp se veszteget,
	és inkább koldul, hogyha éhes!

MEFISZTÓ
	Mádám! Bár fáj ez a beszéd:
	de hát szegény feje ragaszkodott a pénzhez.
	Átkozta is hibáit szerfelett,
	s még jobban jajgatott a balvégzet felett.

MARGIT
	Mily boldogtalanok az emberek!
	Nehány nyugasztalót magam is mondok érte.

MEFISZTÓ
	Megért kegyed a házasságkötésre,
	hitemre, bűbájos gyerek!

MARGIT
	Ó, messze még az az idő.

MEFISZTÓ
	Ha férj nem is, addig hát szerető!
	Az Égnek legnagyobb kegyelme
	érné, ki íly csodát ölelne.

MARGIT
	Ó, nem szokás ilyesmi itt.

MEFISZTÓ
	S ha nem szokás! De megesik!

MÁRTA
	Mesélje hát!

MEFISZTÓ
	           Szegényt láttam az ágy szemetjén,
	amint rohadt szalmán hevert,
	s úgy halt meg mégis, mint igaz keresztyén,
	bár tudta, mindenért még meg nem vezekelt.
	S kiáltozott: “Be rongy vagyok, be ocsmány,
	otthagytam iparom s jó asszonyocskám!
	Ah, az emlékezés megöl!
	Vajha még itt e földön megbocsátna!”

MÁRTA
	(sír) A jó fiú! Rég megtevém, te drága!

MEFISZTÓ
	“De bűnösebb volt, Isten látja, ő!”

MÁRTA
	Így hazudott! Hazudni sírja szélén!

MEFISZTÓ
	Félrebeszélt, alkalmasint, a végén,
	ha csak félig is volnék avatott.
	“Nem volt mellette, szólt, egy perc szórakozásom,
	gyerek kellett előbb, majd rá-gondoskodásom,
	s a szüntelen kenyérgond zaklatott,
	békén egy falatot se nyelhettem le nála!

MÁRTA
	Hát hű szerelmemért a végén ez a hála,
	szüntelen veszkődésemért!

MEFISZTÓ
	Gondolt ő akkor erre is azért.
	Azt mondta: ”Egyszer, Máltából jövet,
	nőmért s pulyáimért úgy könyörögtem,
	hogy az Ég meghallgatta rögtön,
	kezünkbe szép török hajót vetett,
	s azon a szultán minden drága kincse,
	bátorságunkért jutalom -
	bizony szép rész jutott a zsebeimbe,
	hogy osztozánk az aranyon.“

MÁRTA
	Mi? Micsoda? Talán bizony elásta?

MEFISZTÓ
	Ki tudja, hol kallódik a világba‘?
	Amint Nápolyban kószált erre-arra,
	egy szép lány elcsavarta a fejét,
	becézte és magát úgy rájavarrta,
	hogy emlegette is, ameddig élt!

MÁRTA
	Bitang! Családja megrablója!
	Insége és nyomora ott
	ocsmány zülléstől meg nem óvta!

MEFISZTÓ
	Sőt, sőt! Most épp ezért halott.
	Én hát jó asszonyom helyében
	esztendős mély gyászt öltenék,
	s közben új férfiuról gondoskodnám serényen.

MÁRTA
	Szent Isten! Micsoda beszéd!
	Aligha lelnék elsőmhöz hasonlót!
	A földön nincs több oly mókás legény.
	Egy baja volt, csak folyton elbolyongott,
	más nőt kedvelt s más bort szegény,
	s kockát, a tűz égesse meg!

MEFISZTÓ
	No-no, nem is volt cudar éppen,
	ha kendnek is ilyesmiket
	nézett el, kárpótlás fejében.
	Ajánljon ily kommenciót.
	S ma tarthatnók a kézfogót!

MÁRTA
	Hallja az úr, ne hitegessen.

MEFISZTÓ
	(félre) Gyorsan iszkoljunk hát odább!
	Szaván fogná ez a Sátánt magát!
	(Margithoz)
	S aztán hogy állunk szívügyekben?

MARGIT
	Nem értem, mit beszél.

MEFISZTÓ
	(félre)                Te, jóság, tisztaság!
	(Hangosan)
	Minden jót, hölgyek!

MARGIT
	                   Ég vele!

MÁRTA
	                           Még gyorsan mondja hát:
	Lehet-e róla holmi okmány,
	hogy hol pihen, s miben, mikor halt el uracskám?
	A rendnek én mindig barátja voltam,
	a gyászrovatban is szeretném látni holtan.

MEFISZTÓ
	Csakhogy, jó asszony, a bizonyitás
	mindenfelé két tanuval szokás.
	Node sebaj, hozok egy úri barátot,
	s a bíróság elé majd ővele állok.
	Idehozom.

MÁRTA
	         Jaj, hozza hát!

MEFISZTÓ
	Jöjjön a kicsike is át!
	Világot járt derék fiu!
	Hölgyekhez roppant jó modorú.

MARGIT
	Hogy fogok pirulni őelőtte!

MEFISZTÓ
	Nincs oka, egy király előtt se!

MÁRTA
	Házam mögött, oda a kertbe’,
	várjuk az urat, tehát ma este.

Mind el
UTCA
Faust, Mefisztó

FAUST
	Hogy áll? Mozog? Megy a dolog?

MEFISZTÓ
	Bravó! Igy nekitüzesedve?

	Margit hamar tied lehetne.
	A Márta kertjiben ma este láthatod.
	Ez a némber jóféle szerzet,
	éppen lánykeritésre termett.

FAUST
	Remek!

MEFISZTÓ
	       De ne feledd: Jótett helyébe jót.

FAUST
	Szolgálatért: szolgálatot.

MEFISZTÓ
	Csak tanusítsad illőn, hogy a férje
	porhüvelye ott nyugszik sírba téve
	Pádovában. Ez kell és semmi más.

FAUST
	Vagyis a lábamat szedjem máris nyakamba!

MEFISZTÓ
	Erről szó sem esett! Sancta Simplicitas!
	Csak tanusítsad látatlanba!

FAUST
	Ha így, hát plánumod eltépheted, de nyomba‘!

MEFISZTÓ
	Szent férfiú! Mily kifogás?
	Hogy erről-arról hamis vallomást tégy,
	sohasem fordult még elő -?
	Istenről, Földről és mi benne él, csirázik,
	az emberekről és ami fejükbe fő:
	bölcs definíciót nem alkottál rogyásig,
	orcátlanul? S hogy járt a szád?
	De ha magadba szállsz te mostan,
	közülük egyet is, valld meg, ismersz-e jobban,
	mint Schwerdtlein úr holtának az okát?

FAUST
	Hazug vagy, s az maradsz, hazug szofista.

MEFISZTÓ
	Az ám, ha egy kicsit nem látnék titkaidba.
	Mert holnap, ugye tisztességgel,
	nem csavarod Margit fejét el,
	s esküdsz szerelmes esküvéssel?

FAUST
	Szivem mélyéből!

MEFISZTÓ
	                Szép dolog!
	S a többit: örökhű szerelemről,
	s idvezítő égedelemről -
	szintúgy szivedből gondolod?

FAUST
	Hagyd ezt! Igen! Ha egyszer érzem,
	hogy az dobog és az lobog,
	kutatom, s nem lelem nevét sem,
	s majd a világban szerteszét repesve
	csapongok a legszentebb szót keresve,
	s az izzást, mely bennem parázslik,
	öröknek mondom mindhalálig -
	ez ördögi s hazug dolog?

MEFISZTÓ
	Te mondád.

FAUST
	           Nos, hát így a jobb -
	ezt kérem én - s ne fáraszd a tüdőmet:
	vitatkozásban is csak a nagyszájú győzhet
	előbb-utóbb.
	E szócsépléstől a hideg kilel,
	igazad van, mert nékem menni kell!
KERT
Margit, Faust karján,
Márta Mefisztóval sétál fel és alá

MARGIT
	Érzem, az úr csak kímél engemet
	e bántó leereszkedéssel.
	Utasember így szokta meg:
	beéri jószivűn kevéssel.
	S hogy mívelt férfiút diskurzusom
	nem szórakoztat, azt is jól tudom.

FAUST
	Egy szód, tekinteted többet igér
	a világ bölcsességinél!
	(Megcsókolja a kezét)

MARGIT
	Minek erőlteti? Csókolni volna képes?
	Oly rút, oly durva a kezem!
	Nem könnyű munka, mit naponta végez!
	Anyám ebben könyörtelen.

Továbbmennek

MÁRTA
	S az úr? Utazgat szintén untalan?

MEFISZTÓ
	Haj, erre késztet pályám s hivatásom.
	A búcsuzás sok helytől fáj ugyan,
	mégsincs seholse maradásom.

MÁRTA
	Hát, ifjukorban jó lehet,
	szabadon kóborolni a világot;
	de ha megőszül a fejed,
	s kullogsz a sír felé mint agglegény, belátod,
	ez jót még senkinek se tett.

MEFISZTÓ
	Ettől borsódzik is a hátam.

MÁRTA
	Ne késlekedj tehát, uram-barátom!

Továbbmennek

MARGIT
	Ki szemnek - messzi szívnek is!
	A széptevés bízvást szokása;
	s aztán van számtalan barátja,
	s míveltebb nálam mindenik.

FAUST
	Amit annak hiszel, gyakran nem más, szivem,
	mint rövidlátás és önösség.

MARGIT
	                         Tessék?

FAUST
	Ó, hogy a tisztaság és jámborság sosem
	érzi, hogy önmagában míly erősség!
	Hogy jóság, szendeség főadománya
	a Természetnek, mely oly dúsan ad.

MARGIT
	Ha jut rám-gondolásra pillanat,
	nekem elég időm lesz gondolnom magára.

FAUST
	Magadba’ vagy sokat?

MARGIT
	Kis háztartás is gondokat,
	munkát is épp eleget ad.
	Szolgálónk nincs, kezem napestig meg nem áll,
	seper, köt, főz, varr és ruhát mos
	s kell is, mert mindebben anyám
	oly akkurátos.
	Nem is azért, mivel tán szükség kényszerít;
	hisz másoknál élhetnénk módosabban;
	apám örökiből csinos vagyon van,
	egy házacskát hagyott ránk s kertet itt.
	Ámbár a napjaim most kissé csendesebbek;
	a bátyám katona,
	húgocskám már hallott.
	A kicsivel bizony sok veszkődés vala;
	örömest kezdeném újból, ha élne, bezzeg!
	Kedves angyalka volt.

FAUST
	                    Ha másod lehetett!

MARGIT
	Fel én neveltem, szívből szeretett.
	Apám holta után jött meg szegényke,
	s nem tudtuk, anyánk hal-e, él-e,
	amint feküdt reménytelen.
	De végül helyrejött, s gyógyult szép csendesen.
	S bár bizonyos volt gyógyulása,
	nem gondolhatott szoptatásra;
	így hát magam neveltem én
	tejen s vizen; így lett enyém,
	ölben s karon hordoztam őt,
	s vidáman, pajkosodva nőtt.

FAUST
	A legtisztább boldogság volt bizonnyal!

MARGIT
	Nehéz órám is volt sok a poronttyal.
	Nálam volt éjjel bölcseje,
	s elég volt egy nyögése, moccanása,
	felrezzenék bele.
	Cuclit kapott, és hozzám bujt az árva,
	vagy hogyha sírt, felvettem, s énekelve
	táncoltam a szobában véle fel-le;
	és már kora-hajnalban mosni kelle,
	aztán a konyha, majd ki a piacra,
	így folyt ez nálunk, napról napra.
	Nem volt biz ez, uram, szórakozás,
	de aztán jólesett az étel, aluvás.

Továbbmennek

MÁRTA
	Az asszonynép sínyli meg ezt, szegény,
	nehezen fogható egy agglegény meg!

MEFISZTÓ
	Magadfajtákon áll, hogy én,
	még idején, jó útra térjek.

MÁRTA
	S mondja: szivét soha el nem igérte?
	S hogy állapodjék: senki meg nem érte?

MEFISZTÓ
	Saját tűzhely - a szóbeszéd szerint,
	s derék asszony a legszebb földi kincs.

MÁRTA
	Úgy értem: kedve még sohase támadt?

MEFISZTÓ
	Az szent, hogy mindenütt jó szívvel fogadának.

MÁRTA
	Kérdem: szivét komoly érzés nem járta még át?

MEFISZTÓ
	Ne kezdjen senki is a nőkkel semmi tréfát.

MÁRTA
	Jaj, félreért megint.

MEFISZTÓ
	                  Szivem beléreped!
	De értem azt - hogy egyre kedvesebb.

Továbbmennek

FAUST
	Megismerél, mihelyt a kertbe jöttem,
	édes kis angyalocska, te?

MARGIT
 	Nem látta tán? A szemem lesütöttem.

FAUST
	S tolakodásom megbocsátod-e,
	amelyre a minap ragadtál,
	midőn a Dóm előtt haladtál?

MARGIT
	Riadt valék, mert rosszat még reám
	nem mondott senki is, mióta élek.
	Jaj, véltem, úgylehet viselkedésed
	volt helytelen s kihívó, te leány!
	Bízvást azért támadt a kedve,
	hogy a szemét ilyen leányra vesse.
	De valami, nem is tudom miért,
	máris mozdult az úr javára bennem;
	s magamra voltam csak dühös, amért
	kelmedre ott dühösebb nem lehettem.

FAUST
	Édeském!

MARGIT
	         Hagyja csak!
	(Leszakít egy őszirózsát, s szirmait egyenként tépdesni kezdi)

FAUST
	                     Bokrétának szeded?

MARGIT
	Nem, csak játszadozás.

FAUST
	                     Hogy?

MARGIT
	                           Menjen, kinevet.
	(Tovább tépdesi a szirmokat, suttog)

FAUST
	Mit duruzsolsz te?

MARGIT
	(alig hallhatóan) Szeret - nem szeret -

FAUST
	Ó, édes, angyali gyerek!

MARGIT
	(folytatja) Nem szeret - szeret - nem szeret -
	(Az utolsót tiszta örömmel tépi le)
	Szeret!

FAUST
	Úgy van, szivem! Ez a virágbeszéd
	legyen isteni szózatod. Szeret!
	Tudod-e, mit jelent e szó? Szeret! -
	(Megfogja mindkét kezét)

MARGIT
	Elönt a láz!

FAUST
	Ó, ne remegj! Hadd, hogy szemem
	s ölelésem mondjon ki mindent,
	mi el nem mondható:
	magunk átadni oly gyönyörnek,
	mely örök kell hogy legyen!
	Örök! - A vége csak kétségb‘esés lehet.
	Nem, nem! Ne legyen soha vége!

Margit megszorítja a kezét, majd
kibontakozik és elszalad. Faust
egy pillanatra eltűnődik, majd utánasiet

MÁRTA
	(jön) Leszáll az éj.

MEFISZTÓ
	                  S nekünk indulni kell.

MÁRTA
	Kérve kérném, hogy még ne menjen.
	bár meghittnek nem mondható e hely.
	Mintha dolga nem volna senkinek sem,
	s egyéb baja se volna,
	lépten-nyomon szomszédját szimatolja;
	s szájára vesz hamar, ki most itt rajtakap.
	S a párocskánk?

MEFISZTÓ
	               Tova, túlszállnak a palánkon.
	A pajkos lepkepár!

MÁRTA
	                 Szereti, úgy találom.

MEFISZTÓ
	S a lány is őt - nincs új a nap alatt.
KERTI HÁZIKÓ
MARGIT
	(bejön, megbújik az ajtó mögött, ujja hegyét
	ajakára teszi, s a hasadékon leskelődni kezd)
	Jön ő!

FAUST
	(jön) Kis huncut, nem menekszel,
	elcsíptelek! (Megcsókolja)

MARGIT
	(átöleli, viszonozza)
	          Szívből szeretlek, drága ember!

Mefisztó kopogtat

FAUST
	(toppant) Ki az?

MEFISZTÓ
	Barát!

FAUST
	     Barom!

MEFISZTÓ
	            A búcsú perce már itt!

MÁRTA
	(jön) Későre jár, uram.

FAUST
	                     Kisérhetlek hazáig?

MARGIT
	Anyám majd - Ég veled!

FAUST
	                       És én álljak tovább?
	Isten veled!

MÁRTA
	           Ágyő!

MARGIT
	                Viszontlátásra hát!
Faust, Mefisztó el
	Most ez az ember, Istenem,
	mire gondol és mire nem!
	Csak állok és szégyenkezem,
	s mindenre azt mondjam: igen.
	Én árva, együgyű gyerek,
	fel sem fogom, bennem mit lelhetett. (El)
ERDŐ, BARLANG
FAUST
	(egyedül) Dicső szellem, megadtál, meg, de mindent,
	amire kértelek. Orcád felém
	a lángokból nem fordítád hiába.
	S adtad országomul a dús természetet
	s hatalmat élnem és élveznem is.
	Nemcsak rideg szemlélését hagyod:
	belátnom engedsz titkos mélyibe,
	akár legjobb barátom kebelébe.
	Elevenek sorát vonultatod
	előttem, s ráismerni megtanítsz
	testvérekre bozótban, vízben, égen.
	S ha az erdőn vihar csattog, ropog,
	s zuhantában az óriás fenyőszál
	recsegve zúzza szét szomszédjait,
	s a zuhanástól a hegy odva döndül
	biztonságos barlangba elvezetsz,
	és láttatod magammal önmagam,
	s megnyílnak lelkem titkos mélyei.
	S midőn engesztelőn kel föl a tiszta hold,
	előttem föllebegnek sorra mind,
	sziklák faláról s nedves sűrüből
	a hajdankor ezüstös árnyai
	s a tűnődés zord kéjét enyhitik.
	Ó, hogy nekünk mi sem tökéletes,
	most érezem csak! Ehhez a gyönyörhöz,
	mely istenekhez visz mind közelebb,
	társat adtál, nem nélkülözhetőt.
	Ámbátor ő fagyos - arcátlanul
	magam előtt aláz meg, egy fuvás,
	s megsemmisíti minden adományod.
	Vad lángot lankadatlanul szivemben
	ő szít ama szépséges kép iránt.
	Igy tántorgok vágytól a gyönyörig,
	s így epedek új vágyért a gyönyörben.

MEFISZTÓ
	(megjelenik) Unalmassá még most se vált a lét?
	Mi örömet lelsz benne váltig?
	Próbáltad, jó, de már elég;
	fogam valami újra vásik.

FAUST
	Bár volna több ügyed s bajod,
	semhogy rátörj egy jó napomra!

MEFISZTÓŰ
	Jó, jó! ne félj, békét hagyok,
	ne légy mindjárt ilyen goromba.
	Veled, ki nyers vagy, őrült és konok,
	nagy veszteség talán nem érne.
	Egész nap folyton lótok és futok:
	mi jó neki, s mi kelletlen dolog,
	orráról le nem olvashatni mégse.

FAUST
	Ez már aztán őszinte szó!
	Ő bosszant, s még ő vár köszönetet!

MEFISZTÓ
	Nélkülem, árva földlakó,
	mivé lett volna életed?
	A képzelet tobzódásaiból
	ki gyógyítá ki lelked, ha nem én?
	S ha én nem lettem volna: hol
	volnál te már e földtekén?
	Barlang odvába’, bérc-oromnál,
	bagoly módján, meddig kotolnál?
	Eledeled dohos moszat, kavics között,
	mint a varangy, mért szürcsölöd?
	Édes, dicső szórakozás!
	Még a ”tudós“ vagy, semmi más.

FAUST
	Megérted-é, lelkembe mily csodás
	erőt önt e pusztában bujdosás?
	Ha örömöm sajdítanád csak,
	ördög voltod elég, hogy nékem ezt ne szánjad.

MEFISZTÓ
	Ó, földöntúli gyönyörűség!
	Heverni harmatos hegy éji hűsén,
	eget-földet vonaglón átölelni,
	magadban kéjesen megistenülni,
	a föld öléig ős vággyal hatolni,
	a Hat Nap művivel egy testbe forrni,
	s nagy bőszen, nem tudom, mi kéjt szerezni,
	majd örömittasan a mindenségbe veszni,
	hogy elfeledd a földi port,
	s végül a nagy szent intuiciót
	(bizonyos mozdulattal)
	- nem mondhatom, mint - befejezni.

FAUST
	Köpedelem, te!

MEFISZTÓ
	              Nincs inyedre, látom!
	S utálkozásra van jogod, belátom.
	Nem illik szűzi fül előtt rebegned,
	ami nélkül a szűz szív nem lehet meg.
	Egy szó, mint száz, attól senki se tilthat,
	hogy magad olykor ábrándokba ringasd;
	ámbár soká ezt sem lehet.
	Látom, már újra zaklatott vagy,
	ha folytatod, hát összeroppant
	téboly, szorongás, rémület.
	Ebből elég! Szerelmed sírva kuksol,
	s neki már minden szűk, sivár.
	Nem szabadulhat alakodtól,
	holtig szeret és egyre vár!
	Amint kiönt a hó levétől a patak,
	úgy önté el szilaj szerelmed,
	ezt mind a szívébe terelted,
	s most patakod, lám, elapadt.
	Az eredeti királykodás helyében,
	a nagyúrhoz az illenék,
	ha ezt a pezsgő, zsenge vért
	jutalmazná valamiképpen.
	Sajgó várás az élete;
	ablakban áll, felhőket nézeget,
	mint szállnak a vén városfal felett.
	”Madár ha volnék“ - szól az éneke,
	igy múlik napja-éjjele.
	Néha vidám, de többször réveteg,
	aztán megint zokog,
	s látszólag újra nyugodt,
	s örökre szeret!

FAUST
	Kígyó! Szörnyeteg!

MEFISZTÓ
	(félre)
	Top! Rád is tekeredek!

FAUST
	Elvetemült! Kotródj el innen,
	s a drága nőt ne emlegesd!
	Többé az édes és gyönyörű test
	vágyát ne szítsd bomlott érzékeimben!

MEFISZTÓ
	Hát most mi lesz? Azt hiszi, otthagyod -
	s félig már ott is hagytad, ott!

FAUST
	Közel vagyok, de bármily messze is
	lehetnék tőle, el sosem feledném;
	s irígy vagyok Krisztus testére is,
	ha ajkkal illeti, elébe esvén.

MEFISZTÓ
	Irígykedtem, komám én rád elégszer
	az ikrekért, kik rózsán legelésznek!

FAUST
	Kotródj, kerítő!

MEFISZTÓ
	              Jó. Korholj, én csak nevetlek.
	Aki fiut s lányt alkotott,
	az Úr e tisztre rábukkant legott,
	s alkalmat is rá maga szerzett.
	Vess véget e nyomorúságnak,
	áhítsd inkább ifju babádat!
	Ne váltig a Halált.

FAUST
	Nem jobb nekem karjában, mint a mennyben?
	Hagyj keblein felmelegednem!
	Azt hinnéd, sorsa sose fájt?
	Nem vagyok-é földönfutó, menekvő,
	nyugtot s célt nem lelt szörnyeteg,
	ki mint a vízesés, mely zúdul a hegyekből,
	sóváran mind a mély felé eped?
	S útfélen állt ez az ártatlan álom,
	havasi rét kunyhócskájában ott,
	s gondja se szállt túl a határon,
	melyet e kis világ szabott.
	És én, én istenátka,
	nem értem be vele,
	hogy az erőm kivásta
	a sziklát, s úgy döntötte le:
	őt, békességét kellett összerontsa!
	Te szomjaztál, pokol, ez áldozatra!
	Vajha, Sátán, kinom ideje múlna!
	Aminek meg kell lennie, legyen!
	Még ha sorsa fejemre visszahullna,
	s elhullna ő is énvelem!

MEFISZTÓ
	Toporzékol megint s tüzel!
	Menj hozzá! Gyámolítanád!
	Kiút hiján egy ily butácska fej
	csak a Halált és mást se lát.
	Az éljen, aki bátran él!
	Hisz ördögségben jól indult a dolgod;
	nincs ocsmányabb látvány a föld szinén,
	mint egy ördög, ha meghasonlott.
MARGIT SZOBÁJA
MARGIT
	(a rokka mellett egyedül)
	Nyugalmam, ó jaj,
	s a szívem oda,
	és meg se lelem már
	soha, soha.
	Ha messzire jár,
	az a halál,
	egész világ
	epére vált.
	Fejem szegény
	hogy szédeleg,
	szívem szegény,
	majd szétreped.
	Nyugalmam, ó jaj
	s a szívem oda;
	és meg se lelem már
	soha, soha.
	Érte nyitom csak
	az ablakomat,
	a házból is érte
	lépek ki csak.
	Milyen magas,
	kevély, sudár!
	Száján a mosoly,
	s amint szeme jár,
	és a beszéde
	bűvölő,
	s ó, mint szorit
	s mint csókol ő!
	Nyugalmam, ó jaj,
	s a szívem oda,
	és meg se lelem már
	soha, soha.
	Utána ég,
	eped szívem.
	Ó, ha csak egyszer
	ölelhetem,
	csókolhatom
	amint akarom:
	meghalok attól
	boldogan!
MÁRTA KERTJE
Margit, Faust

MARGIT
	Áruld el, Henrik!

FAUST
	                Mit, szivem?

MARGIT
	Te voltaképp a hittel hányadán vagy?
	Bár jó ember vagy, elhiszem,
	úgy látszik, nem sokat számít tenálad.

FAUST
	Hagyd ezt, szivem! Szeretlek, lásd, nagyon
	s szerettemért testem-lelkem adom,
	hitük és templomuk nem rombolom le, hidd meg!

MARGIT
	Ez nem elég, hinned kell, hinned!

FAUST
	Hát kell?

MARGIT
	        Ó, bárcsak hajlanál hitemre!
	Nem tiszteled te a szentségeket se.

FAUST
	Tisztelgetem.

MARGIT
	            Nem áhítsz rájuk mégse.
	Nem mentél régideje se gyónni, se misére.
	Istent hiszel?

FAUST
	            Ki jogosult e szóra:
	Istent hiszek!
	Paptól vagy bölcstől tudakolja,
	a válasz csak csúfság lehet
	a kérdezőre.

MARGIT
	           Nem hiszel te, nem?

FAUST
	Félre ne érts, szépséges gyermekem!
	Ki nevezheti Őt meg,
	ki ismerheti Őt meg:
	hiszem Őt - ?
	S olyat ki érez,
	hogy merni képes
	azt mondani: nem hiszem!
	A Mindentartó,
	a Mindenhordó
	vajon nem ölel át
	engem, téged, magát?
	Az ég nem boltosul felettünk?
	S nem szilárd a föld talpunk alatt?
	S barátságos mosollyal
	nem kelnek örök csillagok?
	Szemem nem a szemedbe néz?
	S nem tódul-e minden
	fejed s szived felé,
	s rejtelmesen nem sző körülted
	láthatatlan és látható?
	Telítsd ezzel szíved, akármi nagy,
	s ha már boldogsággal telis-tele vagy,
	nevezd ezt bárhogyan:
	Öröm! Szív! Lélek! Isten!
	De én szót nem találok
	reá! Minden csak érzés;
	a név, hang, füst csupán,
	elfojtja ég tüzét.

MARGIT
	Szép is, jó is ez a beszéd,
	a pap is ezt mondja általán,
	éppen csak kissé más igékben.

FAUST
	És ezt rebegi szépen
	minden szív az Isten Napja alatt, lám,
	ki-ki a maga ajkán;
	a magamén én ne mondjam?

MARGIT
	Ebben sok tetszetős dolog van,
	összevéve mégis csak biceg;
	nincs is keresztény hited.

FAUST
	Lelkem!

MARGIT
	       Szenvedek tőle rég:
	barátságod nem tetszik semmiképp.

FAUST
	Hogyhogy?

MARGIT
	          Ezt az embert nyakadon,
	lelkem mélyéből gyűlölöm, de nagyon;
	soha, soha életembe‘,
	semmi se szúrt még úgy a szívembe,
	mint ez a kellemetlen arc.

FAUST
	Szép babám, ettől ne tarts!

MARGIT
	Ha megjelenik, a vérem hüledez,
	bár jó vagyok mindenkihez,
	de ahogy téged hívlak és kereslek,
	tőle testem-lelkem épp annyira retteg;
	gazfickó, érzem homályosan!
	Isten bocsássa meg, ha nincs igazam!

FAUST
	Ily pókoknak is lenniök kell.

MARGIT
	Nem szeretnénk élni ilyenekkel!
	Alighogy az ajtón benyit,
	csufondárosan hunyorít
	s fél-mérgesen.
	Az ember érzi, szivére nem hat semmi sem;
	a homlokára rá van írva,
	nincs lélek, akit szeretni bírna.
	S ha átmelegit két karod,
	s bármily boldog, szabad vagyok,
	mihelyt betoppan ő, tüstént megdermedek.

FAUST
	Sugallatos angyalgyerek!

MARGIT
	S ez engem annyira áthat,
	hogy mihelyt közelünkbe lép,
	mintha szerelmem is szűnnék irántad.
	S imádkozni se tudnék semmiképp.
	S ez egyre rág a szívemen!
	Te nem vagy így, jó Henrikem?

FAUST
	Csak ellenérzés, gyermekem!

MARGIT
	Most menni kell.

FAUST
	               Hát már sosem
	jön egy zavartalan rövidke óra,
	midőn a testünk-lelkünk összeforrna?

MARGIT
	Hiszen hálnék csak egyedül!
	Ma éjjel ajtóm nyitva is maradna;
	anyám rossz alvó rendkivül,
	s ha ott bennünket rajtakapna,
	megölne az a pillanat!

FAUST
	Ennek megesni nem szabad.
	Itt egy üveg! Csak három cseppje kell
	anyádnak italába,
	s ne félj, úgy alszik tőle, mint a tej.

MARGIT
	Mit nem tennék érted, te drága?
	De úgye, nem tesz kárt szülőmben?

FAUST
	Javallanám én máskülönben?

MARGIT
	Te kedves, rádnéznem elég,
	s már nem tudom, engem feléd mi von;
	kedvedre már oly sok mindent tevék,
	tennivalóm alig maradt bizony. (El)
	(Mefisztó megjelenik)

MEFISZTÓ
	Elment? A kis majom!

FAUST
	                    Ismét ólálkodál?

MEFISZTÓ
	Hallottam minden részletében,
	amint az úrral itt katekizál;
	egészségedre vált, remélem!
	A lányok esze, lám, oda is áll,
	kegyes-e régimódian az illető.
	Vélvén: ha kushad ott, szolgál nekik is ő.

FAUST
	Nem foghatod fel, rémpofa,
	hogy ez az angyal-tiszta gyermek,
	a szent hittel tele,
	mely egymaga
	is üdvözítheti, be fél, be szenved,
	mert drága férfija, úgy látja, elveszett.

MEFISZTÓ
	Érzékfeletti-érzéki lovag, te!
	Egy fruska orrodnál vezet.

FAUST
	Ganénak s tűznek torzszülötte!

MEFISZTÓ
	S kedves szakmája, lám, az orcaismeret.
	Feltünnöm már elég, s nem tudja, mi leli,
	pofám neki merő homály s titok,
	megérzi rólam, hogy holmi zseni,
	tán éppen az ördög vagyok.
	No és ma éjjel?

FAUST
	              Mi közöd?

MEFISZTÓ
	Hadd leljek én is örömöt!
A KÚTNÁL
Margit, Erzsi korsókkal

ERZSI
	Hallottad-e, hogy járt Bora?

MARGIT
	Nem én. Ritkán esik meg, hogy kijárok.

ERZSI
	Bizony! Szibill mondotta ma!
	Hát rajta is betelt az átok.
	Megjárta a kevély!

MARGIT
	                 Hogyan?

ERZSI
	                         Dagad!
	Biz, enni-inni már kettőnek ad.

MARGIT
	Jaj!

ERZSI
	Bizony csak megesett a végén.
	De már mióta csüng is a legényén!
	Mennyit jöttek-mentek,
	táncban sosem pihentek!
	Első lenni, azt szeretett,
	tortával és borral traktálták eleget,
	szépnek hitte magát a veszett.
	Nem égett le az arca-bőre
	ezt-azt el-elfogadni tőle.
	Nyalták-falták egymást sokat,
	s így a bimbócska leszakadt!

MARGIT
	Szegény feje!

ERZSI
	            Biz azt cseppet se szánd!
	Míg minket szőttetett anyánk,
	s kimenni este soha nem hagyott,
	ő a latrába bujhatott,
	s szerelemből kispadon, setét
	zugban nem volt neki soha elég.
	Meg is kell most kövesse hát
	szál ingben az eklézsiát!

MARGIT
	Elveszi bízvást a legény.

ERZSI
	Nem ett meszet! Virgonc gyerek,
	csaponghat máshol eleget.
	Már megszökött.

MARGIT
	                Be rút dolog!

ERZSI
	S ha elvenné: szebb volna, jobb?
	Mi gazt vetnénk elé, s a fiuk
	letépnék róla a koszorút. (Elmegy)

MARGIT
	(hazafelé)
	Máskor én is hogy kelepeltem,
	ha egy szerencsétlent szapultak!
	Rátok, ti árva bűnbehulltak,
	nem lelt elég rút szót a nyelvem!
	S bármily fekete volt szegény,
	még feketítni tudtam én.
	S ki mást megrótt s nagyzolgatott,
	most már maga a bűn vagyok!
	De az, ami rávitt és sodort,
	Isten! Be jó! Jaj, csoda volt!
TORONYFAL
A falmélyedésben a Mater Dolorosa szobor,
előtte korsókban virág

MARGIT
	(friss virágot tesz a korsókba)
	Hajolj le,
	kínokkal-teli, szólj le,
	fordítsd felém szent arcodat.
	Szivedbe karddal,
	ezernyi jajjal
	nézed fenn haldokló fiad.
	Atyjára nézel,
	sóhajtsz reménnyel,
	enyhítse kínját s kínodat.
	Ki tudja,
	hogy fúrja
	a kín a csontomat?
	Györtrődik szivem remegve,
	s íly beteggé mi tehette,
	csak te, csak te tudod azt!
	Mehetnék bármi tájra,
	jaj, jaj, jaj, egyre fájna
	e sajgás idebenn!
	Elhagytak, el, de szörnyen,
	csak hull, hull, hull, a könnyem,
	s megszakad a szivem.
	Reggel, amint szedegettem
	e csokrocskát Teneked,
	könnyemmel öntözgettem
	a virágcserepeket.
	Hajnalban, ha szobámba
	fénylőn besüt a nap,
	én már ülök az ágyban
	s emésztem magamat.
	Segíts! Ne hagyd halálomat!
	Hajolj le,
	ó, kínteli, szólj le,
	s fordítsd felém szent arcodat!
ÉJSZAKA
Margit háza előtt az utcán

BÁLINT
	(Margit bátyja, katona)
	Ha dáridóban ültem így,
	hol minden legény hősködik,
	s dicsérgeték a cimborák
	leányaink szinét-javát,
	kupám kiittam rá csupán,
	könyökömre támaszkodám,
	nyugodtan üldögéltem és
	hallgattam a hetvenkedést.
	Majd bajszom végigsimitám,
	kezembe kaptam tele kupám
	s szólék: hátrább az agarakat!
	De tudtok-e egyet még olyat,
	van az országban oly leány,
	mint az én édes Margit hugám?
	Csin-csin, a kupa körbejár,
	”Ugy van, nemének dísze ő.“
	Mondják, s nem henceg senki már,
	elnémul a sok hetvenkedő.
	És most? A hajam rángatnám ki,
	s fejem a falba kellene vágni! -
	Csípkedve, fitymáló jelekkel,
	csúffá tehet minden gazember!
	És tűrnöm kell, mint rossz adósa,
	s izzadnom minden kurta szóra!
	S bár öklöm százat összezúzhat,
	jaj, nem mondhatom, hogy hazudnak!
	Kik jönnek most? Micsoda hang?
	Ha jól látom, a két bitang!
	S ha ő, hát jó helyre jött éppen,
	a bőrét el nem viszi épen!

Faust, Mefisztó

FAUST
	Mint az örökmécs, amely ott lobog,
	s kicsillan a sekrestye ablakából,
	majd elhalón oldalt világol,
	s felé sötétség sompolyog:
	a lelkem is ily éjbe-omló.

MEFISZTÓ
	Kedvem kanduréhoz hasonló,
	amely a lajtorján suhan,
	falnál lopózik lassudan;
	s mit érzek, oly erényszerű,
	egy kis lopási kedv, egy kis párzási dűh.
	Boszorkányszombat szép reménye
	már véremben száguldozik.
	Holnapután tudjuk, mivégre
	virraszthatunk majd hajnalig.

FAUST
	A rejtett kincs hát felszínre kerül,
	mely idecsillan messziről?

MEFISZTÓ
	A kincslelők öröme vár rád,
	ha majd kiásod azt a ládát.
	Belékukucskáltam minap
	s láttam ott pompás tallérokat!

FAUST
	S násfát, gyűrűt, karperecet,
	hogy velük a rózsám felcicomázzam?

MEFISZTÓ
	Láttam én közte, úgylehet,
	egy gyöngysort is a kincsrakásban.

FAUST
	Ez már beszéd! Mert fájna nagyon
	ajándék nélkül odaállitanom.

MEFISZTÓ
	Cseppet se bosszankodj miatta,
	ha amit ád, tán ingyen adja.
	S mert az egen miljom csillag remeg,
	hallj egy finom mestermüvecskét:
	valódi erkölcsi remek,
	- hogy végképpen csapdába essék!
	(Énekel, citerával kíséri)
	Katám, Katám,
	ilyen korán
	mit álldogálsz
	a rózsád kapujában?
	Bemész szüzen,
	de már ki nem
	jössz úgy, szivem,
	s maradsz csunyán a pácban.
	Légy óvatos!
	Mert hamarost
	betelt a sors,
	s akkor jó éjt, babuskám!
	Tehát a lány
	jobb, ha nem áll
	más kapuján,
	míg gyűrű nincs az ujján!

BÁLINT
	(előugrik)
	Kit hívogatsz? Az angyalát!
	Elvetemült patkányfogója!
	Pokolba ezt a citerát!
	Az énekest is a pokolba!

MEFISZTÓ
	Kobzom kettéhasadt. Jobb lesz, ha elhajítom.

BÁLINT
	Most ketté a fejed hasítom!

MEFISZTÓ
	(Fausthoz)
	Nehogy megfuss, doktor! Neki!
	Ide mellém, amint vezetlek!
	A gyíklesődet vedd-sze ki!
	Amíg én védek, te repeszd meg!

BÁLINT
	Ezt védd ki! Ne!

MEFISZTÓ
	               Készségesen!

BÁLINT
	Hát ezt?

MEFISZTÓ
	       Ihol!

BÁLINT
	           Tán ördög ví velem?
	Mi ez megint? A karom ernyed el.

MEFISZTÓ
	(Fausthoz) Most szúrj!

BÁLINT
	(lerogy)              Jaj, jaj!

MEFISZTÓ
	                           Többé ez sem tüzel!
	De most, usgyé, tünjünk el, mint a kámfor:
	már gyilkost kiabál valaki ott;
	a rendőrséggel értem bár a szót,
	de iszonyodom a vérbíróságtól.

MÁRTA
	(az ablakban)
	Ide! Ide!

MARGIT
	(az ablakban)
	        Gyertyát hamar!

MÁRTA
	(mint fent) Szitok, vagdalkozás, zavar.

NÉP
	Egy itt hever. Halott!

MÁRTA
	(kijön)
	S a gyilkos már el is futott.

MARGIT
	(kijön)
	Ki fekszik itt?

NÉP
	             Anyád fia.

MARGIT
	Könyörülj rajtam, Szűz Mária!

BÁLINT
	Meghalok! Könnyü mondani,
	s könnyebb megtenni már.
	Mit álltok sírva-ríva, ti?
	Figyeljetek reám.

Körülállják
	Te, Margitom, ha nem tudod,
	még ifju vagy, ügyefogyott,
	s nem jó úton haladsz.
	Annyit mondok, bizalmasan:
	ha szajha lettél, légy már, fiam,
	tetőtől talpig az!

MARGIT
	Bátyám! Uristen! Mily szavak!

BÁLINT
	Ne ártsd ügyünkbe az Urat.
	Ha már megtörtént a dolog,
	igy-úgy eztán is menni fog!
	Suttyomban s eggyel kezdted el,
	majd folytatod a többivel,
	s ha birt immár vagy egy tucat,
	a város közprédája vagy.
	Midőn szülemlik a gyalázat,
	titokzatosság leplezi,
	az éj borít rá sűrü fátylat,
	orrát-fülét is elfedi,
	bizony, meg is ölné szülője.
	De ha megnő a becstelen,
	jár nappal is már meztelen,
	bár nem lett jobb se, szebb se közbe.
	S orcája mennél undokabb,
	annál jobban kell néki nap.
	Bizony, látom az idejét,
	hogy a derék polgári nép
	akárcsak holmi szörnyű hullát,
	messze kerül, ringyó, ha meglát.
	Szived mélyén borzongva reszkess,
	ha bárki szemedbe tekint!
	Aranyláncot többé ne viselhess!
	Oltár elé se állj kedved szerint!
	Fodor galléros szép ruhába’
	soha ne vigadozz a bálba!
	Sötét, iszonytató vacokba
	űlj koldusok s latrok között vacogva,
	s bár Isten megbocsátna ott,
	a földön légy elátkozott.

MÁRTA
	Ajánld az Uristennek a lelked!
	Mért vennél még magadra terhet?

BÁLINT
	Te keritőné, becstelen személy,
	ha elkapnálak, piszkafa, ne félj,
	minden bűnömre elegendő
	mentséget lelne a Teremtő.

MARGIT
	Bátyám! Pokol-kínt szenvedek!

BÁLINT
	Mondom, hagyd már a könnyeket!
	E szörnyű megszégyenülés,
	nekem a kegyelemdöfés,
	állok az Ur elé oda,
	mint jó vitéz, jó katona! (Meghal)
DÓM
Szertartás, orgonaszó, ének.
Margit a sűrű gyülekezetben.
Mögötte a Gonosz lélek

GONOSZ LÉLEK
	Ugye, Margit, be más volt,
	midőn még bűntelen
	álltál oltár elé,
	s nyűtt könyvecskédből ott
	szent éneket daloltál,
	még gyermekül,
	s már égi hittel!
	Margit!
	Hol a fejed?
	A szived mélyén
	mily iszonyu bűn?
	Anyádnak lelkiért esedezel,
	ki hosszu kínra érted aludta át magát?
	S ki vére festi küszöböd?
	S immár a szived alján
	nem moccan élőn valami,
	s nem kínoz, szenved ott:
	sejlő jelenvalóság?

MARGIT
	Jaj! Jaj!
	Űzhetném el gondjaim,
	amelyek rajtam át meg átcikáznak
	pusztitón!

KÓRUS
	Dies irae, dies illa,
	Solvet saeclum in favilla.

Orgonaszó

GONOSZ LÉLEK
	Jaj neked!
	A harsona szól!
	Mozdulnak a sírok!
	És szíved
	hamvaiból
	tűz-kínzatásra
	újratámasztatva,
	éled!

MARGIT
	Hogy fussak el?
	Úgy érzem, hogy az orgona
	a lelkem apasztja,
	s a dal szivem
	tövét szakasztja.

KÓRUS
	Judex ergo cum sedebit,
	Quidquid latet adparebit,
	Nil inultum remanebit.

MARGIT
	Megfúladok!
	A falpillérek
	megfojtanak!
	A boltozat
	rám dől! - Levegőt!

GONOSZ LÉLEK
	Csak rejtőzz! Bűn s gyalázat
	rejtve nem maradhat.
	Fényt? Levegőt?
	Jaj neked!

KÓRUS
	Quid sum miser tunc dicturus?
	Quem patronum rogaturus?
	Cum vix justus sit securus.

GONOSZ LÉLEK
	Az üdvözültek
	elkapják arcukat.
	Hogy a kezük kinyujtsák,
	irtóznak a tiszták!
	Jaj!

KÓRUS
	Quid sum miser tunc dicturus?

MARGIT
	Szomszédné! Az üvegcsét! -
	(Ájulásba esik)
BOSZORKÁNYSZOMBAT
A Harz-hegység.
Táj Schierke és Elend körül.
Faust, Mefisztó

MEFISZTÓ
	Neked egy seprünyél jól fogna mostan!
	Én bűzlő bakkecskét hiányolok.
	A célunk innen még ki tudja, hol van.

FAUST
	Amíg a lábam ily rugalmas állapotban,
	elég nekem e somfa-bot.
	Mire jó a rövidités? -
	Bejárni rendre völgyek tömkelegjét,
	megmászni e szirt meredekjét,
	melyről folyvást buzog a vízesés,
	ez a valódi vándor-kedvtelés!
	A nyírt tavasz zsendíti lassan,
	s már a fenyő is érzi jól;
	végtagjainkra hát hogy is ne hasson?

MEFISZTÓ
	Bíz én nem érzem még sehol!
	A testem még a tél tanyája,
	utamra zuzmarát, dért áhitok.
	A hold vereslő, csorba karimája
	mily késett-szomorún bukkan ki ott,
	oly gyenge fény, hogy az ember ma minden
	lépésre fába, szirtbe ütközik.
	Hagyj egy lidércet ideintnem!
	Már látok egyet, vígan lobog itt.
	Gyer ide, hékás! Minek a csodába
	bolyongnál egyedül hiába? -
	Légy oly szives, világítsd e csapást!

LIDÉRC
	Hiszem, alázatom és hódolásom
	ma tán elnyomja rossz szokásom:
	az örökös zegzugban haladást.

MEFISZTÓ
	Ejha! Az Embert majmolná menésben.
	Csak egyenest, Ördög nevében!
	Különben elfuvom lángod, lidérc!

LIDÉRC
	Látom, te mint a ház ura beszélsz.
	Hát örömest kedvedbe járok.
	De gondold meg: ma egy bolondulás a hegy,
	s ha most útatokon kóbor lidérc vezet,
	célhoz nem egyhamar találtok!

FAUST, MEFISZTÓ,
LIDÉRC	(váltakozó ének módján)
	Látom, eljutottunk végre
	az álomvarázsú körbe,
	most mutasd, mit tudsz; előre!
	hogy a tágas, vaksi térbe
	érjünk egykettőre innen!
	Fák tódulnak mindenünnen,
	árnyékuk mögénk hanyatlik,
	suvadás, gyorsan suhamlik
	s a sok hosszu sziklaormány
	horkan és fujtatva-fúj rám!
	Kő közt, gyep közt fut az útján,
	fut a csermely, patakocska.
	Víz-zúgás ez? Vagy dalocska?
	Szava édes panaszoknak,
	hangja mennyei-napoknak
	szerelemben és reményben!
	S rá borúsan zsong a visszhang,
	mint valami ősi monda.
	”Uhú! Huhú!“ már közel szól,
	kuvik, bíbic, szarka gajdol,
	hát ezek még most is ébren?
	Lába-vékony, hasa-vaskos
	varasgyíkok hada futkos.
	S gyökerek, kígyó módjára,
	innen-onnan felmerednek,
	rémítésre, megfogásra;
	életre kelt facsomorból
	vándor után polipkar nyúl,
	hogy elkapja. Tarkabarka
	egérnép fut az avarba,
	a mezőbe, a mohába!
	Jánosbogarak repülnek,
	hemzsegő rajokba‘ dűlnek
	a tébolyult vonulásba.
	Inkább mondd meg, hogy megyünk-e,
	avagy itt vesztegelünk-e?
	Mintha csak körben repülne
	velünk minden: a fa, szikla
	fintorogna és a szikra
	rémitően sűrüsülne.

MEFISZTÓ
	Csak fogózz bojtomba bátran!
	Feljutottunk a hegyhátra,
	s már bámulva láthatod,
	Mammon a hegyben hogy ragyog.

FAUST
	Milyen furcsán dereng e tájon
	e hajnalszínü bús sugár!
	Még a legmélyebb völgynyiláson,
	a szurdok torkán is bejár.
	Itt gőz lebeg, ott pára úszik,
	zsarátnok ég és füst lobog,
	ismét finom szál módra kúszik,
	majd mint a forrás, felbuzog,
	most száz kis érre foszladozva,
	a völgy ölén végig remeg,
	de megtorlódik a sarokba’
	s egyszerre ismét egybe megy;
	tűz-szikrák csillognak csodásan,
	mint szerteszórt aranyhomok,
	s a szirt - nézd! - teljes magasában
	kigyullad és lánggal lobog.

MEFISZTÓ
	Hogy is ne gyujtaná ki Mammon
	ez ünnepen pompás lakát!
	Légy boldog, látván e csodát;
	duhaj vendégeit már jönni hallom.

FAUST
	Hogy harsog a szélfergeteg!
	És mekkorákat paskol a nyakamra!

MEFISZTÓ
	Fogóddz valami ősi szirtdarabba,
	másként a szélvihar e mély szurdokba vet.
	Köd sűrüsíti az éjszakát.
	Hallod, hogy recsegnek a fák!
	Riadtan szállnak a baglyok.
	Omló oszlopa csattog
	örök zöld palotáknak.
	Rínak, hasadoznak az ágak!
	Szálfák iszonyú zuhanása!
	Gyökerek nyögése-sírása!
	Szörnyű robajjal, összevissza
	zuhannak, egymást elnyomorítva,
	s hol eldugul a szikla-katlan:
	nyí, süvölt a szél szakadatlan.
	Hangokat hallasz-e fentről?
	Messzeségből és közelből?
	Mert a hegy már csupa zaj:
	árad az őrült boszorka-zsivaj.

BOSZORKÁNYOK
	 (kórusban)
	Boszorka, a Bakhegyre méssz,
	sárga a tarló, zöld a vetés.
	Ott feketéllik már a had,
	maga Urián úr fogad.
	Tüskön-bokron átalrobog,
	bűzlik a bak, a boszorka poszog.

EGY HANG
	Vén Baubó is jő szaporán;
	lovagol egy kövér kocán.

KÓRUS
	Adassék hát neki tisztelet!
	Baubó mama! Ez elvezet!
	Ez disznó lám, meg anya is,
	gyerünk nyomába hát mi is!

HANG
	Mely úton jöttetek?

HANG
	                  Ilsensteinon át!
	Láttam fészkén a bagolykirályt.
	Mily szemet mereszte!

HANG
	                    Eredj a pokolba!
	Minek loholsz, bolondja?

HANG
	Megtépett a beste;
	csupa seb a testem!

BOSZORKÁNYOK KÓRUSA
	Széles az út, hosszu az út,
	hát mindenki megbolondult?
	A villa bök, a seprü szúr,
	anyja szakad, magzat kimúl.

BOSZORKÁNYMESTEREK FÉLKÓRUSA
	Csiga mód vánszorgunk mi föl,
	bezzeg, az asszonynép elől!
	Ha a Sátánhoz fut a nő,
	ezer lépéssel jár elől!

KÓRUS MÁSIK FELE
  	Bíz ez csak amolyan beszéd,
	hogy annyival vannak elébb;
	nekik ezer lépés kevés,
	mi férfinak egy szökkenés.

HANG
	(a magasból)
	A tengerszemből jöjjetek!

HANG
	(a mélyből)
	Mennénk a magasba véletek!
	Mosunk, mosakszunk s oly tiszták vagyunk,
	de örökre meddők maradunk.

MINDKÉT KÓRUS
	Elűl a szél, csillag kimúl,
	a bús hold fellegekbe búj.
	A surrogó varázssereg
	szikrákat szór szét, ezreket.

HANG
	(a mélyből)
	Állj! Megállj csak!

HANG
	(a magasból)
	A szurdokból ki ordibálhat?

HANG
	(a mélyből)
	Engem is! Engem is!
	Háromszáz esztendeje már
	a csúcs felé hiába hágok.
	Magamfajtájú mennyi vár ott!

MINDKÉT KÓRUS
	Seprő repül, karó repül,
	ki villán, ki vén bakon ül,
	aki ma fel nem kecmereg,
	az mindörökre elveszett.

FÉLBOSZOKRÁNY
	 (a mélyből)
	Már oly rég hátul bicegek,
	s be messze már a többiek!
	Otthon nyugalmam nem lelem;
	s itt sem találom a helyem.

BOSZORKÁNYOK KÓRUSA
	A balzsam bátorságot ad,
	vitorlánk egy kis rongycafat,
	minden teknő jó bárka ma;
	ki ma se száll, nem fog soha.

MINDKÉT KÓRUS
	S ha sergünk csúcs körül kering,
	ereszkedjünk a földre mind,
	s szélét-hosszát borítsa be
	boszorkány-népség tengere.
	(Letelepednek)

MEFISZTÓ
	Nyomul, tolul, vinnyogva vartyog,
	kuncog, vihog s futtába harsog!
	Szikrát vet, bűze éktelen!
	valódi boszorkány-elem.
	Még elszakadhatunk. Maradj velem!
	Hát hol vagy?

FAUST
	(messziről)
	             Itt!

MEFISZTÓ
	                 Hű, már úgy elsodortak?
	Más nem segít: gazdajogom csak.
	Sátán úrfi vagyok! Szép pereputty, helyet!
	Ugorj egy jó nagyot, doktor, és add kezed,
	hogy e csűrhéből már kijussak.
	Ez a zsivaj magamfajtának is sok.
	Ott a bozót tövén különös fény dereng,
	vágjunk neki ama csalitnak.
	Jer, lássuk, mi van odabent.

FAUST
	Tagadás lelke, te! Csak rajta! hát vezérelj!
	S bölcsebb nem is lehetnél, gondolom:
	avégett kaptatunk boszorkányszombaton,
	hogy most kényelmesen húzódjunk ide félre?

MEFISZTÓ
	Nézd, mily szines lángok lobognak!
	Klubvígalom hallatszik onnat!
	Kevés közt sem léssz egyedül.

FAUST
	Én inkább mennék oda föl!
	Tüzet, füstörvényt látok ott.
	Dőlnek a Rosszhoz csapatokba;
	és hány titok oldódik ott ma!

MEFISZTÓ
	De támad is nem egy titok.
	E nagy zsivajgás engem úntat,
	csendben húzzuk meg itt magunkat.
	Csinál az ember, rég divat,
	a nagy világban is, kicsiny világokat.
	Látsz ott boszorkányt, ifjat és pucért,
	sok vént, ki tudja, mit takargat.
	Légy víg, csupán a kedvemért!
	Kis fáradság - s nagy lesz jutalmad.
	Miféle hangszereknek szava zendül?
	Vad rotyogás! Hozzá kell szokni mentül
	gyorsabban. Jösszte! Hátha nem maradt
	más, mint hogy szépen beajánljalak,
	lekötelezvén téged újra! -
	S még te beszélsz? Hogy szűk lesz ez a hely?
	No lásd, a végire ki láthat el?
	Száz tűz is lángol itt már hosszu sorba‘,
	s van itt tánc, dal, beszéd, kotyvasztás, ölelés.
	Hát van-e, mondd, ennél jobb kedvtelés?

FAUST
	S bennünket most ide miként vezetsz be?
	Varázslóként, avagy ördög szerepbe?

MEFISZTÓ
	Habár inkognitó járkálok rendszerint,
	ily ünnep megkivánja szép rendjeleink.
	Bár térdszalag nem ékesít,
	a lóláb épp elég a tiszteletre itt.
	No nézd csak e csigát! A közelembe mászott;
	és finoman tapogató
	orrával már kiszagolászott.
	Mivoltom itt bizony el nem tagadható.
	Tűztől-tüzig megyünk most nézelődvén,
	te a kérő leszel, én meg a vőfély.
	(Némely hamvadozó parázs mellett ülőkhöz)
	Öreg urak, oldalfélt ültök árván?
	Helyetek közepütt illendőbbnek találnám,
	hol ifju vér tombol, pezseg;
	kuksoltok otthon éppen eleget.

GENERÁLIS
	A nemzetben ne bizakodjál!
	Hiába tettél érte oly sokat;
	nép közt csakúgy, mint asszonyoknál,
	babért csakis az ifjuság arat.

MINISZTER
	Tévútakon botorkál most a hon,
	ó, hol vagy boldog, régi korszak?
	Bezzeg, míg miénk volt az ország,
	aranykor volt, isten bizony.

JÖTTMENT
	Mi sem valánk épp ostobák,
	s nem egy gazságot elkövettünk;
	és most fordul fel éppen a világ,
	mikor derék fenntartói mi lettünk - ?

SZERZŐ
	Ki vesz kézbe ma egyáltalán
	mérsékelt-bölcs tartalmu könyvet?
	A drágalátos ifjuság talán?
	Hallatlanul orcátlan, nyegle kölykek!

MEFISZTÓ
	(hirtelen nagyon vénnek látszik)
	Itéletre megért a nép,
	hisz a banyák hegyén ma mászom utoljára,
	s mert hordómban híg lötyedék,
	itt a világvég nemsokára!

ZSIBÁRUS BOSZORKÁNY
	 Jó urak, ne siessetek!
	Pillantsatok a portékámra!
	Bizony mondom, hogy nem hiába:
	páratlan ritka kincseket
	láthattok furcsa sátoromba’,
	milyet még nem látott a föld:
	minden tárgyat csak ártalomra
	használtak egykor, minden ölt!
	Nincs egy tőr, mit ne mocskolt volna vér meg,
	nincs egy kehely, miből a teljességgel ép
	testbe ne csordult volna méreg,
	ékszer, mely tiszta nő becsületét
	meg nem vevé, se kard, amely nem szószegéssel,
	orvul végzett vala ellenfelével.

MEFISZTÓ
	Hej, Nénikém! Te nem haladsz a korral!
	Volt, ami volt! A mult halott!
	Csábitgass hát újfajta jóval!
	Miránk csupán új holmi hat.

FAUST
	Ez a zsivajgás megbolondít!
	Valóságos vásár tolong itt!

MEFISZTÓ
	Mind felfelé futnak, zihálnak,
	vélnéd, taszítsz, de téged taszigálnak.

FAUST
	Ki ez?

MEFISZTÓ
	     Találd ki. Jobban nézz oda!
	Lilith!

FAUST
	      Ki?

MEFISZTÓ
	         Ádám első asszonya!
	Ajánlom, óvakodj pompás hajától,
	mellyel, mint páratlannal kérkedik;
	ha egy legényre rátekeredik,
	onnét az egyhamar már el se lábol.

FAUST
	Egy vén s egy ifjabb némber fekszik ottan;
	tán a sok tánctól elrogyottan!

MEFISZTÓ
	Bizony, ma senki sem pihen!
	Uj táncba kezdenek; álljunk be sebtiben.

FAUST
	(a fiatallal táncra perdül)
	Hadd mondjam el szép álmomat!
	Álltam egy almafa alatt,
	két szép almát láttam, pirost,
	felmásztam értük hamarost.

A FIATAL
	Mindég almán jár eszetek!
	Ebből már Ádám is evett.
	Szivem boldogságtól dagad,
	hogy kertecskémben is akad.

MEFISZTÓ
	(az öreggel)
	Álmodtam egyszer egy csunyát;
	csak látok egy nagy kétágu fát,
	s abban hatalmas hasadás;
	tetszett bizony, mitagadás.

AZ ÖREG
	 Fogadd forró hódolatom,
	lelkem lólábú lovagom!
	Derék csapot hordozzon az,
	ki nagy luktól nem borzadoz.

FARIFANTASZTA
 	Kárhozott nép! Hát ez a köszönet?
	Holott nem rég‘ kideritettem,
	hogy rendes lábon nem járhat a szellem?
	S ti táncoltok, akár más emberek?

A FIATAL
	(táncol) Hát ez bálunkra hogy került?

FAUST
	(táncol) Eh! Ott van ez, lám, mindenütt!
	Mások táncát ő veszi latra,
	s ha egy lépésed elszalasztja,
	a semmivel egyenlő az csupán.
	Mihelyt előmegyünk, dühös csak igazán.
	S ha most egyhelyben látna itt kerengni,
	ahogy öreg malmában ő szeret,
	örülne rajta, úgylehet;
	kivált ha őt ezért meg tudnók süvegelni.

FARIFANTASZTA
	Még mindig itt e had! Hej! Hallatlan világ!
	Tünjetek el! Hisz felvilágositánk!
	Az ördögfaj szabályt röhögve sért meg.
	Lehetek bölcs, ha Tegelben kisértnek.
	Hiába üldözöm oly rég a babonát,
	sosem szünik meg! Hallatlan világ!

A FIATAL
	Szűnjék kegyed, s bennünket ne szekáljon!

FARIFANTASZTA
	Szellemek, arcotokba vágom:
	szellemdespotizmust nem türhetek;
	a szellemem nem birja meg.
Folytatják a táncot
	Babér ma nem nő e mezőkön;
	de útirajzom a hónom alatt,
	s hiszem, ha jő a kellő pillanat,
	az ördögöt s a költőket legyőzöm!

MEFISZTÓ
	Most megy s beléűl holmi pocsolyába,
	e gyógymód könnyít rajta egyedül,
	s ha néhány jó nadály telepszik a farára,
	szellemektől s Szellemtől menekül.
	(Fausthoz, aki éppen abbahagyta a táncot)
	Miért ereszted el e szép leányzót,
	ki szép dallal mulattatott?

FAUST
	Jaj! Jaj! Veres egér futott
	ajka közül, miközbe’ táncolt!

MEFISZTÓ
	Ez már igen! Sose bánkódj ezér‘!
	Fő, hogy nem volt szürke egér.
	Pásztorórán ily kényeset ki látott?

FAUST
	Majd láttam -

MEFISZTÓ
	             Mit?

FAUST
	                 Mefisztó, ládd-e, ott!
	Magában áll amott egy szép halvány leányka,
	lépése lassu, vontatott,
	mint hogyha a lába össze volna zárva.
	Oly sápadt és oly bánatos,
	hogy Margithoz hasonlatos.

MEFISZTÓ
	Hadd álljon ott! Jót senkinek se tesz.
	Bálvány, élettelen, rontó kisértet ez.
	Ajánlom, messze elkerüld;
	csak rád tekint, s szíved tüstént kihült,
	akire néz, kővé mered; -
	Medúzáról hallhattál eleget!

FAUST
	Akárcsak egy halott szeme világai,
	melyet le nem fogott szerette kéz.
	Ez a kebel, melyet Margit kinála,
	s a test is ez, mely édes, mint a méz.

MEFISZTÓ
	Bűbájosság ez is, lóvátevő mese!
	Ki-ki azt hinné, önnön kedvese.

FAUST
	Lelkem örül, s gyötrődve szenved!
	Ez a tekintet el nem enged.
	Be pompás volna ez a zsenge nyak
	selyemszalaggal, szép veressel,
	kés élinél se szélesebbel!

MEFISZTÓ
	Ez aztán kedves gondolat!
	Fejét, hiszen Perseus áldozatja,
	hóna alatt is hordozhatja -
	a képzelgés míly láza ez!
	Inkább a dombra igyekezz!
	Vigalmas hely, akár a Práter;
	s ha nem káprázik a szemem,
	rajt egy teátrum is tanyát lel.
	Mit adnak itt?

SERVIBILIS
	              Kezdik már sebtiben.
	Új szindarab, ez már a hetedik ma;
	naponta hét, se kevesebb, se több.
	Műkedvelő szerezte s írta,
	s előadják műkedvelők.
	De futnom kell, urak, bocsánat;
	a függönyhúzást én műkedvelem.

MEFISZTÓ
	Be szép, hogy a Banyák hegyén talállak!
	Ide is illetek ti tökéletesen!
BOSZORKÁNYSZOMBAT-ÉJI ÁLOM VAGY OBERON ÉS TITÁNIA ARANYLAKODALMA
Intermezzó

DÍSZLETMESTER
	Ma mi is nyugodhatunk,
	fiai Miedingnek.
	Nyirkos völgy és ócska domb,
	ennyi csupán a díszlet!

HÍRHOZÓ
	Ötven év kellett ide,
	hogy most aranylakzit üljünk;
	elmult a harca végre, de
	az aranyat becsüljük.

OBERON
	Ha itt vagy, szellemsereg,
	ám lássad, kandi násznép,
	másodszor hogy’ fog kezet
	királyod és királynéd.

PUCK
	 Puck hanyatt-homlok rohan,
	ma épp elég a dolga;
	s fut utána boldogan
	száz is a vigalomba.

ÁRIEL
	Áriel szavára dal
	csendül, mennyei zengzet;
	sok rémarcot idecsal,
	de szépek is közelgnek.

OBERON
	A házassági béke titkát
	taníthatjuk már mi!
	Hogy szeressék ketten egymást,
	el kell izibe válni.

TITÁNIA
	Ha asszony zsémbel, férj morog:
	ragadd meg sebten őket,
	urát a zord Északra dobd,
	és Délre vidd a hölgyet.

ZENEKAR TUTTI
	 (fortissimo)
	Szúnyogcsáp és Légycobák,
	s minden atyafiságok,
	Levelibéka, Sáskaláb -
	ezek a muzsikások.

SZÓLÓ
 	Nézzétek csak a dudát!
	Szappanbuborék a‘!
	Csap is putypuruttyolást
	orra hasadéka!

SZELLEM
	(éppen születőben)
	Póklábat, varangyhasat
	és szárnyat kap a féreg!
	Bár ily állat nem akad,
	fő, hogy kész ez az ének!

EGY PÁROCSKA
	 Sok kis lépés, nagy ugrás
	illaton, mézen által;
	bár sokat ugrabugrálsz,
	de fel sohase szárnyalsz.

KÍVÁNCSI UTAS
	 Mi ez? Tán csak nem maszkabál?
	Ugyancsak furcsa móka;
	Oberon, a szép király,
	közöttük látható ma?

ORTODOX
 	Körme, farka nincs neki!
	de mégis, semmi kétség,
	akár Hellász Istenei,
	ő is ördögi vérség.

ÉSZAKI MŰVÉSZ
	 Minden, amit megrögzitek,
	gyakorlat, vázolás ma;
	kellő időben készület
	egy olasz utazásra.

PURISTA
 	Ah, balsors hozott ide:
	ez már mégis gyalázat!
	Pudert a banyák sergibe
	csak tán ketten használnak!

IFJÚ BOSZORKÁNY
	 Puder, ruha: kell is nekem!
	használja öregasszony;
	én puder nélkül, s meztelen
	lovagolok a bakkon.

MATRÓNA
 	Jómodorom tiltja veled
	összerúgnom a patkót;
	remélem ífjan kell neked,
	amint vagy, megrohadnod.

KARMESTER
 	Szúnyogcsáp és Légycobák,
	ne szállj a meztelenre!
	Levelibéka, Sáskaláb,
	ügyelj a jó ütemre!

SZÉLKAKAS
 	(az egyik oldal felé)
	Nekem való szép társaság!
	Csupa gyönyörü mátka!
	Menyasszonyok meg daliák
	reménydús sokasága.

SZÉLKAKAS
	 (a másik oldal felé)
	Ha alattuk meg nem hasad
	a Föld iszonyu gyomra,
	magam vetem le magamat
	most mindjárt a pokolba.

XÉNIÁK
	 Vagyunk az ollószáju nép,
	rettegjék is a szánkat!
	Üdvözöljük legelébb
	dicső Sátán papánkat!

HENNINGS
	 Lám, hogy tódul csapatuk,
	s mily bájjal enyelegnek!
	Miért ne hirdetnék maguk
	végül jószivüeknek.

MUSAGETES
	 E boszorkányhadba magam boldogan belevetném;
	s a múzsáknál bizonyosan
	ügyesebben vezetném!

CI-DEVANT KORSZELLEM
	Fogózz bojtomba az uton,
	ugy lész nagyramenendő!
	Bakhegyen s német Parnasszuson
	van még hely elegendő.

KÍVÁNCSI UTAS
 	Ki az a peckes ur, ahol!
	Járása nyegle, kényes.
	Lépten-nyomon csak szimatol.
	”Jezsuitákat érez.“

DARU 
	Halászni nékem jólesik
	tisztában, zavarosban.
	E kegyes is kiegyezik
	az ördöggel hamarossan.

VILÁGFI
	 Csak ugródeszka a világ
	a jámbor kegyeseknek;
	vert is a Bakhegyen tanyát
	nem egy szent-célú egylet!

TÁNCOS
 	Új banda jő a völgyön át?
	Dobok pergése távol.
	”Egyet se bánd! bölömbikák
	egyhangu kara a nádból.“

TÁNCMESTER
	Micsoda vad lábkapkodás?!
	Ki-ki ropja, ahogy tud;
	sánta szökell, ugrik tokás,
	s hogy ez mint fest, mi gondjuk?

HEGEDŰS
	E csürhenép epét okád,
	s hamar egymásnak esnék;
	nem tisztel mást, csak a dudát,
	mint Orpheus lantját a bestyék.

DOGMATIKUS
 	Bírálat s kétség kínjai,
	engem már nem gyötörtök!
	Az ördög is csak valami,
	másként hogy volna ördög?

IDEALISTA
 	Ugy működik a képzelet,
	hogy az valami pompás;
	ha annyi minden - lehetek
	bolond, mint annyi sok más.

REALISTA
	 Én ezt a zűrzavart unom,
	kín s bosszuság e lárma;
	első eset: egyensulyom,
	úgy érzem, nem szilárd ma.

SZUPERNATURALISTA
	 Roppant jól érzem magam itt,
	bohó csoportjaikban;
	mert ördögségük arra int,
	hogy tán jó lélek is van.

SZKEPTIKUS
	 A fény nyomában járnak ím,
	s a kincs közel, remélik.
	Sátán-ra ”ha látnám“ a rím;
	legjobb helyt vagyok én itt.

KARMESTER
	Levelibéka, Sáskaláb,
	ti kontár nyavalyások!
	Szúnyogcsáp meg Légycobák:
	ez a ti muzsikátok?

ÜGYESKEDŐK
 	Sanssoucinak hívatik
	jókedvű társaságunk;
	ha a lábunk elkopik,
	majd a fejünkre állunk.

ÉLHETETLENEK
	A torkunk sokszor volt falánk,
	de most már Isten áldjon!
	Cipellőnket eltáncolánk,
	most futhatunk meztilábon.

LIDÉRCEK
	A mocsárból származánk,
	csak az imént születtünk,
	s lám, mire ide feljutánk,
	csupa úrficska lettünk.

HULLÓ CSILAG
 	Tündöklő égi súgarak
	közül hulltam közétek!
	Fűben fekszem már hanyatt:
	és talpra ki segélhet?

VASKOSAK
	 Helyet nékünk! Sok helyet!
	Ledől a fű nyomunkba;
	amért szellem vagyunk, lehet
	a szellem is otromba!

PUCK
	Ne legyetek vaskosak,
	mint az elefántbornyuk!
	Hadd legyen legvaskosabb
	ő maga, a botor Puck!

ÁRIEL
	Szárnyatok szellem, avagy
	természet adománya:
	kövessétek szálltomat
	a Rózsák dombjára!

ZENEKAR
	(pianissimo)
	Felhőraj, ködvonulás,
	már felülről piroslik.
	Lombzúgás, nádsuttogás -
	és minden szertefoszlik.
BORÚS NAP, MEZŐ
Faust, Mefisztó

FAUST
	Nyomorúságban! Kétségbeesésben! Siralmas hosszan tévelygett a földön és most rab! A tiszta, boldogtalan teremtést, mint gonosztevőt, iszonyú szenvedésre tömlöcbe zárták! Ide jutott! Ide! Áruló, alávaló szellem, és te ezt titkoltad előttem? Csak ágálj,, ágálj! s forgasd koponyádban veszett, ördögi szemed. Csak ágálj, s jelenléteddel bőszíts engem tovább! Rabságban! Jóvátehetetlen nyomorúságban! Gonosz szellemeknek odavetve, s az ítélkező, rideg emberiségnek! S te engem ezalatt még otromba örömökbe rántasz, növekvő kínjait palástolod előttem, s pusztulni hagynád megsegítlen!

MEFISZTÓ
	Nem ő az első!

FAUST
	Kutya! Iszonyú szörnyeteg! Mindenható Szellem, változtasd ezt a férget ismét kutyává, mely formában éjjente gyakran szeretett sompolyogni körülöttem, s a gyanútlan útonjáró körül ólálkodni, s azt elbotlónak vállára szökni! Változtasd őt kedvelt formájába vissza, hogy hason csúszkáljon előttem, a porban, s én lábommal tiporjam, az elvetemültet! ”Nem ő az első!“ - Irtózatos! Irtózatos! Emberi elme meg sem értheti, miért zuhant egynél több teremtés a kínok ilyen mélységébe, s szörnyű szenvedésével miért nem tudta már az első megvezekelni az örökké Megbocsátó színe előtt, az utána következők vétkeit! Ennek az egyetlennek kínja velőmön, életemen átnyilall - s te ezrek sorsán is hidegen vigyorgasz!

MEFISZTÓ
	Imé, ismét az értelem határára jutottunk, hol meghibban az emberi agy. De miért közösködsz velünk, ha nem tudod vállalni végig? Repülni akarsz, és szédül a fejed? Mi tukmáltuk rád magunkat vagy te miránk?

FAUST
	Falánk fogad ne vicsorgasd reám, utálkozom! Hatalmas és felséges Szelem, ki megjelenésedre méltattál, te, ki szívem és lelkem ismered, miért kovácsoltál engem e gyászvitézhez, ki káron örül s romláson derül!

MEFISZTÓ
	Befejezted?

FAUST
	Mentsd meg Őt, vagy jaj neked! Évezredekre szóló iszonyú átok reád!

MEFISZTÓ
	A bosszulók béklyóját meg nem oldhatom, závárjuk meg nem nyithatom. ”Mentsd meg Őt“? Ki okozta vesztét? Én avagy te?
Faust vadul körülnéz
	Tán mennykövet ragadnál? Szerencse, hogy nektek, hitvány halandóknak ez meg nem adatott! Szétzúzni az ártatlanul ellenkezőt, tirannus módszer a javából, szorult helyzetből kivágni maguk...

FAUST
	Vigyél oda! Meg kell szabadulnia!

MEFISZTÓ
	S hát a veszedelem, amelyet magadra vonsz? Tudd meg, a várost megfekszi még a gyilkosság bűne, s ezt te hoztad reá. A ledöfött hantja felett bosszúálló lelkek keringnek, s a visszatérő gyilkost lesik!

FAUST
	Még ez is ráadásul! Dög és halál reád, te szörnyeteg! Vezess oda, ha mondom, s szabadítsd meg őt!

MEFISZTÓ
	Jó, odavezetlek, de nem tehetek sokat. Talán enyém az Ég s a Föld minden hatalma? A porkolábot majd elkábítom, a kulcsokat te kaparintsd meg, s hozd ki őt emberi erővel. Én addig őrködöm és várok a táltosokkal útra készen. Ezt tehetem.

FAUST
	Fel! S el innét.
ÉJ, NYÍLT MEZŐ
Faust, Mefisztó fekete lovakon nyargalnak

FAUST
	Kik sürgenek ott a vesztőhely körül?

MEFISZTÓ
	Mit tudom én, hogy sütnek-e, főznek.

FAUST
	Felszállnak, leszállnak, görnyednek, hajolnak.

MEFISZTÓ
	Boszorkaszerzet!

FAUST
	Hamvaznak és avatnak!

MEFISZTÓ
	Tovább, tovább!
TÖMLÖC
FAUST
	(kulcscsomóval, lámpással, kis vasajtó előtt áll)
	Rég nem érzett iszony szakad rám,
	az emberfaj minden kínja-baja.
	Itt él szegény, a nyirkos szalmapadkán,
	s minden bűne: szerelmes tébolya!
	És most hozzá belépni sem mersz?
	Viszontlátásától didergesz?
	Gyerünk! Vagy előbb lép a halál oda!
	(Nekiesik a zárnak; belülről énekszó)
	Anyám, az a lotyó,
	engemet az ölt meg!
	Apám, a lator,
	engemet az ett meg!
	Húgom, a kicsike,
	föld hűsibe
	csontom elásta már.
	Igy lettem én szép kicsi cinege;
	hess madár! Hess madár!

FAUST
	(kinyitja az ajtót)
	Nem sejti még, kicsoda hallja itt
	zörgő szalmáját, csörgő láncait. (Belép)

MARGIT
	(elrejtőzik a vackán)
	Jaj! Jaj! Jönnek! Szörnyű halál!

FAUST
	(halkan)
	Csend! Csend! Jöttem megmenteni téged!

MARGIT
	(elébe vonaglik)
	Nem rendülsz meg embertársad baján?

FAUST
	Az alvó őrség hangodtól felébred!
	(Megragadja a bilincset, hogy lefejtse)

MARGIT
	(térden) Kitől vagyon, hóhérlegény,
	felettem hatalmad?
	Viszel már az éj közepén?
	Szánj meg, s halálom ne akarjad!
	Nem győznél várni bár hajnalig? (Feláll)
	Alig éltem! Alig, alig!
	S a sírom már megásva!
	Szép voltam, jaj, s ez vitt a pusztulásba,
	párom közel volt - messze jár,
	elhullt a virág s el a koszoru már.
	- Ne ragadj meg ily kegyetlenül!
	Bántottalak? Bánj vélem emberül.
	Ne hiába esedezzem -
	nem is láttalak világ-életemben!

FAUST
	Túlélhet ilyesmit az ember?

MARGIT
	Tehetsz, amit akarsz velem.
	Csak előbb hadd szoptassam Őt meg!
	Itt volt most is a keblemen,
	de elviszik, s azzal gyötörnek,
	hogy én öltem meg a gyermekem!
	Nem leszek immár sose víg.
	Verseket gyártanak rám! Be rosszak is a népek!
	Régi mese végződik így,
	ki fejtené meg?

FAUST
	(térdre veti magát)
	Szerelmed kéri, drága kincsem,
	hadd, hogy lazítsak a bilincsen!

MARGIT
	(melléje borul)
	Imára hát! Segíts, szentek csapatja!
	E lépcsőnek alatta,
	a küszöb alja,
	pokol birodalma!
	S a Rosszak
	rémitő haraggal
	itt táboroznak!

FAUST
	(hangosan)
	Margit! Margit!

MARGIT
	(figyelmez)
	Szerelmem drága hangja!
	(Felugrik, a láncok lehullnak)
	Hol van Ő? Övé volt e kiáltás!
	Szabad vagyok, nem érhet semmi bántás!
	Hozzá akarok repülni!
	Még egyszer az ölébe ülni!
	”Margit“ - szólt ő, s vackom küszöbén állt,
	s a poklok üvöltő, vad tűzözönén át,
	ördögi csúfos hangokon át,
	megismerem édes, szerelmi szavát.

FAUST
	Én vagyok!

MARGIT
	Te? Mondd, mégegyszer, szivem!
	(Megragadja)
	Ő az! Hová tünt minden gyötrelem?
	A börtön-kín? A láncok hova hulltak?
	Itt vagy! Hogy szabaduljak!
	Szabad vagyok hát! -
	Itt van az utca, a falak,
	ahol téged először láttalak.
	S a kies kertecske,
	hol Mártával vártunk egy este.

FAUST
	(magával vonja)
	Jöjj hát! Jöjj hát!

MARGIT
	               Ne menj még!
	Maradok én is kedvvel, ha maradsz.
	(Dédelgetve)

FAUST
	El innét,
	ha szavamra nem adsz,
	rettentőn meg fogunk lakolni!

MARGIT
	Már nem tudsz csókolódzni?
	Kedves, pár nap elég neked,
	s a szád csókot feled?
	Karodban a szivem el mért szorult!
	Máskor már egy tekintetedtől, egy szavadtól
	bennem a mennyország ki-kigyúlt,
	s úgy csókoltál, hogy majd megfúltam attól.
	Csókolj meg!
	Mert, ha nem - én!
	(Rátapad Faustra)
	Ó, jaj, az ajkad jéghideg,
	nem felel!
	Nagy tűz-szerelmed
	ki vette tőlem el?
	Ide ki juttatott?
	(Elfordul tőle)

FAUST
	Jöjj! Kövess! Kincsem, ne tétovázz!
	Ezerszeres lesz a szerelmi láz!
	Jöjj hát velem! halld meg hívó szavam!

MARGIT
	(félrefordul)
	Te vagy magad? Te volnál csakugyan?

FAUST
	Ki más? Siess!

MARGIT
	             Rólam láncot leversz,
	újból megcsókolsz, megölelsz.
	De, hogy lehet, hogy vissza nem riadsz? -
	Vagy nem tudod, kit is szabaditasz?

FAUST
	Jöjj! Oszlik már a sűrű éjszaka!

MARGIT
	Jó anyámnak lettem gyilkosa
	s megöltem gyermekem.
	Pedig neked adták s nekem!
	Tiéd! - Te vagy! Alig hiszem.
	Nem álom! Fogod a kezem.
	A te jó kezed! - Jaj, olyan iszamos!
	Töröld le hát hamarost,
	csupa vér!
	Mit tettél, az Istenér’?
	Dugd vissza kardodat;
	legfőbb ideje!

FAUST
	Ne hánytorgasd a multakat,
	megölsz vele.

MARGIT
	Nem! Meg kell hogy maradjál!
	A sirjaimat kire hagynám?
	Fogj a dolognak,
	már holnap.
	A legjobb helyet anyámnak,
	bátyám mindjárt melléje szánjad,
	kissé arrább magam,
	de nem túlságosan!
	S jobb kebelemre szegény kicsikét.
	Mellettem más senki se fekhet!
	Testemhez szorítani tested:
	nem lehet annál semmi se szebb!
	De érzem, örökre vége ennek,
	feléd hiába vágyom, esengek,
	tiltod magadtól a testemet;
	pedig te vagy, s nézésed hű, kegyes.

FAUST
	Ha érzed, én vagyok: siess!

MARGIT
	Oda ki?

FAUST
	       A szabadba!

MARGIT
	                  Sírt ás valaki,
	les a halál, siess!
	Csak az örök nyugvóhelyig,
	egy lépést se tovább -
	Henrik, te mész? Henrik, viszel-e hát?

FAUST
	Akard! Az ajtó nyitva! Gyere vélem!

MARGIT
	Nem mehetek. Nekem nincs mit remélnem.
	Meneküljek? Hisz leskődnek reám.
	Nekem ez a koldusélet nem kell,
	méghozzá rossz lelkiösmerettel!
	Oly nyomorult dolog kallódni távol,
	s ott sem menekszem a törvény fogától.

FAUST
	Veled maradok!

MARGIT
	Eredj! Eredj!
	Mentsd árva gyermeked!
	Menj az ösvenyen,
	mely a patak
	partján megyen,
	az erdő ölén
	balkézről a sövény,
	s a gát!
	Utána hát!
	Még ki-kibukkan,
	és rugkapál!
	Mentsd meg! Mentsd meg!

FAUST
	Ocsúdsz-e már?
	Lépj egyet s szabad lehetsz!

MARGIT
	Hagytuk volna el a hegyet!
	Egy kövön ott űl az édesanyám,
	fejbőröm beleborzad!
	Egy kövön ott űl az édesanyám,
	és szunnyadoz naphosszat:
	nem inthet, nem biccent, feje szörnyű nehéz,
	soká aludt ő, s nincs ébredés.
	Aludt ő - hogy mi örüljünk!
	Mily boldog perceket éltünk!

FAUST
	Szép szó, könyörgés nem segíthet,
	jobb hát, ha elvonszollak innet!

MARGIT
	Eressz! Nem tűrök erőszakolást!
	Ily gyilkosan hát ne markolássz!
	Hisz egykor mindent kedvedre tettem.

FAUST
	A nap kel! Drága lelkem!

MARGIT
	A nap! Jaj a nap! Az utolsó napom!
	Ezen lett volna a lakodalom!
	Hogy Margitodnál voltál, el ne mondd!
	Jaj koszorúmnak!
	Bánhatjuk már a bajt!
	A viszontlátásra! - majd!
	De, jaj, nem a táncban!
	Tódul a nép, nagy csendben ellepik,
	sűrün elborítják
	a teret, az utcát.
	Harang szólal, pálca törik.
	Kötözve, lökve visznek,
	máris a vérpadon vagyok.
	S már ki-ki nyaka viszket
	a bárdtól, mely felém suhog.
	Néma a föld, mint a sír!

FAUST
	Mért kellett megszületnem!

MEFISZTÓ
	(künt megjelenik)
	Fel! Ittvesztek mind a ketten!
	Vak tétovázás! Habozva fecsegtek.
	Lovaim dideregnek,
	a hajnal már dereng!

MARGIT
	A földből fel mi kereng?
	Ez! Küldd el hamar!
	Ezen a szent helyen mit akar?
	Engem!

FAUST
	      Élned kell, élned!

MARGIT
	Égi törvény! A lelkem a tiéd lett!

MEFISZTÓ
	(Fausthoz)
	Jöjj! Jöjj! Pácban hagylak vele csunyán!

MARGIT
	Tied vagyok, te ments meg, ó Atyám!
	Ti angyalok! Mennybeli sergek,
	gyűljetek körém, és védjetek meg!
	Henrik! Iszonyu vagy!

MEFISZTÓ
	Elkárhozott!

HANG
	(a magasból)
	           Megváltatott!

MEFISZTÓ
	(Fausthoz)
	                       Hozzám szaladj!
	(Eltűnik Fausttal)

HANG
	(belülről, elhalóan)
	Henrik! Henrik!