A TRAGÉDIA MÁSODIK RÉSZE

ELSŐ FELVONÁS

KIES TÁJÉK
Faust kimerülten, nyugtalanul, álomra vágyva fekszik
a virágos gyepen. Szürkület.
Szellemek kara: kecses kis teremtések hullámzó lebegésben

ÁRIEL
	(ének eolhárfa-kísérettel)
	Ha lebegve hull a szirmok
	kikeleti zápora,
	s rónák zöld áldása csillog
	már a föld lakóira,
	tündérkék szellemhatalma
	hű segítő, röpte gyors;
	mert legyen szent vagy haramja,
	szánják azt, kit sújt a sors.
	Kik könnyedén e fej körül lebegtek,
	bizonyuljatok nemes szellemeknek!
	Csitítsátok a tusakvó szivet,
	az önvád sajgó tűznyilát kivonva,
	oszlatva az átélt rémségeket,
	s a négy szakaszt, mely az éjt széttagolja,
	derűvel tölteni ne késsetek.
	Hajtsátok le fejét hűs vánkosára
	s locsoljatok rá Léthe-harmatot;
	fölenged, míg pihen, s frissülve várja
	a görcsbe dermedt test az új napot;
	szép tündérmunka díjaként
	kapja a szent fény vissza szegényt.

KAR
	 (egyenként, kettesével és sokan, felváltva és együtt)
	Ha a zöldszegélyű síkon
	langyos szellő fújdogál,
	édes illat leng, s az alkony
	párafátylak közt leszáll,
	ringassátok halk szavakkal
	gyermeki álomba őt
	és zárjátok be a nappal
	kapuját szeme előtt.
	Éj van. Dicsőn szaporítják
	rendjüket a csillagok,
	nagy fények, picinyke szikrák
	tündökölnek itt s amott;
	tükrük lent a tó sötétje,
	fent a tiszta éjszaka;
	boldog, mély csönd, és pecsétje
	a királyi hold maga.
	Halvány órák, gyönge fények,
	öröm és bú tovaszállt;
	sejtsd meg ezt! Gyógyultan ébredj;
	újra nap kel, bízva várd.
	Zöld a völgy, bokrozza hátát
	a halom s hűs árnyat ád;
	az ezüstös búzatáblák
	ringva várják a kaszát.
	Hogy betölthesd vágyra vágyad,
	nézz föl: itt a pirkadat!
	Megkötözve csak lazán vagy,
	vesd le álomburkodat!
	A tömeg haboz, latolgat,
	te ne késs el, légy merész;
	a nemes bármit megoldhat,
	mindent ért s gyors tettre kész.

Hatalmas zaj adja hírül a Nap közeledtét

ÁRIEL
	Halld, a hórák fergetegje,
	mint hatol szellemfülekbe,
	már az új napot jelezve!
	Sziklakapu nyögve tárul,
	Phoebus mennydörögve száguld,
	zeng a fény, nincs arra szó!
	Trombitálnak, harsonáznak,
	szem káprázik, fül kifárad,
	hallatlan s nem hallható.
	Bújjatok virágkehelybe,
	mélyre, csöndesebb helyekre
	sziklarésben, lomb alatt;
	kit elér, süket marad.

FAUST
	Frissen lüktet az élet érverése
	s az éteri hajnalpírt köszönti újra;
	ó, föld, nem ingatott meg ez az éj se,
	üdén pihegsz a lábamhoz simulva;
	megkörnyékez derűd s mozdítja bennem
	az elszánást, hogy szakadatlanul a
	lét legfelsőbb fokára törekedjem. -
	A hajnalfényben a világ kitárul,
	ezerhangú az élet a fenyvesekben;
	a völgyben ködgomoly, de már aláhull
	az égi fény a mélybe, zsenge gallyról
	s ágról friss zöld virít, amint kibámul,
	hol álom szállt rá, a homályos aljból;
	virág, levél pergőn hullatja gyöngyét,
	szín szín után válik ki a talajból -
	Paradicsommá változik a környék.
	De nézd amott a roppant hegytetőket!
	Már jelzik a magasztos óra jöttét;
	az örök ragyogás elözönli őket,
	mielőtt sugara ránk is lehullna.
	Most, ím, a zöld havasi legelőket
	borítja kristálytiszta fénybe újra,
	és fokról fokra száll alá a mélybe -
	A nap kibukkant! S jaj, már elvakulva,
	sajgó szemmel fordulok tőle félre.
	Így jár az epedő remény, ha üdve
	már int, s a beteljesülés elébe
	táruló kapuját eléri küzdve;
	de az örök mélységek máris okádják
	a lángözönt, s megállunk szíven ütve;
	meggyújtottuk az élet fáklyalángját,
	s tűztenger vesz körül, micsoda máglya!
	Az öröm és bú izzó óceánját
	- szeretet? gyűlölet? - mi szítja lángra
	oly iszonyúan, hogy megint a földre
	tekintünk, gyermeki fátyolra vágyva?
	Így hát maradj, nap, a hátam mögött te!
	Inkább a zúgó vízesést csodálom,
	mely szirtről szirtre zúdul hömpölyögve
	s ezer ágra hasad a sziklaháton,
	majd ezer ága ismét egybetorkoll,
	és tajtékát magasra csapni látom.
	S mily nagyszerű, hogy e szilaj habokból
	változó s mégis állandó születhet,
	szép tarka ív, mely fölragyog, de olykor
	szétfoszlik, míg hull a hűs, tünde permet.
	Minden emberi fölfelétörésnek
	hű tükre ez. Gondolkozz el s jegyezd meg:
	színes visszfényében miénk az élet.
CSÁSZÁRI PALOTA - TRÓNTEREM
Az Államtanács a császárra várakozik. Harsonák.
Mindenféle díszes öltözetű udvari nép jön be.
A császár fölmegy a trónemelvényre,
jobbján a csillagjós

CSÁSZÁR
	Jó híveimet, kik ma trónom
	elébe gyűltek, hadd köszöntsem;
	látom, mellettem áll a bölcsem,
	de hol maradhat a bolondom?

NEMESÚRFI
	 Palástod mögött ment, s a lépcső
	kövére roskadt az imént ő;
	a hájast elvitték legott,
	nem tudjuk: részeg vagy halott?

MÁSODIK NEMESÚRFI
	 Máris más tolakszik mesébe
	illő gyorsasággal helyébe.
	Bár csupa csat, gyűrű, szalag,
	mégis hökkentő torzalak;
	őrök tartják tiltón elébe
	alabárdjukat, míg beront -
	S már itt van; vakmerő bolond!

MEFISZTÓ
	(a trón elé térdelve)
	Mi az, mit üldöznek, de várnak?
	Mi az, mi kell, bár átkozott?
	Mi az, mire féltőn vigyáznak?
	Mi az, mire szitok zuhog?
	Kit nem lehet körödbe vonnod?
	Kinek kelt köztetszést neve?
	Mi közelíti meg a trónod?
	Mi fut el tőle messzire?

CSÁSZÁR
	Vess véget e szóáradatnak!
	Ma fejtörőt más föl nem adhat,
	csak az urak, s örvendenék,
	ha ezt a rejtvényt fejtenéd.
	Régi bolondom, félek, messze van már;
	foglald el helyét itt az oldalamnál.

Mefisztó fölmegy, és a császár baljára áll

A SOKASÁG
MORAJA	 Egy új bolond - Új kínozó -
	Hogy jött be ez? - Honnan való? -
	A régi holt - Az már oda -
	Hordó ha nincs - van piszkafa -

CSÁSZÁR
	Nos, híveim, távol s közelben
	lakók, de egyformán kegyeltek!
	Jó csillagzatnál gyűlekeztek,
	üdvünk s szerencsénk áll megírva ott fenn.
	Csak azt tudnám, mért kell e drága
	időt, mikor gondot lerázva
	bújnánk álorcás maskarába,
	hogy kedvben kissé földerüljünk,
	gyötrő tanácskozás közt végigülnünk?
	De mert így kívántátok makacsul,
	s így történt, essünk rajta túl.

KANCELLÁR
	 A császár homlokát, mint glóriafény,
	fonja körül a legdicsőbb erény,
	melynek érvényt csak ő szerezhet:
	az igazságosság! Amit szeretnek,
	nélkülöznek, követelnek s kivánnak,
	hogy népének megadja, rajta áll csak.
	De jaj, az éles elme mit segít,
	jó szív, segítő kéz mire megy itt,
	ahol a romlás országszerte tombol,
	és rossznál rosszabb kél a régi rosszból?
	Ki e teremből néz földünkre le,
	azt hiszi, rémálom játszik vele,
	hol a torzak tehetnek bármi torzat,
	a jogtiprás mezében jár a jognak,
	és egy fonák világ kibontakozhat.
	Ez nyájakat, az nőt rabol,
	oltári kelyhet és keresztet,
	s vele sok évig dicsekedhet
	ép bőrrel, gaztettéért nem lakol.
	Míg a panasztevők nyüzsögnek
	a vánkosán pöffeszkedő
	bíró előtt, a mind dühödtebb
	lázongás árja zúgva nő.
	Dicsőség annak bűne, mocska,
	kit véd a nála bűnösebb,
	s gyámoltalan ártatlanokra
	mondják ki csak, hogy bűnösek.
	Így hull a világ szerteszéjjel,
	s minden rendet megsemmisít;
	mely a jog ösvényén vezérel,
	helyes érzék fejlődhet itt?
	A hízelgő, a csábitó
	a jobbakat is lépre csalja,
	latrokkal társul a biró,
	ha nincsen büntető hatalma.
	Sötét e kép, s bárhogy riaszt,
	nincs fátylam eltakarni azt.
Szünet
	Sürgős a döntés; hogyha kárt tesz
	mindenki, mindenkinek árt ez,
	s a fenség prédává lehet.

HADSZERNAGY
	Mily szörnyen elvadult e korszak!
	Ma bárki bárkit letiporhat,
	s parancsra minden fül süket.
	A sziklavár elszánt lovagja
	s a polgár, kit kőfala véd,
	kiböjtöl minket, megfogadta,
	s visszatartja haderejét.
	Elmaradt zsoldját zúgolódva
	követeli rajtunk a katona,
	s ha nem lennénk többé adósa,
	nyomban kereket oldana.
	Ki vélük tiltón szállna szembe,
	darázsfészket bolygatna meg;
	romban hever s kizsigerelve
	az ország, mit ők védenek.
	Szabadon dúl dühe e hadnak,
	s a fél világ prédára jut;
	szomszéd királyok még akadnak,
	de úgy gondolják: nem az ő bajuk.

KINCSTÁRNOK
	 Szövetségesekben ki bíznék!
	Elakad az ígért segítség,
	mint víz, ha a cső eldugul.
	Uram, egész nagy birodalmad-
	szerte kiké az uradalmak?
	Mindenfelé új nemzetség az úr;
	mind függetlenségre törekszik,
	s tűrnünk kell, bár nem tetszik ez;
	annyi jogot adtunk másoknak eddig,
	hogy nincs jogunk többé már semmihez.
	A pártokban, bárhogy nevezzék
	őket, bíznunk ma nem lehet;
	gyűlöljék bár, vagy hőn szeressék
	a császárt: gáncs, bók egyre megy.
	Félrevonult már pihenőre
	guelf és ghibellin egyaránt.
	Szomszédjával ki is törődne?
	Kit-kit a maga baja bánt.
	Aranyforrásunk egyre sorvad,
	mindenki lop, halmoz, kuporgat,
	s pénzesládáink konganak.

UDVARNAGY
	Szinte beleveszek a gondba!
	Takarékoskodnánk naponta,
	s mindenből több kell napra nap.
	S minden nap új bajt hoz reám.
	Igaz, hogy a szakács süt és főz;
	van vaddisznó, nyúl, szarvas és őz,
	liba, kacsa, tyúk, van mit ennünk;
	természetbeni jövedelmünk
	befolyik úgyahogy talán.
	De már a borral baj van ám!
	Rég a pincében hordók sorakoztak,
	évjáratai óboroknak,
	de ma minden cseppet kiszopnak
	dáridóikon a nemesurak.
	A városi tanács is csapra verte
	borát, isznak kupát emelve,
	s tócsa áll az asztal alatt.
	Fizetnem is kell, kennem is kell;
	irgalmat a zsidó nem ismer,
	kölcsöne éveket eszik fel,
	mit a jövő termésre ad.
	Eladjuk a hízót soványan,
	zálog-vánkos van csak az ágyban,
	s jövő évi kenyér az asztalon.

CSÁSZÁR
	(némi gondolkodás után Mefisztóhoz)
	S te, bolond, nem tudsz még egy bajt vajon?

MEFISZTÓ
	Nem én. A fényt csodálom s benne téged
	s tiéidet! - Van helye csüggedésnek
	ott, hol a fenség így uralkodik,
	s hatalmán a gyűlölség megtörik?
	Hol jószándékkal párosul az ész,
	s tennivalót bőven talál a kéz?
	Gyűlhetnek ott felhői a bajoknak,
	hol ily tündöklő csillagok ragyognak?

MORAJ
	Nagy selma ez - Nem ostoba -
	Kegyet vadász - Most vagy soha -
	Tudom már - mért köntörfalaz -
	Amit kisüt - légvár biz az -

MEFISZTÓ
	A földtekén hol nincs nélkülözés?
	Itt ez, ott az, nálunk a pénz kevés.
	Igaz, a padlón nem gurul elébünk;
	de rálel rejtekére bölcsességünk.
	Hegyi érben, falüregekben
	található vert arany és veretlen.
	S ki hozza föl? Férfi, ki élni mer
	a természet s szellem erőivel.

KANCELLÁR
	Természet s szellem - nem fér meg hitünkkel.
	Ateistákat azért égetünk el,
	mert veszélyes az ilyen fecsegés.
	A bűn a természet, a sátán
	a szellem, kettőjüknek ágyán
	fogan a korcs kételkedés.
	Nem úgy! - A császár ősi földjén
	két rendet ismer csak a törvény:
	a szent papokét s lovagokét,
	ők védik a trónt; ha vihar dúl,
	híven kitartanak, s jutalmul
	az állam és egyház övék.
	A lázongás zavart fejeknek
	csürheösztönéből ered;
	várost, falut ők mételyeznek:
	bűbájosok! eretnekek!
	S magas körünkbe léha élced
	becsempészné e söpredéket!
	Romlott szivekben bízni vétek,
	s a bolond sem jobb, mint ezek.

MEFISZTÓ
	Tudóshoz illőn szólottál, uram!
	Mit el nem értek, száz mérföldre van,
	amit nem foghattok meg, nem igaz,
	mit nem számoltok meg, nem számít az,
	mit nem tehettek latra, súlytalan,
	amit nem fémjeleztek, nem arany.

CSÁSZÁR
	Bajainkat mindez nem orvosolja;
	mi szükség böjti prédikációdra?
	“Ha” és “hogyan”, unalmas nóta ez.
	Nincs pénz? Nos, ha így állunk, hát szerezz.

MEFISZTÓ
	Szerzek, ha kell, s még többet szerzek én!
	De bár könnyű ez, nem megy könnyedén;
	megvan a pénz, de ki lesz, aki rálel
	s fölmarkolja? Ahhoz nagy tudomány kell!
	Idézzétek csak fel a szörnyü múltat,
	mikor föld és nép emberárba fulladt,
	s akinek volt valami drágasága,
	rémületében itt-amott elásta.
	Igy volt ez már a római korban is,
	s azóta mindig, tegnap is, ma is.
	Mindez mélyében nyugszik a talajnak;
	s a császáré a föld, a kincs ugyancsak.

KINCSTÁRNOK
	Bolondtól e beszéd nem ostoba;
	valóban: ez a császár ős joga.

KANCELLÁR
	Aranyos tőrt vet a sátán tinektek,
	nem Istennek tetsző dologba kezdtek.

UDVARNAGY
	Csak udvartartásunkat hozza rendbe!
	Szemet hunynék, ha útja görbe lenne.

HADSZERNAGY
	Bölcs bolond, jót ígér mindenkinek;
	honnan a zsold, nem kérdi a sereg.

MEFISZTÓ
	S ha úgy vélnétek, szélhámoskodom csak,
	itt áll a csillagjós! Ő válaszolhat!
	Minden “kört”, “órát” s “házat” ismer ő.
	Mi áll az égen? Adja hát elő!

MORAJ
	Ím, egy követ - fúj két ripők -
	Látnok s bolond - a trón előtt -
	Megint az elnyűtt - ócska dal -
	A bolond súg - A bölcs szaval -

CSILLAGJÓS
	 (beszél, Mefisztó súg)
	Fejünk fölött a nap merő arany,
	Merkur kegyelt követ, szép zsoldja van;
	Vénusz asszonynak hódoltok ti mind,
	későn-korán rátok bájjal tekint;
	a szűz Lunánál nincs szeszélyesebb;
	Mars nyugton ül, de így is fenyeget.
	Legszebben mégis Jupiter tüzel.
	Saturnus nagy, de távolban vesz el.
	Mondhatjuk, hogy mint fém nem ritka kincs,
	keveset ér, de súlyra párja nincs.
	Igen! Ha Luna Sollal frigyre lép,
	ezüst arannyal, szép a földi lét;
	az öletekbe hull minden hiányzó:
	palota, kert - bögyös, rózsás leányzó.
	Mindezt egy férfi szerzi meg nekünk,
	akivel észben nem mérkőzhetünk.

CSÁSZÁR
	Bár kettőzve hallatszanak,
	mégsem győznek meg e szavak.

MORAJ
	Amit hadar - igen badar -
	Naptári jós - Kontár tudós -
	Ígérni tud - de nagy hazug -
	Ki jön tehát? - Még egy svihák -

MEFISZTÓ
	Bambán állnak a nagy leletnek
	hírére, s bizalmatlanok;
	itt mandragóráról fecsegnek,
	fekete kutyáról amott;
	ez az egészet csak kacagja,
	az bűbájosságot kiált,
	de mit szól, hogyha viszket majd a talpa,
	s érzi, hogy lépte nem szilárd?
	Érzitek az örök-tevékeny
	természet titkos erejét,
	rejtett élet pezseg a mélyben
	s fölsugározza delejét.
	Ha minden tagotok sajog,
	ha borzadállyal tölt a hely,
	ásót elő! Valami ott
	bűzlik ám, ott nagy kincs hever!

MORAJ
	Lábam ólomsúlyú s lehúz -
	Görcs áll karomba - ronda csúz -
	Nagylábujjamban hangyaraj -
	Lapockám táján is nyilall -
	Ha nem csalnak meg e jelek,
	itt ritka nagy kincset lelek.

CSÁSZÁR
	Csak gyorsan! Nincs mód elinalnod;
	orrunknál fogva nem vezethetsz,
	vígy a nemes lelőhelyekhez.
	Leteszem a jogart, a kardot,
	s ha nem hazudsz, sajátkezűleg
	dolgozom, de ha nem kerül meg
	mégsem a kincs, pokolra küldlek!

MEFISZTÓ
	Oda az utat nem téveszteném el -
	De el nem mondhatom elégszer,
	a gazdátlan vagyon mily számtalan.
	A paraszt ekéje arany-
	edényt fordít ki a rögökkel;
	vályogfaltól remél salétromot,
	s helyette tekercs aranyat lel
	riadt örömmel a kérges marok.
	Hány bolthajtást tör át a csákány,
	hány barlang s alagút homályán
	bolyong az alvilág határán
	a kincsvadász, mig ráakad
	az ősi pince ajtajára
	s lát odabenn, glédában állva,
	aranykancsókat, tálakat!
	Rubinserlegeket fedez föl
	s tüstént ihatik is ezekből:
	mellettük ős-öreg borok.
	Higgyétek el - hisz aki mondja,
	szakértő -, szétkorhadt a donga,
	s a borkő hordót alkotott.
	Az éj s iszony burka e régi
	eszenciákat féltve védi,
	mint a gyémántot s aranyat.
	Itt nyomoz szívós akarattal
	a bölcs; játék kutatni nappal,
	a titkok a sötétben rajzanak.

CSÁSZÁR
	Neked hagyom mind! Mi szükség homályra?
	Ami értékes, jöjjön napvilágra.
	Csalón rajtütni éjjel lehet-e?
	Hisz akkor minden tehén fekete.
	Hozd ekéd, s adja ki degeszre tölt
	fazék-aranyait nekünk a föld.

MEFISZTÓ
	Fogj ásót és kapát, paraszti
	munkád révén leszel nagyobb,
	az aranyborjak földalatti
	csordáját így kiugratod.
	Nem lesz több gondod, szívrepesve
	tűzhetsz ékszert magadra, kedvesedre;
	színes ékkő fokozza legkivált
	a fenséget s a női bájt.

CSÁSZÁR
	Csak gyorsan, gyorsan!
	Lássunk már belőle!

CSILLAGJÓS
	 (mint előbb)        Uram, türtőztesd vágyad egyelőre,
	s folyjék le tarka örömünnepünk;
	ily sebbel-lobbal célt nem érhetünk.
	Vezekléssel szerezzünk lelki békét,
	Magasság révén nyíljék meg a Mélység.
	Ha jót akarsz, légy jó magad;
	ha boldogságot, hűtsd le vágyadat;
	ha bort kívánsz, taposd buzgón a kádat;
	csodát ha vársz, hited legyen szilárdabb.

CSÁSZÁR
	Hát töltse ki időnket az öröm!
	S hamvazószerda majd kapóra jön.
	De addig annál szenvedélyesebb
	legyen a féktelen farsangi kedv.

Harsonák. Exeunt

MEFISZTÓ
	Hogy érdem vonzza a szerencsét,
	nem sejti azt e bamba nép;
	bölcsek kövét ha megszereznék,
	kőhöz a bölcs hiányzanék.
TÁGAS TEREM OLDALSZÁRNYAKKAL
Álarcos mulatságra előkészítve és földíszítve

KIKIÁLTÓ
	 Messze tűnt a német határ; itt
	ördög, bolond, váz nem bokázik;
	derűs ünnep vár titeket.
	Urunk, míg Rómát látogatta,
	hasznára s mulatságotokra,
	az Alpok láncán áthaladva
	derűs ország császára lett.
	Őfelsége a szent saru által
	nyert a hatalomhoz jogot,
	s amikor hazatért a koronával,
	nekünk egyúttal sipkát is hozott.
	Újjászületik, aki hordja;
	minden jótársaságbeli
	ember kedélyesen fejébe nyomja;
	hasonlít így a sült bolondra,
	s alatta bölcs marad, ha teheti.
	Már látom is, mint tömörülnek,
	szétválnak, meghitt körbe gyűlnek;
	kórus kórus nyomába hág.
	Csak szaporán, ki-be az ajtón!
	Így ment addig s így megy tovább,
	százezer mókát űz kitartón
	s egyetlen nagy bolond a világ.

KERTÉSZLÁNYOK
	(ének mandolinkísérettel)
	Hogy tessünk nektek, magunkat
	kicsíptük ez éjszakán,
	német udvari divatnak
	hódol a flórenci lány;
	barna fürtjeink sötétje
	közt vidám virág ragyog;
	selyemszál, selymes pihécske
	mind szerepre hivatott.
	Joggal tartjuk ezt mi sokra,
	bókot méltán érdemel
	hajdíszünk művészi csokra,
	mely télen se hervad el.
	Sok színes papírszeletkét
	egybefűzni nem nehéz;
	egyenként merő nevetség,
	együtt mégis megigéz.
	A szem kedvvel legelészhet
	kacér kertészlányokon;
	tudjuk, hogy a női lélek
	a művészettel rokon.

KIKIÁLTÓ
	Fejeteken ringva hoztok
	telt kosárkát, ide véle!
	Karotok közt tarka csokrok,
	ki-ki választhat belőle.
	Lugasunk árnyán virágdús
	kertet lássunk nőni! Pompás
	mind az áru, mind az árus,
	lesz köröttük nagy tolongás.

KERTÉSZLÁNYOK
	Álljon víg vásár, azonban
	alkudozni nem való!
	Ki mit kap, tudatja nyomban
	néhány elmés, kurta szó.

OLAJÁG
BOGYÓKKAL 	Tőlem állhat más fa díszben.
	A viszálytól minden ízem
	fél, azért kerülöm el.
	Otthon ritka becsben állok,
	s ágam biztos békezálog,
	minden földön békejel.
	Bár foglalhatnék ma este
	egy szép főt méltó keretbe.

ARANY
KALÁSZKOSZORÚ	Szépet még szebbé tehetnek
	Ceres adományai;
	amit hasznáért szeretnek,
	dísznek sem mindennapi.

FANTÁZIA-
KOSZORÚ	Csodamályva, tarkabarka,
	a mohából kitekint!
	Természetben nincs e fajta,
	a divat szülötte mind.

FANTÁZIACSOKOR
	Ráhibázni a nevemre
	még Theophrasztosz se merne,
	s ha nem is sokan kegyelnek,
	remélem, megtetszem egynek,
	ki rám joggal büszke volna,
	hogyha a hajába fonna,
	vagy örömét lelve bennem,
	szíve fölé tűzne engem.

RÓZSABIMBÓK
	(kihívás)
	Hadd virítson tarkabarka
	művirág, ha ez divat ma,
	csudafurcsa szirma, kelyhe,
	nem a természet nevelte;
	zöld kocsány aranyharangját
	gazdag fürtök nem takarják!
	Míg mi
	       elbújunk, s kik ott
	ránk találnak, boldogok.
	Hogyha nyár köszönt be, izzó
	pírra gyúl a rózsabimbó,
	ki áll ellent ennyi kéjnek?
	E teljesülő igéret
	Flóra országában a
	szem, szív, ész legfőbb ura.

A kertészlányok zöld lombsátrak alatt
tetszetősen elrendezik áruikat

KERTÉSZEK
	(ének theorbakísérettel)
	Nézzétek csak, ha virág nyit,
	koszorúsan szebb a szép fő;
	a gyümölcsnek nem a néző
	fontos, ő kóstolni csábít.
	Vár barack, cseresznye, ringló,
	arcuk napsütötte, színes.
	Vegyetek! a nyelvhez, ínyhez
	mérve a szem gyatra bíró.
	Gyertek, ízes kóstolóra
	hív gyümölcsünk húsa, hamva!
	Költeményt kíván a rózsa,
	harapni való az alma.
	Nyíló ifjúságotok ha
	társul vélünk, garmadát
	halmozunk szomszédotokba:
	érettebb árúnk javát.
	Lomb árnyán, hol színes, ingó
	füzért lenget a faág,
	együvé kerül a bimbó,
	falevél, gyümölcs, virág.

Gitárral és theorbával kísért váltakozó énekszó közben
mind a két kórus tovább halmozza fokozatosan egyre
magasabbra, díszítgeti és kínálgatja áruit

Anya és leánya

ANYA
	Lányom, hogy megszültelek,
	főkötős fejecskéd
	bájos volt, s még édesebb
	csöpp kis termetecskéd.
	Gazdag vőt remélt anyád,
	láttalak már, mint arát
	s mint ifjú menyecskét.
	Haj! hány esztendő letelt,
	s pártában maradtál,
	hány udvarlód elszelelt;
	hol a víg csapat már?
	Míg egyik táncolt veled,
	másiknak finom jelet
	könyököddel adtál.
	Mit se használt annyi tánc,
	annyi ünnepestén
	zálogosdi, körbelánc,
	késik az eredmény.
	Ma bolondok napja van,
	tárd ki öled, biztosan
	fogsz egyet, szivecském.

Fiatal és szép leánypajtások csatlakoznak hozzájuk, hallani
meghitt csevegésüket. Halászok és madarászok lépnek fel
hálókkal, horgokkal, lépvesszőkkel s egyéb eszközökkel,
és a szép leánykák közé vegyülnek. Kölcsönös tőrbe
csalási, elfogási, menekülési és fogva tartási kísérletek
igen kellemes párbeszédekre adnak alkalmat

FAVÁGÓK
	(durván és erőszakosan törtetnek be)
	Félre a fáktól!
	Jobb, ha a hely bő,
	mert mig az erdő
	tölgyei dűlnek,
	földre terülhet
	bárki, ha gátol.
	Kell a mi munkánk,
	s épp ez az érdem,
	mert ha a durvák
	nem robotolnak,
	felkopik éhen
	majd a csiszoltak
	álla is akkor!
	Hasznos a létünk:
	mást veritékünk
	ment meg a fagytól.

PULCINELLÓK
 	(esetlenül, szinte bárgyún)
	Ejha, ti dőrék,
	görnyedező nép!
	Mert van eszünk, hát
	nem cipelünk fát;
	rongyzeke, sapka,
	nem rogy alatta
	össze a hátunk;
	régi szokásunk
	járni nyugodtan,
	bő papucsokban,
	s hol hetivásár
	s szórakozás vár,
	szemkimeresztve,
	majd megeresztve
	egy kukorékút,
	siklani rézsút
	sűrü tömegben
	s fékeveszetten
	pörgeni együtt.
	Hogyha becsültök,
	vagy lecsepültök,
	semmibe vesszük.

INGYENÉLŐK
	(hízelegve és kéjsóváran)
	Kell, aki vágja,
	s kell a komája,
	főleg avégett,
	hogy szenet éget.
	Bárhogy akarnók,
	nélküle hajbók,
	nyelvi cikornyák,
	kétkulacsosság,
	mely, ha csak intesz,
	már aszerint tesz,
	mind e fogások
	haszna mi volna?
	Bárha zuhogna
	égi zsarátnok,
	hogyha fa nincsen,
	s hűlt helye szénnek,
	tűzhelyeinkben
	láng sosem éghet.
	Ott ami készül,
	forr, zubog és sül.
	Kényes inyencek
	ám a kegyencek;
	sült jön-e vagy hal,
	érzi a orruk,
	ingyenes asztal
	harci porondjuk.

ISZÁKOS
	(önfeledten)
	Kedvemet mi rontaná ma!
	Szívem könnyű és szabad;
	mulatok vígan danázva,
	s jókedvem rátok ragad.
	Borom így iszom ki mind, mind!
	Csengjen a pohár ma! Csling, csling!
	Jöjj idébb te is, komám!
	Koccints, a bor csúszik ám.
	Nőm szidott, felhúzta orrát
	tarka köntösöm miatt;
	peckesen jártam, gúnyolt hát
	s szólt: paprikajancsi vagy!
	Borom így iszom ki mind, mind!
	Csengjen a pohár ma! Csling, csling!
	Koccintgasson mindahány
	maszka, a bor csúszik ám.
	Eltévedtem? Az se baj, ha
	ily vidám hely vár reám.
	Ha nem ád hitelt a gazda,
	ad az asszony vagy a lány.
	Borom így iszom ki mind, mind!
	Folytassátok most ti! Csling, csling!
	Sorban, szép egymásután!
	A bor mindig csúszik ám.
	Mindegy, hol s hogy iddogálok,
	az a fő, hogy ihatom.
	Lábamon már alig állok,
	végignyúlok a padon.

KAR
	 Cimborák, igyuk ki mind, mind!
	Koccintgassunk körbe! Csling, csling!
	Aki eldől, pajtikám,
	asztal alá csúszik ám.

A kikiáltó különféle költőket jelent be; a természet költőit,
udvari dalnokokat, lovagköltőket, vannak közöttük gyöngédek,
vannak megszállottak. A különféle vetélkedők
tolongás közben nem hagyják egymást szóhoz jutni.
Az egyik néhány szó kíséretében eloldalog

SZATÍRAÍRÓ
	Tudjátok, mit szeretnék,
	mint költő? Oly maró dalt
	zengni, mit a közönség
	hallgatni sosem óhajt.

Az éji és kriptaköltők kimentik magukat, mert éppen egy újszülött
vámpírral merültek érdekfeszítő beszélgetésbe, amiből esetleg
új költői műfaj alakulhat ki; a kikiáltó kénytelen belenyugodni,
és közben színre hívja a görög mitológiát, amely még újabb
kori jelmezben sem veszíti el jellegét és tetszetősségét

A Gráciák

AGLAIA
	Bájjal töltjük mi a létet;
	ha adtok, bájjal tegyétek!

EUPHROSZÜNÉ
	Bájjal elfogadni könnyebb,
	bájt ad ez betelt gyönyörnek.

HÉGEMONÉ
	S csendesebb napokhoz érve,
	a hálát is báj tetézze.

A Párkák

ATROPOSZ
	A legidősebb vagyok, s lám,
	tisztemül ma a fonás jut;
	eltűnődöm, míg a rokkán
	a vékony életfonál fut.
	Könnyű s lágy a ti fonaltok,
	hozzá finom lent kerestem;
	elsimít szöszös gubancot
	jártas ujjam sose resten.
	Ne engedjetek garázda
	kedvnek, vad táncforgatagnak,
	gondoljatok e fonálra:
	ne tovább! Hisz elszakadhat.

KLÓTHÓ
	Tudjátok meg, hogy az ollót
	én őrzöm egy ideje,
	mert megbotránkoztató volt,
	mit nénénk művelt vele.
	Nyúlt, nyúlt a mihaszna népség
	fonala a nap alatt,
	míg a legdicsőbb reménység
	szála gyorsan elszakadt.
	Én is fiatal koromban
	száz hibát követtem el,
	de ma nem leszek goromba,
	ollóm tokban vesztegel.
	Nem bánom, hogy nem nyiszálok,
	széttekintek nyájasan;
	ropjátok tovább a táncot
	a szünet óráiban.

LAKHESZISZ
	Rendet tartok, ez a dolgom,
	s ebben páratlan vagyok;
	percre sem pihen meg orsóm,
	s túl gyorsan mégsem forog.
	Szálak futnak, gombolyodnak,
	tőlem függ az útirány,
	félre egy se kódoroghat,
	körpályán fut mindahány.
	Hej, ha egyszer nem vigyáznék,
	lenne sírás, jajgatás;
	számolom: hány óra, hány év?
	S motringot kap a takács.

KIKIÁLTÓ
	Kik most jönnek, néktek nem ismerősek,
	hiába bújtatok száz régi könyvet;
	szép arcukért, habár tengernyi könnynek
	szerzői, szívesen látnátok őket.
	A Fúriák ők, s higgyetek hazugnak,
	ifjú, nyájas, deli nők, csinos arccal;
	de ki szót vált velük, rosszat tapasztal:
	e galambok fulánkkal szúrni tudnak.
	Bármily ármányosak, a mai estén,
	mikor bolondnak lenni nagy kiváltság,
	nem játszva angyalt, e nők is belátják:
	fekélyek ők város és falu testén.

A Fúriák

ALÉKTÓ
	Mit ér az? Bennünk bíztok mindahányan,
	csinosak, ifjak vagyunk, macska módra
	hízelgők, s kinek párocskája volna,
	addig dorombolunk a fülébe lágyan,
	míg végül megmondhatjuk néki nyersen,
	hogy másra is kacsingat a leányka,
	hogy görbe hátú, sánta, ostobácska,
	s ha már ara, hogy hasznavehetetlen.
	S mint zaklatjuk a mátkát? Mi se könnyebb:
	a vőlegénye őt nemrég szapulta,
	s egy másik lány volt ennek fültanúja! -
	Kibékülhetnek, marad egy ürömcsepp.

MEGAIRA
	Csak tréfa ez! De én tudom a módját,
	ha egybekelnek, hogy futó szeszélyek
	által keserűvé tegyem a mézet;
	az ember változó, akár az órák.
	Ki vágya tárgyát öleli, bolondul
	kezd sóvárogni nemsokára az újra,
	a legnagyobb boldogságot megunva;
	fut a naptól, s jeget olvaszt azontúl.
	Mindezt annál könnyebben tehetem, mert
	hű kísérőm Asmódi, aki bőven
	hinti a konkolyt megfelelő időben;
	párosával rontom meg így az embert.

TISZIPHONÉ
	 Nem cselt főzök én, de mérget;
	s tőrt fenek a hűtelennek;
	hogyha mást szeretsz, szivednek
	gyökeréig fúr a féreg.
	Teljék színig minden édes
	pillanat maró epével!
	Vita, alku mit sem ér el -
	Bűnhődjék meg, aki vétkes.
	Bárki kérje, nincs bocsánat!
	A sziklák közt panaszom zúg;
	visszhang zengi vissza: bosszút!
	S halni kell a csapodárnak.

KIKIÁLTÓ
	Most legokosabb lesz, ha helyet adtok,
	mert ami jön, másfajta, mint ti vagytok.
	Látjátok, amint egy hegy közeleg,
	két oldalán remek, tarkálló szőnyegek,
	kunkorgó ormányú, agyaras állat,
	titokzatos, de van rá magyarázat.
	Nyakszirtjén ül egy törékeny, kicsi
	asszony, s karcsú pálcával tereli;
	fennkölt, kevély nő áll mögötte fönn,
	körötte szemvakító fényözön.
	Oldalt két ékes hölgy, kit láncra fűztek,
	ez riadtan lépdel, amaz derűsebb;
	ez gyűlöli, hogy rab, az nem hiszi.
	Kik ők? El fogják mondani.

FÉLELEM
	A kavargó tömkelegben
	fáklya s lámpa füstölög;
	jaj, bilincs tart fogva engem
	álnok álarcok között.
	El, mókás, vigyori képek!
	Mind gyanús, ki most örül;
	üldözőim, kiket éj fed,
	így settengenek körül.
	Ellenség lett egy barátom,
	ismerem már jelmezét;
	amaz ott megölne, látom,
	s rajtakapva áll odébb.
	Menekülnék bárhová már,
	ki az űrbe szabadon;
	de ott túl a pusztulás vár,
	itt csak füst és borzalom.

REMÉNY
	Jó nővérek, üdv tinektek!
	Bár álarcban tetszelegtek
	mind a ketten tegnap óta,
	meg vagyok győződve róla,
	holnap már nem hordtok álcát.
	S ha nem is nagyon szeretjük
	a sötétet fáklyafénnyel,
	csakhamar szabad szeszéllyel,
	szép, derűs napok során át,
	hol külön-külön, hol együtt
	járjuk a mezőket egyre,
	dolgozgatva, megpihenve,
	s gondról mit sem tudva élünk,
	baj nélkül mindent elérünk;
	bármely háznál becsben állunk,
	bátran léphetünk be hát:
	sikerül így megtalálnunk
	mindennek színét-javát.

OKOSSÁG
	 Félelem s Remény, az ember
	két nagy ellensége láncon;
	el az útból! félni nem kell,
	ügyelek: egyik se ártson.
	Az élő, gigászi barmot,
	íme, föltornyozva hajtom,
	s lépésről lépésre cammog
	fel a kaptatón, kitartón.
	Istenasszony áll a tornyon,
	és villámgyors szárnyveréssel
	affelé fordítja folyton
	orcáját, aki mer és nyer.
	Fényt köré a glóriának
	sugarai messzi vetnek;
	hívjátok Victoriának,
	istennője ő a tettnek.

ZÓILOSZ- THERSZITÉSZ
	 Huhú! Kapóra jöttem én,
	rátok fröcsög maró epém!
	De gúnyom fő célpontja ma
	Victoria asszony maga.
	Van két fehérlő szárnya, s már
	azt képzeli, hogy sasmadár,
	s bármerre is forduljon,
	a nép és föld mind tulajdona;
	de bárki ha sikert arat,
	bennem már fortyog a harag.
	A szép a rút, s a rút a szép,
	az ép a korcs, s a korcs az ép,
	gyógyír nekem e szenvedély,
	ez így legyen, hol ember él.

KIKIÁLTÓ
	Úgy hát e tisztes pálca mér
	mestercsapást rád, kurafi!
	Vergődni fogsz s vonaglani! -
	Mint lesz a kettős korcsalak
	ocsmány gombóc egy perc alatt! -
	De lám! A gombóc már tojás,
	felfúvódik, egy pukkanás,
	és mint ikerpár, kikel a
	denevér és a vipera;
	ez porban kúszik, az kering
	sötéten. Künn a pár megint
	egyesülni iparkodik;
	dehogy lennék ott harmadik.

MORAJ
	Nézd, ott táncol már a nép -
	Inkább állnék már odébb.
	Vagy nem érzed-e, hogy itt
	kísértetjárás folyik? -
	Szél zúg át fejem felett -
	Nékem lábam csapja meg -
	Bántódás senkit sem ér -
	És mégis mindenki fél -
	Nem mulathatunk tovább -
	Úgy intézik a bestiák.

KIKIÁLTÓ
	Mióta a maszkabálok
	menetére felvigyázok,
	őrködöm, s nem engedek be
	az ajtón e víg terembe
	kártékony besurranókat;
	semmi el nem tántoríthat.
	Mégis félek, hogy az árnyak
	ablakon át is bejárnak,
	s rontásától szellemeknek
	én senkit se védhetek meg.
	Hisz gyanús volt már a törpe,
	hát ott hátul most mi tör be?
	Kik robognak erre s honnan,
	tisztem volna, hogy megoldjam.
	De azt, ami érthetetlen,
	nem tudom megmagyarázni;
	fejtsétek meg szaporán ti! -
	Mi kanyarog a tömegben? -
	Szép négyesfogat veszettül
	hajt árkon-bokron keresztül,
	s közben nem gázol le senkit,
	a nép nem fut, nem tülekszik.
	Távol színes szikrakéve,
	csillagoknak tarka fénye,
	mintha bűvös lámpa égne;
	szélvészzugás hallható.
	Rémes! Félre, félre!

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	                 Hó!
	Le a szárnnyal, paripák, itt
	a szokott gyeplő megállít,
	fékezek, s ti megjoháztok,
	hogyha hajtok, zúgva szálltok -
	Megtiszteljük ezt a termet!
	Nézzétek, mint gyűlekeznek,
	körben a sok szájatátó.
	Töltsd be tiszted, kikiáltó,
	írj le minket és nevezz meg,
	mielőtt tovább robognánk;
	jelképek vagyunk, s szemednek
	nyilván ismerős a formánk.

KIKIÁLTÓ
	Megnevezni mégse bírlak;
	ha szabad, inkább leírlak.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Próbáld hát!

KIKIÁLTÓ
	           Szó, ami szó,
	ifjú vagy s elbájoló.
	Kamaszfiú vagy még, de már a fehérnép
	azt kívánná, hogy mielőbb legény légy.
	Szoknyák körül legyeskedhetsz maholnap;
	látom, született csábitó vagy.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Ez már beszéd! Folytasd tehát
	a kellemes talányfejtést tovább.

KIKIÁLTÓ
	Szemed sötét fénye, fürtjeid éje
	az ékes pánttól földerül!
	Díszes köntösöd, remekül
	redőzve, válladtól sarudig ér le,
	s csillámcsüngős bíbor szegi körül!
	Lánynak nézhetnek, noha már ma
	elcsavarnál sok szép fejet,
	s boldogan lenne sok leányka
	az ábécében mestered.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	S ki az, kit szemkáprázva láthatsz
	a szekértrónon fényleni?

KIKIÁLTÓ
	Dúsgazdag és szelíd király az,
	boldog, ki kegyét elnyeri!
	Ő maga mire törekednék?
	Azt kutatja, kinek mi kell,
	másnak ad, ebben leli kedvét,
	s több ez, mint a kincs és siker.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Amit eddig mondtál, keveslem,
	most írd le őt részletesebben.

KIKIÁLTÓ
	A méltóságra nincs szavam.
	Egészséges holdarca van,
	szája telt, két orcája pozsgás,
	fején díszes turbánja pompás,
	redős, kényelmes öltözetben
	ül ott! Tartását jellemezzem?
	Uralkodónak is dicső.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	A gazdagság istene ő,
	Plútosz, a pompás, kire már
	császárotok régóta vár.

KIKIÁLTÓ
	Magadról is kell egy s mást mondanod!

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	A pazarlás, a költészet vagyok;
	költő, kinek csak az a dolga,
	hogy meghitt kincsét tékozolja.
	Dús vagyok mérhetetlenül,
	mint Plútosz, általam derül
	termeiben a kedv s a fény,
	amije nincs, azt osztom én.

KIKIÁLTÓ
	Vonzóan kérkedsz, most pedig
	hadd lássuk mutatványaid.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Nézzétek, csak csattintanom kell,
	s a szekér körül fény ragyog fel.
	Egy gyöngysor szökken elő amott,
	(folyton csattintgat, hol erre, hol arra)
	nesztek függők, aranyos csatok,
	fésű, násfa, mind gyönyörű,
	pompás drágaköves gyürű;
	itt-ott apró láng is lobog,
	s én figyelem, tüzet ki fog?

KIKIÁLTÓ
	Hogy kapkod, hogy tolong a jó nép!
	Majd elsodorja jótevőjét.
	Az csattint, kincs hull szüntelen,
	s már kapkod az egész terem.
	De új fortélyon döbbenek meg:
	bár buzgón szednek, tülekednek,
	jutalmuk mégis oly silány,
	tovarepül az adomány.
	A drága gyöngysor szétpereg,
	s markukban száz bogár rezseg,
	eldobják szegény ördögök,
	s most mind fejük körül dönög.
	Kik értéktárgyakat reméltek,
	szorongatnak hitvány lepéket.
	Mit a lurkó ígért, a kincs
	aranyfényű, de haszna nincs!

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Látom, jól tudsz maszkákat bemutatni,
	de héj mögött a lényeget kutatni
	nem udvaronci feladat;
	azt élesebb szem látja csak.
	S hogy ne támasszak félreértést,
	királyom, hozzád intézem a kérdést.
	(Plútoszhoz fordulva)
	Nem bíztad-e rám a szelek
	mátkáját, villámszekered?
	Nem tartom-e be útirányod?
	Nem termek ott, ahol kivánod?
	S nem nyertem, vakmerő magasban
	szállva, pálmát számodra gyakran?
	Ahányszor csak megvívtam érted,
	javamra dőlt a küzdelem:
	ha babér díszlik fejeden,
	ésszel s kézzel nem én fontam füzéred?

PLÚTOSZ
	Nos, ha bizonyságul hivatkozol rám,
	lelkemből lelkedzettél, mit tagadnám.
	Végrehajtod szándékomat,
	te vagy közülünk gazdagabb.
	Odaadnék, s ez a jutalmad,
	a zöld babérért bármely birodalmat.
	Hallják szavam mind, kik itt megjelentek:
	édes fiam, kedvem telik tebenned.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	(a sokasághoz)
	Legbecsesebb kincseimet,
	ime, szétszórtam köztetek.
	Kis lángocskám néhányotok
	feje felett föl-föllobog,
	s száll fejről fejre hirtelen,
	innen szökik, ott megpihen,
	néha, gyorsan villanva föl,
	kápráztatóan tündököl,
	máskor csak pislog szomorún,
	és észrevétlenül kihúny.

ASSZONYI TEREFERE
                               	  Szemfényvesztő komédiás
	az a bakon, mi volna más?
	Paprika Jancsi kuporog
	mögötte, de csont-bőrre fogyott,
	belé a lélek hálni jár;
	ha csipkedjük, nem érzi már.

A KIASZOTT 
	Rút némberek, takarodjatok!
	Tudom, nem várnak tárt karok. -
	Míg az asszonynép nem bomolt,
	nevem Avaritia volt;
	házitörvénynek tudtam azt:
	fogadhoz verj minden garast!
	Ládán lakat, kamrán retesz,
	és nálam a kulcs. Hát vétek ez?
	De mivel a mostani kornak
	asszonya többé nem kuporgat,
	és mint minden rossz fizetőnek,
	ha pénze fogy, vágyai nőnek,
	így ma a férj az, aki szenved;
	látja: adósok annak, ennek.
	A nő, mit össze szőne-fonna,
	legényre költi s cifra rongyra;
	vedel, zabál, ebédet ad
	gyalázatos udvarlóinak;
	pénzsóvárság azóta mar:
	hímnemű lettem: a Fukar!

HANGADÓ ASSZONY
 	Legyen a sárkányok fukarja
	e sárkány; az a célja csak,
	hogy férjeinket bujtogassa,
	bár épp elég házsártosak!

ASSZONYOK
TÖMEGESTÜL 	Madárijesztő! Vágd pofon hát!
	Ez a fancsali feszület
	még fintorogva fenyeget?
	Gyerünk, tépázzuk meg a rondát,
	csak papírsárkányok ezek!

KIKIÁLTÓ
	Nyughassatok! Botomra mondom! -
	De nincs is szükség rám; a vad
	sárkányok, előbbre törve folyton,
	kitárják kettős szárnyukat
	a gyorsan tisztuló porondon.
	Négy pikkelyes szörny fúj kitátott
	torkából, ádázan, fene lángot;
	fut a tömeg, üres a tér.

Plútosz leszáll a szekérről

KIKIÁLTÓ
	Leszáll, de mily fenségesen!
	Int, s nem rest négy sárkánya sem:
	a kincsesládát s a felette
	kuporgó Fukart leemelve,
	lábához helyezik oda;
	mi volna ez, ha nem csoda?

PLÚTOSZ
	(a kocsihajtó fiúhoz)
	Legsúlyosabb terhedtől megszabadulva,
	szárnyalj fel égövedbe bátran újra!
	Most nem vagy ott! Minket torz látomány
	vesz itt körül vadul, tarkán, kuszán.
	Szállj, míg tiszta, szép fényt látsz, szállj oda,
	hol otthonos vagy s a magad ura,
	hol csak a szép s a jó tetszik, a nagy
	magányba! - Ott teremtsd világodat.

KOCSIHAJTÓ FIÚ
	Méltó követed vagyok eszerint én,
	s szeretett vérrokonom vagy te szintén.
	Veled bőség jár, s hol jelen vagyok,
	mindenki úgy érzi, kincshez jutott.
	Sok ember tétovázik a kúsza létben,
	s nem tudja, hogy nekem vagy néked éljen.
	Ki téged választ, kényelemben él,
	aki engem követ, sosem henyél.
	Tetteim véka alá sose rejtem,
	rám ismernek, ha egyet lélegeztem.
	Élj boldogul! Hisz jót kívánsz nekem;
	ha súgva hívsz, jövök hűségesen. (Eltűnik, ahogy jött)

PLÚTOSZ
	Ideje, hogy a kincseket föloldjam!
	A kikiáltó botjával a zárat
	felpattintom. Ím, az érckatlanokban
	aranyvér örvénylik s zubogva árad,
	koronát, gyűrüt, láncot fenyegetve,
	melyeket szétolvasztani szeretne.

VÁLTAKOZÓ KIÁLTÁSOK 
A TÖMEGBŐL	Nézd, mint duzzadnak habjai,
	a láda színültig teli. -
	Aranytartályt olvaszt a hő,
	vertpénz-tekercs gurul elő. -
	Dukátok pengve ugranak,
	szívem repes, keblem dagad! -
	Minden vágyam elémbe jön,
	felém karikáz a kövön. -
	Szedd gyorsan, itt az alkalom,
	görnyedj meg, s állj fel gazdagon. -
	Közben gyerünk rohamra mi,
	a ládát megkaparintani.

KIKIÁLTÓ
	Balgák, mit műveltek megint?
	Ez csak farsangi móka mind.
	Ne vágyjatok túl sokra ma;
	aranyakat ki osztana
	szét köztetek? Ez karnevál,
	hol néktek játékpénz se jár.
	Ti bambák, szebb-e a csillogó
	látszatnál a vaskos való?
	Ti és való! - Káprázatot
	ragad meg most is markotok. -
	Jó Plútosz, álarcos lovag,
	űzd vissza a bitangokat.

PLÚTOSZ
	Pálcád épp jó ilyesmire,
	egy kis időre add ide. -
	Olvadt ércben megforgatom.
	Féljétek, maskarák, botom!
	Serceg, vörösre izzik át,
	villámot és szikrát okád.
	Ki hozzá túl közel nyomul,
	porrá ég irgalmatlanul -
	Tüzes botom most körbejár.

KIABÁLÁS 
ÉS TÜLEKEDÉS	Ó, jaj! Ez a biztos halál. -
	Meneküljünk, amíg lehet! -
	Csak vissza! Szomszéd, adj helyet!
	A szikrazáport nem birom -
	engem a tüzes bot súlya nyom -
	életben senki sem marad -
	csak vissza, vissza, maszkahad!
	Csak vissza, vissza, sok esztelen! -
	Bár szárnyam nőne hirtelen.

PLÚTOSZ
	Tágul a gyűrű, s úgy hiszem,
	nem égett porrá senki sem.
	Így veszt teret
	a vert sereg. -
	S hogy ne legyen több zűrzavar,
	bűvös kört húzok itt hamar.

KIKIÁLTÓ
	Munkád remek volt, áldalak,
	s csodálom bölcs hatalmadat!

PLÚTOSZ
	Nemes barátom, türelem:
	még sok vihart lát e terem.

A FUKAR
	Így már kényelmesen legel
	az ember szeme, hogyha tetszik,
	mert minden asszony előre tülekszik,
	ha bámészkodni s torkoskodni kell.
	Még nem rozsdásodtam be végleg én se!
	A szép nők most is tetszenek;
	s mivelhogy nem kerül ma pénzbe,
	bátran csaphatom nékik a szelet.
	De mert e túlzsúfolt teremben
	a hátsóknak beszédem érthetetlen,
	célszerűbb lesz megkísérelni bölcsen,
	hogy mondókámat jelbeszédbe öntsem.
	Kéz, láb, arcjáték most kevés nekem,
	más tréfát kell ehhez kiötlenem.
	Lágy anyagként markolok az aranyba,
	átgyúrható e fém bármily alakba.

KIKIÁLTÓ
	A dőre váz mit művel! Él
	ily éhenkórászban kedély?
	Péppé gyúrja az aranyat,
	s az megpuhul keze alatt;
	dagasztja, de a lágy arany
	e percben még alaktalan.
	Most fordul végre a nőkhöz, és
	van ott visongás, hőkölés,
	elfordulnak bosszús iszonnyal;
	a fickó rosszmájú bizonnyal.
	Félek, jó mulatság neki,
	ha a szemérmet sértheti.
	Nem tűrhető tovább e látvány,
	elkergetem, add vissza pálcám.

PLÚTOSZ
	Bolondozzék csak, békén hagyhatod;
	nem sejti, mi jön fenyegetve!
	Vaskos tréfáktól elmegy majd a kedve;
	nagy úr a törvény, ám a muszáj nagyobb.

TOLONGÁS 
ÉS ÉNEKSZÓ	 Az erdős völgy s a hegytető
	vad serege tör most elő,
	s mint fel nem tartható özön,
	nagy Pánját ünnepelni jön.
	Tudják, mit másnak nem szabad,
	s az üres körbe tartanak.

PLÚTOSZ
	Jól ismerlek, s a nagy Pánt is magát!
	Együtt veszélyes övbe léptek át.
	Jól tudom azt, amit csak kevesen,
	s a zárt kört megnyitom készségesen.
	Bár kísérné szerencse őket!
	Sok furcsaság történhet itt:
	nem is gyanítják, hova jöttek,
	s minden váratlan lesz nekik.

VAD NÓTASZÓ
	 Hallod-e, cifra maszkahad?
	Jön a csapat, a vad csapat,
	sebes futók, szökdécselők,
	nagyizmú, durva lények ők.

FAUNOK
	A faunsereg
	táncol szilajon,
	kondor hajon
	tölgylevelek,
	éles, hegyes formáju fül
	búvik ki fürtjeik közül,
	széles arcukban az orr nyomott,
	nem bánják ezt se az asszonyok:
	ha a faun nyújtja pracliját,
	kosarat a legszebb nő sem ád.

SZATÍR
	A szatír is nyomukba jár,
	van kecskelába, pipaszár,
	úgy jó, ha lába inas, szikár.
	Mint zerge, járja a bérceket,
	körültekinteni élvezet.
	Szabad levegőt szív be, és
	férfit, nőt, gyermeket lenéz,
	akire lent köd s füst borul,
	s ezt életnek hiszi jámborul;
	míg ő a csúcsról messzi lát,
	s ott fenn övé az egész világ.

MANÓK
	 Tipegve jön a kis csapat,
	mely zárt rendben sosem halad;
	a moharuhás, lámpás csoport
	egymás hegyén-hátán tolong;
	ki mit talál, tulajdona,
	s mint fényhangyák nyüzsgő raja,
	futkosnak föl-le szüntelen,
	keresztül-kasul mindenen.
	A jó kobold rokon velünk,
	kik sziklákon felcserkedünk;
	köpölyözzük a bérceket,
	s csapoljuk a dús érceret;
	fémből magas halmot rakunk,
	s “Jószerencsét!” a jelszavunk.
	Gonoszságot nem tervezünk:
	jó emberekkel jót teszünk.
	De a kerítők és csalók
	aranyai is tőlünk valók,
	s nem lát a kevély sosem hiányt
	vasban, mit vérfüdőre szánt.
	S három parancs ellen ha vét
	az ember, szent-e a többi hét?
	Tehetünk minderről? Legyen
	példa a manó-türelem.

ÓRIÁSOK
 	Vademberek is láthatók,
	a Harz-hegységben őslakók;
	pucérok, erejük csodás,
	jönnek, megannyi óriás.
	Jobbjukban kitépett fenyő,
	durva öv s lomb-ágyékkötő
	csípőjükön; nem tart ilyen
	testőrgárdát a pápa sem.

NIMFÁK KARBAN
 	(körülveszik a nagy Pánt)
	A végtelen
	természet, a
	nagy Pán maga
	van itt jelen!
	Nimfák, lejtse víg láncotok
	körötte dévaj táncotok:
	mert ő, habár komoly, szelíd,
	s kedve a vígakban telik.
	A kék ég pompás boltive
	alatt is éber lenne, de
	fülébe száz patak csacsog,
	s száz szellő zsong neki altatót.
	És hogyha déli álma mély,
	meg sem rezzen a falevél;
	s néma lég a balzsamos
	gyógynövényektől illatos;
	nem élénk már a nimfa sem,
	hol álom száll rá, ott pihen.
	De hogyha, mint a harsona,
	váratlanul szól Pán szava,
	mint ha tenger zúg, s zeng az ég,
	ki él, elveszti a fejét,
	felbomlik harcmezőn a had,
	s reszketve fut a hős lovag.
	Dicsőítsük méltón a dicsőt,
	s mert vezetőnk volt, áldjuk őt!

A MANÓK
KÜLDÖTTSÉGE 	(a nagy Pánhoz)
	Ha a kőzetben ragyogva
	futnak a fonálerek,
	s csak a bűvös pálca tudja,
	szövevényük hol vezet,
	felboltozzuk a sötétben
	barlangunkat, mint vakok,
	míg te fenn, a tiszta fényben
	kincsed keggyel oszthatod.
	Most csodás forrást találtunk,
	itt mellettünk csörgedez;
	bármily vakmerő a vágyunk,
	többet ígér százszor ez.
	Rajtad áll csak, hogy beváltsa,
	terjeszd rá oltalmadat:
	jót hoz az egész világra
	minden kincs, ha őre vagy.

PLÚTOSZ
	(a kikiáltóhoz)
	Emelkedett lélekkel kell bevárni
	azt, ami jön, történjék bár akármi,
	s bátorságodnak adtad már jelét.
	A most elénk táruló borzalomnak,
	mit a jelen s jövő tagadni fognak,
	magad hűséges krónikása légy.

KIKIÁLTÓ
	(megfogja a botot, melyet Plútosz a kezében tart)
	A nagy Pán épp most éri el
	a tűzforrást törpéivel;
	az felbuzogva magasba csap,
	majd visszahull egy perc alatt,
	s helyén sötét üreg marad;
	feltör megint a tűzsugár,
	a nagy Pán ott vidáman áll,
	örvendve nézi a csodát,
	mely gyöngyhabot s szikrát okád.
	Hogy is lehet ilyen merész?
	Lehajlik, a mélységbe néz,
	s lehull arcáról a szakáll! -
	Kié vajon a csupasz áll?
	Kezétől látni nem lehet. -
	És most jön a legrémesebb:
	égő szakálla föllebeg,
	s meggyúl haj, köntös, koszorú,
	derűre így jön a ború. -
	Futnak: oltanák, mentenék,
	s aki hozzányúl, menten ég,
	verik, paskolják egyre, de
	új lángot szítanak vele;
	a bősz elemmel egybefoly
	s elég az álarcos-gomoly.
	De mit hallok! Mi hír kering,
	mit adnak szájról szájra mind!
	Ó, örökgyászú éj, vajon
	nem volt elég a fájdalom!
	A holnap már szétkürtöli
	a hírt, mit szörnyű hallani:
	hisz hallom, a nép mit kiált:
	“A császár szenved kínhalált!”
	Ó, bárcsak volna ez mese!
	A császár ég s kísérete.
	Mily átkos befolyás alatt
	kötött fel gyantás gallyakat,
	s tombolt be kurjongatva, itt
	elvesztve magát és híveit!
	Ó, ifjúság, hát sohase
	lesz mércéd az arany középszer?
	Ó, felség, felség, sohase
	társul nagy hatalmad nagy ésszel?
	Leég a lomb, hegyes, falánk
	nyelvvel nyaldossa már a láng
	a keresztdúcos fatetőt;
	a tűzvész mind fenyegetőbb.
	A jajszó az eget veri,
	ki tud minket megmenteni?
	Így lesz a pompa s hatalom
	egy éj alatt hamuhalom.

PLÚTOSZ
	Mindnyájan félnek, remegnek,
	hozzuk hát a segedelmet! -
	Szent hatalmú bot, püföld,
	mígnem döng és reng a föld!
	Végtelen lég tengere,
	hűs párával telj tele!
	És boruljatok, ti bolygó
	köd- és felhőpászták a forró
	lángözönre, mint palást!
	Göndörödve, majd csöpögve,
	hullámzón suhanva s halkkal,
	oltsátok ki diadallal,
	mind sűrűbben permetezve;
	messzi villámlás jelezze
	a csalóka tűzvarázst! -
	Hogyha szellemek törnek miránk,
	szálljon szembe vélük mágiánk.
DÍSZKERT
Reggeli napsütés. A császár, udvaroncok.
Faust és Mefisztó a kor divatjának megfelelő, rendes, de
nem feltűnő öltözetben; mindketten térdelnek

FAUST
	Megbocsátod a lángvarázst, uram?

CSÁSZÁR
	(int, hogy álljanak fel)
	Eltűrnék száz ily tréfát boldogan. -
	Izzó szférában álltam s meglepődtem,
	szinte azt hittem, Plútosz lett belőlem.
	Szurokéj színű sziklatalp fölött
	lángocskák tündököltek, s nagy, döhödt
	lángok, a sziklaréseken kitörve,
	egyetlen boltívvé cikáztak össze.
	Láttam a roppant kupolát, amint
	elenyészett, majd felvillant megint.
	A csavaros tűzoszlopok során át
	láttam a népség hosszú vonulását,
	széles körben jött felém a tömeg,
	hogy, mint szokásuk, ünnepeljenek.
	Udvarnépem is ott nyüzsgött a lángban,
	hol mint szalamandrák királya álltam.

MEFISZTÓ
	Az vagy, uram! Hisz mindenik elem
	alázatos, ha fenség van jelen.
	Láttad, hogy a tűz mint hódol neked;
	magad a bősz tengerbe vetheted:
	a gyöngytermő fenékre érsz, s az ár
	örvénylik és igéző körbe zár;
	lenge, bíborszegélyű, zöld habokból
	látod épülni csodaszép lakod, hol
	magad vagy a középpont. Lépteid
	ily mozgékony paloták követik.
	Örömmel érzik falaik a folyvást
	sürgő-forgó, villámsebes tolongást.
	Nyüzsögnek, hol az új, nyájas fény tündököl,
	a tengeri csudák, s be egy se tör.
	Sárkányraj játszik, aranypikkelyes,
	tátog a cápa, s torkába nevetsz.
	Udvarnéped bárhogy rajong körül,
	ily csődületté sose tömörül.
	Még bájos hölgyekben se lesz hiányod:
	kerülgetik a kandi hableányok
	az örök frisseség ölén a kastélyt,
	az ifjabbak kéjes, félénk halakként,
	mások bölcsen. Hírt kapt Thetisz, s feléd
	nyújtja, új Péleusz, ajkát és kezét. -
	S ha majd fenn trónolsz az Olümposzon...

CSÁSZÁR
	A szellős szférákat neked hagyom:
	ily trón felé bölcs ember nem siet.

MEFISZTÓ
	Igaz, felség, hisz a föld már tied.

CSÁSZÁR
	Mily kedvező sors hozhatott ide!
	Nem az “Ezeregy éj”-ből jössz-e te?
	Tégy túl a termékeny Seherezádén,
	s kegyeimet kiterjesztem reád én.
	Légy mindig itt, midőn a köznapoktól
	szörnyű csömör fog el, mint annyi sokszor.

UDVARNAGY
	(sietve érkezik)
	Még álmodni se mertem volna, felség,
	hogy én adom hírül a nagy szerencsét,
	melytől keblem csak úgy dagad,
	mely színed előtt elragad:
	számláink mind rendezve vannak,
	uzsorás karma nem sanyargat,
	pokoli kínom véget ért;
	nem adnám ezt a mennyekért.

HADSZERNAGY
	(sietve követi)
	A zsold felpénzzel megfejelve,
	újra felcsapott a had erre,
	a zsoldos kedve ragyogó,
	fölpendül kocsmáros, lotyó.

CSÁSZÁR
	Kebletek mily repesve tágul!
	A ráncos orcákon sugár gyúl!
	Hogy siettek mindannyian!

KINCSTÁRNOK
	(most jelenik meg)
	Az ő művük, tőlük kérdezd, uram.

FAUST
	Úgy illik, hogy a kancellár jelentse.

KANCELLÁR
	(lassan közelít)
	Vén napjaimra ér ez a szerencse. -
	Lássuk s halljuk a sorsdöntő lapot,
	mely minden bajt jóra változtatott.
	(Olvas) “Akit illet, mindenki tudja meg:
	ezer korona értékű e jegy.
	Érte biztos zálog szavatol, a
	császári föld mélyének vagyona,
	melyet kiásatunk, s ha megkerül
	a dús kincs, szolgáljon fedezetül.”

CSÁSZÁR
	Gaztettet, rút csalást kell sejtenem!
	Ki hamisította rá kézjegyem?
	Nincs megtorolva e bűn vas-eréllyel?

KINCSTÁRNOK
	Emlékezz! Te írtad alá az éjjel.
	Mint a nagy Pán álltál ott, mi eléd
	járultunk, s a kancellár így beszélt:
	“Tedd a magad nemes öröme végett
	egy tollvonással boldoggá a népet.”
	Reggelre már az ezermesterek
	ezerszerezték tiszta kézjegyed.
	S hogy tüstént ki-ki élvezze a nagy jót,
	sorozatszámra nyomattuk a bankót,
	van tízes, húszas, százas, ötvenes.
	Hidd el, hogy ez a népnek kellemes.
	Nézd városod, a félhalál penészét
	feledve mint dőzsöl, nyüzsög a népség!
	Bár rég a világ öröme neved,
	sosem keltett még ilyen örömet.
	Gazdagabb lett az ábécé jeleddel,
	e jelben boldogabb lesz minden ember.

CSÁSZÁR
	S a nép arany gyanánt fogadja el?
	Udvarnak, hadnak ily zsold megfelel?
	Bárhogy ámulok, meggyőznek a tények.

UDVARNAGY
	Be nem keríthetők a gyors szökevények;
	a bankó szétrepült azóta már.
	Minden pénzváltó bódé nyitva áll:
	ott bármely bankót ezüst- és arany-
	pénzre váltanak, rabatt persze van.
	Zsúfolt a hússzék, a pékbolt, a csapszék;
	a fél világ csak ehetnék, ihatnék,
	másik felén divatos öltözet.
	A rőfös vág, a szabó öltöget.
	Kocsmákban “éljen!” s rá neved dörög föl,
	míg sütnek-főznek és tányér csörömpöl.

MEFISZTÓ
	Ki sétálgat s a teraszokra fölmegy,
	lát drágaszép ruhájú, deli hölgyet,
	fél szemét pávalegyező takarja,
	s ránk mosolyog, ily cédulát kutatva;
	ékes szó, tréfa nyomán ily hirtelen
	szerelmi hajlandóság nem terem.
	Nem kell ma már erszényt, zacskót cipelni,
	a kis papír szívünk fölött pehelynyi,
	szerelmes kis levél a párja ott.
	Zsolozsmakönyvbe rejtik a papok,
	s a zsoldos fürgébben fut el a harcból,
	ha csípején megkönnyebbül a tarsoly.
	Felséged megbocsátja, ha kicsinyben
	nézem a nagy művet s színleg kicsinylem.

FAUST
	A kincsek dermed garmadája, mely
	országaidnak földjében hever,
	meddő. Siralmas korlátként övezne
	ily gazdagságot bármilyen nagy eszme;
	a képzelet, mely felhők közt ivel,
	bárhogy erőlködik, nem éri fel.
	De ha mélyre látni méltó, a szellem
	végtelenül bízik a végtelenben.

MEFISZTÓ
	Aranynál, gyöngynél e kis cédulák
	könnyebbek; mink van, tudjuk legalább;
	nincs cserebere, alku, nyakra-főre
	költhetjük mámorító borra, nőre.
	Ha ércpénz kell, a pénzváltó segít,
	s ha néki sincs, hát ásunk egy kicsit.
	Majd dobra verjük a láncot, serleget,
	a papiros máris törlesztetett,
	s a gúnyos kétkedés szégyenbe fúl.
	Nem kell a régi, megszokott az új.
	Aranya, ékszere, papírja bőven
	lesz a császárságnak minden időben.

CSÁSZÁR
	Nektek hálás országunk mindezért;
	a szolgálathoz kell szabnunk a bért.
	Mit birodalmam földje-mélye rejt még,
	rátok bízom, jobb őrpárt úgyse lelnék.
	Nektek a zárt lelőhely nem titok,
	tiétek lesz az ásatási jog.
	Jöjjön létre a kincstárnok-szövetség,
	magas tisztéért ki-ki lelkesedjék,
	lássunk a felső- és az alvilág
	között szívvidító harmóniát.

KINCSTÁRNOK
	Viszálynak köztünk még árnyát se lássam,
	a varázsló szeretett pályatársam.
	(El Fausttal együtt)

CSÁSZÁR
	Jutalmat kap most minden emberem,
	s hogy mit vesz érte, vallja meg nekem.

APRÓD
	 (elfogadva a bankót)
	Mulatok majd sokat, nagyot, vidámat.

MÁSIK
	(ugyanúgy)
	Nyakláncot, gyűrűt veszek a babámnak.

KAMARÁS
	 (átvéve a bankót)
	Dupla butykossal iszom jobb borocskát.

MÁSIK
	(ugyanúgy)
	Zsebemben máris viszketnek a kockák.

ZÁSZLÓSÚR
	 (megfontoltan)
	Kastélyom, földem tehermentesül.

MÁSIK
	(ugyanúgy) Kincs ez, hát többi kincsemhez kerül.

CSÁSZÁR
	Azt hittem, új tettekre lelkesedtek;
	de ismervén titeket, ez se lep meg.
	Látom: kapnátok bár kincsgarmadát,
	a régi nótát fújnátok tovább.

BOLOND
	(most jön elő) Légy a kegyben irántam is pazar!

CSÁSZÁR
	Ha újra élsz, el is iszod hamar.

BOLOND
	Bűvös papír! Nem értem jól, mi az?

CSÁSZÁR
	Sejtem, hisz rosszra költöd el, te gaz.

BOLOND
	Még több hull. Mit cselekedjem? Nem tudom.

CSÁSZÁR
	Csak szedd föl mind, hisz néked hullatom. (El)

BOLOND
	Öt ezres csak így az ölembe hullna?

MEFISZTÓ
	Kétlábú tömlő, feltámadtál újra?

BOLOND
	Mint gyakran, de ily jóra soha még.

MEFISZTÓ
	Örömödben kiver a veriték.

BOLOND
	De hát aranyat ér ez igazán?

MEFISZTÓ
	Kapsz érte, mit csak szemed, szád kiván.

BOLOND
	Kapható ház, szántóföld, állatok?

MEFISZTÓ
	Hogyne! Csak bankót kínálj, s megkapod.

BOLOND
	S kastély, vadaskert, halastó?

MEFISZTÓ
	                           Na lám!
	Nemzetes úrnak látlak majd talán!

BOLOND
	Földbirtokos leszek estére még! - (El)

MEFISZTÓ
	(solus) Ki ne dicsérné bolondunk eszét!
SÖTÉT OSZLOPCSARNOK
Faust, Mefisztó

MEFISZTÓ
	Mért hurcolsz e komor csarnokba engem?
	Nincs bent elég jókedv vajon,
	a tarka udvari tömegben
	csalásra, csínyre alkalom?

FAUST
	Kár a szóért; oly elnyűtt kifogásod,
	mint ócska bocskor, mely levásott;
	amíg lótsz-futsz - úgy gondolod -,
	nem kell velem szót váltanod.
	De zaklat az új feladat,
	az udvarnagy s kamarás hajtanak.
	A császár, kinek parancs a szava,
	Párist s Helénát vágyik látni ma;
	a férfi s női eszményt kell ma nékem
	élethű formájukban felidéznem.
	Munkára gyorsan! Hisz szavamat adtam.

MEFISZTÓ
	Kár volt ígérni elhamarkodottan.

FAUST
	Nem gondoltad meg, cimborám,
	hová vezetnek praktikáid;
	gazdaggá tettük, s mást kiván
	ő nyomban: szórakozni vágyik.

MEFISZTÓ
	Úgy képzeled, játék ez is;
	pedig lépcsők meredekén át
	az út nem ismert tájra visz;
	adósságod hetykén újjal tetézed,
	nem idézzük fel oly könnyen Helénát,
	mint papírszellemét a pénznek. -
	Boszorka-szotyka, szeleverdi szellem
	s golyvás törpe ha kell, előteremtem;
	bár takaros az ördög szeretője,
	antik hősnőt mégsem faragsz belőle.

FAUST
	No lám, a régi nótát pengeted!
	Az embert folyton ingoványra vinnéd,
	minden akadály atyja, a segítség
	fejében mindig új bér kell neked.
	Egy kevés hókusz-pókusz, jól tudom.
	Helénát azon nyomban ide hozza.

MEFISZTÓ
	Nincs hatalmam pogány fajon,
	annak megvan a maga pokla;
	mégis van egy mód.

FAUST
	                  Mondd hamar, ne kertelj!

MEFISZTÓ
	Ily nagy titkot nem szívesen fedek fel. -
	Nagy istennők trónolnak végtelen
	magányosságban, túl időn s teren;
	őket a szó leírni képtelen.
	Az Anyák!

FAUST
	(felriadva)
	          Anyák!

MEFISZTÓ
	                 Megdöbbent e szó?

FAUST
	Anyák! Anyák! - Mily hátborzongató!

MEFISZTÓ
	Valóban az. Nevük nem ismeri
	halandó, és ritkán ejtjük ki mi.
	Mélyek mélyére szállj, ott lelsz nyomukra,
	a te hibád, hogy rájuk szorulunk ma.

FAUST
	Hol az út?

MEFISZTÓ
	          Nincsen út! Láb sohasem tapos
	a járhatatlanon; utazni nem kívánatos
	a nem kívántba. Elszántad magad? -
	Nincs zár, nem kell félrehúznod reteszt se,
	csak hány-vet a magányok végtelenje.
	Sejted, mi a magány, a sivatag?

FAUST
	Fölösleges ekképp beszélned;
	boszorkánykonyha-szagot érzek,
	s a múltból ismerős e szag.
	Utam tán a világba nem vitt,
	tanulni és tanítani a Semmit? -
	Ha józanul kimondtam, mit tudok,
	a zajos tagadás túlharsogott;
	sőt bosszantó csapásoktól találva,
	vadonba kellett bújnom, a magányba,
	s legvégül, hogy mindenki el ne hagyjon,
	magam az ördög kényére megadnom.

MEFISZTÓ
	És ha nekivágnál az óceánnak,
	s eltűnne a part, legalább
	látnád, amint hullám hullámra támad,
	még ha szörnyű halál is várna rád.
	Mégiscsak látnál valamit. Talán a
	nyugodt, zöld vízen delfinraj cikázna;
	látnál felhőt, nap-, hold-, csillagvilágot; -
	az örök űrben mindezt nem találod,
	nem hallod önnön léptedet,
	lankadsz, s nem lelsz szilárd helyet.

FAUST
	Úgy szólsz, mint a műsztagógok, akik rég
	a hű neophitákat hitegették;
	csak fordítva. Az űrbe löksz, hogy ottan
	erőben és tudásban gyarapodjam,
	és mint a mesebeli macska hajdan,
	a gesztenyét a tűzből kikaparjam.
	Sebaj! Gyerünk! Lássuk, mi van a mélyben,
	Semmid rejti a Mindent, azt remélem.

MEFISZTÓ
	Hadd dicsérlek, mielőtt nekivágsz;
	el kell ismernem, hogy vesémbe látsz;
	s most vedd e kulcsot.

FAUST
	                      Milyen kicsike!

MEFISZTÓ
	Fogd csak, s majd meglátjuk, kicsinyled-e?

FAUST
	Kezemben nő, fénylik, lángot lövell!

MEFISZTÓ
	Rájössz hamar, mit ér e ritka szer!
	Ez a kulcs mindig jó nyomon csapázik,
	kövesd a mélybe, s elvisz az Anyákig.

FAUST
	(megborzong)
	Anyák! Letaglóz újra csak e név!
	Mi ez a szó, mit bár ne hallanék?

MEFISZTÓ
	Az új szó felkavar, te maradi?
	Csak már hallottat kívánsz hallani?
	Hangozzék bárhogy, ne légy elfogódott,
	hisz rég megszoktál minden csudadolgot.

FAUST
	Nem boldog az, ki megmeredten áll,
	legjobb osztályrészünk a borzadály;
	bármily nagy ára van, a meghatottak
	benne érzik csak át a Legnagyobbat.

MEFISZTÓ
	Szállj hát alá! Mondhatnám: hágj magasra!
	Egyre megy. Szökj a meglevő elől te,
	az oldott formák országát kutatva!
	Gyönyörrel lelj a rég nem létezőre;
	felhőgomolyszerű e forgatag,
	lengesd a kulcsot, azzal védd magad!

FAUST
	(föllelkesedve)
	Helyes! Fogom, s erőm újulni érzem,
	mellem kitágul a nagy tettre készen.

MEFISZTÓ
	A minden mélységnél mélyebb helyet
	egy izzó tripúsz jelzi majd neked.
	Fényénél az Anyákat láthatod,
	amint ülnek, állnak vagy járnak ott.
	Az örök Értelem örök szeszélye
	szerint formát öltve, formát cserélve,
	minden teremtmény képe ott lebeg;
	téged nem látnak, csak árnyképeket.
	Nagy a veszély, szedd össze hát magad,
	egyenest a tripúsznak vedd utad,
	s illesd a kulccsal!

Faust határozott, parancsoló
mozdulatot tesz a kulccsal

MEFISZTÓ
	(Őt szemlélve)
	                 Így csináld! Remek!
	Hozzád szegődik s szolgádként követ;
	siker szárnyán, bizton szállsz fölfele,
	mire észrevennék, itt vagy vele.
	S ha felhoztad, idézni a sötét
	éjből hőst és hősnőt már semmiség
	neked, ki elsőnek mersz tenni ilyet:
	meglesz, és a dicsőség téged illet.
	Akkor aztán a mágus-műveletnek
	tömjénfüstjéből istenek születnek.

FAUST
	És most?

MEFISZTÓ
	        Egész valód a mélybe törjön;
	toppants, s leszállsz, toppants, s felszállsz te rögtön.

Faust toppant és elsüllyed

MEFISZTÓ
	Bár védené a kulcs szegény fejét!
	Szeretném tudni, visszatér-e még?
FÉNYESEN KIVILÁGÍTOTT TERMEK
Császár és fejedelmek, nyüzsgő udvarnép

KAMARÁS
	 (Mefisztóhoz)
	Tartoztok még a szellemjelenettel;
	urunk türelme fogy. Sietnetek kell!

UDVARNAGY
	Halljátok? Őfelsége sürgeti!
	Ne várassátok szégyenszemre ti!

MEFISZTÓ
	De hisz a társam épp evégre ment el;
	ily csíziókban ő a mester;
	kísérletezik, feje fő,
	az ajtót is magára zárta;
	a szépség kincsét egy csalja elő:
	a fő művészet, bölcsek mágiája.

UDVARNAGY
	Hogyan mesterkedtek, mindegy nekem;
	a császár azt akarja, meglegyen.

SZŐKE NŐ
	 (Mefisztóhoz)
	Uram, egy szóra! Látja arcomat?
	Most tiszta, s elrútítja a nyári nap!
	Százával lepik el hónál fehérebb
	bőröm rőtbarna szeplők, s ezt a méreg.
	Egy szert!

MEFISZTÓ
	         Be kár, hogy e cukorfalatka
	májusban, mint párduccicája, tarka!
	Végy békanyelvet és varangypetét,
	holdtöltekor párold le főzetét,
	kend arcodat holdfogytakor e szerrel,
	jön a tavasz, s szeplőt keresve sem lel.

BARNA NŐ
	 Önt a tömeg hízelgőn ostromolja.
	Szert kérek! Elfagyott a lábfejem,
	sétában, táncban gátol ez, s gyakorta
	bók közben is megbotlom félszegen.

MEFISZTÓ
	Engedélyezz egy lábnyomást nekem.

BARNA NŐ
	 Hisz az csak a szerelmesek szokása.

MEFISZTÓ
	Ej! Többet mond az én lábam nyomása
	Hasonlóval hasonlót, ha sajog;
	a lábon láb segít, és más tagon más.
	Jöjj! De vigyázz ám! Tilos a viszonzás.

BARNA NŐ
 	(feljajdul)
	Jaj! Jaj! Ez éget! Hisz úgy megnyomott,
	akár egy lópata.

MEFISZTÓ
	                Gyógyul bajod.
	Ha táncra kérnek, nem kell majd szabódni,
	s asztalnál édes lesz a lábnyomosdi.

HÖLGY
	 (odafurakodik)
	Helyet! Helyet! Túl nagy az én keservem,
	forró, emésztő láng lobog szivemben;
	Ő, ki üdvét csak szememben kutatta,
	mással cseveg, s nekem hátát mutatja.

MEFISZTÓ
	Aggasztó ügy, de csak hallgass ide.
	Osonj mögé, és húzz e széndarabka
	segélyével egy sávot köntöse
	ujján, hátán, vállán, ahol lehet;
	sajgó megbánást érez majd szive.
	A szenet pedig nyeld le ott azonnal,
	ajkad ne nedvesítsd vízzel, se borral;
	s ő éjjel már ajtód előtt eped.

HÖLGY
	 Nem méreg-e?

MEFISZTÓ
	(megbotránkozva)
	                 Légy tisztességtudó!
	Hetedhét határban se lelsz ilyenre;
	mi szítottuk még lelkesedve
	a máglyát, honnan e szén való.

APRÓD
	 Szerelmes vagyok, s keveslik korom.

MEFISZTÓ
	(magában)
	Hová figyeljek, már azt sem tudom.
	(Az apródhoz)
	A fruskáknál terád még csak kudarc vár.
	A korosabb osztály már többre taksál. -

Mások tolakodnak oda
	Megint újak! Nehéz percek ezek!
	A végén még igazmondó leszek,
	s az rossz kiút! De a helyzet galád. -
	Csak jönne már Faust, ó, Anyák, Anyák!
	(Körültekint)
	Homályos gyertyafényben a terem;
	az udvarnép megindul hirtelen,
	s rendben, rangsor szerint vonul tovább
	csarnokokon és folyosókon át.
	Lám! Végcéljuk az ó lovagterem,
	alig férnek be valamennyien.
	Minden falon hatalmas szőnyegek,
	a fülkékben páncélok díszlenek.
	Itt mellőzhetjük a varázsigéket;
	a szellemek maguktól is betérnek.
LOVAGTEREM
Félhomály.

A császár már bevonult udvarával.

KIKIÁLTÓ
	Színjátékot hirdetni régi tisztem,
	s most titkos szellemerő vet véget ennek;
	hiába próbálnám, hogy földerítsem
	észokokkal e zavaros üzelmet.
	A terem zsöllyével s székkel tele;
	szemközt a fallal a császár helye;
	a szőnyegképeken kedvtelve láthat
	a nagy előidőkből nagy csatákat.
	Itt ül urunk és udvarnépe körben,
	hátul padsorok soka áll tömötten;
	a szellemek órájának homályán
	szerelmeséhez búvik valahány lány.
	S mivel helyükkel mind elégedettek,
	készen vagyunk; a szellemek jöhetnek!

Harsonák

CSILLAGJÓS
 	Vegye tehát kezdetét a darab;
	urunk kívánja: nyíljatok, falak!
	Mi állhat ellent a varázserőnek?
	Mintha tűzvész göngyölné, száll a szőnyeg;
	hasad a fal, kifordul tengelyén,
	a nagy, mély távlatú színpad kitárul,
	rejtelmes fény dereng föl, mely reánk hull,
	s fel a proszcéniumra hágok én.

MEFISZTÓ
	(kidugja fejét a súgólyukból)
	Innen remélek köztetszést, hisz a
	sugalmazás a fő ördög-retorika.
	(A csillagjóshoz)
	Ha hallod a messzi csillagzenéket,
	súgásomat is pompásan megérted.

CSILLAGJÓS
	Szemünk előtt varázsütésre már
	tömör falú, ősrégi templom áll.
	Sűrű sorban tartják az oszlopok
	terhük, mint égbolt-hordó Atlaszok;
	a sziklasúlyhoz számuk elegendő,
	hisz jó nagy házat könnyen bírna kettő.

ÉPÍTÉSZ
 	Ez antik volna? Egy csöppet se szép ez,
	joggal mondom, hogy ormótlan s nehézkes.
	Fennkölt a durva? Nagy az éktelen?
	Felszökő, karcsú pillér kell nekem
	és csúcsív, lélekemelő, nemes;
	ilyen épület az épületes.

CSILLAGJÓS
	 Tisztelet e jó csillagzat jegyében
	fogant órának; legyen fék az észen
	a bűbáj; annál szabadabb lehet
	viszont a bátor, szárnyas képzelet.
	Merész vágyatok lép látóközelbe,
	s mert lehetetlen ez, hisztek ti benne.

Faust fellép a proszcéniumra a túlsó oldalon

CSILLAGJÓS
	 Mit bátran kezdett, teljesíti híven
	a mágus, koszorúsan, papi díszben.
	Mély űrből egy tripúsz száll véle fel,
	a serpenyő tömjénszagot lehel.
	Magasztos művét megszentelni készül;
	mindenkinek szerencse jut ma részül.

FAUST
	(fenségesen)
	A nevetekben, Anyák, kik az űr
	mélyén trónoltok örök-egyedül
	s mégis társasan, hisz körül az élet
	fürge képei lengnek, bár nem élnek.
	Ami volt, teljes fényben ott kering,
	mert örökké akar létezni mind.
	S szétszórjátok, mindenható hatalmak,
	őket az éj boltján, sátrán a napnak.
	Szelíd életfolyam sodor sokat,
	merész mágus kutat fel másokat;
	ő bízva s bőven osztja a Csodásat,
	amit meglátni annyian kivánnak.

CSILLAGJÓS
	 Amint az izzó kulcs a serpenyő
	széléhez ér, sűrű füst száll elő,
	és kúszva terjed, mint felhőgomoly,
	duzzad, szakad, torlik, terjeng, foszol.
	S most remekel a szellem-elmeél!
	Míg leng a légben, mindahány zenél.
	Az éteri hangzatokból kellemes
	bizsergés árad, s minden zene lesz.
	Az oszloptörzs, a triglüph odafent
	s velük a templom minden köve zeng.
	Leszáll a köd; áttetsző fátylai
	közül szép ifjú lép ütemre ki.
	Nem folytatom, nem kell őt megneveznem,
	hisz a bájos Páris nem ismeretlen!

Páris előlép

HÖLGY
	 E viruló ifjúság elragad!

MÁSODIK HÖLGY
	 Mint friss barack, csupa hamv és zamat!

HARMADIK HÖLGY
	 Nézd édesen telt ajka finom ívét!

NEGYEDIK HÖLGY
	 Ily serlegből szürcsölgetnél te is még.

ÖTÖDIK HÖLGY
	 Egész csinos, ha nem is épp finom.

HATODIK HÖLGY
 	Lehetne kissé kecsesebb bizony.

LOVAG
	 Közönséges pásztor, nyomát se látni,
	hogy udvarképes volna, sőt királyfi.

MÁSIK LOVAG
 	Ha félpucéran szép is termete,
	páncélban, nem tudom, hogy festene!

HÖLGY
 	Mily hajlékony bájjal foglal helyet!

LOVAG
	 Ölébe ülne szívesen kegyed?

MÁSIK HÖLGY
	 Két karját mennyi keccsel nyújtja ki!

KAMARÁS
	 Bugris! Az illem ezt nem engedi!

HÖLGY
	 Egy nemesúr hibát miben ne lelne?

KAMARÁS
 	Nyújtózik, mintha a császár itt se lenne!

HÖLGY
	 Csak játszik! Maga van, hát fesztelen.

KAMARÁS
	 Még ha játék is, ildomos legyen.

HÖLGY
	 A szép fiú szelíd álomba ernyedt.

KAMARÁS
	Horkolni fog; ez hat természetesnek.

FIATAL HÖLGY
	(elragadtatással)
	A tömjén füstjével mily idegen
	illat leng át frissítőn szívemben?

IDŐSEBB HÖLGY
	Igen! Lelkemig hat e drága pára,
	s ő árasztja!

LEGIDŐSEBB

HÖLGY
	           A serdülés virága
	ambróziává nemesül a zsenge
	testben, és szétterjed körötte lengve.

Heléna előlép

MEFISZTÓ
	Ő volna hát! Ez nem hoz bajt reám;
	ámbár csinos, ízlésem mást kiván.

CSILLAGJÓS
	Véget ér ezzel az én szerepem,
	beismerem ezt becsületesen.
	A Legszebb jön, s bár lenne láng a nyelvem...! -
	Megdalolták a Szépséget sok ezren. -
	Őt látni bűvös elragadtatás,
	aki bírta, boldog, mint senki más.

FAUST
	Van még szemem? Vagy a szépség dicső
	forrását lelkem legmélyén csodálom?
	Rémes utam boldog jutalma Ő.
	Mily puszta s feltáratlan volt világom!
	S mivé vált szent küldetésemmel e
	világ! Vonzóbb, szilárdabb lehet-e?
	Hagyjon el az élet lehellete,
	ha tőled elfordulva másra vágynék! -
	A bájos tünemény, kit elbüvölten
	bámultam a varázstükörben,
	e szépség mellett csalfa árnyék! -
	Téged foglak, kitől erőt nyerek,
	ki szítod szenvedélyemet,
	vággyal, imádva, őrjöngőn szeretni.

MEFISZTÓ
	(a súgólyukból)
	Tartsd hát magad, szerepedből ne ess ki!

IDŐSEBB HÖLGY
	Magas, arányos, de kis feje van.

FIATALABB

HÖLGY
	Nézzétek lábát! Mily idomtalan!

DIPLOMATA
	 Párját csak hercegnők között lelem;
	tetőtől-talpig szép, kétségtelen.

UDVARONC
	Kerülgeti a szendergő fiút.

HÖLGY
	A tiszta ifjúság mellett be rút!

KÖLTŐ
	Szépsége fénye hull az ifjura.

HÖLGY
	Mint egy festmény! Endümión s Luna!

KÖLTŐ
	Lám! Az istennő az alvó fölé dől
	s megittasul ajka leheletétől.
	Most csattan el a csók! - Irigylem őt!

DUENNA
 	Mily esztelen! Ennyi néző előtt!

FAUST
	Roppant kegy a kamasz számára!

MEFISZTÓ
	                               Csitt!
	Tegye a kísértet, ha jólesik.

UDVARONC
	Ébred; a nő elsurran könnyedén.

HÖLGY
	Most hátranéz! Ezt jól sejtettem én.

UDVARONC
	A fiú bámul: tán csoda esett?

HÖLGY
	Persze a nő korántse meglepett.

UDVARONC
	Tartózkodóan lép hozzá oda.

HÖLGY
	Az ifjúban új tanítványra lelt ő;
	ilyenkor minden férfi ostoba,
	ez is azt hiszi, hogy ő lesz az első.

LOVAG
	 Ne szidja, hisz finom felségesen! -

HÖLGY
	A ringyó! Aljassága végtelen!

APRÓD
	 Én a fiút szörnyen irigyelem!

UDVARONC
	Kit nem fogna meg az efféle csapda?

HÖLGY
	E drágaságot sok kéz simogatta,
	ütött-kopott aranyzománca is.

MÁSIK HÖLGY
	Tízéves kora óta ily hamis.

LOVAG
	 A javát választjuk, ha alkalom van;
	magam kedvem lelném e drága romban.

TUDÓS
	 Tisztán látom, de meg kell vallanom:
	kétséges még, hogy ő-e az vajon?
	Túlzásra csábít az, ami jelen van,
	több az írott szövegben a bizalmam.
	Ott olvasom, hogy szépségét csodálva
	behódolt Trója minden ősz szakálla;
	s épp ez jellemzi az én helyzetem:
	öreg vagyok, s mégis tetszik nekem.

CSILLAGJÓS
	Hol a kamasz? Egy hős öleli át
	a nőt, aligha védheti magát.
	Felkapja, mint pihét, acélerő.
	El is ragadja?

FAUST
	            Őrült vakmerő!
	Állj! Hallod? Ennyit mégsem engedek meg!

MEFISZTÓ
	Hisz a szellemmókát magad szerezted!

CSILLAGJÓS
	Várj! Megmondja címét is a cselekmény,
	Heléna elrablása megy ez estén.

FAUST
	Miféle rablás! Hát hiába állok
	e helyen! A kulcs nem enyém-e hát!
	Az vezetett e révbe a magányok
	hullámain és rémségein át.
	Itt a valóság! Lábam itt vetem meg,
	hol szellemem szellemektől se retteg,
	és nagy kettős birodalmat teremthet.
	Mily messzi volt ő, s ha megmentem én,
	még közelébb lesz, s két jogon enyém!
	Anyák, ó, engedjétek, esdve kérlek!
	Ki megismerte, nélküle nem élhet.

CSILLAGJÓS
	Ó, Faustus! Faustus! Mit csinálsz! - Vadul
	ragadja meg, s a kép foszlik, fakul.
	Kulcsával ráront az ifjúra már,
	s megérinti! - Végünk! Ez a halál!

Robbanás. Faust elterül a földön.
A szellemek ködbe vesznek

MEFISZTÓ
	(aki Faustot a vállára veszi)
	Kellett ez? Végül rajtaveszt a sátán
	maga is, ha bolondot visz a hátán.

Sötétség, zűrzavar
MÁSODIK FELVONÁS

MAGAS BOLTHAJTÁSÚ, KESKENY GÓTIKUS SZOBA
Hajdan Fausté, azóta is változatlan.
Mefisztó előlép egy függöny mögül.
Miközben föllebbenti és hátranéz, Faust látható,
egy ódivatú nyoszolyán elterülve

MEFISZTÓ
	Nyugodj itt, te szegény! Ravasz
	szerelmi háló foglya lettél!
	Kit Heléna bénít meg, az
	egyhamarjában észre nem tér.
	(Körülnéz)
	Föl-, le-, szétnézek a szobában,
	s mindenfelé a régi rend fogad;
	csak a pókháló több, mint hajdanában,
	s a színes ablak lett homályosabb;
	beszáradt a tinta, a papiros
	sárga, de meghagyták az évek,
	sőt itt a toll, a bizonyos,
	mely által Faust lelke az ördögé lett.
	Igen! A lúdtoll belsején
	száradt vércsöppje, mit kicsaltam én.
	Melyik műgyűjtőnek ne fájna
	a foga ilyen ritkaságra!
	A régi kampón lóg a régi ködmön;
	s ama csíny jut eszembe rögtön:
	egy nebulót oktattam itt,
	tán még ma is azon rágódhatik.
	Kedvem támad, hogy benned, egykor
	viselt, meleg prémű kabát,
	kidüllesszem a mellem, mint professzor,
	ki csalhatatlannak hiszi magát.
	Ám higgye a tudós, a boldog;
	az ördög erről rég lemondott.

Megrázza a szegről leakasztott bundát;
kabócák, egyéb bogarak
és pillék rajzanak ki

A ROVAROK KARA
	 Ujjongva köszöntünk,
	furfangos öreg!
	Zümmögve kerengünk:
	ismert a neved.
	Nagy titkon elültetsz
	pár csöppnyi petét,
	s rajzunk ezerével,
	nemzőnk tefeléd.
	A szív a hamisság
	búvóhelye, oly
	elrejtve nem élhet
	prémben soha moly.

MEFISZTÓ
	Mily meglepő öröm! Új nemzedék fogad.
	Aki vetett, idő múltán arat.
	Megrázom a vén göncöt emberül,
	s imitt-amott egy még kipenderül.
	Fel! Körbe-körbe! Százezernyi résben
	bújjatok el, kicsikéim, serényen.
	Régi dobozok várnak ott,
	itt barna pergamentlapok,
	cseréptégelyek porosodva
	és a koponyák szemeodva.
	A doh s a limlom kúsza halma
	rovarok örök birodalma.
	(Belebújik a bundába)
	Född vállamat még egyszer, vén guba!
	Főnök úr leszek újra ma.
	De mit ér magam-adta rangom,
	ha nincs, ki főnökének elfogadjon?

Meghúzza a csengőt, melynek fülsértő,
átható hangjától megremegnek a csarnokok,
és felpattannak az ajtók

FAMULUS
	(előbotorkál a hosszú, sötét folyosón át)
	Mily hang tölt el borzadállyal?
	Ing a lépcső, reng a házfal,
	tarka ablakon keresztül
	villámfény villog veszettül.
	Padló pattog, s hull alá a
	vakolat s mészpor szitálva,
	s az ajtót, a kulcsra zártat
	felpattantja a varázslat. -
	Ott egy óriás alakja,
	Faust kopott bundája rajta!
	Rám néz, int a jobbja nékem,
	megroggyan remegve térdem.
	Fussak? Álljam a helyem?
	Ó, jaj, most mi lesz velem?

MEFISZTÓ
	(int neki) Ide, komám! - A neved Nicodemus.

FAMULUS
	Az a nevem, nagyjó uram. - Oremus...

MEFISZTÓ
	Ezt hagyjuk el!

FAMULUS
	              Tud rólam? Ó, be jó!

MEFISZTÓ
	Tudok. Koros vagy s mégis tanuló,
	öregdiák! A tudós is azért
	tanul tovább, mert egyébhez nem ért.
	Szerény kártyavárat így raknak ők,
	s a legnagyobb ész sem tesz rá tetőt.
	De ti jól választottátok a mestert,
	a nemes Wagner doktort, ő közismert.
	Ő a tudósvilág fő csillaga!
	Ő tartja össze azt ma; általa
	bővül a bölcsesség naponta.
	Fülelő s hallgató tolongja
	körül mindentudásra szomjan.
	Ő a katedra óriása,
	kulcsos Szent Péter földi mása,
	a Lentit s Fentit ő feltárja nyomban.
	Ma ő a láng, és ő a szikra,
	hír s név, ha másé nem szilárd;
	Faustét is elhomályosítja,
	ő az, ki mindent feltalált.

FAMULUS
	Nagyjó uram, bocsánat, ha vitába
	szállok önnel, szavába vágva:
	Wagner nem szolgált rá e vádra;
	szerénysége a legpáratlanabb.
	A nagy ember megfejthetetlen
	eltűnésén búslakodik szünetlen,
	s míg ő meg nem kerül, vigasztalan marad.
	Nem bolygattak meg semmit e szobában,
	mióta Faustus messze jár;
	e hely régi urára vár.
	Alig merem betenni lábam.
	Ugyan mely csillag tündököl fenn? -
	Falat, ajtót inogni láttam,
	zárak pattantak fel csodásan;
	tudom, be nem jut ön különben.

MEFISZTÓ
	A ház ura hol lelhető?
	Vezess hozzá, vagy hívd elő!

FAMULUS
	Tilalma szigorú nagyon.
	Merjem zavarni? Nem tudom.
	Hónapszám csak nagy műve láza szítja,
	és csöndesebb a háza, mint a kripta.
	A tudósok legkényesebbje
	akár szénégető lehetne,
	kormos az orra, füle, arca,
	szemét a füst pirosra marta;
	minden perctől sikert remél,
	kezében csípővas zenél.

MEFISZTÓ
	Megtiltaná, hogy én belépjek?
	Hisz meggyorsítom útját sikerének.
A famulus eltávozik, Mefisztó ünnepélyesen leül
	Alig foglaltam helyet itt,
	rég ismerős vendég közeledik.
	De ezuttal fő-fő modern ez;
	határtalanul szemtelen lesz.

BACCALAUREUS
 	(beront a folyosóról)
	Kapu, ajtó nyitva áll mind!
	Végre hát reménysugár int,
	hogy az élő élni vágyik,
	hulla volt bár szinte máig,
	dohban, porban aszalódva,
	az élettől is halódva.
	E falak, e helyiségek
	roskadtan várják a véget;
	s ha meg nem szökünk, maholnap
	az egész ház ránk omolhat.
	Bátorságban nincs hiányom,
	beljebb menni mégse vágyom.
	Ámde mit kell fölfedeznem!
	Nem itt álltam és remegtem,
	nem itt izzadtam s szorongtam
	hajdan, zöldfülű koromban,
	s hittem vén szakállasoknak,
	kik hetet-havat locsogtak?
	Fóliánsokból hazudtak
	ezt, azt, mit betéve tudtak,
	mit tudtak, de ők se hittek;
	önnön zátonyukra vittek.
	Nini! Mintha egy a fülke
	mélyében még ott csücsülne!
	Félúton elhűl a vérem,
	ő ül ott rőtbarna prémben,
	így láttam pár év előtt
	bolyhos bundájában őt!
	Azt hittem tudós személy,
	mert nem értem, mit beszél.
	E fogás már mit se hat rám,
	üssünk rajta a mihasznán!
	Öregúr, ha a Léthe szürke árja
	nem mosta át még e tar, reszketeg főt,
	becsülve nézzen a tanári vesszőt
	kinőtt, régen látott diákra.
	Ön az, ki annak idején;
	de merőben más lettem én.

MEFISZTÓ
	Jó, hogy behívta önt a csengő.
	Akkor se kicsinyeltem én;
	hisz a hernyó, a báb is a leendő
	tarka lepkét festi elém.
	Csipkegallér, bodoritott haj
	töltötte még gyermeteg öntudattal. -
	Copfja sosem volt, ugyebár? -
	Lám, svéd frizurát hord ma már.
	Rég láttam ily remek, merész fiút;
	jaj, csak ne legyen abszolút.

BACCALAUREUS
	Kedves öreg úr! Ez a hely a régi,
	de lássa be, hogy az idő halad,
	kár kétértelműen beszélni;
	élesebb a fülünk manap.
	Ugratta a kamaszt, a hinni készet;
	nem kellett ahhoz nagy művészet,
	amit ma nem mer senki sem.

MEFISZTÓ
	A zöldfülű tacskó a meztelen
	igazságot nem hallja szívesen;
	ha aztán, ifjúsága múltán,
	tulajdon bőrén tapasztalja durván,
	kobakjából jön az, büszkén hiszi;
	S “a mester bárgyú volt!” jelenti ki.

BACCALAUREUS
	Vagy selma! - Hisz melyik tanár meri
	az igazat szemünkbe mondani?
	Míg komolyan s bölcs derűvel beadják
	a jó fiúknak, tódítják, faragják.

MEFISZTÓ
	Tanuláshoz idő kell, nem kevés;
	látom, ön is inkább oktatni kész.
	Néhány hold- s napfordulat, mit tagadjam,
	gazdaggá tette önt tapasztalatban.

BACCALAUREUS
	Tapasztalás! Köd s buborék!
	Szellemünkkel versenyre nem kel.
	Ismerje be, merő szemét,
	amit eddig tudott az ember.

MEFISZTÓ
	(némi szünet után) Rég sejtem ezt. Mily balga voltam,
	mily sült bolond, csak most látom valóban.

BACCALAUREUS
	Örülök ennek! Ez okos beszéd:
	az első agg, kinek van esze még!

MEFISZTÓ
	Ástam, rejtett aranykincset kutatva,
	s a sírvilág szenét vittem tovább.

BACCALAUREUS
	Csak vallja be, különb-e tar kobakja,
	mint ott azok az odvas koponyák?

MEFISZTÓ
	(kedélyesen) Hogy mily goromba vagy, nem is tudod.

BACCALAUREUS
	Kik németül bókolnak, hazugok.

MEFISZTÓ
	(tolószékével egyre közelebb gördül a proszcéniumhoz,
	a nézőtérhez intézve szavait)
	Nincs számomra itt fenn fény és szabad lég;
	a tisztelt publikum tán befogad még?

BACCALAUREUS
	Túl nagyra lát a roskadt agg, ha lenni
	akar valami még, bár senki-semmi.
	Az élet a vérben lakik, s ugyan
	hol buzog úgy az, mint az ifjuban?
	Pezsgő vérében friss erő kereng
	s az életből új életet teremt.
	Ott mozgalom van s tettek televénye,
	rátermett lép bukott gyöngék helyébe.
	Míg mi bevettük felét a világnak,
	önök mit tettek? Bólogatva vártak,
	s ábrándoztak, tervet tervvel cserélve.
	Igen! Hidegláz élete a vénnek,
	már képzelt bajtól is vacog.
	Ki harmincnál több évet élt meg,
	az voltaképpen már halott.
	Mindet le kellene bunkózni jókor.

MEFISZTÓ
	Itt már az ördög is kifogy a szóból.

BACCALAUREUS
	Ördög sincs másképp, csak ha én kivánom.

MEFISZTÓ
	(magában) Az ördög mégis elgáncsol, barátom.

BACCALAUREUS
	Az ifjúság szent hivatása ez!
	Nélkülem a világ sötétbe vesz;
	a nap nem kel föl, csak kedvem szerint;
	a változó hold általam kering;
	az ég az én utamra hint világot,
	nekem virul a föld, amerre járok.
	A csillagtábor intésemre támadt,
	hogy beragyogja első éjszakámat.
	A filiszter-gondolkodás nyügében
	vergődőket ki oldta fel, ha én nem?
	Engem pedig csak szellemem vezet,
	bátran követem benső fényemet,
	s haladok önmagamtól ihletetten,
	a fény előttem, a homály mögöttem. (El)

MEFISZTÓ
	Távozz pompázva, te eredeti! -
	Bosszantó volna fölfedezned,
	hogy nincs oly bölcs vagy balga eszme, melyet
	a múlt ne gondolt volna ki. -
	De mireánk veszélyt ez mégse hozhat,
	pár év múltán lehiggad és kiforr:
	a must bármily bolondosan buzoghat,
	mégis belőle lesz a bor.
	(A nézőtéren ülő fiatalokhoz, akik nem tapsolnak)
	Bár a fogadtatás hideg,
	elnézem, jó fiúk, tinektek;
	lássátok: az ördög öreg;
	vénüljetek, úgy értitek meg!
VEGYKONYHA
Középkori elképzelés szerint; fantasztikus célokra alkotott,
terjedelmes, ormótlan készülékek

WAGNER
	(a kemencénél)
	A félelmes harangütések
	rázzák kormos falú szobámat.
	Közel a perc, mely végre véget
	vet a komor várakozásnak.
	Fény derengi át a sötétet;
	mint eleven szén tüze, halvány
	láng éledezget a lombik alján,
	sziporkát szórva, mint a drága
	karbunkuluskő, a homályba.
	Most egy fehér sugár ragyog!
	Ó, csak szem elől ne veszítsem! -
	Ki zörget az ajtón? Nagy Isten!

MEFISZTÓ
	(belépve)
	Üdv! Legjobb szándékkal vagyok.

WAGNER
	(aggodalmasan)
	Üdv, jó-csillagzat-hozta jó barát! (Halkan)
	Fojtsa vissza lélegzetét s szavát,
	a dicső mű mindjárt megszületik.

MEFISZTÓ
	(halkabban)
	S mi légyen az?

WAGNER
	(suttogva)
	               Egy ember készül itt.

MEFISZTÓ
	Ember? S e füstös oduba
	mily szerelmespárt zárt be, mondja?

WAGNER
	Isten ments! Nézetünk szerint csak ostoba
	móka a nemzés régi módja.
	A gyöngéd hely, hol élet kelt elő,
	meg a belülről buzgó hő erő,
	mely vett s adott, s közelből kölcsönözve,
	majd távolból, önképét rakta össze,
	megfosztatik rangjától e napon;
	kéjelegjen, ha tetszik, a barom,
	de az ember, ki legfőbb lény a földön,
	dicsőbb, dicsőbb leszármazásra törjön.
	(A kemence felé fordul)
	Ni, hogy ragyog! - Most már remélni merjük,
	hogy ha száz anyagból keverjük
	- a keverés a fontos, semmi más -
	az embergyurmát gonddal, türelemmel,
	mit zárt edényben, tűz felett kell
	felfőznünk, párolnunk ezerszer,
	titkon elkészül a nagy alkotás.
	(Újból a kemence felé fordul)
	Meglesz! Ime, tisztul a gyurma!
	Miben hiszek, bebizonyul ma:
	nem áll ellent a kísérletező
	elmének a természet semmi titka,
	s mindazt, mit szervesen hoz létre ő,
	az ember kikristályosítja.

MEFISZTÓ
	Ki hosszan él, sokat fedez fel,
	számára semmi sem újság e földtekén,
	a kristályosult emberfajt nemegyszer
	láttam már vándoréveimben én.

WAGNER
	
(aki eddig állandóan a lombikot figyelte)
	Villog, sűrűsödik, dagad,
	kész lesz szempillantás alatt.
	Dőrének látszik a nagy terv előbb,
	de mi szemébe nevetünk a sorsnak,
	s majd gondolkodni képes agyvelőt
	gondolkodó is létrehozhat.
	(Elragadtatva figyeli a lombikot)
	Gyöngéd erőtől cseng-bong az üveg,
	borong, derül; meg kell lennie nyomban!
	Lám, már a legtörékenyebb
	emberke ott ficánkol lombikomban.
	Kívánhatunk többet mi s a világ?
	Feltörve a titok pecsétje.
	Hallgassa csak, mint folyik át
	a hang tagolt és értelmes beszédbe.

HOMUNCULUS
	(a lombikban, Wagnerhoz)
	Hogy vagy, papus?
	Nem volt ez tréfaság!
	Jöjj és öleld meg szíved magzatát!
	De csak vigyázva, szét ne törd üvegcsém.
	A dolgokat így jellemezném:
	szűk a mindenség a természetesnek,
	a művi dolgok zárt teret keresnek.
	(Mefisztóhoz)
	Itt vagy, bátyámuram, vén csínytevő?
	Köszönöm, hisz ez a legjobb idő.
	Áldom a sorsot, mely közénk hozott;
	mivel vagyok, cselekszem is legott.
	Gyürkőznék már a munka nehezéhez.
	Kurtítsd meg az utat, te leleményes.

WAGNER
	Egy szót! Kérdésekkel zaklatva, gyakran
	tört rám ifjú, vén, s szégyenben maradtam.
	Például senki sem fejtette még meg,
	mért illik össze úgy a test s a lélek,
	s ha egybeforrnak, mint kik sose válnak,
	mi oka köztük az örök viszálynak?
	Aztán...

MEFISZTÓ
	       Várj! Van nagyobb kérdés is ennél:
	férj s feleség miért, hogy össze nem fér?
	Barátom, itt zöldágra sose vergődsz.
	Itt tenni kell, s épp ebben jár e gyerkőc.

HOMUNCULUS
	S mit tegyek?

MEFISZTÓ
	(az egyik oldalajtóra mutat)
	            Ott mutasd meg tudományod!

WAGNER
	(egyre a lombikot szemlélve)
	Nálad elbűvölőbb fiút ki látott!

Az oldalajtó kitárul, s látni lehet
az ágyon elterült Faustot

HOMUNCULUS
	(meglepődve) Ez már döfi! -
A lombik kisiklik Wagner keze közül,
Faust fölé lebeg és megvilágítja őt
	Szép táj! - Cserjék borítják
	a víz partját; vetkőző nők csoportja,
	gyönyörűek! - A látvány egyre cifrább.
	De egyikük társnőit túlragyogja,
	s hősi vagy tán istentörzsből eredhet.
	Az áttetsző ragyogásba mártja lábát:
	a lágy kristályhabokban a nemes test
	így hűti vére édes lobogását. -
	De mily szárnycsattogás kél? Szét mi dúlja
	a tiszta víztükört csobbanva, zúgva?
	Riadtan szertefut a lánycsapat;
	de a királyi nő helyén marad
	s büszkén látja, hisz ízig-vérig asszony,
	hogy a hattyúherceg szelíd-furakvón
	a térdéhez simul, mint hű lovagja.
	De most a vízre köd lebeg
	s a csodaszép jelenetet
	sűrű fátylával eltakarja.

MEFISZTÓ
	Összehordasz te itt hetet-havat!
	Amily kicsiny, oly nagy fantaszta vagy.
	Én mit se látok -

HOMUNCULUS
	                Sejtem. Északabbra
	s ködös korban nőttél te nagyra,
	lovagi és papi limlom között;
	hogy lenne tág látóköröd!
	Csak a homályban vagy te otthon.
	(Körültekint)
	Csúcsíves, cafrangos köveknek
	rút doha fojtja itt a lelket! -
	Kutyául jár ez, annyit mondhatok,
	fölébred s szörnyethal legott.
	Hattyúk, szép nők forrás vizében:
	sejtelmes álma ködbe vész;
	hogy bírná ezt itt, ami nékem,
	simulékonynak is nehéz.
	Csak el vele!

MEFISZTÓ
	            Nem tudnék jobb megoldást.

HOMUNCULUS
	Küldd csatába a katonát,
	a fruskát vidd körtáncba folyvást,
	s ne fájjon a fejed tovább.
	De néki még jobbat javallhatok:
	a klasszikus boszorkányszombatot,
	melyet ma éjjel ülnek éppen.
	Vidd oda, ott lesz elemében.

MEFISZTÓ
	Ilyesmiről nincs tudomásom.

HOMUNCULUS
	Hogy hírét sem hallottad, nem csodálom.
	Romantikus rémek között vagy csak te honn;
	légy klasszikus, ha rém vagy a talpadon.

MEFISZTÓ
	És mely irányba kell vennünk utunkat?
	A sok antik kolléga szörnyen untat.

HOMUNCULUS
	Vígan élsz, sátán, északnyugat ormán,
	de délkeletnek fordul most a kormány -
	Nagy síkon fut a Péneiosz folyó
	fák és bokrok közt, párás öble néma;
	hegyszorosokba torkollik a róna,
	s fölötte Pharszalosz, az új s az ó.

MEFISZTÓ
	Elég! Legyen feledve valahára
	a zsarnokság és szolgaság viszálya.
	Unalmas ez; mert régi háborút
	feledve már újat kezd táboruk;
	s hátuk mögött - észre sosem veszik -
	csupán Asmodeus ingerkedik.
	Itt dől el a szabadság ügye! - mondják;
	s lám, szolgák ellen harcolnak a szolgák.

HOMUNCULUS
	Most ne törődj a konok emberekkel,
	ki-ki úgy áll ellent, ahogy lehet,
	így lesznek férfivá a gyermekek.
	Az a kérdés, hogyan ápoljuk ezt fel?
	Ha van szered, próbáld ki szaporán;
	ha nem segíthetsz rajta bízd reám.

MEFISZTÓ
	Brockeni labdacs még akadna éppen,
	de a pogányság zára áll elébem.
	Nem volt nagy nemzet a görög soha!
	De a szabad gyönyörök mámora
	emberszivet derűs bűnökre indít;
	mi komoran fogunk vétkezni mindig.
	Nos, mit tegyünk?

HOMUNCULUS
	                 Az elméd most se tompább:
	s így rád a thesszáliai boszorkák
	neve nem lesz hatástalan.

MEFISZTÓ
	(sóváran)
	Thesszáliai boszorkák! No lám csak!
	Rég fúrja ez az oldalam.
	Hogy éjről éjre oda járjak,
	ahhoz nem fűlik a fogam;
	de próbaúthoz...

HOMUNCULUS
	               Hol a köpönyeg?
	Azzal kell most körültekerned
	a lovagot! Kettőtöket
	elbír, mindeddig, e lebernyeg;
	fényem vezet.

WAGNER
	(aggodalmasan)
	Hát én?

HOMUNCULUS
	       Magad
	itthon művelsz jelentős dolgokat.
	Bújj pergamentet, gyűjtsd recept szerint
	az élet tényezőit össze mind,
	és illeszd egybe azokat vigyázva.
	A magva szép, de a mikéntje szebb.
	Én meg kiruccanok a nagy világba
	s az “i” betűre pontocskát teszek.
	Akkor a nagy terv sikerül,
	és küzdelmedhez méltó lesz a béred:
	pénz, tisztelet, dicsőség, hosszu élet.
	Tudás, erény - talán az is kerül.
	Élj boldogul!

WAGNER
	(szomorúan)
	           Te is! Szívem nehéz.
	Félek, hogy mindörökre messze mész.

MEFISZTÓ
	Gyerünk hát délre! Eszerint
	öcsémuramból vezető lett.
	(Ad spectatores)
	A saját teremtményeink
	végül is a fejünkre nőnek.
KLASSZIKUS BOSZORKÁNYSZOMBAT
PHARSZALOSZI MEZŐK
Sötétség

ERIKHTHÓ
	Ez éjnek rémes ünnepére érkezem,
	mint annyiszor, Erikhthó, én, a búskomor;
	nem oly förtelmes, miként a gyalázatos
	költők túlzó rágalma mondja... A bók s a gáncs
	náluk bővében áll... Ím, újra elfakul
	a szürke sátrak árjától a messzi völgy;
	a gondtelt, borzadályos éj rémképe jő.
	Hányszor újult fel az! s örök időkön át
	felújul itt... Egyik sem engedi át a trónt;
	nem adja azt, ki erőszak árán nyerte el,
	s erő jogán ül ott. Ki nem szilárd ura
	benső magának, kormányozná szívesen,
	kevély önkénnyel szomszédjának szándokát...
	De hajdan nagy példát adott e harcmező:
	mint ront erőszakosabbra az erőszakos,
	a szép szabadság dús füzére miként szakad,
	s élettelen babér zsarnokfőt mint övez.
	Itt tűnt virágkoráról Magnus álmodott,
	az ingó mérlegnyelvre ott Caesar figyelt!
	Megmérkőznek; már tudja a világ, ki győz.
	Vörös lángot vetnek körül az őrtüzek,
	kiontott vér visszfényétől párás a föld,
	s kiket az éj csodás pompája oda csal,
	a hellén mondák légiói sereglenek.
	Tábortüzek körül a múlt sok-sok mesés
	alakja lengedez kószán, vagy nyugton ül...
	A hold bár csorba még, de tündöklőn ragyog,
	s széthinti nyájas fényét, míg emelkedik;
	a fantomsátrak már sehol, csak kék tüzek.
	De mily váratlan hullócsillag száll fölém?
	Ragyogva megvilágít egy hús-vér golyót.
	Életszagot orrontok. S nem közeledhetem
	élőkhöz, mert hisz nékik ártalmas vagyok,
	rossz hírem költi ez, s hasznomra nincs.
	Leszáll a gömb. Előrelátón távozom! (Elvonul)

A légi utasok a magasban

HOMUNCULUS
	Még egyszer körülkerengek,
	lent ijesztő láng vöröslik;
	soha kísértetesebbet
	nem láttam még, mint e völgy itt.

MEFISZTÓ
	Mintha észak káoszára
	nyitnék ódon ablakot,
	annyi itt a ronda lárva,
	itt is otthonos vagyok.

HOMUNCULUS
	Nézd! Ott iszkol el sietve
	egy nagy égimeszelő.

MEFISZTÓ
	Tán inába szállt a mersze;
	látta, mint tűnünk elő.

HOMUNCULUS
	Hadd szaladjon! tedd le inkább
	lovagod, s amit remél,
	teljesíti Meseország:
	mindjárt új életre kél.

FAUST
	(földet érve)
	Hol van Ő? -

HOMUNCULUS
	            Nem tudjuk, de lesznek,
	akik nyomára rávezetnek.
	A lángokat kutatva járd,
	fürgén nyomozz, míg tart az éjjel:
	ki az Anyák közé leszállt,
	megbirkózik minden veszéllyel.

MEFISZTÓ
	Engem más bizgat itt; de jobb
	tanácsot én magam sem adhatok,
	mint ezt: háromfelé szakadva
	induljunk a tüzek közé kalandra.
	S te, csöppség, villogtasd előttünk
	zengő fényed, ha össze kell verődnünk.

HOMUNCULUS
	Így fog ragyogni harsonázva.

Az üveg zengő hangot ad, és vakító sugarat lövell
	Gyerünk! Vadásszunk új csodákra!

FAUST
	(egyedül)
	Ó, hol van Ő? - Nem kérdezem tovább...
	Ha nem ez a rög, mit Ő taposott,
	ha nem csapdostak felé e habok,
	akkor e lég horda az Ő szavát.
	Csoda történt! Görög föld ez alattam!
	Tudtam, amint megérintette talpam;
	álmomba izzó szellem tört be, s tüstént
	lábra álltam, lélekben Antaeusként.
	Együtt lelek itt minden csodalényre,
	lássuk, mit rejt a lángok szövevénye? (El)
A FELSŐ PÉNEIOSZNÁL
MEFISZTÓ
	(fürkészve tekint körül)
	Amíg e kis tüzek között keringek,
	az idegenség szívem elszorítja,
	minden csupasz, a pendely vajmi ritka:
	ledér sphinxek, pimasz, otromba griffek;
	göndör hajú és szárnyas lények ezre
	vetül előlről-hátulról szemembe...
	Én mondom, az illetlenség barátja,
	hogy ez az antik fajzat túl parázna;
	korunk ízlését rájuk kényszerítve,
	divatos mezt kellene húzni mindre...
	Be rusnya nép! Mégis tudom a rendjét,
	köszönnöm illik, én vagyok a vendég...
	Minden jót, szép hölgyek s ti csudavének!

GRIFF
	(recsegő hangon)
	Nem csudavének, hanem csudalények! -
	Csúf név a vén. Mindegyik szóban ott
	cseng az ős tő, amelyből származott:
	véndely, vinnyog, vánnyadt, vanyiga, vinkó,
	etimologice mind egybehangzó
	s lehangoló.

MEFISZTÓ
	           A griffek nem ragoznak
	ezek szerint, bár kedvvel ragadoznak.

GRIFF
	(ugyanolyan recsegő hangon, mint az előbb)
	Az más! Ez a rokonság jól bevált;
	szidhajták, mégis dicsérik kivált;
	ragadj szép lányt, koronát, aranyat,
	nagymarkúhoz Fortuna hű marad.

HANGYÁK
 	(óriási fajtájúak)
	Aranyról van szó? Egykor tömegével
	ástuk el azt a szirtodúkban éjjel;
	de az arimaszposz-nép fölfedezte,
	s rajtunk nevet most, mert elvitte messze.

GRIFFEK
	 Gyerünk hát, fogjuk őket vallatóra!

ARIMASZPOSZOK
	 Ünnep éjén az tiltva van.
	Holnapra pedig volt-nincs arany,
	kedvez tervünknek ez az óra.

MEFISZTÓ
	(aki letelepedett a sphinxek közé) 
	Könnyű és jó megszoknom e vidéket!
	Hisz mindenkit megértek itt.

SPHINX
	Suttogunk halk szellemigéket,
	te pedig testet adsz nekik.
	Mondd meg neved, míg megtudjuk a többit.

MEFISZTÓ
	Számos néven hittek ismerni eddig -
	Nincs itt egy brit sem? E nép elcsatangol
	csatamezőket, vízesést csodálni,
	antik dohú romokra is kiváncsi,
	pedig méltóbb célt lelne itt az angol.
	Tanúskodhatnának, hogy láttak egykor,
	mint old Iniquity-t, színpadjukon.

SPHINX
	Honnan vették ezt?

MEFISZTÓ
	                  Magam sem tudom.

SPHINX
	No jó! De mondd, nem vagy-e kutatója
	a csillagoknak? Mit hoz ez az óra?

MEFISZTÓ
	(föltekintve)
	Hull a csillag, ragyog a holdszelet fenn
	s e meghitt helyre szívesen telepszem,
	hol oroszlánbőrödtől átmelegszem.
	Magasra törni nagyon is veszélyes;
	adj fel talányt, szórejtvény is elég lesz.

SPHINX
	Határozd meg, ki vagy, az kész talány.
	Próbáld, hogy lényed lényegét megoldjad:
	“Egyképp kell a jámbornak s a gonosznak,
	annak vért kell, ha vív aszkéta-tornát,
	ennek cinkos, ha járja a bolondját,
	s mindketten Zeusznak, hogy elűzze gondját.”

ELSŐ GRIFF
	(recsegő hangon) Nem szívelem!

MÁSODIK GRIFF
	(még recsegőbb hangon)
	              Mért sündörög?

MINDKETTEN
	Be rút! Nincs helye a griffek között!

MEFISZTÓ
	(durván)
	Úgy képzeled, csak karmod van kifenve,
	s a vendég körme nem vág elevenbe?
	Próbáld ki!

SPHINX
	(szelíden)
	          Jó, maradj csak; majd belátod,
	hogy miközöttünk nincsen nyugovásod;
	otthon mulathatsz fejedelmi módon,
	de itt rosszkedvű vagy, ha nem csalódom.

MEFISZTÓ
	Ha föltekintek, vonzónak talállak,
	de visszaborzaszt alul a vadállat.

SPHINX
	 Keservesen bűnhődsz itt, te mihaszna,
	mert mancsaink hibátlanok;
	helyedet közöttünk e satnya
	lólábbal nem találhatod.

Szirének hangicsálnak a magasban

MEFISZTÓ
	Mily madarak hintáznak ott a
	partmenti nyárfák tetején?

SPHINX
	Légy résen! Már igen nagyokra
	rakott igát e zöngemény.

SZIRÉNEK
	Ó, miért is kell tinéktek
	rút csodákhoz korcsosulni!
	Nagy csapatban szárnyalunk mi;
	halljátok, mint zeng az ének?
	Így vigadnak a szirének.

SPHINXEK
	(kigúlyolják őket,
	ugyanarra a dallamra)
	Hívjátok le őket onnan!
	Mindahánynak ott a lombban
	undorító héjakarma,
	s aki felfülel a dalra,
	rontva ütnek rajt azon.

SZIRÉNEK
	Áldozzunk a tiszta vágynak,
	mely az ég alatt elárad!
	Félre most, gúny s rágalom!
	És kedves vendégeinket
	nyájas arc, derűs tekintet
	várja vízen, szárazon.

MEFISZTÓ
	Csinos zöngék, vadonatújak,
	hol a toroknak és a húrnak
	hangja ölelkezőn libeg.
	Nekem hiába döngicsélnek:
	fülem bizsergeti az ének,
	csak a szívem marad hideg.

SPHINXEK
	 Szívről ne szólj! Nincs foganatja.
	Kebledben, mint arcod mutatja,
	egy ráncos bőrzacskó fityeg.

FAUST
	(odalép)
	Milyen mesés! Csodálom élvezettel;
	itt még a torzban is nagyságot fedezek fel.
	Érezni vélem már a sors kegyét;
	hová ragad e mélyértelmű kép?
	(A sphinxekre)
	Oidipusz állott lábánál ezeknek;
	(A szirénekre)
	és Ulixes ezek előtt gúzsban tekergett;
	(A hangyákra)
	általuk gyűlt halomba az arany;
	(A griffekre)
	ők őrizték híven s hiánytalan.
	Bensőmet új szellemmel hatja át a
	dicső képek, nagy emlékek varázsa.

MEFISZTÓ
	Különben átkoznád e fajzatot,
	bár most igen szíveled őket;
	hol a Kedvest keressük, ott
	még a szörnyek is tetszetősek.

FAUST
	(a sphinxekhez) Ti női képmások, feleljetek:
	ki látta Helénát közületek?

SPHNXEK
 	Nem értük meg korát, hisz Herkulesnek
	kezétől maradékaink elestek.
	Kheirónnál kell választ keresned;
	a szelleméjben körbe itt üget;
	ha szóba áll veled, mozdul ügyed.

SZIRÉNEK
	Tejben-vajban fürdenél te!...
	Hős Ulixes itt tanyázott,
	s távozóban nem gyalázott,
	rólunk ő sokat mesélne;
	még kevésbé titkolóznánk
	teelőtted; térj be hozzánk,
	zöld tengerben kis szigetre.

SPHINX
	Ó, nemes szív, ez kelepce.
	Ulixes kötele helyett
	jó tanácsunk tartson ma féken;
	s megtudod azt, amit igértem,
	ha a nagy Kheirónt megleled.

Faust eltávozik

MEFISZTÓ
	(bosszúsan)
	Mi szárnyal el s károg rekedten?
	Szemmel követni lehetetlen.
	E fürge madarak felettem
	kedvét szegnék bármely vadásznak.

SPHINX
	Gyorsabb e raj a téli szélnél,
	Alkidész nyilának nehéz cél;
	a sztümphalidák, ők cikáznak,
	s e sascsőrű, lúdlábú szörnyek
	károgva minket üdvözölnek.
	Szeretnének körünkbe jutni,
	szerintük rokonok vagyunk mi.

MEFISZTÓ
	(szinte ijedten)
	Más pereputty is sziszeg ám ott.

SPHINX
	Sohase aggódj emiatt!
	Azok a lernai hydra rég levágott
	fejei, mik ma is rátartiak. -
	No, de mi lelt egyszerre, mondd csak?
	Izegsz-mozogsz. Mily izgatott vagy!
	Hová indulsz? No, csak szaladj hát!...
	Látom, a lányok elcsavarták
	a fejed. Sose zavartasd magad.
	Menj üdvözölni bájos arcokat!
	A lámíák ők, furfangos cemendék,
	csupa mosolygó ajk és szemtelen kép,
	tudják, a szatírnak mi kell;
	baklábad náluk kész siker.

MEFISZTÓ
	Maradtok? megtalállak visszatérve?

SPHINXEK
	 Igen!
	     Vegyülj a léha csőcselékbe.
	Sok ezredéve trónolunk mi helyben,
	Egyiptomból mindmáig rendületlen.
	S kik szemmel tartják helyzetünket,
	nap- s holdszakaszt azoknak mink szabunk meg.
	Népek sorsáról mi döntünk
	óriás gúlák alatt,
	árvíz, béke, harc köröttünk,
	s arcunk egykedvű marad.
AZ ALSÓ PÉNEIOSZNÁL
Péneiosz vizektől és Nimfáktól körülvéve

PÉNEIOSZ
	Élénkülj, te nádi zsongás!
	Suttogj, testvérsás-zsibongás.
	Dúdolj, fűz, zizegj, te lenge
	rezgőnyárfalomb fülembe,
	míg álmomból ébredek!...
	Ég-föld-rázó mély morajra
	riadok föl, mely zavarja
	békés hömpölygésemet.

FAUST
	(a folyóhoz közeledve)
	Hogyha jól hall a fülem még,
	azt kell hinnem, hogy e cserjék
	s fák lombkárpitján keresztül
	emberfélék hangja csendül.
	Tán fecsegnek a habok ma?
	Vagy tréfás szellő csacsogna?

NIMFÁK
	 (Fausthoz)
	Jó lenne tenéked
	a gyepre ledőlnöd,
	a hűsben erőre
	kapnál, te törődött;
	élvezd a nyugalmat,
	mely számkivetett;
	dúdolva, csevegve
	zárjuk le szemed.

FAUST
	Ébren vagyok! Ó, tünemények,
	kiket szememmel látni vélek,
	maradjatok velem ti még.
	Csodásan elfogódva állok!
	Emlékek ők vajon, vagy álmok?
	Egyszer már elbűvölt e kép.
	A lágyan ringó, dús bozótnak
	hűsén kis csermelyek lopódznak,
	vizük nem zúg, halkan csobog;
	s hol összefutnak az erecskék,
	sekély vizű fürdőmedencét
	vájnak a kristályos habok.
	Fiatal nők viruló teste,
	a víztükörtől visszaverve,
	a szemnek kétszeres varázs!
	A fürdőző víg társaság hol
	bátran úszik, hol félve gázol,
	s van vízi harc, sikongatás.
	Gyönyörből ez elég lehetne,
	legeltethetném, a szemem, de
	gondolatom nem áll meg itt.
	Tekintetem csak arra fordul,
	hol a buja, zöld lombokon túl
	a szép királynő rejtezik.
	Mily csodás! Hány fejedelmi
	hattyút látok útra kelni
	a kis öblöcskék felől.
	Ringanak kényes-szelíden,
	de fejüket büszke ívben,
	öntetszelgőn szegve föl...
	Most az egyik, aki nyilván
	legrátartibb, mint a villám,
	a raj közt utat hasít
	felborzoltan, mintha tolla
	hullámok hulláma volna,
	s így nyomul a szent helyig...
	Sima tollakkal, tündökölve
	úszkál a többi hattyu föl-le
	s remek viaskodásba fog,
	hogy a riadt lányok figyelmét
	szolgálatukról eltereljék,
	s csak magukat féltsék azok.

NIMFÁK
	 Hajtsa most fülét ki-ki
	a zöld partra s hallgatózzon;
	lódobogást hallani
	messziről, ha nem csalódom.
	Bár többet tudnék felőle,
	ki az éj gyors hírvivője?

FAUST
	Mintha ló vágtatna erre,
	és alatta a föld remegne.
	Szemem figyeld!
	Nem várom a sikert
	ezek szerint hiába?
	Ó, csodáknak csodája!
	Lovas poroszkál, erre tartva,
	mily bátor, értelmes az arca,
	lova a hónál is fehérebb...
	Ráismerek, ő Philüra
	híres-nevezetes fia! -
	Állj, Kheirón! állj! Beszédem volna véled...

KHEIRÓN
	Mi az? Mi baj?

FAUST
	             Lassítsd meg léptedet!

KHEIRÓN
	Nincs rá időm.

FAUST
	             Úgy hadd menjek veled!

KHEIRÓN
	Ülj fel! Így kérdhetem meg útirányod
	kényelmesen. Állsz s nézed a vizet;
	átviszlek a folyón, ha úgy kivánod.

FAUST
	(felülve)
	Vígy bárhová. Örök hálám tied...
	Ime, a jó tanító, a nagy ember,
	ki hősi sarjakat dicsőn nevelt fel,
	az Argonauták színét-virágát
	s mind, kik alkotják a költő világát.

KHEIRÓN
	Ne bolygasd ezt! Becsületet
	Mentór képében még Pallasz se szerzett;
	maguk feje után mennek az emberek
	végül, mint kiket nem neveltek.

FAUST
	Az orvost, ki minden gyökért
	ismer, minden növényhez ért,
	ki által enyhül kór, seb, gyötrelem,
	testi-lelki erőben ölelem!

KHEIRÓN
	Gyógyítottam harcban kapott
	sebet, segítve hősökön, de
	javasasszonyok és papok
	léptek végül is örökömbe.

FAUST
	Te igazi nagy férfi vagy,
	ki dicséretre mit sem ad,
	sőt azt szerényen elkerüli,
	mondván: nem ő az egyedüli.

KHEIRÓN
	 Úgy látom, nagy képmutató vagy,
	ki bókol a népnek s a trónnak.

FAUST
	Annyit mégiscsak vallj be, hogy nagy
	alakjait jól ismerted korodnak,
	s tettekkel törtél az Eszményire,
	idődet félistenként élve le.
	Mondd meg tehát, a sok-sok hős szereplő
	közül ki volt szerinted a legelső?

KHEIRÓN
	A hős argonauták hajóján
	mindenki bátor volt a maga módján,
	kit-kit más-más erő hevített,
	s miben a többi gyarló volt, segített.
	A Dioszkurok diadalt arattak,
	hol duzzadó ifjúság bája hathat.
	Ha döntés, gyors tett társaik javát
	szolgálta, helytállt a két Boreád.
	Higgadt, bölcs, jótanács-tudó, erős
	volt Iaszon, ez a nők-kedvelte hős.
	És Orpheusz, a gyöngéd, halk, merengő,
	hatalmas volt, ha lantot pengetett ő.
	Lünkeosz sasszeme megóvta sokszor
	a szent hajót szirtektől, zátonyoktól.
	Vésszel jobb együtt szembeszállani:
	ha egy helytáll, dicsérik társai.

FAUST
	S vajon hallgatnál Herkulesről?

KHEIRÓN
	Ó, jaj, sóvárgásom ne keltsd föl...
	Phoebust nem láttam azelőtt,
	sem Árészt, sem Hermészt, de látták
	szemeim színről színre őt,
	az ember isten-ideálját.
	Született király volt e szép, sőt
	elragadó ifjú, aki
	bátyját, no meg a legigézőbb
	asszonyokat szolgálta ki.
	Gaia nem szül még egyszer ilyet,
	se Hébé égbe nem vezet;
	dalért hiába küzd az ihlet,
	hiába gyötrik a követ.

FAUST
	A művésznép hivalkodik csak,
	véső olyat sosem farag.
	A legszebb férfit, lám, leírtad,
	s a legszebb nőről nincs szavad?

KHEIRÓN
	Eh!... Mit számít a női szépség,
	e kőbe dermedt műremek!
	Magam csupán oly lényt dicsérnék,
	kiben friss életkedv pezseg.
	A szépség csak magának áldoz,
	de bárkit meghódít a bájos,
	mint Heléna, kit vittem én.

FAUST
	Vitted őt?

KHEIRÓN
	         A hátamon ült fenn.

FAUST
	Az eszem úgy sincs már helyén,
	s most még ily drága helyre ültem!

KHEIRÓN
	Hajamba így kapaszkodott,
	ahogy te most.

FAUST
	             Odavagyok
	egészen! Mondd el, mint esett?
	Ő az én egyetlen szerelmem!
	Ó, hova, merre mentetek?

KHEIRÓN
	Kérdésedre könnyű felelnem.
	Dioszkur-bátyjai a szép hugocskát
	rablók kezéből kiszabaditották.
	S azok, kik győztek még minden tusán,
	elszántan vágtak a futók után.
	Az eleusziszi mocsár előtt
	megálltak a menekülők;
	láboltak a fiúk, én úszva keltem által;
	a lány leszállt, hízelkedően
	simogatta vizes sörényem,
	s kecses-bölcsen, büszkén köszönte meg.
	Mily ifjú báj! Vén szívem repesett!

FAUST
	Tízéves volt csak!...

KHEIRÓN
	                  Lám, hatott reád a
	szövegkritikusok önámítása.
	Az antik mondák nője különös lény.
	Így festi őt le a poéta-önkény:
	nem lesz se vén, se hervatag,
	mindig kívánatos marad.
	Zsengén csábul el, vénen is megejtő;
	nem sokra nézi az időt a költő.

FAUST
	Hát álljon ő is az idő felett!
	Akhileusz is csak Pheraén lelte meg,
	időn kívül maga is. Üdvök üdve
	a szerelem a sors ellen kiküzdve!
	S a páratlan formát életre én
	vágyam hatalmával ne kelteném?
	Az örök lényt, ki isteni ranggal ékes,
	nagy s mégis gyöngéd, fennkölt s mégis édes!
	Rég láttad; s én ma láttam őt, ki bájos
	és szép, felette szép s felette csábos.
	Gúzsban vergődik elmém s testi lényem;
	nem élhetek tovább, ha el nem érem.

KHEIRÓN
	Jó idegen! ki emberként rajong,
	az szellemszemmel nézve sült bolond.
	De pártfogol ma a szerencse,
	mert minden évben csak pár röpke percre
	szoktam betérni Aesculap
	lányához, Mantóhoz, ki halk imát
	rebeg, hogy adjon önhírére atyja,
	sugározzon fényt az orvos-agyakba,
	s a dőre gyilkolást hagyassa abba...
	Ő a Szibülla-céh legkedvesebbje,
	nem rángatózik, jót tesz, szíve szende;
	gyógygyökerekkel kis idő alatt
	gyökeresen kiirtja bajodat.

FAUST
	Nem kell gyógyulás, épeszű vagyok még;
	hisz úgy többiekhez aljasodnék.

KHEIRÓN
	Ne vesd meg a nemes forrást! Azonban
	célunkhoz értünk. Szállj le gyorsan!

FAUST
	Mondd, a kövecses medren át milyen
	partra hoztál e rémes éjjelen?

KHEIRÓN
	A Péneiosz s Olümposz közti róna
	e föld, itt tört görög hadakra Róma;
	nagy ország omlott össze itt, királya
	futott, s polgár-vezéré lett a pálma.
	Nézz föl! Magasztosan előtted áll
	az örök templom, rásüt a holdsugár.

MANTÓ
	(odabenn, álomba merülve)
	Paták dobognak
	lépcsőin templomomnak.
	Kik jönnek? Félistenek?

KHEIRÓN
	Úgy van!
	Nyisd ki végre a szemed!

MANTÓ
	(fölébredve)
	Üdv! rád sosem várok hiában!

KHEIRÓN
	Hisz templomod áll még szilárdan!

MANTÓ
	Bolygásodnak nincs soha vége?

KHEIRÓN
	Téged körülölel a béke,
	míg keringek kedvem szerint.

MANTÓ
	Én várok, s az idő kering.
	Hát ez ki?

KHEIRÓN
	         Ő e hírhedett
	éj örvényéből érkezett.
	Helénának lett a bolondja,
	Helénát kívánja rajongva;
	hogy s mint kezdje, ez most a gondja;
	aesculapi kúrára méltó.

MANTÓ
	A lehetetlenért harcolni szép s jó.

Kheirón már messze jár

MANTÓ
	Lépj hát be, vakmerő, remélhetsz!
	Ez a sötét út visz Perszephonéhez,
	ki az Olümposz üreges
	mélyében tiltott hírre les.
	Ez az a hely, hol Orpheuszt beloptam;
	vedd több hasznát! előre! gyorsan!

Alászállnak
A FELSŐ PÉNEIOSZNÁL, MINT AZELŐTT
SZIRÉNEK
	Be a Péneioszba mind!
	Ússzunk hullámot kavarva,
	énekeljünk dalra dalt, s a
	csüggedt nép is örül megint.
	Vízen kívül nem terem
	boldogság! Menjünk sereggel;
	vár reánk az Égei-tenger,
	ott vidulnánk szüntelen.

Földrengés

SZIRÉNEK
	Megfordul az ár pezsegve,
	ágyában nem hömpölyög le;
	víz torlódik, föld remeg,
	part s meder füstől, reped.
	Gyertek mind! Fussunk tova!
	Nem hoz ránk jót e csoda.
	Ékes, víg vendégsereg, fel!
	Szép ünnepre vár a tenger,
	hol csillámló hab locsolja
	a fövenyt halkan csobogva,
	hol kettőzött Luna arca,
	s szent harmat hull vízre, partra.
	Ott szabad, mozgalmas élet,
	itt riasztó földlökések;
	aki nem fut, esztelen!
	Borzadály ül e helyen.

SZEISZMOSZ
	 (a mélyben morogva és dübörögve)
	Most még egy nyomást serényen,
	toljuk vállal is keményen!
	Hogyha a felszínt elérem,
	nem lesz ott ellenfelem.

SPHINXEK
 	Mily riasztón reng a föld, és
	mily szörnyű e rút dübörgés!
	A talaj remegve ing már,
	s minket jobbra-balra himbál!
	Mily kegyetlen gyötrelem!
	A pokol bár ellenünk tör,
	mégse mozdulunk helyünkről.
	Csudamódon domborodva
	földpúp támad. S föl ki tolja?
	Az az agg, ki rég, de rég
	ősz már, s Délosz szigetét,
	egy szülő nőt pártfogolva,
	víz alól magasba nyomta.
	Küzdve gyúrja, gyűri, tolja,
	görcsösen feszül a karja,
	görnyedt Atlaszként emel föl
	altalajt s földet gyepestől,
	kő, agyag, homok kifordul,
	míg e békés partokon dúl.
	Ferde sávot tép eként e
	völgy nyugalmas felszinébe.
	Szörnyerővel, meg se rogyva
	- hátán roppant kőkolonca -,
	mint gyámszobrok óriása
	áll, mellig még földbe ásva;
	följebb hasztalan hatolna,
	sphinxek súlya visszanyomja.

SZEISZMOSZ
 	Mindezt egyedül én csináltam,
	ki fog derülni érdemem:
	lehetne a világ ily szép s hibátlan,
	ha én nem rázom s rengetem? -
	Övezhetné a hegytetőket
	a tisztán tündöklő azúr,
	ha egykor nem tolom fel őket
	festői szép látványokul?
	Az Éj s a Káosz megcsodálta,
	e két nagy ős, virtuskodásomat,
	a Péliont s Osszát dobálva
	labdáztunk, én meg a titáncsapat.
	Így tomboltunk ifjú hévvel, de végre
	megúntuk ezt, és két hegyet
	odacsaptunk a Parnasszosz fejébe
	galádul, mint egy dupla süveget...
	Most Apolló elidőzik ottan,
	s boldog múzsák veszik körül.
	Sőt Juppitert is a magasba toltam,
	ki trónján villámolva ül.
	Erőm ma is felszínre tör még
	a mélységből hatalmasan,
	s új életre hívja e környék
	víg lakóit harsány szavam.

SPHINXEK
	 Azt hinnénk, e tornyosuló
	hegy ősrégi a javából,
	de láttuk, hogy a vajúdó,
	föld mint lökte ki magából.
	Bozótos erdő lepi a hegyet,
	de szikla még sziklára hengereg;
	a sphinxek rá ügyet se vetnek:
	szent helyzetünkben semmi se rendíthet meg.

GRIFFEK
	 Minden résben aranypikkely,
	aranyszemcse csillámlik fel,
	Mily kincs! S el mások ragadják?
	Rajta, szedjétek ki, hangyák.

ÓRIÁSHANGYÁK 
KARA	 Ti fürgén hemzsegők,
	föl, föl sietve,
	az óriás erők
	alkotta hegyre.
	Csak résről résre fel!
	Gyorsan ki és be!
	Nincs ott egy morzsa, mely
	sokat ne érne.
	Akármily eldugott
	s bármily parányi,
	rá kell a zegzugok
	között találni.
	A hangyálló rajok
	mind azt kutassák.
	Aranyat hozzatok,
	ne a salakját!

GRIFFEK
	 Ide, ide az aranyat;
	Halmára karmunk rátapad;
	e legjobb fajtájú retesz
	a nagy kincs gondos őre lesz.

PÜGMAIOSZOK
 	Honnan jöttünk, merre jártunk,
	nem tudjuk, de itt vagyunk.
	Köd előttünk, köd utánunk,
	hipp-hopp, csak betoppanunk!
	Mert víg életünknek áldott
	fészke minden tartomány;
	sziklaháton rés ha tátog,
	törpében sincs ott hiány.
	Törpe s törpenő serényen
	dolgozik, mind mintapár;
	nem tudhatjuk, hogy az Éden-
	kertben is így volt-e már?
	Mégis jobb itt, hol szerencse-
	csillagunk feltündökölt,
	mert sorsunk bármerre vetne,
	buzgón szül anyánk, a föld.

DAKTÜLOSZOK
	 Egy éj alatt anyánk
	megszült millió parányt,
	s bármily pirinyó a porontya,
	bőven talál rokonra.

A PÜGMAIOSZOK 
VÉNEI	Itt remekűl el-
	fér huta, műhely!
	Láss a dolognak;
	győz, aki gyorsabb!
	Kedvez a béke;
	fegyvere, vértje
	lesz a seregnek,
	hogyha siettek.
	Lepd el a bércet,
	hangyaraj, és szedd
	össze az ércet!
	Daktüloszok, ti
	bárha hüvelyknyi,
	számra erős nép,
	fát ide s rőzsét
	most a parázsló
	tűzre, varázsló
	szénégetőcskék.

GENERALISSIMUS
	 Íjat a kézbe,
	kócsag-ölésre,
	mely sokezerszám
	száll a tavacskán,
	fészkel a partokon,
	s büszke madár nagyon.
	Rányilazunk!
	Mind lekaszáljuk,
	s felcicomázzuk
	vassisakunk.

HANGYÁK ÉS
DAKTÜLOSZOK	Senki se ment meg!
	Hogy vasat öntsünk,
	vasra veretnek.
	Rázni bilincsünk
	még ma csak árthat;
	tűrjük igánkat!

IBÜKOSZ DARVAI
 	Vészkiáltások, riasztó
	szárnyverések, tompa jajszó!
	Mily nyögés, mily vad sikoly!
	Még hozzánk is felhatol!
	Mind, de mind halomra ölték,
	vérüktől a tó vörös még.
	És a ritka kócsag-ék a
	torz mohóság martaléka;
	mint bokréta, leng a hitvány
	csámpás hájasok sisakján.
	Bajtársak, ti tengereknek
	vándor V-betűi, gyertek,
	bosszuljuk meg, mint rokon had,
	vesztét annyi jó rokonnak.
	Vérünk őértük folyik.
	Irtsd a bestét holtodig!
	(Krúgatva szélednek szét a levegőben)

MEFISZTÓ
	(a síkon) Észak boszorkahadát még ráncba szedném
	itt nem tart tőlem a sok idegen rém.
	Jobb tanya a mi Boszorkány-hegyünk:
	ott eligazodunk, bárhol legyünk.
	Ilse asszony kövén ül, s ránk ügyel,
	csúcsán gubbaszt Henrik, s nem alszik el,
	a két Horkantó rádörrent Elendre,
	de ennek ezredévig ez a rendje.
	Míg itt ki tudja, hogy alatta nem
	hólyagzik-e fel a föld hirtelen?...
	A völgyi sík úton vígan megyek,
	s egyszerre csak mögöttem fölmered
	egy hegy; túlzás hegynek neveznem,
	de sphinxeimtől elválaszthat engem -
	A völgy mentén alácikázva, lángok
	lobogják még körül e furcsaságot...
	Táncol, lebeg, hátrál, majd csalogat
	s kacéran bűvöl a ledér csapat.
	Csak okosan! Bárhol lel jó falatra
	a vérbeli ínyenc, el nem szalasztja.

LAMÍÁK
	 (Mefisztót maguk után csalogatva)
	Rajta, előre!
	Egyre tovább még!
	S majd ha megállunk,
	járjon a szájunk;
	nagyszerű játék
	futni előle;
	adta kujonja,
	hadd vezekeljen.
	Mind nehezebben
	botladozik, de
	mégse marad le;
	lába merev;
	nyögve, de vonja,
	s egyre követ!

MEFISZTÓ
	(megáll)
	Rút sors! Fajankó férfifajta!
	Ádám óta méltók a szarvra!
	Vének leszünk, de bölcsek-e?
	Ma is bomolnál egyre te!
	Tudjuk, hogy fabatkát sem ér e népség;
	testét fűzi, kenceficéli képét.
	Hogy jól visszaöleljenek, ne várjuk,
	mállik markunkban minden porcikájuk.
	Tudjuk, látjuk, torkig vagyunk velük,
	s lám, táncolunk, ha szól a szajhafütty!
	(Pihenőt tart)

LAMÍÁK
	 Állj! Habozik, töpreng, topog.
	Elébe! Meg ne szökjék valahogy!

MEFISZTÓ
	(tovább baktat)
	Gyerünk! Nem kell balgán gyötörnöd
	fondor kételyekkel magad;
	hisz ki az ördög lenne ördög,
	ha nem volna boszorkahad!

LAMÍÁK
	(a lehető legcsábosabban)
	Fogjuk körbe hérószunkat!
	Bizonyos, hogy egyikünkért
	szíve forró lángra gyullad.

MEFISZTÓ
	Ha hihetnék a homálynak,
	helyre nőknek mondanálak;
	egyelőre nem szapullak.

EMPUSZA
 	(odatolakszik)
	Még engem se! S most közétek
	e jogon én is belépek.

LAMÍÁK
	Maradna bár örökre távol,
	játékrontó ő a javából.

EMPUSZA
 	(Mefisztóhoz)
	Szamárlábú kedves hugocskád,
	Empusza jön örvendve hozzád!
	Lólábad nem veszem zokon,
	légy üdvözölve, jó rokon!

MEFISZTÓ
	Idegenekre számitottam,
	s köröttem, jaj, csupa rokon van;
	régi könyvet lapozva, látom
	a Harztól Hellaszig családom!

EMPUSZA
	 Cselekszem, mit se halogatva;
	bújhatnék száz meg száz alakba;
	tiszteltedre viselek
	most ily csinos szamárfejet.

MEFISZTÓ
	Úgy veszem észre, ez a fajta
	a rokonságot sokra tartja;
	akárminő a többi, hagyján,
	de a szamárfőt megtagadnám.

LAMÍÁK
	Hagyd ezt a rondát! Ami csak
	szép s kedves, tőle elriad;
	ami szép s kedves volna, már
	nincs többé, ha ez rátalál!

MEFISZTÓ
	Ennyi szép, karcsú húgomasszony
	láttán nem kevéssé gyanakszom;
	rózsás arcuk mögött esetleg
	átváltozások fenyegetnek.

LAMÍÁK
	Tégy próbát! itt vagyunk sereggel.
	Markolj! S ha a szerencse kedvel,
	tiéd lesz a legjobb falat.
	Sóváran kornyikálsz egész nap?
	Udvarlónak bizony pocsék vagy,
	feszítesz s fölfúvod magad! -
	Végre itt áll köztünk a gyáva;
	hulljon le arcunkról a lárva,
	lássa, mi rejlik az alatt.

MEFISZTÓ
	A legszebb éppen nekem való lesz...
	(Átöleli) Ó, jaj! Hiszen száraz karó ez!
	(Egy másikat ragad meg) Hát ez?... Be förtelmes pofa!

LAMÍÁK
	Tán jobbat érdemelsz? Soha!

MEFISZTÓ
	Megfelelőbb lesz ez a pöttön...
	Kezemből gyík surran ki rögtön,
	a copf meg kígyó módra ráng.
	Ezt a nyurgát el nem szalasztom...
	Thyrsusnyelet szorít a markom,
	fenyőtobozzal fej gyanánt!
	Mi lesz hát?... Itt jön egy kövérebb,
	akitől kárpótlást remélek.
	Legyen! Még egy próbát teszek.
	Buján rengő-ringó alakja
	keleten kincset érne... Sajna,
	szétpukkad, mint a pöfeteg!

LAMÍÁK
	Szétrebbenünk, majd körbefogjuk
	a besurrant boszorkafattyút sötét
	rajban, váratlanul!
	Cikázzék rémítőn körötte
	denevérszárnyak néma röpte!
	Még így is olcsón szabadul.

MEFISZTÓ
	(megrázkódik)
	Sokkal okosabb, látom, itt se lettem.
	Észak is, Dél is tűrhetetlen;
	itt s ott kísértet-förtelem,
	költő és nép ízléstelen. -
	Itt maszkabált láthatni, s ez,
	mint mindenütt, érzéki hecc.
	Bájos maszkákkal kergetőztem,
	s akit megfogtam, attól megriadtam...
	Hiszen csalhatnának felőlem,
	csak áltatnának hosszasabban.
	(Eltéved a sziklák között)
	Hol is vagyok hát? Merre térjek?
	Itt ösvény volt, most törmelékhegy.
	S ahol jövet sík volt a pálya,
	a görgeteg utamat állja.
	Hiába mászom föl s megint le;
	hol bukkanok rá sphinxeimre?
	Még gondolatnak is bolond:
	egy éj alatt ekkora domb!
	Ez aztán boszorkánygalopp,
	még a hegyük se jár gyalog.

OREIÁD
	 (egy természetes eredetű bércről)
	Itt hágj fel! Ős bérc az enyém,
	ősidőktől így áll helyén.
	Tiszteld sziklás meredekét,
	mely a Pindosz nyúlványa még!
	Így álltam akkor is szilárdan,
	mikor Pompeiust futni láttam.
	Míg e tévhit-alkotta bérc itt,
	ha a kakas szól, elenyészik.
	Nem egy ilyen mesét láttam magam,
	mely kél s eltűnik nyomtalan.

MEFISZTÓ
	Tölgyek sorával övezett,
	nemes fő, tisztesség neked!
	Ragyogjon bár a holdvilág,
	homályodat nem járja át. -
	Azonban a cserjék alatt
	egy gyönge kis fénypont halad.
	Hogy összevág minden! Hisz itt
	Homunculus közeledik!
	No, merre jártál, kis legény?

HOMUNCULUS
	Helyről helyre libegtem én,
	s létezni vágyom a legjobb értelemben;
	üvegemet szétvetném száz darabra,
	de amit eddig megfigyeltem,
	nem merek behatolni abba.
	Megsúgnám, ha köztünk maradna:
	kihallgattam imént két bölcselőt.
	Természet! Természet! - ezt zengik ők.
	Hozzájuk kívánok szegődni,
	a földi létnek nyilván ismerői,
	tehát kioktathatnak engem,
	hogyan kell bölcsen nyélbeütni tervem.

MEFISZTÓ
	A magad szakállára tedd azt.
	Mert hol a kísértet tanyát ver,
	a filozófus is hazát lel;
	kegyes szakértelemmel aztán
	gyárt új kísértetet tucatszám.
	Ha nem tévedsz, nem térhetsz soha észhez.
	Léteznél? Magad szakállára létezz!

HOMUNCULUS
	A jó tanácsot sem kell lebecsülni.

MEFISZTÓ
	Menj hát oda! S majd meglátjuk, mi sül ki.

Elválnak

ANAXAGORASZ
	(Thalészhez) Mégsem hajlik meg makacs elméd?
	Hogy jobb meggyőződésre térj, mi kell még?

THALÉSZ
	Meghajol a hullám a szél előtt,
	de a zord szikla elriasztja őt.

ANAXAGORASZ
	Tüzes gőzök nélkül e szirt sem állna.

THALÉSZ
	A nedvesség az élet melegágya.

HOMUNCULUS
	(kettőjük között) Hadd sétálgassak veletek,
	magam is létért epedek!

ANAXAGORASZ
	Szült-e valaha is egy éj alatt
	ilyen hegyet, ó, Thalész, mocsarad?

THALÉSZ
	Nincs a természet s alkotó hatalma
	órákra, napra, éjre ráutalva.
	Formát szabály szerint mindennek ő ad,
	s még legnagyobb művében sincs erőszak.

ANAXAGORASZ
	De itt volt! Plutón ádáz tüze győzött,
	szörnyűt robbanva aioloszi gőzök
	törték át a föld ős kérgét, s ezek
	nyomában új hegység keletkezett.

THALÉSZ
	De véle a jövőben mit nyerünk?
	Nos, itt ál, s végül is nem árt nekünk.
	Az efféle vita időt rabol csak
	s port hint szemébe a tudatlanoknak.

ANAXAGORASZ
	Már ellepték a sziklarések
	kis mürmidonjai a bércet;
	pügmaioszok, hangyák, manócskák,
	s a többi apró, fürge jószág.
	(Homunculushoz)
	Sohase törtél nagyra te,
	elzárkóztál, mint remete;
	de ha kedved szottyanna rája,
	te leszel e kis nép királya.

HOMUNCULUS
	Nos, Thalészünk?

THALÉSZ
	                Nem helyeselném;
	kicsikkel kicsi az eredmény,
	nagyokkal lesz nagy a kicsi.
	Nézd, mint kelt a nép közt a darvak
	sötét felhője riadalmat!
	Félne királyuk is velük.
	Csőrszegezve, karmot meresztve
	csapnak le már a kicsinyekre;
	villog fölöttük végzetük.
	A kócsagot gazul halomra
	ölték, békés tavukra rontva.
	S hol hullt a gyilkos nyíleső,
	bősz bosszú vérvetése nő,
	s rokon-harag tombol veszetten
	a beste pügmaiosz-faj ellen.
	Mit használ lándzsa, pajzs, sisak?
	Mit érnek most a büszke tollak?
	Daktüloszok, hangyák loholnak!
	Inog, fut, felbomolt a had.

ANAXAGORASZ
	(némi szünet után, ünnepélyesen)
	Eddig a földalattiakat dicsértem,
	de most a pártfogást fentről remélem...
	Te, ott fent örök életű,
	három arcú, három nevű,
	fordulj szorongatott népem felé,
	Diana, Luna, Hekaté!
	Te keblet telítő, mélyekben ismerős,
	te békésen sütő, te meghitt és erős,
	tárd fel árnyaid rémes üregét,
	ne várjon ős hatalmad bűvigét!
Szünet
	Imám korán hatott?
	Égbe száll,
	s megbontja már
	a természet rendjét legott?
	S az istennő köríves trónja egyre
	közeleg, nőttön növekedve.
	Elborzadok láttára, oly nagy!
	Tüze sötét bíborba olvad...
	Állj! vagy ránk hull vészes korongod,
	s a földet a tengerrel egyberontod!
	Hát igazán gonosz varázs hatott rád?
	A thesszáliai boszorkák
	ösvényedről dallal lecsaltak,
	s kicsikarták ártó hatalmad?...
	A fényes pajzsot árny borítja,
	most meghasad, s villog vakítva!
	Mily recsegés! Minő süvöltés!
	Mennydörgés, rá szélvész-üvöltés! -
	A trón elé kell, hogy lerogyjam -
	Bocsáss meg! Mindezt én okoztam.
	(Arcra borul)

THALÉSZ
	Mi mindent nem látott s hallott szegény!
	Mit sem észleltem, s kétlem én,
	hogy bármi történt volna vélünk.
	Valljuk be csak, bolond órákat élünk,
	s kényelmesen ring fent az égen
	Luna, előbbi helyzetében.

HOMUNCULUS
	Látod, a pügmaiosz-tetőt?
	A hegy kerek volt, s csúcsa nőtt.
	Éreztem - a föld beledöngött -
	a holdból hulló sziklatömböt;
	péppé zúzta, akit talált ott,
	megölt ellenséget, barátot.
	E tudományt mégis dicsérem,
	hisz nem volt tréfadolog ám
	lentről, fentről rakni serényen
	ezt a hegyet egy éjszakán.

THALÉSZ
	Nyugodj meg! Agyrém volt csupán.
	Hadd vesszen ott a beste faj!
	Hogy nem voltál király, sebaj.
	Jöjj, áll a bál a tengeren még,
	a csodalény ott drága vendég.

Eltávoznak

MEFISZTÓ
	(a túlsó oldalon felkapaszkodik)
	Itt zord szirtkaptatón kell fölhatolnom,
	s vén tölgyek görcsös gyökerébe botlom!
	A Harz-hegység gyantás párája holmi
	szurokbűzzel vegyül, s azt jó szagolni;
	hát még a ként... De itt a görögöknél
	az ilyen drága illat szerfölött gyér;
	mivel szítják, ki kell hogy szimatoljam,
	a kínt s a lángot ezek a pokolban?

DRÜÁD
	Otthon tán a magad módján okos vagy,
	de nem látszol külföldön járatosnak.
	Miért, hogy szíved egyre haza vágyik?
	A szent tölgyek méltóságát csodáld itt.

MEFISZTÓ
	Mit elhagytunk, eszünk azon jár;
	paradicsom marad a megszokott táj.
	De mondd, mily hármas szörnyeteg
	gunnyaszt ott, félhomályán az odúnak?

DRÜÁD
	A phorkidák ők! Menj csak közelebb,
	s beszélj velük, bár iszonyúak.

MEFISZTÓ
	Miért ne! - Nézek, s borsódzik a hátam!
	Bármily önhitt vagyok, beismerem:
	ilyen förtelmet sohasem,
	még a mandragórák közt se láttam...
	A hajmeresztő ősi vétkek
	nem látszanak-e semmiségnek,
	ha e szörnyháromszög riaszt?
	A poklunkbéli borzadalmak
	küszöbén se tűrnénk e fajt; csak
	a szépség földjén ismerik,
	és neve antik mázt nyer itt...
	Mozgolódnak, hogy közelükbe érek,
	sipítoznak a vámpír-denevérek.

EGYIK PHORKIDA
	 Húgaim, a szemet! Hadd lám, vajon ki
	merészelt templomunkig elhatolni?

MEFISZTÓ
	Dicső lények! Hadd lépjek közelebb még,
	kérve hármas áldásotok kegyelmét.
	Veletek, bár nem tudjátok nevem sem,
	szegről-végről rokonságban leledzem.
	Sok ősfenségű istent látva-láttam,
	Ops és Reia előtt görnyedt a hátam,
	s láthattam a Kháosz párkáinak,
	nénéiteknek arcát a minap;
	de magatokfajtára sose leltem.
	Szavam eláll, s bámulok elbüvölten.

PHORKIDÁK
	Ez a szellem nyilván nagy koponya.

MEFISZTÓ
	Meglep, hogy költő nem dicsért soha. -
	Mondjátok csak, miképpen eshetett meg,
	hogy nincs képmásotok, ti legérdemesebbek?
	Hej, ha a vésők szobrotok faragnák,
	nem Junót, Pallaszt, Vénuszt s más efajtát!

PHORKIDÁK
	Köröttünk néma éj és mély magány van,
	sosem töprengtünk még ezen mi hárman!

MEFISZTÓ
	Igaz! Zaját kerülve a világnak,
	nem láttok senkit, s titeket se látnak.
	Pedig nektek olyan székhely való, hol
	művészet s pompa egyesülve trónol,
	hol gyorsan kél életre napra nap
	s márványtömbből sok-sok hős alak,
	hol...

PHORKIDÁK
	     Hallgass, ily vágyat ne szíts mibennünk!
	S ha módunk volna rá, mit érne? Tengünk,
	bús éji faj, mit az éj méhe szül,
	magunknak s másnak ismeretlenül.

MEFISZTÓ
	Ha így van, akkor mit se tétovázva,
	lényeteket át kell ruházni másra.
	Hármatoknak elég egy szem meg egy fog;
	s a mitológia se tiltja meg, hogy
	hármas lényeget kettő képviseljen,
	s a harmadiknak képét én viseljem
	kis ideig.

EGYIK PHORKIDA
	         Mondjátok, megtehetjük?

A MÁSIK KETTŐ
 	Próbáljuk! - De ne szemmel s foggal együtt.

MEFISZTÓ
	A legjavát tartjátok vissza, hékás!
	Hogy is lehessen akkor hű a képmás!

EGYIK PHORKIDA
	 Behunyni félszemed nem nagy dolog,
	s ha egyik szemfogad kivicsorog,
	s oldalt fordulsz, nem meddő óhaj az,
	hogy ránk édes testvérünkül hajazz.

MEFISZTÓ
	Nagy kegy! Legyen!

PHORKIDÁK
	                  Legyen!

MEFISZTÓ
	(mint Phorküasz, profilban) Tehát e percben
	a Kháosz kedvenc fia lettem!

PHORKIDÁK
	Nyilván a Kháosz szült minket, de lánynak.

MEFISZTÓ
	Hermafrodita lennék? Ó, gyalázat!

PHORKIDÁK
	Mily szépség új testvéri hármasunkban!
	Most végre két szemünk és két fogunk van.

MEFISZTÓ
	Itt szem ne lásson! Mélyekig török,
	s pokolfertőn riasztok ördögöt. (El)
AZ ÉGEI-TENGER SZIKLÁS ÖBLEI
A Hold a zeniten vesztegel

SZIRÉNEK
	(körös-körül a szirtekre telepedve
	fuvoláznak és énekelnek)
	Bár Thesszáliában egyszer
	gaz nők csaltak bűvölettel,
	rémes éjszakán a földre,
	éji boltodról a gyönge
	fényben reszkető özönre
	nyájasan tekints alá ma,
	s tündökölj a sokaságra,
	mely az árból felbukik!
	Hódolunk eléd borulva,
	légy kegyelmes, drága Luna!

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 (utóbbiak mint tengeri szörnyek)
	Szóljon harsogóan az ének,
	hívjátok népét a mélynek,
	zengjen a tenger belé!
	Rémtölcsérekkel ha békés
	vízfenékre űz a szélvész,
	bájos dal vonz fölfelé.
	Mámoros kedvvel köszöntünk,
	rajtunk színarany kösöntyűnk,
	diadémunk csupa gyémánt,
	derekunkra fonva szép pánt!
	Áldjuk jó munkátokat.
	Kincsével hány büszke gálya
	süllyedt itt el csábdalára
	öblünk démonainak.

SZIRÉNEK
	Tudjuk, a halak vidámak,
	ringanak a tengerárnak
	hűs ölén, s nincs bú, baj ott;
	ám szeretnénk látni azt már,
	hogy többek vagytok halaknál,
	fürge, ünneplő rajok.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 Ünnepünkre seregellve
	gondoltunk magunk is erre;
	föl, testvérek! Most elég
	egy kis út, s ha visszatérünk,
	hogy halaknál többet érünk,
	hadd lássák biztos jelét. (Eltávoznak)

SZIRÉNEK
	Volt, nincs a csapat!
	Szamothrakénak tartanak
	a szelek szárnyán hirtelen.
	Mit terveznek, mibe fognak
	földjén a dicső Kabiroknak?
	Istenek ők! Szakadatlan
	magukat nemzik; be szokatlan!
	S egy se tudja, mi fán terem.
	Szép Luna, tarts ki még,
	ne hagyd el az ég ivét;
	tartson a hosszú éjjel,
	nap sose űzzön széjjel!

THALÉSZ
	(a parton, Homunculushoz)
	Néreuszhoz szeretnélek vezetni,
	a vénhez; ámbár nincs grottája messzi,
	sajnos, túl konok ő s mogorva,
	igazi savanyú uborka.
	E zsémbes agg az emberi
	fajtát sehogy se kedveli.
	De tudja, mit rejt a jövő,
	és jósminőségében ő
	méltán örvend köztiszteletnek;
	sőt egyesek áldják nevét.

HOMUNCULUS
	Zörgessünk hát be próbaképp!
	Palackostól tán mégsem esz meg.

NÉREUSZ
	 Fülem emberek hangját neszeli?
	Szívem máris haraggal van teli!
	Az istenek nyomába tör, de átka
	e fajnak, hogy nem üthet, csak magára.
	Hisz isteni nyugalmam volna rég,
	ha jobbjaikon nem segítenék;
	s ha nézem, mit tettek végül, belátom,
	hogy falra hányt borsó volt jó tanácsom.

THALÉSZ
	Ó, tenger vénje, szent nekünk szavad;
	te vagy a bölcs, elűznöd nem szabad!
	Nézd e lángot, formája emberi,
	tanácsodat mégis megszívleli.

NÉREUSZ
 	Eh! A tanács mit ér az embereknek?
	Eldugult fülbe a bölcs szó befagy.
	Megbosszulhatják magukat a tettek,
	e népség mégis önfejű marad.
	Mint atyja óvtam Párist, vágya még
	nem fonta be akkor a más nejét!
	Görög parton állt büszkén, mialatt
	tudtára adtam látomásomat:
	Füstös, gomolygó lég, vörös, vad ár,
	égő gerendák, lenn vértó, halál:
	Trója ütembe bűvölt végzetét
	irtózva hallja számos ezredév.
	Tréfára vette, mit a vén fecseg,
	vágya űzte, s Ilion elesett. -
	Roppant tetem, hosszú kíntól fagyott,
	lakomáztak a pindoszi sasok.
	Hát Ulixesnek jósoltam-e mást:
	Fene Küklópszot, Kirké-i varázst,
	késedelmét, a társak híg eszét
	s mi minden még! S mit ért el a beszéd?
	Hogy hányja-vesse s jó későn tegye
	vendégbarát partra az ár kegye.

THALÉSZ
	A bölcsnek ez keserves. Érthető.
	De új próbára kész a jótevő.
	Többet nyom a latban gyakorta nála
	mázsás hálátlanságnál morzsa hála.
	Magunk pedig nem kérünk kevesebbet:
	mint szülessék meg ésszerűen e gyermek?

NÉREUSZ
	 Ne rontsd virágos, ritka kedvemet!
	Ilyesmivel ma nem vesződhetek:
	a Dóridákat vendégségbe várom,
	a tenger üdvöskéit, mind a lányom.
	Nem terem az Olümposz s földetek
	ily kecsesen virgonc szépségeket.
	Vízisárkányról - mennyi grácia! -
	pattannak át Neptun csikóira,
	a vízelemmel ők oly édes-egyek,
	hogy tajtékán is könnyedén lebegnek.
	Vénusz színpompás kagylóhintaján
	jön a legszebbikük, Galateám.
	Őt, hogy Küprisz többé már nincsen itt,
	Paphoszban istennőként tisztelik,
	s mint bájos örökös, úrnője végleg
	a templomvárosnak s a trónszekérnek.
	Menj! Óráján az apai örömnek
	a száj nem átkozhat, szív nem gyülölhet.
	Kérd Próteuszt! Ő az alakcsere
	s keletkezés varázslómestere.
	(Eltávozik a tenger felé)
THALÉSZ	Mit se használt ez a lépés ügyünknek,
	szétfoszlik Próteusz, ha rajtaütnek;
	s ha véled mégis szóba áll talán,
	zavartan álmélkodhatsz majd szaván.
	De ha ilyen tanács való neked,
	menjünk tovább, s tegyünk kísérletet! (Eltávoznak)

SZIRÉNEK
	(fent a szirteken)
	Távoli hullám hátán
	mily tüneményes látvány!
	Mint a fehér vitorla-
	raj, ha a szél sodorja,
	szinte szemünk vakítják
	tengeri, boldog nimfák.
	Rajta, no szálljunk lejjeb!
	Hallga csak, énekelnek.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK 	Mit tenyerünkön láttok,
	bút dehogyis hoz rátok.
	Itt a Kheloné pajzsa,
	mord figurácskák rajta:
	istenek ám e lények;
	zengjen a hálaének.

SZIRÉNEK
	Csöpp, de erős
	istenek, ős
	hatalmuk örökkön
	segít a hajótöröttön.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 Itt a Kabirok jönnek,
	folyhat a békés ünnep,
	mert ha körünkben vannak,
	Neptun is örvend annak.

SZIRÉNEK
	Játszva lefőztök:
	győztes erőtök,
	hogyha hajó kap léket,
	menti a népet.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	Eljött, ime, három isten,
	az önfejű negyedik nem;
	úgymond, a valódi lenne
	ő s az egyetlen elme.

SZIRÉNEK
	Isten isteneket
	csúfra vehet.
	Néktek szentek a jók,
	rosszak félni valók.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 Hetüket tartják számon.

SZIRÉNEK
	Hát hol a többi három?

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 Ők csodafurcsa lények,
	tán az Olümposzon élnek;
	nyolcadik is leledzik
	ott, de nem izgat senkit.
	Ritka kegyük felénk int,
	sajna, ma nincs kész még mind.
	Mert ők fura törtetők,
	éhenkórász fajta,
	mely egyre csak űzi, hajtja
	az el sosem érhetőt.

SZIRÉNEK
	Célravivőbb:
	trónon ülők,
	hold s nap előtt
	egyképp hajtani főt.

NÉRÉIDÁK ÉS
TRITÓNOK	 Mily öröm ünnep-éjszakán
	ily diadalt aratni!

SZIRÉNEK
	Hány nagyszerű régi hős
	szűkölködik ős
	hírnév fénye hiján:
	hoztak aranygyapjút, de lám,
	Kabirokat ti.
Mind a két csoport közös kórusként megismétli
	Hoztak aranygyapjút, de lám,
	Kabirokat  mi.
	            ti.

A Néréidák és Tritónok elvonulnak

HOMUNCULUS
	E három korcs, hitem szerint,
	silány cserépcsupor csak,
	de meghökkennek bölcseink,
	s kemény fejek ropognak.

THALÉSZ
	Hisz nekik éppen ez a szép:
	rozsda teszi ópénz becsét.

PRÓTEUSZ
	(láthatatlanul)
	Ez kell nekem, vén nagyzolónak!
	Minél furább, csak annál hathatósabb.

THALÉSZ
	Hol vagy, Próteusz?

PRÓTEUSZ
	(hasbeszélő módján, hol közelről, hol messziről)
	                 Itt! Meg itt!

THALÉSZ
	E tréfád régi egy kicsit;
	de jó barátot mégse áltass!
	Tudom, csali helyről kiáltasz.

PRÓTEUSZ
	(mintha a távolból szólna)
	Ég áldjon!

THALÉSZ
	(Homunculushoz halkan)
	          Itt van. Most ragyogj hamar!
	Kíváncsi ő, akár a hal,
	s álalakban bárhol lapít,
	ide csábítják lángjaid.

HOMUNCULUS
	Máris özönnel árasztom a fényem,
	mégis módjával: az üveg törékeny.

PRÓTEUSZ
	(óriás teknősbéka alakjában)
	Mily fény bűvöli szememet?

THALÉSZ
	(eltakarva Homunculust)
	Jó! Ha tetszik, közelről nézheted.
	Csekély kis fáradság az ára ennek:
	emberi módon, két lábon jelenj meg.
	Tessék nekünk, s legyen teljes kegyünkkel,
	ki látni vágyik, mit fedünk el.

PRÓTEUSZ
	(nemes alakban) Földi furfangokkal még bölcsen élsz.

THALÉSZ
	S te formát még mindig kedvel cserélsz.
	(Fölfedé Homunculus)

PRÓTEUSZ
	(csodálkozva)
	Ilyet se láttam! Törpe, ki világít!

THALÉSZ
	Tanácsot kérne, mert létezni vágyik,
	Ő, mint maga elémbe tárta,
	furcsa módon csak félig jött világra.
	Bár szellemi javakkal bőven ékes,
	testi alkalmassága vajmi kétes.
	Súlyt csak üvege kölcsönöz neki,
	szeretne végre testet ölteni.

PRÓTEUSZ
	Zabigyereknek mondanálak,
	nem kellene lenned, de már vagy!

THALÉSZ
	(halkan) Léte más okból is kényes szerintem:
	hermafroditának tekintem.

PRÓTEUSZ
	Helyzete annál kedvezőbb így,
	mihelyt célt ér, ez rendeződik.
	Ezek után ne tétovázz hát,
	vár a nagy tenger, ott indul a pályád!
	Előbb kicsinyben kezded el,
	s öröm lesz kisebbet lenyelni,
	majd lassan fölcseperedel
	s magad dicsőbb tettekre képezed ki.

HOMUNCULUS
	Itt enyhe szellő lengedez
	s párás növényillat; be kellemes!

PRÓTEUSZ
	Meghiszem azt, kedves fiúcska!
	S ott távolabb lesz csak kedvedre még;
	sejtelmesebben páradús a
	keskeny földnyelv fölött a lég;
	közelről látjuk ott mi majd
	az ide tartó, lenge rajt.
	Gyertek velem!

THALÉSZ
	              Ott lesz a jó.

HOMUNCULUS
	Megy a csodás szellemtrió!

Rodoszi Telkhinek tengeri paripákon és
vízisárkányokon, kezükben
Neptunus háromágú szigonyával

KAR
 	Neptun szigonyát pörölyünk kalapálta,
	hogy véle a bősz habokat zabolázza.
	A mennykövek istene felleget áraszt,
	Neptun fenyegetve dübörgi a választ,
	s villám ha cikázva alákanyarog,
	felcsapnak az égig a lenti habok;
	s közbül ami küzd s menekülne szorongva,
	hintázza az ár, amig elnyeli gyomra;
	ám most jogarát ideadta nekünk,
	s ünnepre siet lebegő seregünk.

SZIRÉNEK
	Héliosz alattvalói,
	napvilág boldog lakói,
	üdv ez órán, bár Lunát
	illetik most hő imák!

TELKHINEK
	Bájos Luna, boltozatán az egeknek,
	bátyád sikerén szived egyre repeshet!
	Boldog Rodoszunkra figyelj, a magasba
	száll ott az örök paián ünnepi hangja.
	Ha útra kel ő s ha hanyatlik alább,
	ránk szórja tüzes szeme lángsugarát.
	Az isten örül, hogy a part meg a város,
	a víz s a fövény üde fényü, világos.
	Ott köd sose leng, s ha besurran, elég
	egy kis fuvalom, s ime, tiszta a lég!
	Száz arca fogadja, amint oda fordul,
	ifjan mosolyogva, kolosszusi zordul.
	Ott vált be az isteni nagyszerüség
	másául először az emberi kép.

PRÓTEUSZ
	Kérkedjenek s daloljanak csak!
	Az életkeltő égi napnak
	a holt művek hiú lomok.
	Mert ilyet önt, ezen faragcsál
	e nép, s ha kész az ércalak, már
	azt képzelik: dicső dolog.
	Kevélységükkel mire vitték?
	Az istenszobrok seregét
	egy földlökés széttörte, rég
	beolvasztották őket ismét.
	A földi hajsza végtelen
	s meddő robot, bárhogy veszem;
	a hullám kedvezőbb a létnek;
	az örök vízbe visz ma téged
	Próteusz-delfin.
	(Átváltozik)
	Itt a hal!
	Biztos az út a nagy sikerhez:
	hátamra veszlek, s egybekelhetsz
	az óceán habjaival.

THALÉSZ
	Dicséretes vágyad ne fékezd,
	a Teremtés legkezdetén kezdd!
	Gyors működéshez gyűjts erőt!
	Örök törvényszerint, ezerszer
	ezernyi új formát veszel fel,
	s az emberig van még időd.

Homunculus felszáll Próteusz-delfin hátára

PRÓTEUSZ
	Szellemként jöjj a híg elembe,
	élj s fickándozz kedvedre benne,
	széltében-hosszában tied;
	csak sose törj felsőbb körökbe,
	mert ha emberré válsz, örökre
	az maradsz, s följebb nem viszed.

THALÉSZ
	Ahogy vesszük; így is kiválhat
	az, aki derék embere korának.

PRÓTEUSZ
	(Thalészhez)
	A fajtádból való tehát,
	mely hat hosszú időkön át,
	hisz a sápadt szellemseregben
	terád már sokszáz éve fölfigyeltem.

SZIRÉNEK
	(a szirteken)
	Gyűrűként a holdkorongot
	mily felhőcskék környezik?
	Szerelemre gyúlt galambok,
	szárnyuk, mint a fény, vakít.
	Paphosz küldte ide vágytól
	fölgerjedt madárraját,
	s ünnepünket tiszta mámor
	szép derűje hatja át!

NÉREUSZ
	 (odalép Thalészhez)
	Bár e holdudvart az éji
	vándor légi tüneménynek
	mondaná, balul itéli,
	szellem-körben más a nézet.
	Lányomat kíséri gerlék
	raja kagylóhintaján,
	röptük ritka tudomány,
	ős korból varázsos emlék.

THALÉSZ
	Nem tudok magam se szebbet,
	mint ha a csöndes, meleg
	fészekben szent hiedelmet
	ápolnak jó emberek.

PSZÜLLOSZOK ÉS
MARSZOSZOK	(tengeri bikákon, tengeri borjakon
	és vízi kosokon)
	Ciprusi zord barlangban, melyet
	Neptunus árja nem mos,
	hol sose rombol Szeiszmosz,
	s langy szelek egyre lebegnek,
	részünk tudatos gyönyörűség,
	mert, mint azelőtt, odafűz még
	Küprisz kocsijához a hűség,
	s ha lágyan az éj duruzsol csak,
	fodros mezején a haboknak,
	láthatatlanul ennek a kornak,
	kísérjük a drága leányt.
	Fürgén suhanunk, sose hoz, lám,
	bajt ránk a Sas, sem a szárnyas Oroszlán,
	Hold se, Kereszt se,
	mely - a trónért versenyezve -
	váltva csap össze fönt,
	ontja a vérözönt,
	városokat s vetést ledönt.
	Mint azelőtt,
	hozzuk a bájos, az isteni nőt.

SZIRÉNEK
	Lenge körgyűrűkbe fogva
	lassacskán a szekeret,
	majd sort sorral egybefonva
	s így kígyózva, jöjjetek,
	virgonc lányok vaskosabbra
	formált, vad Néréidák,
	s ti Galateával, anyja másával, szép Dóridák:
	arca halhatatlanoknak
	méltóságát tükrözi,
	s csábos földi asszonyoknak
	báját sem nélkülözi.

DÓRIDÁK
	 (karban elvonulnak Néreusz előtt,
	valamennyien delfineken)
	Hints ránk, Luna, fényt meg árnyat,
	ez ifjú plántákra fényt!
	Hadd mutassunk jó atyánknak
	néhány drága vőlegényt.
	(Néreuszhoz)
	Örvény torkából kimentve
	hoztunk pár fiút, kiket
	sáságyon s mohán pihenve
	lágy karunk melengetett;
	forró csókkal most leróják
	hálájuknak hű adóját;
	meg ne vond tőlük kegyed!

NÉREUSZ
	Becsülni kell a dupla hasznot:
	irgalmat tesztek s egyben jól mulattok.

DÓRIDÁK
	Dicséret cseng a szabadban,
	jogszerű a szerzemény;
	hadd legyen mind halhatatlan
	örök ifjúság ölén.

NÉREUSZ
	Örüljetek a szép fogásnak,
	ölelve képzelt férjeket,
	s ne várjatok tőlem csodákat,
	minőket csak Zeusz tehet.
	Állhatatlan, ingó habokban
	hű szerelem hiú remény;
	ha majd a szenvedély kilobban,
	csak partra vélük szépszerén.

DÓRIDÁK
	Fiúk, drágák vagytok nekünk,
	s jaj, elszakadunk mi végleg;
	örök hűség, amiért epedünk,
	s vágyunk nem tetszik az Égnek.

AZ IFJAK
 	Derék hajósfiúk vagyunk,
	s ölelő karotok vár;
	sohase volt ily jó sorunk,
	ne is legyen soha jobb már.

Galatea a kagylóhintón közeledik

NÉREUSZ
	Te drága!

GALATEA
	          Atyám! Soha ily örömöt!
	Delfineim, állj! Szeme megkötözött.

NÉREUSZ
	Messzebb vonul a szép menet egyre,
	lendületes íveket írva;
	meghatni őket szívem vágya se bírja!
	Mennék magam is, ha lehetne!
	De egy isteni szemsugár
	évi magányért gazdag ár.

THALÉSZ
	Üdv! Üdv ma százszor!
	Mily boldog, tiszta mámor!
	Szép és való, amit érzek...
	A víz volt ősforrása a létnek!
	Mindent a víz tart fenn, ami csak van!
	Ó, tenger, hasson erőd szakadatlan.
	Ha felhőt nem párolganál
	s csermelyt nem táplálnál, ha már
	kanyar folyót sose vonzanál,
	s elapadna a folyamár,
	mit érne a föld, mit a hegy meg a rét?
	Táplálod az életerő üterét.

VISSZHANG
	(valamennyi csoport kórusa)
	Teáltalad éled erő, üde lét.

NÉREUSZ
	Megfordulnak, de messze már,
	nem csillan a szemsugár;
	kanyarogva távolodnak
	az ünneplő csapatoknak
	füzérként elnyúló körei.
	S Galatea kagylótrónja ott
	még egyre felém ragyog
	sűrű sokaság
	gomolyából.
	Bár messzi csillagként világol,
	fénysugarát
	tisztán löveli,
	hű és közeli.

HOMUNCULUS
	Ebben a drága nedvben,
	fényem amerre lebben,
	minden igézetes.

PRÓTEUSZ
	Ebben az életnedvben
	tündököl egyre szebben
	lángod, a zengzetes.

NÉREUSZ
	Mit látok azonban amott, a seregnek
	kellős közepén? Milyen új csoda lep meg?
	Mily láng veszi körbe Galatea trónját?
	Hol vészes a fénye, hol andalitón lágy,
	benn‘ dobban a hő szerelem szive szinte.

THALÉSZ
	Homunculus az, Próteusz oda vitte...
	Kórtünete mindez a zsarnoki vágynak,
	a vad robajon, im, a sóhaj is áthat;
	szétpattan a trónhoz ütődve a lombik,
	szikrázva lobot vet a lángja s elömlik.

SZIRÉNEK
	Ily fénybe miféle tüzes csoda vonhat
	hullámhegyeket, melyek összerobognak?
	Hol lángja lobog s a magasba lebeg,
	izzó vörösen fut az éji menet,
	s mindent, ami látszik, e lángok öveznek;
	így lép hatalomba Erósz, ki a Kezdet!
	Üdv a tenger szent vizének,
	melyből szent tűz tör ma égnek!
	Üdv a lángnak! Üdv a habnak!
	Üdv a páratlan kalandnak!

MIND, MIND EGYÜTT
 	Üdv, lágy szellők langyos árja!
	Üdv, barlangok mély homálya!
	Együtt légy ez éjjelen
	ünnepelve, négy elem!

HARMADIK FELVONÁS

SPÁRTÁBAN, MENELAOSZ PALOTÁJA ELŐTT
Színre lép Heléna és a fogoly trójai nők kara.
Panthalisz, karvezetőnő

HELÉNA
	Az oly csodált s annyit szapult Heléna, én
	a partról jöttem, melyre most léptünk ki csak,
	még kóvályogva az egyre föl-le ringató
	ártól, amely a phrűg lapályról elhozott
	sörényes nagy hátán, Poszeidón jó szíve
	s Eurosz hatalma révén, otthonos öblökig.
	Ott lent örvendenek most visszatértükön
	Menelaosz király s vitézei legjava.
	Láss szívesen tehát, magas hajlék, melyet
	atyám, Tündareosz, hogy visszatért, közel
	Pallasz dombjának lejtőjéhez épített,
	s míg Klütaimnésztra, Kasztór és Pollux között
	testvéri-vígan játszva fölserdültem én,
	nem volt Spártában ház pompásabb, díszesebb.
	Köszöntelek, kapu ércpántos szárnyai!
	Vendéghívón tárultatok ti fel, midőn
	engem választva sok közül, Menelaosz
	a vőlegény képében elébem tündökölt.
	Tárjátok őket újra fel, hogy a király
	parancsát híven, hitvesként véghez vigyem.
	Hadd lépjek be! s váljak meg mindattól, ami
	körülviharzott eddig végzetterhesen.
	Mert amióta e küszöbről gondtalan
	indultam Küthereia templomába, szent
	kötelesség szerint, s phrűg rabló elrabolt,
	történt egy s más, amit kedvvel mesél a nép
	mindenfelé, de mit nem hall az szívesen,
	kiről a monda mendemondává dagadt.

KAR
	 Ó, meg ne vesd, te nagyszerű nő,
	a legnagyobb jó élvezetét!
	Hisz a legdicsőbb adomány a tiéd,
	a szépség híre, a legragyogóbb.
	Hírnév előzi zengve a hőst,
	s büszkén halad ő;
	de meghajol kemény nyak is ily
	szépség diadalmas igája előtt.

HELÉNA
	Elég! A férjemmel hajóztam én ide,
	és ő küldött előre városába is;
	de hogy milyen szándokot táplál, nem látom át.
	Hitvesként érkezem? királynőként jövök?
	Vagy a király keserve és görögjei
	hosszan tűrt balsorsáért áldozat leszek?
	Zsákmány vagyok; de hogy rab-é, azt nem tudom!
	Mert kétértelműen rendeltek a halhatatlanok
	a szépség szobrának, nekem, hírt s végzetet
	zord kísérőimül, kik még küszöbünkön is
	mellettem oly szorongatón jelenvalók.
	Hisz az öblös hajón alig nézett reám
	a férjem, s egy bátorító szót se szólt.
	Mintha rosszat forralna, ült szemben velem.
	De hogy elértük az Eurótasz mélyvizű
	öblét, s az élhajóknak orra a partszegélyt
	csókolta, így szólt, mint istentől ihletett:
	“Vitézeim itt szép rendben kiszállanak,
	s tengerfövényen szemlét tartok a hadsoron;
	de te csak menj tovább, haladj folyvást a szent
	Eurótasz bőven termő partján fölfelé,
	hajtasd a paripákat a harmatos gyepen,
	míg el nem érsz ama kies síkságra, hol
	Lakedaimón egy téres és kövér mezőn,
	komor hegyek körében épült hajdanán.
	Menj a magas tornyú fejedelmi házba majd,
	és nézz körmére szolgálóimnak, kiket
	a vén, eszes kulcsárasszonnyal hagytam ott.
	Mutassa meg neked a dús kincsgyűjteményt,
	melyet atyád hagyott, s amelyet jómagam
	harcban, békében garmadáztam egyaránt.
	Mindezt rendben leled: hisz az uralkodó
	előjoga, hogy mindent érintetlenül
	találjon, hogyha hajlékába visszatér,
	minden dolgát helyén, amint otthagyta volt.
	Mert egy a szolga tiszte csak: hozzá ne nyúlj!”

KAR
	Üdüljön hát az egyre növő
	kincsek fényén szemed s szived is!
	Hisz az ékes lánc s a remek diadém
	büszkén, önérzetesen hever ott;
	de ha belépsz s mérkőzni hivod,
	fegyverkezik ám.
	Néznem nagy öröm, versenyre ha kél
	gyönggyel, briliánttal, arannyal a báj.

HELÉNA
	Majd elhangzott a király további parancsszava:
	“Ha mindent rendre átnéztél, készíts elő
	néhány tripúszt, amennyi kell hited szerint,
	s különböző edényeket, hogy az áldozó
	kéznél találja, míg szent tisztét végezi.
	Kerek tálat, medencét, serpenyőket is;
	szent forrásból mert tiszta víz is álljon ott
	hosszú nyakú korsókban: majd rakass oda
	jó száraz fát is, gyorsan lángra lobbanót;
	a jól kifent kést elfeledned nem szabad;
	a többit már gondosságodra bízom én.”
	Így szólt válásra nógatón parancsolóm,
	de nem jelezte, mily élő párát kiván
	vágatni tiszteletére Olümp lakóinak.
	Aggasztó ez; de nem gyötröm magam vele,
	a halhatatlan isteneknek lelke rajt’,
	kik megcselekszik azt, mi épp eszükbe jut,
	legyen az jó vagy rossz az emberek szerint,
	és mi halandók tűrjük engedelmesen.
	Volt úgy, hogy ráemelte nehéz bárdját a pap
	a földre nyaklott, fölszentelt állatra már,
	s nem sújthatott, mert ellenséges támadás
	vagy isteni beavatkozás gátolta meg.

KAR
	Sose csüggedj, úrnőnk, lépj be, hiszen
	úgyse találhatod el,
	rád mi vár!
	Bú meg öröm mindig
	váratlan tör a szívre;
	még a jóslatnak se hiszünk.
	Trója hisz égett, és a halált
	láttuk ott, a sanda halált;
	s szolgálva vigan,
	nem vagyunk mégis véled,
	látva az égi nap ragyogását
	s a világ csupa-jóság
	Szépét, téged, boldogan?

HELÉNA
	Legyen, ha kell! Akármi vár rám, úgy való,
	hogy nyomban menjek a rég hiányzó, hőn kivánt
	és már-már eljátszott királyi házba fel,
	mely - nem tudom, miként - megint előttem áll.
	Csüggedten lépdelek magas lépcsősorán,
	hol ugrándoztam egykor gyermeteg-bohón. (El)

KAR
	Vessetek, elrabolt,
	bánatos, árva nők,
	minden gondot a sutba;
	boldog az úrnőtök,
	drága Helénátok,
	mert a szülőház tűzhelyét
	kissé késve közelgető,
	ámde csak annál biztosabb
	lépésekkel eléri.
	Zengje dal istenek
	helyrehozó, haza
	kormányzó segedelmét!
	Durva rögök felett
	szinte madárszárnyon
	száll a feloldozott, de a
	csipkés bástyatetőn csupán
	sorvad epedve a bús fogoly,
	s meddőn tárja ki karját.
	Ám isten emelte föl
	Ilionnak
	hamvából a rabot,
	s visszahozta őt ide,
	hol a régi, de újra díszes
	otthon áll,
	hogy múltán öröm
	s bú özönének,
	bimbózó korán
	felfrissülve merengjen.

PANTHALISZ
	(mint karvezetőnő)
	Hagyjátok a dal örömvirágos mezsgyejét,
	s forduljatok a tárt ajtószárnyak felé!
	Mit látok, húgaim? Úrnőnk indulatos
	mozdulatokkal, nagy sietve visszatér?
	Mi lelt, dicső királyné, mit láttál vajon
	a csarnokokban hódoló háznép helyett,
	mily szörnyűséget? Hasztalan palástolod;
	hisz látom, borzadály ül most is arcodon,
	s nemes harag megdöbbenéssel vív tusát.

HELÉNA
	(a szárnyas ajtót nyitva hagyva, felindultan)
	Zeusz lányától távol a hitvány félelem,
	nem is súrolja futó rémület árnykeze;
	de az iszony, mely ősidők őséjjele
	méhéből még többes formában törve ki,
	mint hegy tüzes gyomrából izzó fellegek,
	felhömpölyög, hős szívnek is borzongató.
	Így bélyegezték szörnyűvé a sztüksziek
	visszatérésemet, s ha rajtam állna csak,
	az annyit járt, rég óhajtott küszöbnek is
	kiebrudalt vendégként búcsút mondanék.
	De nem! a napvilágra hátráltam, s tovább
	nem űzhettek, hatalmak, bárkik vagytok is.
	A szertartás a gondom; várja tűzhelyünk
	zsarátnoka tisztultan asszonyát s urát.

KARVEZETŐNŐ
	 Áruld el szolgálóidnak, királyi nő,
	alázatos segítőidnek, hogy mi ért?

HELÉNA
	Amit láttam, megláthatjátok majd ti is,
	hacsak nem nyelte vissza már az ősi éj
	csodákkal vemhes mély ölébe magzatát.
	De hogyha kell, hát szóban is beszámolok:
	hogy tisztemmel törődve, ünnepélyesen
	a ház komoly belsőtermébe léptem én,
	a puszta csarnok némasága meglepett.
	Fülem nem hallott szorgalmas járás-kelést,
	és dolgos sürgés-forgást nem látott szemem,
	se szolgáló, se kulcsárnő nem jött, akik
	jöttmentnek is istenhozottat mondanak.
	De a tűzhely felé tartván, a kihunyt parázs
	langy hamva mellett ott láttam kuporgani
	elburkolózva holmi temhe nőszemélyt,
	nem alvóhoz, tűnődőhöz hasonlatost.
	Parancsoló szóval munkára hívom őt,
	a kulcsárasszonyt sejtve benne, kit talán
	tisztébe férjem gondja tett az út előtt;
	s ő ül tovább, görnyedten, mozdulatlanul;
	csak jobbja lendül nagysoká, hogy nógatom,
	mintegy a tűzhely terméből parancsol el.
	Haragvón hátat fordítok, s indulok a
	lépcsők felé, melyek fölött áll díszesen
	az ágyasház s a szomszéd kincseskamra is;
	csakhogy felpattan ám a földről most a szörny,
	tiltón utamba áll, s öles-nyurgán mered
	föl termete, rám süppedt, vérködös szeme,
	hökkentő kép, mely látást, elmét megzavar.
	De mit beszéljek: hisz formákat úgyse tud
	a szó teremtőn élettel telíteni;
	lássátok őt! ím, napvilágra merészkedik!
	S itt én parancsolok, míg távol a király.
	Az undok éjszülöttet a szépségbarát
	Phoebus odvába űzi, vagy megfékezi.

Phorküasz megjelenik a küszöbön,
a kapuoszlopok között

KAR
	Mennyi baj ért már, bár üde fürtök
	repdesik ifjan körbe az orcám!
	Rettenetest is láttam elégszer,
	bús hadivészt s az éjbebukó
	Íliont.
	Porgomolyagban összeviharzók
	harci zaján át istenek ádáz
	hangja süvöltött, és a Viszálynak
	ércszava, át a táboron, a
	kőfalig.
	Hajh! Még áll Ilion fala
	akkor, csakhogy a lángözön
	házról házra csapott mohón,
	s terjedt innen is, onnan is,
	önszelétől űzve az
	éjjeli városon által.
	Láttam, futva, a füstön át,
	lángnyelvek lobogása közt
	imbolygó, iszonyú dühű
	istenségek alakját,
	óriásokként, komor,
	tűz-beragyogta gomolyban.
	Láttam, vagy csak rémület
	fojtogatta lelkem idéz
	ily kusza képeket? arra nincs
	válasz, ám hogy ezt a rút
	rémalakot nem álmodom,
	pillanatig se kétes;
	megtapogathatnám, ha nem
	tartóztatna a rettegés
	vissza ily fene szörnytől.
	Nem vagy-e Phorküsz
	lányivadéka?
	Mert nagyon is hajaz
	rád ez a fajzat.
	Mintha az ősz hajjal világra-
	jött és egy szemem, egy fogon
	váltakozva osztozó
	Graiák egyike volnál.
	Mind deli szépség
	párja, szakértő
	Phoebus elébe mersz
	állni, te ocsmány?
	Nos jó, bátran elébe léphetsz,
	hisz rútságra sosem tekint,
	mint ahogy még szent szeme
	nem látott soha árnyat.
	Ó, csak minket itél a bús
	balsors, földi halandókat,
	kín-teli szemnyavalyára, mit
	most e gyalázatos és örök-undok a
	szépség híveinek szerez.
	Hallj hát, hogyha cudarkodón
	ránk törsz, hallj csupa böcsmölést,
	hall csúf átkot, amit reád
	boldogok, isteni kéz remekeltjei
	szitkokkal teli ajka szór.

PHORKÜASZ
	Öreg mondás, de bölcs igazság máig is,
	hogy nem követ Szépség s Szemérem, kézbe-kéz,
	a zöldelő ösvényű földön egy utat.
	Úgy megrögződött bennük a régi gyűlölet,
	hogy egymás útját bárhol is keresztezik,
	hátat fordít a két vetélytársnő legott.
	Majd mind a kettő fürgébben siet tova,
	a Szemérem búsan, ám a Szépség dölyfösen,
	s az Orcus barlangéjjelébe is így merül,
	ha már előbb vénség nem jámborítja meg.
	Olyanok vagytok, hetyke nők, ti messziről
	merészen erre rajzók, mint a krúgató
	darucsapat, midőn elnyúlt felhő gyanánt
	húz át fölöttünk, és rekedt kiáltozást
	intéz felénk, mely föltekinteni készteti
	a csendes vándort; közben szállnak útjukon,
	ő meg megy a magáén; így teszünk mi is.
	Kik vagytok hát, hogy a királyi ház körül
	mertek tombolni ittas-bősz menádosan?
	Kik vagytok hát, hogy e hajlék kulcsárasszonyát
	üvöltitek meg, mint ebfalka holdra nyí?
	Tán azt hiszed, nem ismerek rád, beste faj?
	Hadban fogant, csatán nevelt új nemzedék,
	te férfihajhász, elcsábult és csábitó,
	ki egyképp ernyeszt harcos- és polgárerőt!
	Így egycsomóban sáskahadnak látszotok,
	amely alázúg s ellepi a zöld vetést.
	Ti más szorgalmán felhízók! Te, zsendülő
	jólétet habzsoló, nagybélű faj; rabolt,
	vásárra vitt, csereberélt portéka, te!

HELÉNA
	Ki szolgálókat asszonyuk láttára szid,
	lábbal tiporja az úrnő házi jogkörét;
	csupán az ő joga dicsérni érdemet
	vagy rosszalásra méltóért fenyíteni.
	S elégedett vagyok, mert jól szolgáltak ők
	nekem, midőn a dicső hatalmú Ílion
	körülkerítve elbukott és romba dőlt,
	s csüggedt bolyongásban tűrt tenger baj között,
	hol embertársát cserbenhagyta volna más.
	E virgonc hadtól itthon is ezt várom el.
	Ki szolgál? Nem firtatjuk azt, csak hű legyen.
	Hallgass tehát, s ne vicsorogj rájuk tovább.
	Ha gondosan őrizted a király lakát
	úrnő hiján, dicsőségedre válik ez;
	de most ő visszatért, húzódj hát félre, hogy
	botot ne kapj a jól megszolgált bér helyett.

PHORKÜASZ
	Cselédséget büntetni nagy jog, melyet az
	istenáldotta úr fenséges hitvese,
	sok éven át bölcs rendet tartva, megszerez.
	Mivel te, most elismert, visszafoglalod
	a királyné s háziasszony rég üres helyét,
	vedd át a meglazult gyeplőt s szorosra húzd,
	vedd át a kincset s ráadásul minket is.
	De elsősorban védelmezd meg vén fejem
	ezektől, kik hattyúszépséged oldalán
	csak tollavedlett, rútul gágogó libák.

KARVEZETŐNŐ
	 Mily ronda a szépség mellett a rondaság.

PHORKÜASZ
	Mily dőre bölcsesség mellett a dőreség.

Ettől kezdve a kórus tagjai egyenként
kilépnek a sorból, és így válaszolnak

ELSŐ KÓRUSTAG
	 Apád Erebosz, anyád az éj, róluk mesélj.

PHORKÜASZ
	S te Szkülláról, hisz vér szerint nagynénje vagy.

MÁSODIK 
KÓRUSTAG	 Jónéhány szörny mászkál családfád ágain.

PHORKÜASZ
	Orcusba szállj! retyerutyádat ott keresd.

HARMADIK 
KÓRUSTAG 	Hozzád képest túl ifjú minden ott-lakó.

PHORKÜASZ
	Teiresziasz apóval édelegj buján.

NEGYEDIK 
KÓRUSTAG 	Ükunokád még Órión dajkája is.

PHORKÜASZ
	Téged ganéjon hizlaltak fel a hárpiák.

ÖTÖDIK 
KÓRUSTAG 	S te féltett görhességedet min tengeted?

PHORKÜASZ
	Nem embervéren, arra csak te szomjazol.

HATODIK 
KÓRUSTAG 	Hullára éhes hulla vagy magad!

PHORKÜASZ
	Vámpírfogaktól villog szemtelen pofád.

KARVEZETŐNŐ
	Majd nem pofázol, hogyha megmondom, ki vagy.

PHORKÜASZ
	Előbb magad nevezd meg, s nincs többé talány.

HELÉNA
	Harag nélkül, de búsan lépek közbe, hogy
	betiltsam ezt a fékevesztett szócsatát!
	Mert nem sújthat nagyobb baj urat s parancsolót,
	mint hű szolgák közt titkon gennyedő viszály.
	Parancsának visszhangja nem tér vissza már
	összhangzón, gyorsan végbevitt tett szárnyain,
	ó, nem, konok morajjal zúgja őt körül,
	a fejvesztetten mindhiába korholót.
	Sőt ami több: hevében botrányos dühnek,
	vészes rémképeket idéztetek ti föl,
	rám törnek ők, s Orcusba rántva érezem
	az otthonos táj ellenére is magam.
	Emlékezés vagy puszta káprázat gyötör?
	Én voltam mindaz? Én vagyok? Vagy én leszek
	a Városdúló álom- s rémalakja majd?
	Borzong a lánycsapat, de te, náluk éltesebb,
	nyugodtan állsz; te mondj értelmes szót nekem.

PHORKÜASZ
	Ki tarkán boldog esztendők során mereng,
	az ég legfőbb kegyét is álomnak hiszi.
	Magad pedig, e kegy korlátlan részese,
	egy élten át nem láttál mást, csak lángra gyúlt,
	merész kalandba gyorsan vágó hősöket.
	Korán rabolt el a vágyra gerjedt Thészeusz;
	Herkules-izmú volt ő s pompás termetű.

HELÉNA
	Elhurcolt, mint tízéves, karcsú őzikét,
	és Attikában Aphidnai vára zárt körül.

PHORKÜASZ
	Ám Kasztór és Pollux kimentett csakhamar,
	s körötted egy csapatnyi hős legyeskedett.

HELÉNA
	De csak Patroklosz nyerte el titkos kegyem,
	Péleusz fiának mása, azt bevallhatom.

PHORKÜASZ
	De más férjet kívánt atyád, Menelaoszt,
	ki nagy tengerjáró volt, s háza jó ura.

HELÉNA
	Rábízta lányát és országa gondjait.
	E nász gyümölcse lett utóbb Hermioné.

PHORKÜASZ
	De míg férjed Krétában jussát vívta ki,
	magányodban túl szép vendég jelentkezett.

HELÉNA
	Miért említed fel félözvegységemet,
	s hogy milyen szörnyű romlást hozott fejemre az?

PHORKÜASZ
	Ama hajóút folytán lettem én, szabad
	krétai nő, fogoly s rabszolga évekig.

HELÉNA
	Férjem tüstént kulcsárasszonynak tett ide,
	rád bízva várat s vakmerőn nyert kincset is.

PHORKÜASZ
	Mit elhagytál a tornyos város, Ilion
	s kifogyhatatlan mámor által vonzva te.

HELÉNA
	Mámort ne emlegess! szívemre s főmre túl
	keservesen zúdult a kínok tengere.

PHORKÜASZ
	Bár, hír szerint, kettős alakban Ilion
	s Egyiptom népe egy időben láthatott.

HELÉNA
	Ne dúld tovább e tébolyig dúlt agyvelőt.
	Melyik vagyok hát voltaképp, ma sem tudom.

PHORKÜASZ
	S mondják, hogy forró vágyával reád talált
	az árnyak mély honából jött Akhilleusz is,
	ki rég szeretett, hiába rendelt mást a sors.

HELÉNA
	Szellemképével szellemképem egyesült.
	Csak álom volt, többet nem tart a monda sem.
	Alélok s szellemkép leszek magamnak is.

Az egyik oldalon álló kórustagok karjaiba hanyatlik

KAR
	Csitt, te! Csitt, te
	rút sanda szemű, fondor szavú!
	Ily félelmetes, egyfogu száj,
	ily förtelmes barlang
	vajjon fúhat-e jó szelet?
	Hogyha gonosz szivü játssza a jámbort,
	ordas a juh puha gyapja alatt,
	háromfejü eb fene torka se
	visszariasztóbb annál.
	Várjuk aggodalmasan:
	Hol? mikor? mint tör reánk,
	mely e fortély
	mélyén leskel, a szörnyeteg?
	Lám, a szelíd, a baráti vigasznak
	lágy szavu, léthei írja helyett
	felbolygatod újra a múltat, a
	rosszat idézve, jót nem,
	és homályba burkolod
	a jelen fényét s jövőnk
	földerengő
	szép hajnalsugarát vele.
	Csitt, te! Csitt, te!
	Úrnőnk lelke, amely, ím,
	már tovaszállni akar,
	el ne hagyja e drága
	alakot végleg, amelynél
	szebbre a nap még nem ragyogott.

Heléna már magához tért, és ismét középen áll

PHORKÜASZ
	Lépj ki, ékes napvilág, a foszló fellegek közül,
	fátyolos bájad megejtett, teljes fényed elvakít.
	Nyájasan, merengve nézed, mint tárul ki a világ.
	Bár szidnak rútságomért, a szépséget jól ismerem.

HELÉNA
	Félve válok még az űrtől, mely ájultan átölelt,
	megpihennék benne újra, lankatag minden tagom:
	ám illik, hogy a királyné s minden rendű ember is
	emberelje meg magát, ha váratlan vész ütne rajt‘.

PHORKÜASZ
	Most már újra nagyszerű s a szépség teljessége vagy,
	nézésed parancsoló; nos, mit parancsolsz? mondd ki hát.

HELÉNA
	Vakmerőn civódtatok, s a késést most pótolni kell;
	készüljünk az áldozásra, a király parancsa ez.

PHORKÜASZ
	Minden kész a házban, éles bárd, tripúsz meg serpenyő,
	szenteléshez, füstöléshez; s mondd, az áldozat mi lesz?

HELÉNA
	A király azt nem közölte.

PHORKÜASZ
	                       Szót se szólt? Ó, borzalom!

HELÉNA
	Mért remegsz? Mért jajveszékelsz?

PHORKÜASZ
	             Úrnőm, mert magad vagy az!

HELÉNA
	Én?

PHORKÜASZ
	   S ezek mind.

KAR
	               Ó, jaj! Ó, jaj!

PHORKÜASZ
	                           Bárd alatt vesz életed.

HELÉNA
	Szörnyű! Én szegény! De vártam.

PHORKÜASZ
	                         Úgy hiszem, nincs irgalom.

KAR
	Ó! S nekünk mi lesz a sorsunk?

PHORKÜASZ
	                         Ő hal csak nemes halált,
	míg ti bent a főgerendán, a tetőgerinc alatt
	lógtok sorban, mint madártőr hurkán vergődő rigók.

Heléna és a Kar hatásos és jól elrendezett
csoportban, megdöbbenten és rémülten állnak

PHORKÜASZ
	Kísértetek! - sóbálványokként álltok itt;
	a napfénytől, mely nem tiétek, válni fáj.
	Az emberek ugyancsak ily kísértetek,
	a napvilágról egy se mond le szívesen;
	még sincs segítség s irgalom, ha itt a vég;
	mind tudja ezt, de csak kevés nyugszik bele.
	Elég! El kell pusztulnotok! Munkára hát!
Tapsol, mire az ajtóban álarcos
törpealakok jelennek meg, akik az elhangzó
parancsokat azonnal, fürgén teljesítik.
	Gyertek, pohos, golyószerű, zord rémmanók!
	Görögjetek, árthattok itt, amennyi kell.
	Aranyszarvas, hordozható oltárt ide,
	a fényes bárd helye az ezüst oltárperem,
	korsókba friss vizet, legyen lemosható
	a szörnyűségesen sötétlő vérmocsok.
	A por fölé díszszőnyeget terítsetek,
	királynőként térdeljen ott az áldozat,
	s bár csakhamar fejét veszíti, rangosan
	legyen belégöngyölve, majd temetve is.

KARVEZETŐNŐ
	 A királyné eltűnődve, egymagában áll,
	a lánycsapat lekaszált sarjúként kókadoz;
	de úgy hiszem, mint nénjüket, szent tartozás
	terhel, hogy szót váltsak veled, te ősöreg.
	Bölcs vagy, tapasztalt s nyilván jóindulatú,
	bár félreismertünk s szapultunk ostobán.
	Megmentésünkre tudsz-e módot, mondd tehát.

PHORKÜASZ
	Mi sem egyszerűbb: csupán a királynén múlik az,
	hogy ment legyen, s mellékesen ti is vele.
	De elszánás kell hozzá, és minél előbb.

KAR
	Ó, te legbölcsebb Szibülla, párkák legdicsőbbike,
	zárt tokjába aranyollód, hirdess fényt s üdvöt nekünk;
	mert már mintha lógna, lengne, fickándozna kínkeservvel
	testecskénk, mely táncba vágynék inkább, majd 
	                                                   [szerelmes ifjak
	kebelén pihenne meg.

HELÉNA
	Reszkessenek csak! Fáj a szivem, de nem remeg;
	ha tudsz menekvést, mégis hálával veszem.
	Bölcs s megfontolt személy lehetetlenséget is
	nyilván lehetőnek lát gyakorta. Szólj tehát.

KAR
	Szólj már s mondd meg, mondd sietve: mint
	                            [bújjunk ki az undorító,
	rút kötélből, mely ijesztőn torkunk áthurkolni
	                                          [készül,
	mintegy förtelmes nyakékként? Már érezzük is,
	                                        [mi árvák,
	fúldoklásig, fulladásig; ó, szánd meg szegény
	                                        [fejünket,
	Reia, isteneknek anyja.

PHORKÜASZ
	Van-é türelmetek terjengős dolgokat
	csendben hallgatni? Ágbogas történet ez.

KAR
	Van épp elég! Míg halljuk, életben vagyunk.

PHORKÜASZ
	Ki otthon ül, nemes kincsekre jól vigyáz,
	gonddal vakolja a dicső hajlék falát,
	és zápor ellen karbantartja a háztetőt,
	az éltehosszat szépszerén elboldogul;
	de ki a szent küszöb határát nagyhamar
	átlépi s bűnös-vakmerően megszökik,
	az visszatérve még a régi helyre lel,
	de más ott minden, sőt gyakorta puszta rom.

HELÉNA
	Miért papolsz közismert bölcsességeket?
	Beszélni készülsz, nem pedig bosszantani.

PHORKÜASZ
	Ez történelmi tény, s nem éppen megrovás.
	Végigportyázva Menelaosz kalózhajón
	az öblöket, és sarcát nyögte part, sziget,
	s zsákmányt hozott, mely benn ma is halomban áll.
	Majd Ilion előtt tíz évig rostokolt;
	s hány esztendő volt visszaútja, nem tudom.
	Csakhogy mi történt közben itt, Tündareosz
	fenséges házatáján, s országszerte mi?

HELÉNA
	Hát annyira véreddé vált a korholás,
	hogy feddés nélkül szádat föl se nyithatod?

PHORKÜASZ
	Igen sok éve elhagyatott a hegyvidék,
	mely Spártától észak felé emelkedik,
	hátában a Taügetosz, honnan, mint friss patak,
	az Eurótasz csörgedez völgyünkbe le,
	hol szétterül, s hattyú költ nádas öblein.
	Hátul a hegyszorost titokban vakmerő
	faj szállta meg, a kimmeri éjből törve ki,
	s megmászhatatlan, tornyos várat épitett,
	honnét ország és nép könnyen nyaggatható.

HELÉNA
	S hogy tudták végbevinni? Valószerűtlen ez.

PHORKÜASZ
	Volt rá idő, talán húsz év is, gondolom.

HELÉNA
	Vezérük is van? Sok rabló szövetkezett?

PHORKÜASZ
	Nem rablók ők, de van vezérük, ó igen.
	Nem átkozom, meglakta bár házunkat is.
	Noha módja volt kifosztani, beérte ő
	önként adott ajándékokkal sarc helyett.

HELÉNA
	S milyen maga?

PHORKÜASZ
	              Megjárja. Szinte kedvelem.
	Jókedvű, bátor, hozzá délceg termetű
	s oly nyílt eszű, mint, mondhatom, kevés görög.
	Barbárnak szidják népét, ámbár nem hiszem,
	hogy lenne köztük oly dühödt, mint Ilion
	alatt emberhúst falni vágyó hőseink.
	Becsülöm nagy szívét, és rábíznám magam.
	Hát még a vára! volna ott mit látnotok!
	Be más is az, nem oly ormótlan faltömeg,
	minőt apáitok felhánytak nagyhamar,
	küklópszosan, nyers kőre sebten nyers követ
	taszító küklópszokként, míg az ő faluk
	függőleges, vízszintes és szabályszerű.
	Nézzétek kívül! vakmerően égbe tör,
	szilárd eresztékű, tömör s acélsima.
	Ki mássza meg? - Leszédül róla a képzelet.
	És benn teremszerű nagy udvarok, körül
	más-más formájú és célú épületek.
	Van nagy s kis oszlop, boltív s boltívecske ott,
	ki- és benézni erkélyek, galériák,
	és hány címer!

KAR
	              Címer? Mi az?

PHORKÜASZ
	                           Hisz már Aiász
	pajzsán is kígyó gyűrűzött, láttátok azt.
	S a hét vitéz, ki Thébai ellen fölvonult,
	pajzsára bő értelmű ábrát íratott.
	Hold s csillagok ragyogtak éji égmezőn,
	istennő, hős, lajtorja, kardok s fáklya is,
	s bősz képek, a jámbor városoknak vészesek.
	Efféle ábrát hord tehát ez a hőscsapat,
	mit színpompásan hagytak rájuk őseik.
	Van ott oroszlán, sasmadár, csőr és karom,
	bölényszarvak, szárnyak, rózsák meg pávafark,
	s hány sáv: ezüst, arany, vörös, kék, éjsötét.
	Termek falán ilyesmi függ ott sorra sor,
	oly végtelen termekben, mint a nagy világ;
	ott táncolhattok!

KAR
	               S mondd csak, vannak táncosok?

PHORKÜASZ
	De még minők! Üde, aranyfürtű fiúk.
	Ifjú illat! Csak Páris árasztott ilyet,
	ha királynétokhoz túl közel jött.

HELÉNA
	                             Teljesen
	kiesel szerepedből mondd ki végszavad!

PHORKÜASZ
	Te mondod azt, ha végszód elszánt, nyílt “Igen!”,
	a várral veszlek én körül.

KAR
	                        Ó, mondd ki hát
	a kurta szót, s mentsd meg magad és minket is!

HELÉNA
	Hogyan? Elhiggyem, hogy Menelaosz király
	úgy elragadtatná magát, hogy bántana?

PHORKÜASZ
	Feledted-é, mily szörnyen csonkította meg
	Déiphoboszodat, a párviadalban kimúlt
	Páris konok öccsét, ki téged, özvegyet,
	erővel ágyasává tett? Orrát s fülét
	levágta, s így tovább; iszonyú volt látni is.

HELÉNA
	Azt véle tette, és miattam tette meg.

PHORKÜASZ
	Veled pedig majd őmiatta bánik úgy.
	A Szépség oszthatatlan; az, ki bírta már,
	szétzúzza inkább, s átkoz minden osztozást.
Távoli trombitaszó; a Kar tagjai összerezzennek
	Mint harsány trombitaszó, mely fülbe s jonhokig
	hasít, úgy tépi a féltékenység karma is
	szívét a férfinak, ki nem felejti azt,
	mit birtokolt, s most veszve van, s nem birtoka.

KAR
	Hallod? Kürtök harsonáznak! Látod? Pengék fénylenek.

PHORKÜASZ
	Üdvöz légy, uram-királyom, számot adni kész vagyok.

KAR
	Hát mi?

PHORKÜASZ
	       Tudjátok ti azt jól: látjátok, mint hal meg ő;
	sejtitek, rátok mi vár bent; nincs segítség, nincs remény.

Szünet

HELÉNA
	Meggondoltam, mit kell kockára tennem itt.
	Ártó szellem vagy, érzem csalhatatlanul,
	s hogy jót fordítasz rosszra, attól rettegek.
	Mindegy, a várba mégiscsak veled megyek;
	a többit már tudom; amit titok gyanánt
	kíván a királyné szíve mélyén rejteni,
	más szem ne födje fel. Vezess hát, vén anyó!

KAR
	Ó, odamenni öröm,
	szedjük a lábunk!
	Itt a halál,
	de szemünk előtt
	vár mered újra,
	biztos, nagy, meredek fal.
	Védjen az oly remekül,
	mint Ilion fala, mit
	ama végnapon
	aljas csel vehetett be csak.
Köd száll alá, és elborítja a háttért,
vagy akár az előtért is
	Ó, de mi ez?
	Nézzetek körűl!
	Nemde a nap ragyogott?
	S most pásztákban hinti ködét
	ránk Eurótasz szent vize;
	tovatűnt a part is, e
	bájos, nádkoszorúzta vidék;
	és szabadon, büszkén,
	szép lágyan tovasikló
	társas hattyúrajt se
	lát a szemem már!
	Mégis ide
	hallom hangjukat,
	messzi, rekedt dalukat,
	mely, mondják, a halál jele!
	Ó, ne jelentsen e hang
	felkínált menedék helyett
	végül pusztúlást minekünk;
	nékünk, hattyuszerű
	karcsú hónyakuaknak
	s hattyulány úrnőnknek!
	Jaj minekünk!
	Mindent ködtakaró
	burkol már körülünk.
	Még egymást sem látja szemünk!
	Ó, mi ez? lépdelünk?
	vagy tipegőn
	lengedezünk a talaj fölött?
	Láttok-é? Nem Hermész lebeg
	ott legelől? Fényes aranybotja
	visszaparancsol-e újra a zord,
	a kietlen, szürke derengéssel telt,
	lengő árnyalatoktól népes,
	teli és mindég üres Hádészba?
	Ím, most minden elsötétül, a fakó köd szertefoszlik
	sziklaszürkén, téglabarnán. És elénk falak
	                                       [merednek,
	láthatárunkat lezárva. Udvar ez? vagy mély
	                                      [gödör tán?
	Ez vagy az, nekünk siralmas! Húgaim! fogságba
	                                          [estünk,
	oly fogságba, mint soha.
BELSŐ VÁRUDVAR
Fantasztikus pompájú középkori épületek körében

KARVEZETŐNŐ
 	Balgák és kapkodók, valódi asszonyok!
	A pillanattól függők, változó idő,
	szerencse s balsors bábjai! Sem ezt, sem azt
	nem állhatjátok nyugton. Folyton hajba kap
	ez azzal, majd keresztül-kasul mindahány;
	a jaj s kacaj egyformán hangzik szátokon.
	Most csend! fülelve várjátok, hogy asszonyunk
	nagy lelke magáról s rólunk mit határoz el?

HELÉNA
	Hol vagy te, Püthonissza? bárhogy hívnak is,
	a zordon boltívek alól lépj már elő.
	Ha fölkerested e csodás vár hős urát,
	jelentve jöttömet, hogy jól fogadjon ő,
	fogadd hálámat, és vezess tüstént elé;
	soká bolyongtam, csak pihenni vágyom én.

KARVEZETŐNŐ
	 Királyné, hasztalan kutat tekinteted;
	a sanyarú váz nincs sehol, tán ott maradt
	a ködben, melynek mélyéből rejtélyesen,
	lépést se téve, perc alatt jöttünk ide.
	Tán ő is e sokból eggyé lett vár urát
	keresve járja az útvesztőt, hogy fényesen
	s fejedelmi pompával fogadjon téged ő.
	De nézd, máris tömegben hullámzik felül,
	ablaknál, karzaton s a főkapunk ki-be
	a fürgén sürgő-forgó szolganép; biz ez
	előkelő s szíves vendégvárás jele.

KAR
	Szívem repes! ó, nézzétek, amott
	mily ildomosan kanyarog lefelé
	szép, szende fiúk lassan haladó,
	szabatos menete. Ki parancsa nyomán
	közelít e korán fegyelemre nevelt
	gyermekifjak ragyogó csapata?
	Mi csodálatosabb? Deli léptük-e, vagy
	fürtök-övezte, fehér, sima homlokuk-é,
	őszibarack-piros üde arcuk-e, mit
	barackszerüen hamvas pihe föd?
	Fáj rá a fogam, de bizony vacog is;
	hisz esetleg a szám teli - mondani is
	irtózatos ezt! - hamuval lesz!
	Még csodaszebbek
	bukkannak elő.
	Terhük micsoda?
	Trón fokai,
	szőnyeg, ülés,
	cifra szövet
	sátorosan;
	lengőn lengedez az
	asszonyunk fölött már,
	mint fellegkoszorú,
	mert oda hívták
	őt, s már pompás vánkoson ül.
	Sorfalatok
	álljon a lépcsőn
	fel komolyan.
	Szép fogadás ez, méltó, méltó,
	háromszor legyen áldva tehát!

A Kar által mondottak rendre megtörténnek
Faust, miután a gyermekek és apródfiúk
hosszú menete leérkezett, középkori lovagi,
udvari viseletben megjelenik fent a lépcsőn,
és lassan, méltóságteljesen lefelé jön

KARVEZETŐNŐ
	(figyelmesen szemügyre véve őt)
	Ha a nagy istenek, mint olykor megteszik,
	nem kölcsönözték múlón és alkalmilag
	csupán neki e bámulandó termetet,
	nemes modort és szívet megnyerő varázst,
	siker kíséri férfiharcban mindig őt,
	s éppúgy a legszebb nőkkel vívott kis csatán.
	Nyilván különb sok másiknál, akármilyen
	dicsőségben fürödve láttam őket én.
	Lassú méltósággal jön s hódolattelin
	a vár ura; királyné, fordulj hát felé!

FAUST
	(odajön, oldalán egy megbilincselt emberrel)
	Az ünnepélyes üdvözlés, az illő
	hódolatú istenhozott helyett
	e láncra vert szolgát hozom neked;
	hogy tisztemet mulasztom, rajta múlt.
	Hullj térdre és a legfelségesebb
	asszonynak tégy bűnödről vallomást!
	Dicső úrnő, e férfi dolga, hogy
	sasszemmel a magas toronytetőről
	körültekintsen, és az égi űrt
	s a föld terét kémlelje áthatón,
	mindazt, mi itt vagy ott mutatkozik,
	s a domblánc és a biztos vár között
	a völgybe tart, hullámzó nyáj legyen
	vagy hadsereg; azt védi fegyverünk,
	emennek ellenáll. S ma mily hanyagság!
	Jössz, s nem jelenti; oda a magas
	vendégnek járó, tiszteletteli
	fogadtatás. A vétkes életét
	játszotta el, s már vérében heverne
	méltó halállal; de itt csak magad
	büntetsz s kegyelmezel tetszés szerint.

HELÉNA
	Hát ily magas méltóságot kinálsz,
	a bíróét s várúrnőét, s ha csak
	úgy próbaképpen is, mint sejthetem -
	Így hát a bíró fő tisztét gyakorlom,
	kihallgatom a vádlottat. Beszélj.

LÜNKEOSZ TORONYŐR
 	Hadd térdeljek, hadd csodáljak,
	hadd haljak halált, hadd éljek,
	szívem-lelkem már övé lett,
	kit az ég ad e világnak.
	Várva boldog pirkadatra,
	keletet kémleltem én,
	s csoda történt, mert a nap ma
	délről tündökölt felém.
	És vonzott igen felette,
	hogy mélységet, hegytetőt,
	földi s égmezőt feledve
	az egyetlent nézzem, Őt.
	Oly szemmel vagyok megáldva,
	mint fa csúcsán a hiúz,
	s most káprázom, mint kit álma
	éjsötétje visszahúz.
	Hogy tisztuljon ki fejem? Zárt
	kapu, csipkés bástyafok!
	Köd kelt, majd lebegve felszállt,
	s ily istennőt láthatok!
	Szív, szem egyképp lesz a foglya,
	szomjan ittam szende fényt;
	ez a szépség, rám ragyogva,
	vakká tett engem, szegényt.
	Elfeledtem ott a vártán,
	hogy kürtömhöz eskü köt;
	szépséged - szabj bár halált rám -
	elfojt lázadást, dühöt.

HELÉNA
	Magam-okozta vétket nincs jogom
	büntetni. Ó, jaj! Mily könyörtelen
	sors üldöz, bárhol úgy bomolnak értem
	a férfiszívek, hogy sem önmaguk,
	sem más méltó nem szent nekik. Elcsábított
	s rabolt, vívott értem s ragadt magával
	félisten, hős, isten, sőt démon is.
	Velük bolyongtam, s lettem a világ
	mételye, később megkettőzve; most
	háromszorozva s négyszerezve szerzek
	bajra bajt. Engedd szabadon szegényt;
	isten zavarta meg, ne érje gáncs.

FAUST
	Királyné, álmélkodva nézem én
	a biztos célzót, s itt, kit eltalált;
	látom a nyílröppentő íjat és
	a megsebzettet. Nyíl nyilat követ,
	s engem talál. Sejtem, várszerte is
	így szállanak zizegve, tollasan.
	Mivé lettem? Lázadókká teszed
	leghívebb híveim, s bástyáimat
	megingatod. Félek, hadam behódol.
	győztes, legyőzhetetlen hölgy, neked.
	Mi mást tehetnék? Magamat s amit
	enyémnek képzeltem, kényedre bízom.
	Hadd boruljak le, szabadon s hiven
	úrnőmnek vallva azt, ki megjelent
	csupán, s övé lett máris trón, vagyon.

LÜNKEOSZ
	 (egy ládával és a többi ládát cipelő
	emberekkel)
	Úrnőm, viszontlátsz! Ím, e kincs
	gazdája esd, hogy rátekints,
	egyszerre érzi ő, ha lát,
	koldusnak s császárnak magát.
	Mi voltam én? mi lettem én?
	Mit is tegyek? van-e remény?
	Hiába nézek áthatón!
	Túl szemkápráztató a trón.
	Kelet felől törtünk utat,
	s nem állta ostromunk Nyugat;
	hosszú, hatalmas népözön,
	nem tudta az él, hátul ki jön.
	Ez halt, az állt, s már hirtelen
	a lándzsás harmadik ott terem;
	hol minden egyes százat ért,
	nem sírtunk elhullt ezrekért.
	Vonult a had, zúdult a had,
	hol itt, hol ott voltunk urak,
	s hol úr voltam ma, holnap ott
	már más harácsolt és lopott.
	Körülnéztünk futtában, és
	szép nőt rabolt egyik vitéz,
	komor bikát más emberünk,
	ló ménesszámra jött velünk.
	De mást kémleltem jómagam,
	csak ritkaságra fájt fogam,
	s mit más is elvett könnyedén,
	szikkadt sarjúnak néztem én.
	Kincset nyomoztam szüntelen,
	vezérelt ritka jó szemem,
	a minden erszényt megnyitó;
	átlátszó volt a ládikó.
	Gyűlt aranyam egész tömeg,
	s hozzá szépmívű ékkövek:
	csak egy méltó, a zöld smaragd,
	hogy ékszerül kebledre rakd.
	Függőül a tengerfenék
	küldi tojásdad gyöngyszemét;
	a rubin sápad, elriad
	láttán arcod rózsáinak.
	A világ legszebb kincseit
	hoztam trónodhoz, íme, itt,
	hogy lásd a véres harcmezők
	termését zsámolyod előtt.
	Bár ennyi kincs több, mint elég,
	jócskán van ládám rejtve még;
	fogadd el hű kíséretem,
	s kincstárad színig tölthetem.
	Hisz alig lett tiéd a trón,
	görnyedni látod hódolón
	a gazdagságot, észt, erőt
	a páratlan szépség előtt.
	Enyémnek hittem kincsemet,
	most elgurul s hozzád siet.
	Azt hittem, rengeteg vagyon,
	s látom ma, mily mihaszna lom.
	Egykor becses volt, számra sok,
	s kaszált sarjúrenddé aszott.
	Ó, nézz rá nyájasan, te szép,
	add vissza régi, nagy becsét!

FAUST
	A bátran nyert vagyont vidd el hamar,
	s bár gáncs nem ér, jutalmat mégse várj.
	Már minden az övé, amit e vár
	magába zár; ily részleges ajándék
	fölösleges. Menj s halmozz kincsre kincset
	szép rendben. Fesd a szem-nem-látta pompa
	dicső képét elénk! A boltozat
	új mennyboltként ragyogjon föl, teremts
	eleven édent az élettelenből.
	Terüljön őelé, ha jár, virágos
	szőnyegre szőnyeg; lábának legyen
	a kő puha; s szemének, mely csupán
	istent nem kápráztat, a fény pazar.

LÜNKEOSZ
	Mit a gazda meghagyott,
	szolgájának kis dolog:
	szépség kénye-kedve lett
	úrrá vár és vér felett.
	Már a had csak érte él,
	tompa minden pengeél;
	elfakul s kihűl a nap,
	hogyha lát, dicső alak;
	melletted, dús látomás,
	puszta semmi bármi más. (El)

HELÉNA
	(Fausthoz)
	Beszélni vágyom véled, jöjj tehát
	föl mellém! hívogatja az üres szék
	urát, hogy biztosítsa helyemet.

FAUST
	Előbb hadd esküdjem térden neked
	hűséget, és nyújtsd csókra, drága hölgy,
	kezedet, mellyel magadhoz emelsz.
	Oszd meg velem határatudhatatlan
	birodalmadnak trónusát, szerezz
	imádót, szolgát, gyámolt egy személyben!

HELÉNA
	Számos csodát látok és hallok itt.
	Ámuldozom, sokmindent kérdenék.
	Ó, mondd meg, mért csengett az őr szava
	imént oly furcsán, furcsán s kedvesen?
	Egyik hang szinte másikhoz simult,
	s alighogy egyik szó fülembe csendült,
	enyelgő párja is nyomon követte.

FAUST
	Ó, ha így tetszik már népünk beszéde,
	bizonyára elbűvöl dala is,
	fület s szivet zsongítón jár az át.
	De legjobb, hogyha tüstént nekilátunk;
	csak párbeszéd csal, csábít szóra szót.

HELÉNA
	Mondd, ily szépen beszélni nem nehéz?

FAUST
	Szívből kell szólni, ennyi az egész.
	S ha úrrá lett a vágy szívünk felett,
	keressük azt -

HELÉNA
	             aki viszontszeret.

FAUST
	Múlton s jövőn nem jár tekintetünk,
	csak a jelen -

HELÉNA
	             az üdvösség nekünk.

FAUST
	Dús kincs az, zálog, boldog szerzemény,
	s milyen kéz szentesíti?

HELÉNA
	                      Az enyém.

KAR
	 Fennakadhatunk-e rajta,
	hogy királynénk nyájasan
	szól a vár urához?
	Tudjuk azt, újra fogolynők
	lettünk, mint Ilionnak csúfos
	pusztulása s a gondteli
	és bonyodalmakban bő,
	szomorú uton annyiszor.
	Férfivágyakhoz szokott nők
	csöppet sem finnyáskodók,
	értik ők a módját.
	Szép, aranyszőke juhpásztor,
	majd sötét szőrözetű faun,
	az, kit épp hoz az alkalom,
	egy jogon élvezi dúsan
	dagadó, deli testüket.
	Lám, egymáshoz mind közelébb
	ülnek, összesimul a
	vállal a váll, térd térdhez ér,
	kézbe-kéz ringanak ők
	fent a dicső
	trónnak vánkos-oromzatán.
	Mert a fenség népe elé
	tárja nyugodtan
	ily titkolt örömöknek
	forró, féktelen áradását.

HELÉNA
	Oly távol s oly közel érzem magam;
	itt vagyok! - mondom el minduntalan.

FAUST
	Elfúl tüdőm, a nyelvem béna lesz;
	téren s időn kívüli álom ez.

HELÉNA
	Ím, én, az ős múlt újjáéledek,
	kit a nem ismerős vonz, s véled egy.

FAUST
	Vívódni kár, dicső sors a tiéd!
	Arasznyi bár, kötelesség a lét.

PHORKÜASZ
 	(nagy sebbel-lobbal ront be)
	Szerelem könyvét betűzve,
	leckéből játékot űzve,
	játékból jöttök ti tűzbe,
	ám ez nem jó pillanat.
	Nem halljátok a viharnak
	moraját? Kürtök rivallnak,
	vész dönget kaput, falat!
	Föl keserves, bősz csatára!
	Menelaosz ront a várra,
	s hada emberáradat.
	Győztesek közt csonka-bonka
	Déiphoboszként hullsz a porba,
	nők lovagja, jómagad.
	Rossz portékák fán libegnek,
	s ő az oltárnál kiszenved
	újonnan fent bárd alatt.

FAUST
	Gaz ünneprontás! bosszantóan ránk tör ő;
	az esztelen hűhót bajban se kedvelem.
	Vészhír elrútít bármilyen szép hírnököt,
	s te rútak rútja, kedvvel csak rossz hírt hozol.
	De most az egyszer felsülsz, mert hiába fújsz,
	a lég remeg csak tőle. Itt nincsen veszély,
	a ha volna is, üres fenyegetés marad.

Kürtjelek, dörrenések a tornyok felől,
trombiták és kornéták szólnak, harci zene,
hatalmas hadsereg vonul át a színen

FAUST
	Nem! Lásd magad, mint gyűl köréd e
	megbonthatatlan hős-sereg;
	csak az méltó a nők kegyére,
	ki őket bátran védi meg.
A hadvezérekhez, akik
a hadoszlopokat otthagyva közelednek
	Halmozz, fojtott dühhel csatázva,
	győzelmet győzelemre te,
	Észak ifjú színe-virága
	s Kelet viruló ereje.
	Páncélban, villámolva tört meg
	e hős had birodalmakat,
	ha jön, megrengeti a földet,
	s még zeng az ég, ha elhaladt.
	Pűlosz táján szálltunk mi partra,
	a vén Nesztór már rég halott,
	a szabad hadunk előtt darabra
	hulltak az apró államok.
	Űzzétek hát Menelaosznak
	hadát tengerre vissza ma;
	ott portyázhat, leshet, rabolhat,
	ez volt a sorsa s hajlama.
	Rangotok mától fogva “herceg”,
	Spárta úrnője rendeli;
	hegy s völgyet lábához helyeztek,
	hódolt föld fejedelmei.
	Korinthosz öbleit, te Germán,
	földgáttal és fegyverrel óvd!
	Száz szurdokú Akhaia ormán
	mutasd meg virtusod, te Gót.
	Élisz rászáll a Frank hadakra,
	Messzéné Szászok birtoka,
	a tengert Normann tisztogassa,
	s Argolisz nagy lesz, mint soha.
	Lesz otthonuk, villámuk, öklük
	külső veszéllyel szembeszáll;
	csak Spárta tündököl fölöttük,
	hol úrnőnk ősi trónja áll.
	Ő minden egyest majd az áldott
	országban boldogulni lát;
	csak zsámolyánál vár tirátok
	jog, biztosíték, napvilág.

Faust leszáll a trónról,
a hercegek pedig kört alkotnak körülötte,
hogy részletesebben megismerjék
parancsait és intézkedéseit

KAR
	Elsősorban fegyver után
	nézzen a férfi bölcsen,
	hogyha a legszebb kell neki épp;
	nyerje bár el bókkal a
	földi vágy netovábbját,
	még nem biztos a birtoka:
	hízelgő kihizelgi sunyin,
	rabló nyíltan is elveheti;
	ám ha vigyáz, megelőzheti ezt.
	Üdv a hercegnek, ki több
	másoknál a szememben,
	bátor, okos frigy műve, hogy itt
	szótfogadnak a hősök is,
	intésére figyelve.
	Végzi parancsát mind hiven,
	önmaga hasznát nézve és
	hálából fejedelme iránt,
	és közös ékük a büszke babér.
	Mert ki ragadja el a
	szép zsákmányt ilyen útról?
	Az övé, legyen is csak övé;
	kétszeresen kivánjuk ezt
	néki mi, mert minket is óv fala itt benn,
	künn meg erős hada vesz körül.

FAUST
	Az adományok, mik ezeknek
	jutnak - mindnek gazdag vidék -,
	nagyok s dicsők; máris mehetnek!
	Mi bírjuk az ország szivét.
	S vigyáznak ők partodra büszkén,
	mely körül hullámtánc libeg,
	a végső hegyhez Európa csücskén
	kis domblánccal csatolt majdnem-sziget.
	Népét örökké boldogítja
	e mindig napsütötte föld,
	mert most királynőnk kapta vissza,
	kit látott már, mikor kitört
	a héjburokból tündökölve,
	hol Eurótasz nádja zúg;
	testvérei álltak körötte
	és anyja, káprázó tanúk.
	E táj csupán feléd repes, szép
	virágokat neked terem;
	s habár tiéd a földkerekség,
	első szülőfölded legyen!
	Csipkés ormára fent a hegygerincnek
	bár jéghideg nyilat lövell a nap,
	a sziklán zöldet is lel a tekintet,
	s a kecske gyért füvet mohón harap.
	Forrás szökell, patak társul patakkal,
	s lezúg, zöldell már szurdok, lanka, rét
	s a rónán, mit száz domb sávokra szabdal,
	gyapjas nyájak haladnak szerteszét.
	Szétszórva, lassan és vigyázva hág fel
	szűk kaptatón a nagyszarvú barom;
	de mindahány magának kész tanyát lel:
	száz barlang ásít fenn a szirtfalon.
	Pán ott az őr, s életnimfák hazája
	minden bozótos, nedves, hűs üreg,
	s mohón, magasabb régiókba vágyva,
	zsúfolt fák kúsza lombja integet.
	Őserdő az! Hatalmas tölgy mered föl,
	szeszélyesen cikázik ága, mind;
	szelíd juharfa duzzad drága nedvtől,
	sudáran áll, s terhével játszva ring.
	Anyásan buggyan, árnykörtől övezve,
	a langyos tej, s vár bárányt, gyermeket;
	nincs a gyümölcs, a síkság étke, messze,
	s az odvas fák törzséből méz csepeg.
	Itt csak derűs arc és ajak van,
	öröklött kincs a víg kedély,
	saját helyén mindenki halhatatlan:
	egészségben, jólétben él.
	S így serdül fel, míg tiszta fény ragyog rá,
	nemző atyává szép gyerek.
	Csodálkozunk, s nincs senki, aki tudná,
	hogy istenek vagy emberek?
	Ekképp öltött Apollón pásztor-arcot,
	másolva a legszebbiket;
	hol a természet tiszta körben alkot,
	világok kötnek ott frigyet.
	(Heléna mellé ül)
	Így értük el célunkat valahára;
	a múltat, ó, ne bolygassuk tovább!
	Érezd, hogy nemződ istenek királya,
	s igaz hazád az ősi szép világ.
	Miért ragaszkodnál e várhoz?
	Hisz még örökifjan terül
	elénk a Spártával határos
	Árkádia, boldog lakóhelyül.
	Velem ez áldott földre menekülve,
	gyönyörű sorsot fogsz választani!
	Lugassá lesz a trón, s kettőnknek üdve
	szabad lesz végre, árkádiai!
A SZÍNTÉR TELJESEN MEGVÁLTOZIK
Sziklabarlangok sora fölé sűrű lombú lugasok borulnak.
Árnyas liget húzódik a környező sziklás lejtőkig.
Faust és Heléna nem látható.
A Kar-beli nők szerteszét, álomba merülve feküsznek

PHORKÜASZ
	Mióta alusznak már a lányok, nem tudom;
	hogy észlelték-e álmukban, mit ébren és
	tisztán láttam magam, szintén nem sejthetem.
	Felköltöm őket. Álmélkodjon az ifju nép,
	s ti is, kik ott alant ültök, szakállasok,
	a hihető csodák nyitjára szomjasan.
	Föl! Föl! Rázzátok frissen fürtös főtöket!
	Hess, álom! Semmi hunyorgás! Rám figyeljetek!

KAR
	Szólj hát, ó, meséld, meséld el, hogy miféle
	                              [új csodát tudsz!
	Olyat hallanánk leginkább, amit el nem hinne
	                                       [senki,
	mert hisz úntig nézegettük már e sziklaszálakat.

PHORKÜASZ
	Szemdörzsölve már unalmat emlegettek, gyermekek?
	Halljátok hát: itt e grották, barlangboltok, sűrü
	                                       [lombok
	adtak békés menedéket, mint idilli szeretőknek,
	asszonyunknak és urunknak.

KAR
	Ők, ott bent?

PHORKÜASZ
	            A külvilágtól
	elzárkóztak; egyedül én szolgálom titokban őket.
	Nagy tisztesség közelük, de mint belső cselédhez
	                                          [illik,
	más munkát kerestem olykor; jártam erre-arra
	                                       [gyűjtve
	gyógygyökért, mohát, faháncsot, mint hatásuk
	                                      [ismerője,
	s kettesben maradtak ők.

KAR
	Úgy adod, mint hogyha ott benn egy világ
	                                  [terülne rétek,
	csermelyek, tavak meg erdők; mily meséket szősz
	                                       [nekünk!

PHORKÜASZ
	Mit tudjátok azt, ti balgák! Föltáratlan még e mélység:
	hány teremsor! hány nagy udvar! fürkészőn
	                                     [kitudtam ezt.
	Ám egyszerre csak kacaj cseng visszhangzón a
	                                    [sziklaboltban,
	s látom, ott egy gyermek ugrál nő öléből férfiéba,
	az apától az anyához; a becézés, az enyelgés,
	szerelmes, bolond kötődés, a viháncolás, sikongás
	váltakozva süketít.
	Egy mezítlen géniusz, ki faunszerű, de finomultabb,
	szárny nélkül a földre ugrik, s ím, a föld
	                                  [rugalma révén
	felpattan merész magasba, s másodízben, harmadízben
	már a kupolát veri.
	Aggódón szólítja anyja: szökdécselhetsz, hogyha
	                                           [tetszik,
	ó, csak szállni, azt ne próbálj, nincs szabad
	                                   [röptöd neked.
	Majd jó atyja inti: téged csak a föld rugalma lendít
	a magasba; legalább a lábujjad hegyével érintsd,
	Antaeusként, kit a föld szült, s nyomban új
	                                      [erőre kapsz.
	És így szökdel ő a roppant sziklatömbön,
	                                     [szirtperemről
	szirtperemre, erre, arra, felröpített labdaként.
	Hirtelen mogorva szurdok nyílásában tűnik el, s mi
	elveszettnek hisszük őt már. Anyja sír, a férj csitítja,
	én vállat vonok szorongva. S most új tünemény
	                                       [ragyog fel!
	Kincsek vannak ott elásva? Lám, virágos szőttesű, szép
	köntöst vett magára ő.
	Karján bojtok lengedeznek, mellén pántlikák
	                                        [lobognak,
	az aranylanttal kezében, mint kicsiny Phoebus,
	                                           [megáll;
	vígan lép a szűk peremre és előredől; csodáljuk,
	s boldogan borulnak egymás kebelére a szülők.
	Mert mi csillog homlokáról? Hogy mi, nem
	                               [tudom magam sem,
	színarany pánt vagy hatalmas szellemének lángja-e?
	Lénye és mozgása egyképp sejteti, habár gyerek még,
	minden szépség eljövendő mesterét, kin átremegnek
	az örök melódiák már; és csodálva a csodásat,
	így fogjátok látni őt, és így fogjátok hallani.

KAR
	Mért csoda ez neked,
	Kréta szülötte?
	Tán sose nyelt a füled
	költve tanító szót még?
	Ión mondákról mit se tudsz te?
	Nem hallottad-e, mily dús
	Hellasz isteni-hősi,
	ősnél ősibb szép regékben?
	Minden, minden, amit
	most cselekesznek,
	nagyszerü ősidők
	gyászos utózöngéje;
	mondókád nem ér fel azzal,
	mit kedves kitalálás,
	mely hívebb a valónál,
	zengett Maia gyermekéről.
	Ezt a csöppnyi, de már erős
	újszülöttet azonnal
	cifradíszű pólyába és
	tiszta pihébe csavarja be
	szószaporító dajkanép
	korlátolt hiedelme.
	Ámde a csöpp, erős kölyök
	már kihúzza rugalmasan
	hajló tagjait abból
	pajkosan, és a túl szoros,
	fojtó burkot, a bíbort,
	bizton hagyja heverni ott;
	mint a lepke, midőn a báb
	szűk gubójából kikel,
	s szárnyakitárva suhan tovább,
	szertecsapongva bátran a
	napfényes levegőben.
	Ekképpen bizonyítja be
	majd a fürge fiúcska
	mestercsínyjeivel, hogy a
	selmák, tolvajok és egyéb
	ily hasznotfölözők örök
	jótét szelleme lesz ő.
	Mert a tenger urának is
	elcseni ércszigonyát s Arész
	kardját is hüvelyéből;
	Phoebus az íját nem leli,
	majd a fogót Héphaisztosz;
	tűztől fél, csak ezért marad
	bizton Zeusz atya mennyköve;
	ám Erószt legyőzi, mert
	elgáncsolja birokban őt,
	s míg dédelgeti Küprisz, övét
	lopja el derekáról.

Elbűvölő, tiszta dallamú lantjáték hallatszik a barlangból.
Mindnyájan felfigyelnek rá, és láthatólag mélyen
meghatódnak. Innen, egészen a jelzett szünetig,
egyre szól a nem halkuló zene

PHORKÜASZ
	Hallgassátok, zeng a szép dal,
	sutba hát minden mesét!
	Ósdi isten-zagyvalékkal
	nem törődünk már mi rég.
	Rátok, mert mércénk magas ma,
	nincs szüksége senkinek:
	ami szívből jön, csak arra
	dobbannak meg más szivek.
	(Visszamegy a sziklák felé)

KAR
	Szörnyeteg, lám, meghatott a
	bájos hang, minket pedig,
	mintegy kórból lábadozva,
	könnyes boldogság telít.
	Ha merő fény bent a lélek,
	nap nélkül is megleszünk;
	amit megtagad az élet,
	szívünk nyujtja azt nekünk.

Heléna, Faust, Euphorión a korábban leírt öltözetben

EUPHORIÓN
	Tréfás gyermekénekemnek
	hangja néktek is öröm;
	s a szülői szív repeshet,
	míg ütemre felszököm.

HELÉNA
	A szerelem egy nemes párt
	földi üdvben egyesít,
	ám fölséges égi nektárt
	csak hármasban ad nekik.

FAUST
	Boldog ekképp mind a három,
	s bonthatatlan már a frigy:
	én a párod, te a párom;
	bár maradna mindig így!

KAR
	Sok-sok boldog éven át a
	gyermek fénye szeliden
	rásugároz majd e párra.
	Ó, be meghatják szivem!

EUPHORIÓN
	Ugrani vágyom,
	hadd szökelek fel!
	Szertecikázom
	fönn a szelekkel,
	vágyam örökké
	fölfele visz.

FAUST
	Maradj, maradj csak!
	Ne játssz a vésszel;
	alázuhanhatsz,
	s a gyász emészt el,
	ó, drága gyermek,
	kettőnket is.

EUPHORIÓN
	Unalmas élnem
	rabként a fölön;
	kezem ne fogd le,
	ne fogd a fürtöm,
	ne fogd ruhámat!
	Hisz mind enyém.

HELÉNA
	Ó, szánd anyádat,
	s gondolj apádra!
	Mily szörnyű bánat:
	széthull a drága
	Enyém, Tiéd, Övé:
	a szerzemény.

KAR
	Tarthat az egység?
	Semmi remény!

HELÉNA 
	és 

FAUST
	Hasson e kérelem,
	higgy szüleidnek,
	s légy ura féktelen
	ösztöneidnek!
	Jobb, ha a síkság
	dísze leszel.

EUPHORIÓN
	Kéritek, így hát
	nem megyek el.
	(Átkígyózik a kóruson,
	és a lányokat
	táncba ragadja)
	Könnyü csapongni a
	víg rajon át.
	Nos, a melódia
	s a ritmus összevág?

HELÉNA
	Nézni is élvezet;
	szép, ha a szépeket
	sorba fonod.

FAUST
	Máris elég nekem!
	Csalfa büvészeten
	nem mulatok.

Euphorión dalolva és táncolva lejt az egymásba
fonódó sorokat képező Karral együtt

KAR
	Hogyha a két karod
	szép ivet alkot,
	hogyha hajad ragyog,
	s verdesi arcod,
	lábad amíg lebeg,
	s szinte repül veled,
	hogyha vigan csapongsz,
	táncsorokat ha fonsz,
	már a siker tiéd,
	drága gyerek,
	mert, ime, megnyered
	bárki szivét.

Szünet

EUPHORIÓN
	Fürge inúak,
	őzike-falka,
	játszani újat,
	uccu, no, rajta!
	Én a vadász, ti
	vagytok a vad.

KAR
	Hát ne sietve
	űzd csapatunkat,
	hisz mi is egyre
	vágyakozunk csak:
	hogy megöleljünk,
	bájos alak!

EUPHORIÓN
	Át a bozóton,
	úttalan úton!
	A könnyű szerzemény
	nem élvezet,
	csak az vonz, mit kemény
	tusán nyerek.

HELÉNA ÉS FAUST
	Mily szilaj! Mily fékevesztett!
	Nincs remény, hogy abbahagyja.
	Hallga, kürtök zengedeznek
	hegy-völgyön; mily hangzavar kel!
	Mintha jajszót hallanánk!

KAR
	(egyenként sietve be)
	Megvetően gúnyolódva
	mellettünk épp most rohant el;
	elragadta s erre hozza
	már a legvadabb leányt.

EUPHORIÓN
	(egy fiatal leányt hurcolva be)
	Hoztam ezt a kis vadócot,
	hogy gyönyörre kényszerítsem;
	makacs keblét, mily öröm,
	öleléssel megtöröm,
	dacos ajkát szívhatom,
	győz erőm s akaratom.

A LEÁNY
	 Hagyj békén! E porhüvelyben
	is van elszántság, erély;
	méltó hozzád harci kedvem,
	könnyű prédának ne vélj.
	Túlbecsülöd az erődet!
	Foglyodnak hiszel talán?
	Fogj hát, balga, s perzselődj meg,
	játék ez nekem csupán.
	(Fellángol és ellobban a magasba)
	Jöjj, kövess a lenge légbe,
	jöjj, kövess a síri éjbe,
	fuss az eltűnt cél után!

EUPHORIÓN
	(lerázva magáról az utolsó lángokat)
	Sziklák merednek itt,
	bozótos a vidék.
	Miért rekedjek itt?
	Ifjú vagyok ma még.
	Búgnak a vad szelek,
	zúgnak a tengerek:
	távoli hangzatok;
	jó lehet ott.
	(Egyre magasabbra szökik fel a sziklákon)

HELÉNA, FAUST ÉS A KAR
	Miért kell zergeként szökellned?
	Félve féltjük életed.

EUPHORIÓN
	Így török mindegyre feljebb,
	messze így tekinthetek.
	Hol vagyok? Ó, tudom!
	Ím, a Pelopszi hon,
	ím, a rokonvizek
	mosta rokonsziget.

KAR
	Szűk a hegy és vadon?
	Untat a béke?
	Jöjj le, a halmokon
	fürtös a tőke.
	Nézd csak, a lanka zöld,
	alma pirul s füge.
	Ó, ez a drága föld
	kössön ide!

EUPHORIÓN
	Béke az álmotok?
	Lesse az álmatag!
	Jelszavam: viadal!
	Ríme a diadal!

KAR
	Harcra ha vágyol
	béke derűs delén,
	úgy sose pártol
	téged a jó remény.

EUPHORIÓN
	Kit vésztől fojtva szült
	e föld s veszélybe küld,
	szabad mind és vitéz,
	vérét pazallni kész -
	Az olthatatlan tüzű
	szent érzelem
	és mind, ki küzdve hű,
	győzzön velem!

KAR
	Nézzétek, mily messze fenn jár,
	s mégse kisebb, mint imént!
	Vértben, mintegy győztesen már,
	érc- s acélfényt szór felénk.

EUPHORIÓN
	Öntudat hevíti őket
	nem kell földsánc fal se kell
	mert erős várnál erősebb
	az acélos férfimell.
	Hogy járom sose nyomasszon,
	egy szál karddal küzdjetek!
	Amazon lesz minden asszony,
	s hősként vív minden gyerek.

KAR
	Költészet szent tüze,
	szárnyalj az égbe te!
	Legszebb csillagsugár,
	ragyogj nagy messze bár,
	mi ott is nézhetünk,
	s dalodra a szivünk
	repesve vár.

EUPHORIÓN
	Nem gyermekként jelentem én meg,
	egy ifjú harcos közeleg;
	várnak erős, szabad vitézek,
	a lelkem máris ott lebeg.
	Csak el!
	Mivel
	a hírnév útja ott vezet.

HELÉNA ÉS FAUST
	Alig jöttél még világra,
	napfény alig fürdetett,
	s kínok mezejére vágyva
	jársz szédítő bérceket.
	Nem szeretsz?
	Félrevetsz?
	Álom volt frigyünk veled?

EUPHORIÓN
	Halljátok-e, mint zeng a tenger?
	Völgy völgyre dördül vissza már,
	porban s habon sereg sereggel,
	kínt s bút okozva, szembeszáll.
	Nincs, ki ne
	lássa be:
	ott parancs a hős-halál.

HELÉNA, FAUST ÉS A KAR
	Mily iszony! mily szörnyűség ez!
	A halál parancs neked?

EUPHORIÓN
	Tétlen nézzem, más ha vérez?
	Nem! sorsukban részt veszek.

AZ ELŐBBIEK
	Büszke dac és veszély
	sírba sodor!

EUPHORIÓN
	Nem baj! - a két fehér
	szárny kibomol!
	Fel! szivem arra húz!
	Szállni muszáj!
	(Fölveti magát a levegőbe,
	szétterülő köntöse
	egy pillanatig fenntartja,
	feje sugárzik,
	fénycsóva úszik utána)

KAR
	Ikarusz! Ikarusz!
	Látni be fáj.

Egy szép ifjú zuhan a szülők lába elé; a halottban
ismert alakot vélünk fölfedezni, de porhüvelye
nyomban elenyészik, a fénykoszorú üstökösként
száll fel az égbe, a köntös, a köpeny
és a lant a földön marad

HELÉNA ÉS FAUST
	Így tör a szívre nagy
	gyász az öröm nyomán.

EUPHORIÓN
	(hangja a mélyből)
	Zord hon ez, ó, ne hagyj
	itt egyedül, anyám!

Szünet

KAR
	(gyászének)
	Egyedül? Nem! - Légy akárhol,
	benned ismerősre leltünk;
	ó, bár futsz a napvilágtól,
	kísér mindörökre lelkünk.
	Nem síránkozunk mi, jobban
	irigyeljük végzeted,
	hisz derűs és zord napokban
	szép s nagy volt dalod s heved.
	Ó, nagy ősök nagy szülötte,
	várt a földi üdv reménye,
	s elvesztél idő előtt te,
	tavaszodban már letépve!
	Volt szemed, hogy láss világot,
	volt szived szivekbe nézni,
	fennkölt nőkért égni lángod -
	s éneked, magas, egyéni.
	S hol közönnyel várt a háló,
	arra vitt heved s erőd,
	mint szokással szembeszálló,
	vakmerő törvényszegőt;
	végül mégis tiszta szíved
	fennkölt eszméért hevült,
	nagyszerű cél lelkesített,
	s győznöd mégse sikerült.
	Kinek sikerül? Emésztő
	kérdés. Fátylat ölt a végzet,
	míg gyásznaptól sújtva, vérző
	szívvel állnak néma népek.
	Mégis, új dalokra gyújtva,
	bízzatok töretlenül:
	mert a föld megszüli újra,
	mit öröktől fogva szül.

Teljes szünet. A zene is elhallgat

HELÉNA
	(Fausthoz)
	Beteljesül a régi mondás rajtam is,
	hogy nem tartós a szépség s boldogság frigye.
	A szerelem s az élet szála elszakad;
	kettőt siratva, fájdalmas búcsút veszek,
	még egyszer rád borulok, és te átölelsz.
	Perszephoné, fogadj be engem s a fiút!
	(Átöleli Faustot, teste eltűnik,
	köntöse és fátyla Faust karjában marad)

PHORKÜASZ
	(Fausthoz)
	Markold meg azt, ami tiéd maradt.
	Ne hagyd a köntöst. Már a démonok
	cibálják csücskét, és az alvilág
	mélyébe rántanák. Tehát szorítsd!
	Nem elveszített istennőd ugyan,
	de isteni. Használd ki a magas,
	fölbecsülhetetlen kegyet, s repülj fel:
	ez túlvisz gyorsan minden köznapin,
	az éterig, ameddig csak birod.
	Találkozunk majd messze, messze innen.
Heléna ruhái felhőkké bomlanak,
körülveszik Faustot, fölemelik a magasba,
és tovaszállnak vele
Phorküasz fölveszi a földről
Euphorión köntösét, köpenyét és lantját,
a színpad előterébe lép, magasra tartja
a trófeákat, és így szól
	Ezekre még jókor lecsaptam!
	Eltűnt a láng, tagadhatatlan,
	de mégse sajnállak, világ!
	Ez itt elég poétákat avatni,
	s a céh-ipar irigységére táp;
	ha tehetséget nincs módomban adni,
	mezét kölcsönzöm legalább.
	(Leül a színpad előterében egy oszlop mellé)

PANTHALISZ
	Fel, lányok! törve a varázs, Thesszália
	szipirtyójának durva szellemi kényszere,
	s a zagyva és csilingelő hang-bódulat;
	fülmétely az, de legbelül még többet árt.
	Hádészbe most! Úrnőnk már ünnepélyesen
	leszállt oda. Kövesse lábnyomát a hű
	szolgálók lépte. Ott lent megtaláljuk őt
	a Rejtelmes Királynő trónja lépcsején.

KAR
	Egy királyné bárhová örömest mehet;
	élen áll Hádészben is, összetart
	büszkén sok más rangbelivel,
	mint Perszephoné bizalmasa;
	s közben minket messze hátul,
	aszphodeloszok mezőin,
	karcsu törzsü nyárfák
	s meddő fűzek társaságaként,
	milyen szórakozás vidít?
	Mint denevérek, cincogunk,
	s mint bús kisértetek, susogunk ott.

PANTHALISZ
	Ki nagyra és nemesre nem tör, s nincs neve,
	az elemekbe olvad; hát távozzatok!
	Forró szivem királynémhoz kívánkozik;
	az Ént hűség is, nemcsak érdem tartja fenn. (El)

VALAMENNYIEN 
	A napvilágnak adattunk vissza mi;
	bár személytelenül;
	érezzük s tudjuk is ezt;
	fő, hogy Hádészt már sose látjuk.
	Ránk az örök Természet itt
	teljes igényt tart,
	s mi szellemek éppoly igényt rá.

A KAR EGYIK RÉSZE
	 Mi ezer gallyban remegve, lengve, suttogón zizegve,
	játszva, halkan csalogatjuk a gyökerek életnedvét
	föl az ágba; majd levéllel, majd meg tengersok
	                                         [virággal
	ékesítjük hajzatunknak lenge s dús tenyészetét.
	Ha gyümölcs hull, odagyűlnek virgonc népek,
	                                     [fürge nyájak,
	nagy sietve, tülekedve fölkapkodják, csemegéznek,
	s mint megannyi ősi istent, úgy hajlonganak körül.

MÁSODIK RÉSZ 
	Mi e sziklák oldalának messzefénylő tüköréhez,
	lágy hullámként ringatózva, hízelegve simulunk;
	minden hangra felfülelve, legyen az nádsíp, madárdal,
	vagy Pán szörnyű harsonája, felelünk készségesen;
	susogásra susogásunk válaszolt, s ha zeng az égbolt,
	kétszer, háromszor, tucatszor mennydörgünk mi
	                                       [vissza rá.

HARMADIK RÉSZ 
	Testvérkék! Mi kóborabbak elfutunk a
	                                  [csermelyekkel;
	mert a gazdag díszű domblánc hívogat a
	                                   [messzeségből.
	Le a lejtőn, egyre lejjebb öntözünk mi kanyarogva
	szántóföldet, legelőt és ház körüli kertet is.
	Ott a víztükört s a partot a vidék fölé magasló,
	égbe nyúló ciprusoknak keskeny csúcsa jelzi csak.

NEGYEDIK RÉSZ 
	Hullámozzatok, ha tetszik; mi körülvesszük
	                                      [zsibongva
	a karókkal teli dombot, hol a tőkén zöld a fürt;
	ott a vincellér kezében reggel-este ég a munka,
	míg szívbéli buzgalommal hajszol kétséges sikert.
	Hol kapát fog, hol meg ásót, töltöget, metsz és
	                                       [kötözget,
	s minden istenhez fohászt küld, a Napistenhez
	                                          [kivált.
	Kéjenc Bakkhosz nem törődik hű szolgájával,
	                                       [lugasban
	s pincefalhoz dőlve hűsöl, s egy apró faunnal
	                                         [fecseg.
	Az ital, mely félpityókos álomképeit teremti,
	tömlőkben, korsókban és nagy amphorákban
	                                  [mindig ott áll,
	hűs bolt alján, jobbra-balra, s futja ezredévekig.
	De ha minden isten, élén Héliosszal, permetezve
	s fújva, izzva s áthevítve, fürttel tölt bőségszarut,
	élénkülni kezd a szótlan vincellér művelte föld is,
	mozgás kél a lugasokban, lárma a tőkék között.
	Nyöszörög, recseg, csörömpöl, sok kosár, puttony,
	                                          [veder,
	s hol taposók gyúrják a táncot, mind a kád felé siet;
	ott a hamvas, tiszta lében dús szemek szent
	                                      [garmadája
	hetykén széttiporva habzik, s fröcsköl undok pép
	                                        [gyanánt.
	Most a réztányér s az ércdob fülhasító hangja
	                                                       [zeng fel,
	mert a titkok éjjeléből Dionüszosz lép elő,
	kecskelábú férfiak s nők támolygó kíséretével,
	s ott üvölt vadul Szilénosz nagyfülű jószága is.
	Semmi fék! Hasadt patájuk minden illemet
	                                       [legázol,
	minden érzék kába örvény foglya, szörnyen zúg a
	                                          [fül.
	Részegek nyúlnak kupáért, kavarog a fej s a
	                                       [bendő,
	itt-ott egy-egy józan, ők is már a forgatagba
	                                      [vesznek,
	s mert új must számára hely kell, ó tömlőt
	                                      [ürítenek!

A függöny legördül.
Phorküasz óriásként magaslik fel a színpad
előterében, de nyomban le is lép a cothurnusokról,
ledobja a fátylat és az álarcot,
s Mefisztó alakjában mutatja meg magát,
hogy - amennyiben szükséges volna - befejezésül
mintegy magyarázattal kísérje a darabot

NEGYEDIK FELVONÁS

MAGAS HEGYSÉG
Meredek, csipkézett sziklacsúcsok.
Felhő közeledik, odasimul egy kiugró sziklalaphoz,
leszáll rá, majd kettéválik

FAUST
	(előlép) Lábam alatt minden magányok legmélyebbike,
	a csúcsperemre megfontoltan lépek én
	s búcsút mondok fellegkocsimnak, mely derűs
	napokon át szelíden vitt föld s víz felett.
	Szét nem foszolva, lassan válik tőlem el.
	Sűrű gomolyként hömpölyög kelet felé,
	s kíséri a csodálkozás-nyűgözte szem.
	Száll s szétszakad, hullámszerű és változó.
	De most formát ölt. - Úgy van! nem csal a szemem! -
	Napfényes párnákon hever fenségesen
	egy isteni, bár óriási nőalak,
	látom! Tán Junó, Léda vagy Heléna az,
	mily méltósággal s mégis bájosan lebeg.
	Ó, már enyészik! Szétterül s feltornyosul
	kelet fölött, s mint messzi gleccser, az elfutó
	nap nagyszerű emlékét tükrözi csillogón.
	De gyöngéd, fényes ködsáv leng még homlokom
	s keblem körül, derítőn, hűsen, kedvesen.
	Föl, egyre följebb száll habozva s könnyedén;
	most egybeáll. - Elbűvölő kép áltat-e,
	mint ifjúságom rég hiányzó fő java?
	A szív mélyének zsenge kincse fölbugyog;
	vágy hajnalát, az első, rögtön érezett,
	alig értett tekintetet idézve leng,
	mely őrzőjének minden kincsnél fényesebb.
	Mint lelki szépség, nő a bájos látomás,
	nem oszlik el, a messzi űrbe száll tova,
	és elviszi magával lelkem jobb felét.

Egy hétmérföldes csizma toppan be. A párja nyomban követi.
Mefisztó leszáll. A csizmák továbbsietnek

MEFISZTÓ
	Most aztán jó gyorsan haladtunk!
	De mondd, mi lelt? Mért szállsz le itt,
	hol kőkatlan tátong alattunk,
	s mereszti szirt-förtelmeit?
	Jól ismerem, ha nem is e vidéken,
	mert ez volt a pokol feneke régen.

FAUST
	Bolond legendád van töméntelen;
	megint ilyesmit tálalsz föl nekem.

MEFISZTÓ
	(komolyan)
	Midőn az Úr - én jól tudom, miért -
	a légből minket száműzött a mélybe,
	hol egyre fűti a központi tért
	az örök tűz, s lángol magát emésztve,
	szorongatóan szűk volt új lakásunk,
	s ily kivilágításra sose vágytunk.
	Köhögött ott az ördög valamennyi,
	s meg nem szűntek felül-alul szelelni;
	kénbűzzel telt meg és kénsavban ázott
	poklunk, s gázok fejlődtek, szörnyű gázok!
	S hiába volt a föld sík kérge vastag,
	reccsent s repedt, hol e gázok dagadtak.
	Minden tótágast áll most, semmi kétség:
	ami ma csúcs, hajdan az volt a mélység.
	Igaz tanoknak adja ez alapját,
	melyek az alsót felsővé avatják.
	Mert elhagytuk mi, szolgák, láng-odúnk,
	s szabad lég tengerén uralkodunk.
	Ez nyílt titok volt, de jól leplezett,
	s a néppel csak későn közöltetett. (Efez., 6., 12.)

FAUST
	Itt áll a hegy nemes-hallgatagon;
	honnan s miért? - én nem találgatom.
	A természet, önnönmagát teremtve,
	maga formálta a földet kerekre,
	kedvéből kelt csúcs s szurdok, maga tett
	sziklára sziklát, hegy mellé hegyet,
	s a domboldalt szelíd vonalba törve
	ő futtatta kényelmesen a völgybe.
	Zöldel, virul, és örömét keresve
	nem kell, magát hogy kergén hányja-vesse.

MEFISZTÓ
	Úgy mondjátok: ehhez kétség se fér!
	De ki tanúja volt, másképp beszél.
	S ott voltam én, mikor fortyogva tört fel
	a mélység lángözönt ontó öle,
	sziklát sziklára vert Moloch pöröllyel,
	s hegyroncsokat pattintott messzire.
	Ki fejti meg, a síkot mely parittya
	szórta fura, mázsás tömbbel teli?
	A bölcselő nem tudja, mi a nyitja;
	ott áll, örökre ott marad a szikla,
	s kudarcot vall, aki fejét töri. -
	Csupán a jámbor és egyszerü nép
	tapint rá, s meg nem ing hitében;
	ő nagy bölcsen leszűrte rég,
	hogy csoda ez, s a sátáné az érdem.
	Hitmankón sántikál fel vándorom ma
	Ördöghídra, Ördögoromra.

FAUST
	Lám csak, föl kellene figyelni végre
	az ördög természetszemléletére.

MEFISZTÓ
	Természet így vagy úgy! Mit bánom én!
	Az ördög ott volt! - ő a nagylegény!
	Fajtánk magasra tör; itt a jelek még;
	vad zűrzavar, erőszak, esztelenség! -
	De, hogy végül világosan beszéljek:
	földünkön nem találtál semmi szépet?
	Fölmérted, mit a roppant tér mutat,
	a föld birodalmait s pompájukat. (Máté, 4.)
	S te, az örök elégedetlen,
	nem éreztél vágyat szivedben?

FAUST
	De igen! egy nagy cél hat át.
	Találd ki!

MEFISZTÓ
	        Megvan. Halld tehát.
	Holmi nagy főváros nem volna tán rossz,
	magva polgár-megélhetési-káosz,
	sikátorok, tetők csúcsosra szabva,
	szerény piac, káposzta, répa, hagyma;
	mészárszékek sora, ahol jó
	kövér cubákon él a dongó;
	ha odadugod orrodat,
	mindig sürgés és bűz fogad.
	Széles utcák, tágas terek
	előkelőnek tetszenek;
	s hol nincs kapu, amely határt szab,
	külvárost látsz, tengernyi házat.
	Csengős kocsikban telne kedvem,
	s lótó-futó, lármás tömegben,
	mely egyre föl s alá rohanna,
	mint sürgő-forgó bolynyi hangya.
	S ha bakon ülnék, ha nyeregben,
	középpont volnék, s el lehetne nyernem
	sok százezrek tiszteletét!

FAUST
	Nem érzek hozzá semmi kedvet!
	Örömünk a szapora nép,
	ha tápláléka van elég,
	s tanul, csiszolja az eszét -
	s mind lázadókká növekednek.

MEFISZTÓ
	Akkor tehát fényűzően s kevélyen
	kéjpalotát rakatnék szép vidéken.
	Erdő, mező, domb s rét helyén
	díszkert támadna hevenyén.
	Zöld falak alján bársonyos gyepágyak,
	zsinórutak, művészi lombok, árnyak,
	rendezett sziklák és műzuhatag
	s különböző szökőkutak;
	tömör sugár ível, meg kell csodálni,
	s oldalt zizeg, pisilget száz parányi.
	S kapnának tőlem a gyönyörű dámák
	kényelmes, meghitt palotácskát;
	időm vég nélkül telne-múlna
	édes társas-magányban, elvonulva.
	Dámákat mondok; s nálam ez szabály:
	a szépnem mindig többesszámban áll.

FAUST
	Rossz és modern! Sardanapal!

MEFISZTÓ
	Mire törhetsz? Számomra rejtély.
	Nyilván merész, nagy terv hevít.
	Mikor a holdhoz oly közel lebegtél,
	nem kóros vágy hatalma vitt?

FAUST
	Szavamra, nem! e földgolyó
	a nagy tettekhez még talajt ad.
	Erőm merész munkára hajt csak;
	a túl csodás legyen való.

MEFISZTÓ
	Nos, a hírnevet hajszolod?
	Így jár, aki hősnők között forog.

FAUST
	Hatalmat szerzek, földeket!
	Semmi a hír, minden a tett.

MEFISZTÓ
	Mindamellett lesz majd poéta bőven,
	ki dicsőséged zengi a jövőben
	s hóborttal hóbortot szít balga főkben.

FAUST
	Tőled mindez fölötte távol.
	Mit tudsz te az emberi vágyról?
	Fonák, epés, gúnyos sziveddel
	hogy tudnád, mit kíván az ember?

MEFISZTÓ
	Legyen akaratod szerint! De végre
	avass be már rigolyáid körébe.

FAUST
	Magára vonta szememet a tenger;
	dagadt önnönmagára tornyosulva,
	majd abbahagyta, s bősz hullámsereggel
	a part lapályát ostromolta zúgva.
	És bosszantott ez; a jogtisztelő
	szabad lélekben így ébreszt dacot
	a szenvedélyes, önhitt nyers erő
	izgágasága, és utálatot.
	Véletlen volna? Néztem egyre már:
	megállt, majd visszahömpölygött az ár,
	büszkén elért célját feladta ő;
	s így játszik ismét, ha órája jő.

MEFISZTÓ
	(ad spectatores)
	Nem tár föl semmi újat a beszéde,
	ismerem mindezt vagy százezer éve.

FAUST
	(szenvedélyesen folytatja)
	Kúszik felénk ezer s ezernyi ponton,
	meddő maga, hogy meddőséget ontson;
	nő, hömpölyög, kicsap, s a partvidék
	rút, puszta sávja jelzi árterét.
	Hullámokat lelkes rohamra késztet,
	majd meghátrál, s közben semmit se végzett.
	Kétségbe kell esnem, míg tart e látvány,
	a bősz elem céltalan tombolásán!
	S megpróbál önmagán túlnőni elmém;
	itt küzdenék, legyőzni ezt szeretném.
	S van rá reménység! - Hisz a híg elem
	dombok körül gyűrűzni kénytelen;
	a síkon bármily háborogva zúg át,
	csekély magaslat büszkén állja útját,
	sekély völgy vonzza már hatalmasan.
	És tervet tervre szőtt legott agyam:
	telj be a legpompásabb élvezettel,
	a zsarnok tengert partjától rekeszd el,
	szűküljön össze nedves, tág határa,
	szorítsd ki innen, vissza önmagába.
	Átgondoltam már nyomról nyomra is;
	ez a vágyam. Ha mersz, ebben segíts!

Dobpergés és harci zene a nézők
háta mögött, jobb felől, a távolból

MEFISZTÓ
	Könnyű ez! Hallod ott a dobzenét?

FAUST
	Új harc! sérti e zaj a bölcs fülét.

MEFISZTÓ
	Harc, béke mindegy. A bölcs dolga az, hogy
	mindenből szipolyozzon némi hasznot.
	Fülel, figyel, esélyt el nem szalaszt.
	Most itt az alkalom, Faustus, ragadd meg azt!

FAUST
	Ócska rejtvénynek nincs most ideje!
	Mi légyen ez? Csak bátran! Ki vele!

MEFISZTÓ
	Amíg ide utaztam, kinyomoztam,
	hogy a jó császár nyakig ül a gondban;
	hisz ismered. Míg pártoltuk, s a talmi
	vagyont segítettünk kezére csalni,
	világgá szórta azt mohón.
	S mert ifjan szállt reá a trón,
	e balhitű úgy látta jónak,
	hogy nincsen akadálya semmi,
	s szép és csábos egyszerre lenni
	kéjencnek és uralkodónak.

FAUST
	Nagy tévedés. Parancsolót csak a
	parancsolás maga tölthet örömmel.
	Keblét duzzasztja hő akarata,
	de terveit ki nem fürkészi ember.
	Hívek fülébe súgja szándokát,
	mely teljesül, és ámul a világ.
	Így mindig legfőbb, legméltóbb lehet!
	Közönségessé tesz az élvezet.

MEFISZTÓ
	Ő nem ilyen. Habzsolta a gyönyört,
	s hogyan! Pusztult az ország, s romba dőlt,
	mivel nagyok s kicsik mentek vadul ökölre,
	testvér a testvért űzte, öldökölte.
	Hány város villong, mennyi vár,
	céhek s nemesség közt viszály,
	csatáznak püspök, káptalan s hivek;
	meglátni s meggyűlölni egy.
	A templomokban vér, a kapukon túl
	kalmár és vándor végórája kondul.
	S megnőtt a mersz, mert ki védekezik,
	az életet nyer. - Nos, így ment ez itt.

FAUST
	Ment, sántikált, bukott, felállt, s ledőlve
	otromba, görgő halmaz lett belőle.

MEFISZTÓ
	S e helyzet ellen nem volt mód panaszra,
	ki-ki érvényesült, mert úgy akarta.
	A törpe is fennhordta orrát;
	de legjobbak végül megsokallták.
	Fellázadtak, s kimondták kereken:
	ki nyugalmat hoz, urunk az legyen.
	A császár nem tud, s nem akar - helyébe
	válasszunk mást, ki megteremti végre
	a biztonságot és új szellemet;
	egy szebb világban ülje meg
	nászát a jogrend és a béke.

FAUST
	Igen papos szó.

MEFISZTÓ
	               Sok csuhás akadt,
	ki félt, hogy nagy pocakja leapad.
	Többet nyerhettek ők akárki másnál.
	Nőtt és szent harccá lett a lázadás már;
	s császárunk, kit mulattattunk, s hada
	épp erre tart, tán végcsatára, ma.

FAUST
	Jó volt és nyílt; szánakozom szegényen.

MEFISZTÓ
	Jöjj, lássuk, mint lesz! aki él, reméljen.
	Húzzuk ki hát e csávából is őt még!
	Ezerszer ment, ki egyszer menti bőrét.
	Ki tudja, mint fordul a kocka végül?
	Vazallus-nép szerencsések köré gyűl.

Átmennek a középhegységen, és a völgyben felvonuló sereget
szemlélik. Alulról dobpergés és harci zene hangzik

MEFISZTÓ
	Lám, kedvező állása a hadaknak;
	csatlakozunk, és győzelmet aratnak.

FAUST
	Ezek után mit várhatok?
	Csalást! Varázst! Káprázatot!

MEFISZTÓ
	Hadicseleket, harcnyerőket!
	Nagy eszmédből merítsd erődet,
	miközben töprengsz terveden.
	Trónját s földjét hadd tartsa meg a császár;
	letérdelsz, és a végtelen
	part hűbérbirtokul reád száll.

FAUST
	Furfangod egy s mást végbevitt;
	nos, nyerj meg egy csatát is itt!

MEFISZTÓ
	Nem! Te fogod megnyerni! Máris
	te vagy a fő-fő generális.

FAUST
	Az volna csak bolond dolog még:
	hol mit se tudnék, ott parancsnokolnék!

MEFISZTÓ
	Hagyd a gondot vezérkarodra,
	tábornagynak könnyű a dolga.
	Harc-bűzt orrontva jóelőbb itt,
	az ősi hegység őserőit
	hívtam haditanácsba már;
	boldog, ki ilyet verbuvál.

FAUST
	Fegyverben ott kik közelednek?
	Mozgósítod népét a hegynek?

MEFISZTÓ
	Nem én! Mint Vackor gazda, csak
	a legszebb mákvirágokat.

A Három Hatalmasok színre lépnek. Sám. II., 23., 8.

MEFISZTÓ
	Három fickómat jönni látom!
	Más-más fegyverzetük s ruhájuk,
	különböző korú is mind a három;
	panaszkodni nem fogsz reájuk.
	(Ad spectatores)
	Irigyli ma minden gyerek
	vértjét s gallérját a lovagnak;
	s mivel jelképek e gazemberek,
	csupán annál nagyobb tetszést aratnak.

BALTAKÉZ
	 (fiatal, könnyű fegyverzetű, tarka köntösű)
	Egy görbe pillantás miatt
	kész vagyok bárkit is ököllel vágni képen,
	s a nyúlszívűnek, ha szalad,
	minden hajaszálát kitépem.

PRÉDAZSÁK
	 (javakorabeli, erősen fölfegyverzett, pompás öltözetű)
	Virtuskodás csak léha játék,
	így kárba vész a drága nap;
	kitartóan zsebeld a másét,
	mert ez mindennél fontosabb.

GÖRCSMAROK
	 (hajlott korú, állig fölfegyverzett, mezítelen)
	Ezúton sem jutunk mi révbe;
	vagyont könnyű pazallni, véle
	hamar lezúg az életár.
	Habár elvenni szép, de megtartani még szebb;
	szabad kezet a vén legénynek,
	s nem érhet egy petáknyi kár.

Mindnyájan lejjebb ereszkednek

AZ ELŐHEGYSÉGBEN
Dobpergés és harci zene alulról.
Felütik a császár sátrát.
Császár, főgenerális, darabontok

FŐGENERÁLIS
	Hebehurgyának tervünk most se tetszhet,
	hogy visszavont seregeink
	e jó fekvésű völgyben gyülekeznek;
	jól üt ki ez hitem szerint.

CSÁSZÁR
	Kiderül abból, ami ránk vár;
	de bosszant ez: félig fut, aki hátrál.

FŐGENERÁLIS
	Nézd jobbszárnyunkat, felség, sose lelne
	eszményibb terepet stratéga-elme:
	nem menedékes bár, de meredek se,
	nekünk előny, ellenségnek kelepce;
	fedeznek minket buckák, hajlatok;
	ránk a lovasság nem támadhat ott.

CSÁSZÁR
	Rám csak a dicséret marad;
	állja kar és szív a sarat!

FŐGENERÁLIS
	Tekints a rétközép lapályos terepére,
	ott áll phalanxunk, harci lázban égve.
	A napderűs légben fényes pikák
	villognak a hajnali ködön át.
	Mily zordan ring hatalmas négyzetük!
	Itt ezreket nagy tettek vágya fűt.
	Ebből ítéld meg erejét hadunknak;
	hiszem, hogy támadóink szertefutnak.

CSÁSZÁR
	Szép látvány, mit először élvezek.
	Kétakkorával ér föl e sereg.

FŐGENERÁLIS
	Balszárnyunkról sokat nem mondhatok,
	derék vitézek őrzik a szirtfokot.
	S a kőszál, melyen most lándzsák ragyognak,
	védi fontos hágóját a szorosnak.
	Az ellenség, úgy tartom, meglepetten
	kudarcot vall itt véres ütközetben.

CSÁSZÁR
	Ott közeleg már az álnok rokonság;
	“bátyám!”, “öcsém!”, mily nyájaskodva mondták,
	s megrabolták e mind arcátlanabbak
	a trón fényét, hatalmát a jogarnak;
	torzsalkodtak, országot döntve romba,
	s most egyesülten törnek hatalomra.
	Áll tétován az ingatag tömeg,
	s hová az ár sodorja, arra megy.

FŐGENERÁLIS
	Egy hírszerzésre küldött emberünk
	kúszik le ott; ó, csak jó hírt vegyünk!

ELSŐ HÍRSZERZŐ
	Jó szerencse fogta pártunk,
	furfangos művészetünk
	révén erre-arra jártunk;
	jót mégsem jelenthetünk.
	Bár magát hű hódolódnak
	vallja egy sereg személy,
	mégis tétlenül szabódnak:
	belviszály van s közveszély.

CSÁSZÁR
	Önfenntartás az önzés fő szabálya,
	nem tisztesség, hűség, őszinte hála.
	Nem sejtitek? Ha számlátok betell,
	a szomszéd ház tüze emészthet el!

FŐGENERÁLIS
	A másik lassan vág a meredeknek,
	s fáradtan hág le, minden tagja reszket.

MÁSODIK HÍRSZERZŐ
	Vígan szemléltük a bőszült
	zűrzavart s dúló viszályt,
	ám váratlanul előtűnt
	egy új császár, s élre állt.
	S most, elárasztván a rónát,
	a tömeg parancsra lép;
	a hazugság lobogóját
	követik mind. - Birkanép!

CSÁSZÁR
	Az ellencsászár csak hasznomra van:
	így érzem végre császárnak magam.
	Csak mint harcos vettem föl vasruhám,
	s dicsőbb célért hordom már ezután.
	Átmulattam sok fényes ünnepélyt,
	mindent kínáltak, egyet nem: veszélyt.
	Gyűrűbökést javalltatok, puhányok,
	s mohó szivem lovagtornára vágyott;
	s ha nem ellenzitek a háborút örökkön,
	ma már hősként lehetne tündökölnöm.
	Keblem, midőn a lángözönben álltam,
	önérzetére döbbent végre bátran;
	a bősz elem ijesztőn tört reám;
	káprázat volt, de nagy káprázat ám.
	Felködlött harc, hír kúsza álma bennem;
	a nagy mulasztást jóvá kell ma tennem.

Követeket küldenek, hogy
az ellencsászárt viadalra hívják ki

Faust páncélosan, félig leeresztett sisakrostéllyal.
A Három Hatalmasok
az előbbi fegyverzetben és öltözetben

FAUST
	Jövünk, s ezért tán senki sem hibáztat;
	óvatosság, ha nincs is baj, nem árthat.
	Tudod, a hegylakó elmélkedik,
	bújván természet s sziklák könyveit.
	A rónát rég elhagyta mind a szellem,
	s sziklás hegyen tanyázik szívesebben.
	Csendben járják az útvesztőt a mélyben,
	nemes gázok fémtartalmú ködében:
	szétválaszt, vizsgál, összeköt e fajta,
	újat lelni, őket egyéb se hajtja.
	Szellemhatalmak, légies kezek
	áttetsző formákat építenek;
	s néznek kristályba, örök-hallgatagba,
	mely a földfelszín életét mutatja.

CSÁSZÁR
	Hallottam ezt, s hiszek neked; no de
	mondd csak, jó ember: hogy jön ez ide?

FAUST
	A szabin mágus, a Norcia-béli,
	magát hű és derék szolgádnak érzi.
	Mily szörnyűséges sors várt volna rá ott!
	A rőzse pattogott, már nyaldosták a lángok;
	száraz hasábfák minden oldalon,
	szurkos, kénes venyige, nagy halom;
	Isten, ember, ördögnél nincs segítség,
	felséged törte szét izzó bilincsét.
	Rómában történt ez. S ő csupa hála,
	bárhová mégy, kísér gondoskodása.
	Azóta nem törődik, csak veled,
	rólad faggat planétát, mélyeket.
	Hogy sürgősen jöjjünk melléd szegődni,
	ő hagyta meg. Nagyok a hegy erői;
	hatalmas ott a természet, s szabad,
	s ezért bűbájt kiált sok bamba pap.

CSÁSZÁR
	Ünnepnapon, vendégeket köszöntve,
	kik vigasságra vígan gyűlnek össze,
	örvendünk, míg torlódik és tolong
	a nép, s a nagy termekben is szorong.
	S még szívesebben látott a vitéz,
	ki izmos karral támogatni kész,
	midőn gonddal terhes hajnal dereng,
	mert fenn a sorsmérleg habozva leng.
	De e dicső percben vasmarkotok
	a hű kardról vissza kell vonnotok,
	szent ez a perc, ezrek indulnak éppen,
	harcolni ellenem vagy értem.
	A férfi maga küzd! Ha koronára
	s trónra vágyik, önérdeme az ára.
	S az ellenünk föllázadt síri árnyat,
	ki a császárnak, földjeink urának,
	had- s hűbérúrnak címét bitorolja,
	saját öklöm taszítsa a pokolba!

FAUST
	Bárhogy buzog a nagy tett vágya benned,
	mégsem helyes fődet kockára tenned.
	Mért díszít toll s taréj sisaktetőt?
	Mert védi virtusunk fészkét, a főt.
	Mi haszna fej nélkül a többi tagnak?
	Ha álom száll rá, mindahány lelankad;
	megsínyli mindahány, ha megsebezték,
	s ha felgyógyul, feledve a betegség.
	Jogával él a kar, megjött a kedve,
	pajzsot emel, a koponyát fedezve;
	a kard is tudja már feladatát,
	csapást kivéd, és gyorsan visszavág,
	a fürge láb megosztja sikerét,
	s a földresújtott nyakszirtjére lép.

CSÁSZÁR
	Ez kell dühömnek, így végzek vele;
	lábzsámolyom legyen kevély feje!

KÖVETEK
	 (visszatérnek)
	Nem hozott sikert minékünk,
	sem becsülést a követség,
	szép, vitézi küldetésünk
	bárgyú tréfaként nevették:
	“Uratok feledve; kongó
	visszhang ő a völgy falán;
	régi mondához hasonló:
	volt egy császár hajdanán.”

FAUST
	Így óhajtotta ezt sok jó vitéz,
	ki melletted híven harcolni kész.
	Jön az ellenség, lázban ég hadunk;
	kedvez a perc, vezényelj, s támadunk.

CSÁSZÁR
	Nem! A parancsoklást átengedem.
	(A fővezérhez)
	Rád bízom e tisztséget, hercegem.

FŐGENERÁLIS
	Induljon hát a jobbszárny mielőbb!
	Az ellenség balszárnya tör felénk már,
	harcokban edzett hű, ifjú erők
	lendülete torpantsa meg a célnál.

FAUST
	Hadd álljon be e virgonc dalia
	tüstént ármádiád soraiba,
	lássák maguk között a harcosok,
	s ő küzdjön hathatósan, mint szokott.
	(A jobb felől álló alakra mutat)

BALTAKÉZ
	 (előlép)
	Ki énrám bámészkodni mer, törött
	állkapcával fordul el az ebadta;
	ki hátat fordít, rémesen lötyög
	nyakán majd kókadt üstöke, kobakja.
	Minden vitéz forgassa a
	kardot s a bunkót oly dühöngve,
	mint én, s az ellenség hada
	vérébe fúlva omlik össze. (El)

FŐGENERÁLIS
	Kövesse lassan a derékhadunk,
	ésszel s egész erőnkkel támadunk;
	ott jobbra már keserves csata tört ki,
	s erőnk szándékukat dugába dönti.

FAUST
	(a középső alakra mutat)
	Fogadjon szót tehát ez is neked!
	Fürgén ragad magával ezreket.

PRÉDAZSÁK
	(előlép)
	Császár hadában a vitézség
	párja legyen a prédaéhség;
	tűzzük ki dús célul tehát
	az ellencsászár sátorát.
	Trónszékén dölyffel nem sokáig ülhet,
	ha magam állok élére zömünknek.

ZSEBELLA
	 (markotányosnő, hozzásimul)
	Bár pap minket nem esketett,
	ő nékem a legkedvesebb.
	Szüret vár ránk, de még minő!
	Ha markol, megvadul a nő,
	könyörtelen, ha fosztogat;
	fel győzelemre! és mindent szabad.

Mindketten el

FŐGENERÁLIS
	Mint vártuk, most a balszárnyunkra támad
	erős jobbszárnyuk. Ám ők ellenállnak
	egy szálig a rohamnak, mely a keskeny
	hágót vívja a sziklák közt veszetten.

FAUST
	(bal felé int)
	Uram, ez is hadd lépjen már elő;
	erőseknek sem árthat több erő.

GÖRCSMAROK
	 (előlép)
	Gondot a balszárny ne okozzon!
	Semmi se vész, hol én állok a poszton;
	vén harcos kell ilyen dologra,
	mit markolok, mennykő se fogja. (El)

MEFISZTÓ
	(fentről jő)
	Tekintsetek most arra távol,
	a sziklák minden zegzugából
	fegyveres nép árad tolongva,
	s a szűk utat eltorlaszolja,
	sisakban, vértben, pajzzsal, fringiával
	állnak hadunk hátában, mint szilárd fal,
	a támadást vezénylő jelre lesve.
	(Halkan, a beavatottakhoz)
	Kik ők? Ne kérdje egyitek se.
	Dehogyis ültem tétlenül,
	üres minden fegyverterem körül;
	ott álltak, ültek lovagolva,
	hatalmuk mintha a régi volna;
	hősök, császárok, fejedelmek
	egykor, s üres csigaházak jelenleg;
	számos kísértet bújt efféle tokba
	hogy a középkort életre pofozza.
	S ha csak ördögfióka lakja,
	ma annak is lesz foganatja.
	(Fennhangon)
	Lám, máris fel vannak dühödve,
	csörömpölve ütköznek össze!
	Zászlórúdon rongyok lebegnek ottan,
	élénk szellőre vártak izgatottan.
	Hinnétek-e, hogy ez az ósdi had
	új küzdelemtől vissza nem riad!

Fentről félelmes harsonaszó, az ellenség
hada szemmel láthatóan meginog

FAUST
	A láthatárt homály borítja,
	csak itt-ott villan fel vakítva
	egy-egy baljós vörös sugár;
	kard, lándzsa villog már a vértől,
	a bérc, az erdőség, a légkör
	s maga az ég is harcba száll.

MEFISZTÓ
	Helytáll a jobbszárnyunk, de látom
	fejét, magasan a vitézek
	fölött, a fürge Baltakéznek,
	az óriás legény a gáton.

CSÁSZÁR
	Csak egy kar nyúlt ki a gomolyból,
	s lám, már vagy egy tucatnyi tombol;
	bűbájnak sejtem ott jelét.

FAUST
	Nem hallottad hírét a vándor
	ködpásztáknak Szicíliából?
	Ott délben tisztán leng a lég
	napos középső rétegében,
	sajátos párák tükörében,
	egy ritka tünemény eléd:
	városok úsznak a magasban
	és kertek, föl-le szállva lassan,
	száz fénytörés-festette kép.

CSÁSZÁR
	Még sincs rendjén! Szikrázva égnek
	az ölnyi hosszú lándzsavégek;
	villogó hegyű dzsidákon
	fürge lángok táncát csodálom.
	Kísérteties ez nagyon.

FAUST
	Bocsánat, felség, szellemeknek
	nyoma ez, kik homályba vesztek,
	a két Dioszkur fénye reszket,
	kikhez hajósok esedeztek,
	s utolsót lobban e napon.

CSÁSZÁR
	Világosíts fel, mi a titka,
	hogy a Természet kegye ritka
	erőket is pártunkra von?

MEFISZTÓ
	A mestert áldd és nagy hatalmát,
	szívügye néki jósorod.
	Hallván, hogy ellenség rohan rád,
	lelke mélyéig háborog.
	S téged megmenteni akar ma
	hálából, bárha belehalna.

CSÁSZÁR
	Körülujjongva vittek díszmenetben;
	hatalmat kaptam, próbáljuk ki menten,
	s máris megvolt az alkalom, a kellő:
	a vén szakállt had fújja üde szellő.
	Elrontottam a papság kedvtelését,
	s kegyükbe nem jutottam, semmi kétség.
	És most, bár annyi éve annak,
	a régi tréfa jót foganhat?

FAUST
	Jótett kamatja hétszeres;
	szemed csak a magasba nézzen!
	Ő jelt fog nékünk adni, érzem,
	figyelj, majd értelmet nyer ez.

CSÁSZÁR
	Egy sas az égen tovaszárnyal,
	nyomában ádáz griffmadárral.

FAUST
	Vigyázz: ezt jóra vélem én.
	A griff csak mesebeli lény;
	mit szállt fejébe e madárnak,
	hogy egy valódi sasra támad?

CSÁSZÁR
	Egymást elnyúlt ívben körözve
	kerülgetik; - s ím, most a két
	küzdő egymás nyakát s begyét
	célozva ront egyszerre össze.

FAUST
	Nézd, már a griff, a nyomorult
	kárt vallott megvagdalva, tépve,
	oroszlánfarka lekonyult,
	s lehull a hegycsúcs erdejébe.

CSÁSZÁR
	Csak hozna jót e látomás!
	Hiszek neki, bármily csodás.

MEFISZTÓ
	(jobb felé fordulva)
	Vagdalkoznak katonáink,
	ellenségünk sorra már ing,
	ím, vaktában hadakozva
	tódulnak mindegyre jobbra,
	s megbontják, amerre törnek,
	balszárnyán rendjét a zömnek.
	Élhadunk szilárdan állva
	jobbra tart, s villám gyanánt a
	gyenge pont felé nyomul, lám. -
	S mint két szélvész-űzte hullám,
	párharcban, tombolva csapnak
	össze egyenlő hatalmak;
	nagyszerűbbet sose láttam,
	seregünk győz e csatában!

CSÁSZÁR
	(balra fordulva, Fausthoz)
	Nézd! Ott baj van, úgy itélem,
	állásunk komoly veszélyben.
	Látom, már követ se dobnak,
	fent a sziklák elhagyottak,
	lent az ellenség kezében.
	Íme! - Főhadunk keményen
	küzd, és mintha közelednék,
	tán a hágót is bevették.
	Pogány bűbáj foganatja!
	Mesterkedtek, de mi haszna?

Szünet

MEFISZTÓ
	Jönnek hollóim mind a ketten;
	mi hírt hozhatnak? Félve sejtem,
	hogy helyzetünk nem kedvező.

CSÁSZÁR
	E csúf madárpár mit jelenthet?
	A szirti harcból mért lebegnek
	sötét vitorlásként elő?

MEFISZTÓ
	(a hollókhoz)
	Csak üljetek közel fülemhez,
	Akit ti védtek, el sosem vesz,
	tanácsotokban van velő.

FAUST
	(a császárhoz)
	A galamb, hisz hallottad ezt te,
	hogy költhessen, fészkére messze
	országokból is visszaszáll.
	Esetünk, bár hasonlatos, más:
	mert a galamb csak békepostás,
	de hadban hollóposta jár.

MEFISZTÓ
	Szörnyű veszélynek sejtem árnyát.
	Látjátok-e? Gyűrűbe zárják
	a sziklapárkány hőseit
	Megszállva már körül a sziklák,
	s hogyha a hegyszorost kivívnák,
	bizony csehül állnánk mi itt.

CSÁSZÁR
	Végül hát mégis rászedettem!
	Hálóba csaltatok ti ketten;
	félek, mióta az fon át.

MEFISZTÓ
	Ne félj! Nem vesztettünk csatát.
	Türelem, furfang jó bog-oldók!
	Végén csattan az ostor ám.
	Hű követeim itt e hollók;
	bízd a parancsnoklást reám!

FŐGENERÁLIS
	(közben odaérkezett)
	Ezekre hallgattál te híven,
	sajog azóta is a szívem,
	bűvészcselek nem harcnyerők.
	A csata megfordíthatatlan;
	botomat vissza kell hogy adjam;
	ők kezdték, végezzék be ők.

CSÁSZÁR
	Botod tartsd, jobb órákra várva,
	miket a sors talán megad.
	Borzaszt e hollók-cimborája,
	a visszatetsző torzalak.
	(Mefisztóhoz)
	Botot nem kapsz, sehogy se hiszlek
	méltónak arra; igyekezz
	a csávából kihúzni minket!
	Parancsnokolj, lesz, ami lesz.
	(El a sátorba a főgenerálissal együtt)

MEFISZTÓ
	Hadd boldogítsa tompa botja!
	Mi úgyse mennénk véle sokra,
	holmi kereszt volt a nyelén.

FAUST
	Mit tegyünk?

MEFISZTÓ
	            Már megtettem én! -
	Sötét komák, köszöntsétek, de menten,
	a nagy tengerszem sellőit nevemben!
	Most látszat-árvíz kell nekünk.
	Női cselük, előbb, mint bárki sejti,
	a valóról a látszatot lefejti,
	s való a látszat, esküszünk.

Szünet

FAUST
	Úgy látom, hollóink remek hizelgők,
	s megnyerték valamennyi sellőt;
	a víz csobogva feltolul.
	Száraz, kopár hátán a sziklakőnek
	sebes forrás fakad, zuhogva nő meg,
	s az ő győzelmük abba fúl.

MEFISZTÓ
	Csodás fogadtatás, merészebb
	hegymászókat is futni késztet.

FAUST
	Patakból lett patakraj zúg a mélybe,
	s mind kétszeresre duzzad visszatérve,
	ível folyónyi vízsugár:
	egy lapos sziklahát felszínén szétomolva,
	tajtékot hányva tódul balra, jobbra,
	és fokról fokra ront a völgybe már.
	Itt mégoly elszánt hősi dac se győzhet:
	erős a hullám, elsodorja őket.
	E vészes ártól én is reszketek.

MEFISZTÓ
	Nyomát se látom én hazug vizeknek,
	bennük csupán emberszemek hihetnek,
	s engem mulattat e bohó eset.
	Csapatostul szalad a remegő nép,
	vízbefúlástól mentve bőrét,
	szívják szilárd föld szabad levegőjét,
	s úszótempókkal futnak el a dőrék.
	A zűrzavar legteljesebb.
A hollók már visszatértek
	Nagy mesterünk előtt dicsérni foglak;
	bizonyságául mester-voltotoknak,
	tüzes kohóhoz szálljatok ti,
	hol törpenép szikrát csihol ki
	ércből és kőből szorgosan.
	Ott kérjetek, nagy rábeszélők,
	fényes tüzet, pattogva égőt,
	minőt csak képzelet fogan.
	Bár villámfényt, mely távolban tünik föl,
	s gyors csillagot zuhanni a zenitről
	láthat nyáréjszakán ki-ki,
	de ha villám cikázik a bokorban,
	s a csillag sárban sisteregve lobban,
	az már nem oly mindennapi.
	Nem kell soká húzódni ennek,
	kértek, s parancsoltok, ha nem megy.

A hollók el. Minden az utasítás szerint történik

MEFISZTÓ
	Az ellenséget éj borítsa!
	Hadd tibláboljon összevissza!
	Lidérclángocskák közepette
	vakító fénysugár ijessze!
	Bár mindez itt fölötte szép,
	hiányolom a rémzenét.

FAUST
	A termek kongó páncéljait ismét
	életerővel tölti el a friss lég;
	zörög, csörömpöl fent jó ideje
	a furcsa, csalfa vas-zene.

MEFISZTÓ
	Helyes! Nincs már számukra korlát,
	egymást lovagmód elporolják,
	mint szép időkben, rég, de rég.
	Kar- és combvértek harcra keltek,
	s felújítják tüstént a guelfek
	s ghibellinek örök perét.
	Öröklődött a régi szellem,
	ma is mind engesztelhetetlen;
	zajuktól zúg a föld s az ég.
	Hisz ha az ördög ünnepet csap,
	legszebben a pártgyűlölet hat,
	végső borzalmat az teremt;
	a hang s visszhangja páni, metsző,
	olykor sátáni, fülrepesztő,
	s a völgybe rémítőn lezeng.

A zenekarban harci lárma, mely
végül vidám katonazenébe csap át

AZ ELLENCSÁSZÁR SÁTRA
Trón, díszes környezet. Prédazsák, Zsebella

ZSEBELLA
	No lám, elsőnek érkezünk!

PRÉDAZSÁK
	Holló se versenyez velünk.

ZSEBELLA
	Ó, mennyi kincs, egész halom!
	Hol kezdjem! Abba hol hagyom?

PRÉDAZSÁK
	A sátrat szinte fölveti!
	Csak tudnám, hol fogjak neki.

ZSEBELLA
	Ily szőnyeget kerestem én,
	a fekhelyem sokszor kemény.

PRÉDAZSÁK
	Egy csatacsillag lóg amott,
	effélét régen áhitok.

ZSEBELLA
	Aranyszegélyű, rőt köpeny,
	ilyenről álmodott szivem.

PRÉDAZSÁK
	(megragadva a fegyvert)
	Gyorsan jár ezzel a kezünk,
	lesújtunk, és tovább megyünk.
	Nálad degeszre telt a zsák,
	s nem zsákoltad be a javát.
	Az olcsó limlomot ne vidd,
	e ládikót ragadd meg itt!
	A had zsoldpénze ott buvik,
	hasában vert arany dugig.

ZSEBELLA
	Annak kegyetlen súlya van!
	Meg sem mozdítom egymagam.

PRÉDAZSÁK
	Guggolj le, s dőlj előre mélyen!
	Izmos hátadra fölsegélem.

ZSEBELLA
	Ó, jaj! Ó, jaj! A rakomány,
	széttöri minden csigolyám.

A ládikó a földre zuhan, és felnyílik

PRÉDAZSÁK
	Halomban a vörös arany-
	csak rajta, szedd szorgalmasan!

ZSEBELLA
	(lekuporodik) Kötényem hadd szedem tele!
	Bátran beérhetem vele.

PRÉDAZSÁK
	Elég! most végy egérutat!
Zsebella feláll
	Jaj, a kötényed kilyukadt!
	Ha mégy, ha állsz, potyogtatod,
	pazarlod a jó pénzmagot.

DARABONTOK
	(császárunk seregéből)
	Miért jöttök e szent helyre, hé?
	Császári kincsben túrtok-é?

PRÉDAZSÁK
	Bőrünk vittük vásárra ma,
	s dukál a zsákmány hányada.
	Levert ellenség sátorát
	kifoszthatjuk mi katonák.

DARABONTOK
	Mi nem teszünk ilyet soha;
	nem martalóc a katona;
	császár testőrének a jó,
	becsületes vitéz való.

PRÉDAZSÁK
	Becsület! Vigye a manó!
	Igaz nevén: hadiadó.
	Mind egyformák vagytok, hiszen
	egy a céh-jelszó: mind viszem!
	(Zsebellához)
	Amit fogsz, uccu, futva vidd,
	mert görbe szemmel néznek itt. (El)

ELSŐ DARABONT 
	Mért nem adtál egy nyaklevest
	a gazfickónak egyenest?

MÁSODIK
	Karom furcsán elernyedett,
	ezek nem élő emberek.

HARMADIK
	Hályogos lett a két szemem,
	káprázni kezdtem hirtelen.

NEGYEDIK
	Mily furcsánál furcsább jelek:
	egész nap tikkasztó meleg,
	mely fülledten fojt és nyomaszt,
	ezt állni láttuk, hullni azt;
	vaktában osztottunk halált,
	mégis minden csapás talált;
	a lég, melyet fátyol födött,
	sistergett, zúgott, zümmögött;
	így ment tovább, hogy s mint, magunk
	se tudjuk, és most itt vagyunk.

A császár négy herceggel színre lép,
a darabontok távoznak

CSÁSZÁR
	Mindegy, akárhogyan, a győzelem miénk lett!
	Az ellenség fut, és a síkon szerteszéled.
	Üresen áll a trón, és szőnyegek fedik
	a bitorolt vagyont, mely alig fér el itt.
	Mi, tiszteletben és őrségünk által óva,
	népek küldötteit várjuk császári módra;
	örvendünk sokfelől jövő jó híreken,
	az ország már nyugodt, s meghódol szívesen.
	Ha működtek is a harcban varázshatalmak,
	magunk vívtuk ki a végén a diadalmat.
	Hányszor segítik a küzdőt véletlenek:
	az égből kő zuhan, vagy véreső pereg,
	barlangokból dörög hatalmas csodaszózat,
	keblünk dagad, szorong szive a támadónak.
	A vesztes elbukott, nevén szégyen tapad,
	a győztes büszke bár, de áldja az Urat.
	Nem szükséges parancs, együtt énekli vélünk
	milliók torka már: Téged, Isten, dicsérünk!
	De szebb dicséret az, hogy békén nézhetek
	saját szivembe is, ez még ritkán esett.
	Az ifjan idejét fecsérlő fejedelmet
	megtanítja a kor értékére a percnek.
	Négyetekkel hamar szövetkezem tehát,
	szolgálva így a ház, udvar s ország javát.
	(Az elsőhöz)
	Herceg, szerzője vagy az okos haditervnek,
	s a döntő percben a csatát hősként vezetted;
	tedd meg békében is, mint főtábornagyom,
	amit a kor kiván, a kardot átadom.

FŐTÁBORNAGY
	Hű hadad, mely maig belföldön volt tevékeny,
	határainkra áll, trónod támaszaképpen;
	hadd teljenek meg az ősi vár termei,
	s adjunk díszlakomát tiszteletedre mi.
	Bárhol e meztelen karddal megyek előre,
	s állok melléd, dicső császárom örök őre.

CSÁSZÁR
	(a másodikhoz)
	Szíves, tapintatos vagy, nemcsak jó vitéz!
	Légy hát főkamarás; e hivatal nehéz.
	Magad rendelkezel háznépemmel nevemben,
	gyakran civódnak ők, s rosszul szolgálnak
	                                    [engem;
	a te becsületes példád mutassa meg,
	úrnak, udvarnak és másnak mint tessenek.

FŐKAMARÁS
	Ki vágyát ellesi, az úr olyat kegyel meg:
	ki jókkal jót tesz és a rosszakkal kegyelmet,
	ki csel nélkül szemes, csalás nélkül szerény!
	Ha te szivembe látsz, azzal beérem én.
	Mért ne álmodjon a képzelet lakomáddal?
	Asztalhoz ülsz, aranymedencét nyújtok által
	a vigasság előtt, s gyűrűid őrizem,
	hogy frissüljön kezed, mint láttodon szivem.

CSÁSZÁR
	Bár túl komoly vagyok, hogy ünneppel törődjem,
	legyen! Hiszen van a vígságnak haszna bőven.
	(A harmadikhoz)
	Főasztalnok leszel! Vadaskert meg major
	s baromfiudvar az, mivel foglalkozol;
	kedvenc fogásaim szolgálják fel naponta,
	idény szerint, s ügyelj, hogy jó legyen a konyha.

FŐASZTALNOK
	 Keserves böjtöt is örömmel vállalok,
	amíg ízes fogást eléd nem tálalok.
	Versengve hoz velem szakács és kuktagárda
	távolit közelébb és évszakot korábbra.
	Bár étket félretolsz, ha ritka, fűszeres;
	tápláló s egyszerű, mit ízlésed keres.

CSÁSZÁR
	(a negyedikhez)
	Az ünnepről a szó le nem tér semmiképpen,
	légy hát pohárnokom te, fiatal vitézem.
	Főpohárnok, vigyázz, a pincebolt alatt
	jó borral százakós hordók szorongjanak.
	Te légy mértékletes, érd be könnyű derűvel;
	hogy csábos alkalom messzebb csaljon, ne tűrd el!

FŐPOHÁRNOK
	 Felség, az ifjúság, csak benne bízzanak,
	megfontolt férfivá serdül egy perc alatt.
	Lelkemben szárnyalok győzelmi ünnepedre
	s ott császári, pazar tálalót rendezek be,
	arany- s ezüstedény bár lesz ott rengeteg,
	tenéked szánom én a legszebb serleget:
	csiszolt velencei kristályt, jókedved őrét,
	melyből nem árt a bor, habár ereje nő még.
	Bűvös kincs, benne oly sokan bíznak vakon,
	de önmérsékleted, felség, jobb oltalom.

CSÁSZÁR
	Mit néktek szántam e magasztos pillanatban,
	közölte nyílt szavam, bízvást bízhattok abban.
	Szent a császár szava, ígéretet bevált,
	de kell az oklevél, úgy nyer teljes hatályt,
	kell kézjegyem. S ki a formaságokat érti,
	éppen kapóra jön, úgy látom, az a férfi.

Az érsek-főkancellár színre lép

CSÁSZÁR
	Szilárd záróköve ha biztonságot ad,
	örök időkön át fennáll a boltozat.
	Lásd, itt négy herceg áll! Most tárgyaltuk meg együtt,
	hogy Házam s Udvarom szilárddá mint tehetjük.
	De a birodalom egészének ügyét
	tekintély és erő által öten vigyék.
	S mert országszerte kell, hogy fényüket csodálják,
	kibővítem tehát a birtokuk határát
	a trónt cserbenhagyók jószágával legott.
	Legyetek, híveim, szép földdel gazdagok,
	s egyben élvezzetek kiváltságos jogot ti
	öröklés, vétel és cserével gazdagodni;
	hozzá elrendelem: tirátok szálljon ott
	háborítatlanul a hűbéri jog.
	Mint ítélőbírák, végérvénnyel itéltek,
	nem fellebezhető a döntés, ha tiétek.
	Megillet az adó, tized, hídvám, robot,
	só- s bányajövedék s a pénzverési jog.
	Hogy háláját szivem hiány nélkül lerója,
	ím fölemeltelek magasra, szinte trónra.

ÉRSEK
	Mindnyájunk szívbeli köszönetét fogadd!
	Ha erőssé teszel, hatalmad biztosabb.

CSÁSZÁR
	Akkor hát ötötök rangját még megtetézem.
	Még birodalmamért élek, és öröm élnem;
	de nagy ősök sora vonja már szememet
	e hajszából oda, hol a vég fenyeget.
	Szeretteim között ha majd időm letellett,
	öten válasszatok császárt, kit fölemeltek
	a szent oltár fölé, koronával fején;
	békén kapja, amit viharban nyertem én.

FŐKANCELLÁR
	Szivükben büszkeség, de arcukon alázat,
	öt herceg hajt fejet, elsői a világnak.
	Míg dús erünkben a hűséges vér kering,
	egy-test leszünk, amely mozog kedved szerint.

CSÁSZÁR
	Oklevél s kézjegyem legyen hát a jövendő
	számára a mai végzést megőrizendő.
	Ti vagytok földetek korlátlan urai,
	egy feltétel alatt: tilos megosztani.
	S bármekkorára nő idővel adományom,
	teljes egésze az első fiúra szálljon.

FŐKANCELLÁR
	A pergamentre a fontos döntést, a hon
	s magunk javára is, örömmel bízhatom,
	mit kancelláriám letisztáz és pecsétel,
	s mit végül szentesít a szent császári kézjel.

CSÁSZÁR
	S most elbocsátalak, hogy ezt a nagy napot
	meghányva-vetve mind elgondolkodjatok.

A világi főméltóságok távoznak

AZ EGYHÁZFEJEDELEM
	 (ott marad, és nagy pátosszal beszélni kezd)
	A kencellár kiment, de itt maradt a főpap,
	intő sugallata készteti szólni őt csak!
	Atyai szíve fáj, érted emészti gond.

CSÁSZÁR
	E víg órán milyen gond tör szivedre? mondd!

ÉRSEK
	Mily szörnyű fájdalom ez órán látni nékem
	fölkent személyedet Sátán cinkosaképpen!
	Bár látszólag szilárd trónod talapzata,
	de jaj, megszégyenül az Úr s a Szent Atya.
	Ha ezt megtudja ő, nyomban meg is torolja,
	bűnös hatalmadat szent villám sújtja porba.
	Hisz megmentetted a varázsló életét
	koronázásodon, s ezt sem feledte még.
	Fejékedből, a szent egyház gyalázatára,
	átkozott főre hullt a kegy első sugára.
	Hát verd a melledet, s amelyen nincs malaszt,
	hasznodból rój le a szentélynek pár garast.
	A dombvidéket ott, hol sátradat emelték,
	hol meghallgattad a Hazugság Fejedelmét,
	s hol gonosz szellemek segítették csatád,
	okulva jámborul, engedd szent célra át;
	hozzá erdőt, hegyet a távol szemhatárig,
	legelőket, miket zölden fed buja pázsit,
	halban bő tavakat, számtalan patakot,
	melyek kígyózva a völgybe omolnak ott,
	síkját s szurdokait a nagy völgynek magának:
	ez bűnbánatra vall, s nem késik a bocsánat.

CSÁSZÁR
	Súlyos hibám miatt méltán félek bizony;
	jelöld ki a határt, mértékét rád bizom.

ÉRSEK
	Nos! A terület, melyen bűn mocska szárad,
	a Magasságbeli szolgálatára szánjad.
	Lelkemben látom én a dóm erős falát,
	már kórusán derűs hajnalfény villan át,
	keresztet képez az épület, és a boltok
	hosszú, magas hajót, a hívők nyája boldog,
	s a tágas főkapun betódul lelkesen,
	első haranghivás zeng a völgyön és hegyen,
	s az ég felé törő tornyokból messze kondul,
	vezeklő tér be rá, és másképp él azontúl.
	A templomszentelés - bár látnánk mielőbb! -
	a te részvételed által lesz még dicsőbb.

CSÁSZÁR
	Hirdesse nagy müvünk: jámborság él szivemben;
	dicsérje az Urat, és oldozzon föl engem.
	Elég! Keblem magas érzésektől dagad.

ÉRSEK
	Végzem, mint kancellár, a formaságokat.

CSÁSZÁR
	Az egyház jogait foglald szabályszerűen
	okmányba, nyujtsd be azt, s örömmel szentesítem.

ÉRSEK
	(távozni készül, de kifelé menet visszafordul)
	S mihelyt áll templomunk, örökre átadod
	a föld összhozamát: dézsmát, úrbért, adót.
	Mert sok pénz kell nekünk, hogy fenntartsuk a
	                                      [pompát,
	és az igazgatás költsége sem potomság.
	Segítsd, a dús hadizsákmányból adva részt,
	a lakatlan helyen a gyors építkezést.
	És kell azonfelül, mért köntörfalaznék,
	sok-sok szekérnyi fa, pala, mész s más anyag
	                                          [még.
	Fuvar lesz, ha a nép szószékről értesül:
	ki nékünk szekerez, áldásban részesül. (El)

CSÁSZÁR
	Bűnöm nagy és nehéz, hogy vállam szinte roskad;
	a gaz bűbájosok keserves kárt okoznak.

ÉRSEK
	(újból visszafordul, mélyen meghajolva)
	Felség, bocsánat! A partsávot elnyeri
	a rosszhírű személy, és átok terheli,
	hacsak nem kötsz le, így mutatván töredelmet,
	úrbért, dézsmát, adót a szent egyházi rendnek.

CSÁSZÁR
	(kedvetlenül)
	Nincs ott még semmi föld, ott a tenger terül.

ÉRSEK
	Hol jog van s türelem, alkalom is kerül.
	Örök érvénye lesz nekünk-adott szavadnak! (El)

CSÁSZÁR
	(egyedül)
	Végül szétoszthatom az egész birodalmat.

ÖTÖDIK FELVONÁS

NYÍLT VIDÉK
VÁNDOR
	Úgy van! árnyas hárssor áll ott
	vénséges-hatalmasan.
	Újra csak rájuk találok,
	bármily hosszú volt utam!
	Ez a régi hely, amott a
	kunyhó, mely befogadott,
	hogy kidobtak a homokra
	széltől korbácsolt habok!
	A derék párhoz betérnék
	hálámat leróni, bár
	alig van reá reménység,
	akkor is vén volt a pár.
	Mily nyájas nép volt, be jámbor!
	Zörgessek? beszóljak itt?
	- Üdv, ha várva várt a vándor,
	és a jótett jólesik!

BAUCIS
	(nagyon öreg anyóka)
	Drága vendég, csitt te, csitt te!
	Föl ne ébreszd páromat!
	Vénnek friss erőt rövidke
	napra hosszú álom ad.

VÁNDOR
	 Te vagy-é az, mondd, anyóka,
	kit hálás szivem kutat,
	ki férjével hajdan óvta
	életét az ifjunak?
	Aki félholt, béna ajkat
	éleszt, Baucis vagy vajon?
A férj színre lép
	S ki az ártól elragadtad
	kincsemet, te Philemon?
	Csengve szállt ezüst harangszó,
	rőzseláng melengetett;
	hogy a borzasztó kaland jó
	véget ért, ti művetek.
	S most előbbre lépve, messze
	nézek a roppant vizen;
	hálád mondok térdre esve,
	szörnyen elszorul szivem.
	(A homokdomb felé tart)

PHILEMON
	(Baucishoz)
	Csak siess, asztalt teríts a
	kertben, mely csupa virág.
	Hadd fusson, s döbbentse vissza,
	amit nem hisz, bárha lát.
	(A vándor mellé lép)
	Hol bárkád száz tarajos, vad
	hullám ostromolta rég,
	művelt kertek sorakoznak,
	paradicsomi a kép.
	Nem dolgoztam én, az agg, ott,
	nem segíthetek ma már,
	és amint erőm hanyatlott,
	úgy tűnt mind messzebb az ár.
	Bátor népe bölcs uraknak
	árkot vájt, töltést rakott,
	így vesztett a víz hatalmat,
	s ők helyén hatalmasok.
	Ím, liget, rét, róna zöldel;
	hány falucska, kert, major! -
	Most pedig szemléld gyönyörrel,
	mert a nap aláhajol. -
	Ott egypár vitorla szárnyal,
	s éji rév felé suhan.
	Fészket is lel e madárraj,
	kikötőnk most arra van!
	Messze látsz csak holmi kékes
	sávot, a tenger vizét,
	addig jobbra-balra népes
	föld terül, lakott vidék.

Hármasban az asztalnál, a kis kertben

BAUCIS
	Hát nem szólsz egy szót se? éhes
	szádig nem jut egy falat?

PHILEMON
	A csodán töpreng; beszédes
	ajkú vagy, mondd el magad.

BAUCIS
	Csoda volt, alkalmasint az!
	Lelkem most is háborog;
	ami itt ment végbe, mindaz
	nem volt istenes dolog.

PHILEMON
	Ki a partot néki adta,
	császárunk csak nem hibás?
	Jóelőre nem tudatta
	ezt velünk egy trombitás?
	Lábukat hol megvetették,
	messze sincs a partfövény;
	sátrak, kunyhók! - S már remekszép
	kastély állt zöld kert ölén.

BAUCIS
	Nappal meddő szolgalárma,
	mit sem ért csákány, lapát;
	s hol lángraj gyúlt éjszakára,
	másnap ott állt már a gát.
	Embervért áldoztak, éjjel
	hallottunk halálsikolyt;
	s hol a tűzsáv vízig ért el,
	reggel ott csatorna volt.
	Most már ligetünkre sóvár
	s házikónkra e pogány,
	és tőlünk alázatot vár
	úri szomszédgőg jogán.

PHILEMON
	Bár úgymond, az új vidéken
	kárpótolna gazdagon!

BAUCIS
	Sose bízz a vízfenékben,
	tarts ki a magaslaton!

PHILEMON
	Vár kápolnánk, ott az égi
	nap búcsúfényt hint miránk!
	Harangozzunk, kérje régi
	istenünket hő imánk!

PALOTA
Távolabb széles csatornával átszelt díszkert.
Faust igen megöregedve, elgondolkodva sétálgat

LÜNKEOSZ, A TORONYŐR
 	(szócsövön keresztül)
	Leszáll a nap, vígan lebegve
	a révbe pár hajó siet.
	A csatornán egy nagy dereglye
	most szántja éppen a vizet.
	Árbocrudak felcsarnakolva,
	tarka zászlók víg röpte fönn;
	neved hajósod áldva mondja,
	dicsőség környez és öröm.

A kis harang megszólal a fövénypart fölött

FAUST
	(felriad)
	Az átkozott harang! A szégyen,
	mint orvlövés, sziven sebez;
	előttem roppant szerzeményem,
	s bosszantón támad hátba ez.
	Az irigy hang azt csengi-bongja,
	nem folttalan a nagy vagyon,
	másé a korhadt templomocska,
	a barna ház s a hárspagony.
	Ha ott ledőlnék, tovakerget
	idegen árnyak tábora;
	talpnak tövis, szálka a szemnek;
	ó, csak futhatnék bárhova!

TORONYŐR
	 (mint az előbb)
	Repül a tarka bárka, ím
	hűs esti szellő szárnyain!
	Mily gyors iramban futva tör
	zsák-, bála-, ládahegybe föl!

Díszes dereglye, gazdagon és tarkán megrakva
távoli világtájak termékeivel
Mefisztó, a három hatalmas legény

KAR
	Itthon vagyunk,
	ki is kötünk.
	Köszöntünk, gazdánk,
	főnökünk!
	(Kiszállnak, az árukat
	partra szállítják)

MEFISZTÓ
	Ki-ki megállta a helyét,
	ha gazdánk megdicsér, elég.
	Két gályán indultunk mi, de
	most hússzal érkezünk ide.
	Igazolhatja nagyszerű
	tetteinket a dús terű.
	Szabad víz szabadítja föl
	a lelket, s aggály nem gyötör!
	Elcsípünk gyorsan bármi jót,
	fogunk halat, fogunk hajót,
	s ha három van kezünk alatt,
	negyedik is csáklyán akad,
	s az ötödik se szabadul,
	mert az ököljog ott az úr.
	Számít a mód? Fő a fogás.
	A tengert nemhiába járom:
	harc, üzlet és kalózkodás,
	el nem választható e három.

A HÁROM HATALMAS LEGÉNY
	Se bű, se bá!
	Se bá, se bű!
	Büdös neki
	a nagy terű.
	Szemét ránk
	bosszúsan veti;
	királyi kincs
	sem kell neki.

MEFISZTÓ
	Jutalmazást ne
	kérjetek!
	Kiadtam
	osztályrészetek.

A LEGÉNYEK
	Filléreken
	nem osztozunk;
	egyenlő részre
	van jogunk.

MEFISZTÓ
	Most termeinkbe
	menjetek,
	rendezni kell a
	kincseket!
	s látványukon,
	a gazdagon,
	fölmérheti ő is,
	mily vagyon;
	hálája nem
	maradhat el,
	s a flotta dosztig
	ünnepel.
	Holnap jön a tarka madárhad,
	s szükséget semmiben se láthat.

A rakományt elszállítják

MEFISZTÓ
	Arcod komoly, borús szemed.
	A nagy sikert így élvezed?
	Diadalt ül a bölcseség,
	a part s a tenger frigyre lép;
	partról fölvenni kész az ár
	hajókat gyors futásra már;
	palotádból, elmondhatod,
	világot zár körül karod.
	Itt vetetted meg lábadat,
	itt épült az első barakk,
	s árkocska szelte a mezőt,
	hol látsz most fürge evezőt.
	Dicső elméd, munkás hadad
	révén föld s tenger ura vagy.
	S itt -

FAUST
	      Az az istenverte Itt!
	Annak nyögöm keserveit.
	Meg kell mondjam, te leleményes,
	szívem szurdalja száz tövis;
	hogy elviseljem, túl nehéz ez!
	Pirulok, ha említem is.
	A vén pár költözzék el onnan,
	s én birtokoljam hársait,
	nincs örömöm az uralomban,
	mert nem enyém e pár fa itt.
	Onnan néznék területemre,
	ágtól ágig állványt emelve,
	hogy szabadon járjon szemem,
	széles körben, nagy művemen,
	s egyszerre lássam, mint egészet,
	mesterművét az emberésznek,
	mely bölcs munkával alkot, ad
	a népnek tágas partokat.
	Ez a leggyötrőbb fájdalom:
	hiányt szenvedni gazdagon.
	Harang ha kong, hársak ha nyílnak,
	fullaszt a templom- s kriptaillat.
	Mindenható akaratom
	megtörik homokdombjukon.
	Hogyan vethetnék véget ennek!
	Szól a harang, s tébolyba kerget.

MEFISZTÓ
	Nagy méreg az! Nem is csoda,
	hogy életkedved már oda.
	Mi tagadás! Jobbfajta fül
	harangszót csak kínlódva tűr.
	Az átkozott bimbam a tiszta
	alkonyeget ködbe borítja,
	s beavatkozni sose késik,
	keresztvíztől a temetésig;
	mintha bimbamba szőve szállna
	tova az élet kúsza álma.

FAUST
	E dacos, csökönyös fejek
	elrontják nagy győzelmemet;
	ha ily ádáz kín mar belül,
	méltányosságunk kimerül.

MEFISZTÓ
	Miért feszélyeznéd magad hát?
	Nem a telepítés a szakmád?

FAUST
	Hát félre vélük az utamból! -
	A birtokocskát ismered,
	mit tőlem kap a két öreg.

MEFISZTÓ
	Visszük s letesszük majd a parton
	a vén párt: álljon újra talpon;
	felejtik az erőszakot,
	ha szép hajlékot kapnak ott.
	(Éleset füttyent)

Azok Hárman megjelennek

MEFISZTÓ
	Az úr parancsát végzitek!
	S ő holnap áldomást fizet.

AZOK HÁRMAN
	 Vén gazdánk zordan fogadott,
	adjon hát áldomást, nagyot.

MEFISZTÓ
	(ad spectatores)
	Tesszük, mit mások jóelébb,
	lássátok Nábót szőlejét.
	(Királyok könyve, I., 21.)

KOROMSÖTÉT ÉJSZAKA
LÜNKEOSZ TORONYŐR
	 (a kastély őrtornyán dalol)
	Látásra születtem,
	s itt kell, aki lát,
	tornyomba szerettem,
	így szép a világ.
	Itt tárul elébem,
	egyképp szabadon,
	hold s csillag az égen,
	lenn őz, fa, vadon.
	Szépség örök éke
	büszkén ragyog ott,
	bámulok a fénybe,
	s én is ragyogok.
	Boldog szem, örökre
	tiéd ez a kép.
	Történhet akármi,
	szép volt, csodaszép!
Szünet
	Nemcsak kedvtelés okából
	őrzöm én erkélyemet;
	ím, a vaksötét viágból
	mily szörnyűség fenyeget!
	Kettős éjű hársfalombból
	fénylő szikrák szállanak:
	léghuzattól szítva tombol
	már a tűz, a mind vadabb.
	Ó, jaj! máris lángra lobban
	a reves, mohlepte viskó;
	gyors segítség kell, de nyomban,
	s nincs sehol se szabadító.
	S kik tűzhöz vigyázva nyúltak,
	a két jámbor öregecske
	benn a sűrű füstbe fullad!
	Mily borzasztó balszerencse!
	Láng lobog, vörös gomolyban
	a sötét, mohos fedélszék;
	bár e pusztító pokolban
	ott ne veszne a derék nép!
	Villogó csóvák cikáznak,
	lombok égnek és faágak;
	száraz gallyak lángra gyúlva
	hullanak le hirtelen.
	Bár ne volnék szemtanúja!
	Bár ne lenne sasszemem!
	A kápolna összeroskad,
	míg rá ágtömeg szakad.
	Csipkés lángok kanyarognak,
	s nyelvük fatetőkbe kap.
	Vén fák odvas törzse izzó
	bíborban tövéig ég. -

Hosszú szünet, ének
	Oda a szép kicsi viskó,
	s véle annyi századév.

FAUST
	(az erkélyen, a homokdomb felé fordulva)
	Fentről mily zengő siralom száll?
	Későn jövő hangok, szavak.
	Toronyőröm jajong; szidom már
	türelmetlen parancsomat.
	De bár a hársak terebélye
	torz, üszkös csonkká hamvad ott,
	helyükön őrtorony tör égre,
	s a végtelenbe láthatok.
	Lenézek majd az új tanyára,
	hol az elaggott pár lakik,
	nagylelkű irgalmamat áldja,
	s élvezi késő napjait.

MEFISZTÓ ÉSAZOK HÁRMAN
	 (odalent) Vágtatva megjöttünk mi, lám;
	már megbocsáss! nem ment simán.
	Kopogtatunk, bezörgetünk,
	de ajtót nem nyitnak nekünk;
	ráztuk, vállal dőltünk neki,
	s a vén ajtó nem állta ki;
	rájuk rivalltunk, de kevés
	volt ott minden fenyegetés.
	Ahogy az már lenni szokott,
	süketek voltak s konokok;
	de mi sem álltunk pipogyán,
	nyugtod lesz tőlük ezután.
	Az agg pár könnyű véget ért,
	rémületében elalélt.
	Egy idegent bújtattak ott,
	ki kardot rántott, s most halott.
	Rövid, de vad tusánk alatt
	szertedúltuk a parazsat;
	a zsúp nyomban tüzet fogott,
	s hármuk máglyaként lobog.

FAUST
	Nektek szavam üres beszéd!
	Nem rablást kívántam - cserét.
	Botor, vad tett volt, átkozom;
	osztozzatok az átkomon!

KAR
	A régi szó ma újra zeng:
	a hatalom parancsa szent!
	S ha bátran állod a helyed,
	rámegy házad, földed - s fejed. (El)

FAUST
	(az erkélyen)
	Csillagtalan, sötét az ég,
	a tűz lohad, már alig ég;
	szellő ha éri könnyedén,
	füst és koromszag száll felém.
	Túl gyors parancs, túl gyors siker! -
	Mit látok árnyként tűnni fel?

ÉJFÉL
Négy szürke nőalak jelenik meg

ELSŐ
	Szükség a nevem.

MÁSODIK
	S az enyém a Teher.

HARMADIK
	A Gond a nevem.

NEGYEDIK
	Az enyém meg a Baj.

HÁRMAN
	 Ez zárt kapun itt mi be nem mehetünk;
	gazdag lakik ott, vele nem lehetünk.

SZÜKSÉG
	Árnyék leszek én.

TEHER
	                Magam annyi se tán.

BAJ
	Kényes szeme úgyse tekintene rám.

GOND
	Néktek tilos itt behatolni. Viszont
	besurran a kulcslyukon át is a Gond.
	(A Gond eltűnik)

SZÜKSÉG
	Hagyjátok el, ősz hugaim, e helyet.

TEHER
	Együtt megyek én utadon teveled.

BAJ
	S híven nyomotokban a Baj maga jár.

HÁRMAN
	 Felhőraj a csillagos égre borút von!
	S a távoli, távoli, távoli úton
	bátyánk közelít a - Halál.

FAUST
	(a palotában)
	Négy jött, s csak három ment tovább;
	beszédük értelmét nem látom át.
	“Baj” - mondta egy, s rázúgta már
	három a zord végszót - “halál”.
	Kongó, fojtott hang volt, kísérteti.
	Ó, még nem törtem a szabadba ki.
	Bár dobhatnám a mágiát a sutba,
	s küzdhetnék, bűvigékről mit se tudva,
	csupán mint férfi, Természet, veled,
	úgy volna célja, hogy ember legyek.
	Az voltam, míg homályt kutatva el nem
	hangzott átkom világunk s magam ellen.
	A lég most kísértettel oly teli,
	hogy köztük útját senki sem leli.
	Ha józan nap hint ránk derűs mosolyt,
	az éj torz álomszövevénybe fojt;
	járunk vidám, virágos réteket,
	madár károg ránk; s mit? Balvégzetet.
	Tévhit hálóz be szűnös-szüntelen:
	előjel, látomás és intelem.
	S így gyávul, árvul az ember szive.
	Ajtóm nyikordul, s nem jön senki be.
	(Megrendülten)
	Van itt valaki?

GOND
	             Van, úgyis tudod!

FAUST
	Ki vagy, mi vagy hát?

GOND
	                    Csak úgy itt vagyok.

FAUST
	Kotródj!

GOND
	       Megtetszett nékem ez a ház.

FAUST
	(előbb feldühödve, majd
	lecsillapulva önmagához)
	Varázsigét ne ejts ki, jól vigyázz.

GOND
	Ha füled süket maradna,
	szíved visszhangzik szavamra;
	öltve más-más alakot,
	ádáz hatalom vagyok.
	Országúton, tengeráron
	aggasztó a társaságom,
	rám talál, ki nem kivánt,
	s kérlel, átkoz egyaránt. -
	A Gondról mit se tudsz tehát?

FAUST
	Rohantam a világon át,
	mit megkívántam, üstökön ragadtam,
	amit meguntam, abbahagytam,
	mit elszalasztottam, nem érdekelt.
	Sóvárogtam s beteltem, újra vágy
	fogott el, ekként száguldottam át
	az életen, hajdan vadul robogva,
	de bölcsen s megfontoltan ballagok ma.
	A földkerekséget már ismerem,
	s hogy túllássunk azon, reménytelen;
	bolond, ki vaksin fölsandítva alkot,
	képzelgőn, felhőn túli emberarcot!
	Álljon szilárdan, nézze meg honát;
	a bátraknak nem néma a világ.
	A végtelenbe kóborolva mit lel?
	Ragadja azt meg, amit ismer.
	Haladjon így az életúton át;
	ha rémek kísértik, menjen tovább,
	kínt, üdvöt a haladásban találjon,
	s elégedetten percre meg ne álljon!

GOND
	Aki karmom közt ficánkol,
	nem húz hasznot a világból;
	örök éjben fogva tartom,
	nincs napkelte ott, sem alkony,
	bár látszatra teste ép még,
	lakja bévül vak sötétség,
	és semmit föl nem nyalából
	a föld minden vagyonából.
	Jóban, bajban egyre reszket,
	éhen hal, bár töltekezhet;
	várja bú vagy öröm, azt a
	másik napra elhalasztja,
	a jövendőt tudakolja,
	s végezetlen áll a dolga.

FAUST
	Nem fogsz meg így! hagy abba hát!
	Ilyen badarságot ne halljak.
	Távozz! pocsék klapanciád
	még nálam bölcsebb főt is megzavarhat.

GOND
	Menni kell-e, jönni kell-e?
	Ő meg nem felelhet erre;
	sima úton lépte félszeg,
	meg-megbotlik, mint a részeg,
	egyre süllyed, egyre gyávul,
	látni nem tud, csak fonákul,
	maga és mások kolonca,
	még lehel, de fúldokolva;
	nem holt még, és már nem élő,
	nem nyugszik meg s nem remél ő.
	Pörgettyűként, meg nem állva,
	un henyélni, s tettre gyáva,
	megkönnyebbül s összeroppan,
	ébren alszik, úgy se hosszan,
	mindig egy helyben topogva
	érlelődik a pokolra.

FAUST
	Gyalázatos kísértetek! így bántatok
	az emberi nemmel ti már gyakorta,
	köznapokat is bonyolult kinok
	undorító zűrzavarába fojtva.
	Bajos leráznom démonaimat,
	a szoros szellemgúzs széttéphetetlen;
	mégis, fondor hatalmad bármi nagy,
	ó, Gond, sosem lesz úr felettem.

GOND
	Hatalmamat tapasztalod,
	megyek, s megsínyled ajkam átkát!
	Az emberek halálukig vakok,
	nos, Faustus, végül te se láss hát!
	(Rálehel)

FAUST
	(vakon)
	Mélységes-mély sötétség burkol engem,
	de fölragyog tisztán benső napom;
	mit elgondoltam, most be kell fejeznem,
	s a latban csak az úr parancsa nyom.
	Hej, talpra, szolgák! Bátran szárnyaló
	eszmémből hadd legyen boldog való.
	Ásót, lapátot és csákányt a kézbe!
	Amit kitűztem, hajtsátok ma végre.
	Szigorú rend, vasszorgalom
	harcolja ki diadalom;
	a legnagyobb mű végre kész lesz:
	egy ész elég ezernyi kézhez.

A PALOTA NAGY ELŐUDVARA
Fáklyák

MEFISZTÓ
	(az élen, mint felügyelő)
	Ide, ide, ti reszketeg
	lemurok! Rajta, rajta,
	ín, csont, izomból összetett,
	seforma síri-fajta!

LEMUROK
	(karban)
	Buzgón lessük parancsodat,
	s fél füllel már olyasmit
	hallottunk, hogy egy jó darab
	földet kezünkre adsz itt.
	Ott a hegyes karók, ime,
	a mérőlánccal együtt;
	mivégre hivattál ide,
	útközben elfeledtük.

MEFISZTÓ
	Nincs szó mesterműről; saját
	mértéketekkel mértek itt ma!
	a leghosszabbik vesse el magát,
	a többi körben a gyepet lazítsa;
	mint őseinké, a verem
	hosszúkás négyszögű legyen!
	Kastélyból a szűk házba fut
	ily ostobán végül az életút.

LEMUROK
	(bohókás mozdulatokkal ásva)
	Míg ifjú voltam és kapós,
	mulattam nagy vidáman;
	ha nóta szólt vagy víg zene,
	már kurjongatva bokáztam.
	Most elkaszálta a lábamat
	mankóval az álnok Aggság,
	s bebuktam a sír ajtaján,
	de kár, hogy nyitva hagyták!

FAUST
	(kilépve a palotából, a kapuszárny
	mentén előretapogatózik)
	Mily gyönyör az ásócsörömpölés!
	Kik parancsomra itt nyüzsögnek,
	megbékítik önmagával a földet,
	határt szabnak az árnak, és
	a tengert béklyóba verik.

MEFISZTÓ
	(magában)
	Bár gátjaid, töltéseid
	malmunkra hajtják a vizet csak;
	jóvoltodból nagy ünnepet csap
	a vízi ördög, Neptunus.
	Bármit csináltok, vesznetek kell;
	mi összeesküdtünk az elemekkel,
	s fajtáddal pusztulásra jutsz.

FAUST
	Felügyelő!

MEFISZTÓ
	         Jelen!

FAUST
	              Tüstént keríts
	ezer és ezer munkást akármiképpen,
	buzdíts szép szóval és keményen,
	fizess, kecsegtess, kényszeríts!
	Új híradást tőled naponta várok:
	mennyit haladt, mit ásatunk, az árok.

MEFISZTÓ
	(halkan)
	Ha jól hallottam én a hírt,
	nem árkot ásnak itt, de sírt.

FAUST
	A hegy alatt mocsárvidék
	terjeszt ragályt zsákmányolt földemen;
	csapoljuk le poshadt vizét,
	az lesz csupán a végső győzelem.
	Millióknak nyitok tért, hol nem éppen
	biztos a lét, de szabad és tevékeny.
	Zöld a mező s termékeny; ember, állat
	az új földön nyomban otthont találhat,
	s merész szorgalmú nép emelte gát
	szilárd oltalmában üthet tanyát.
	Belül paradicsomi táj virul,
	künn peremig csaphat az ár vadul:
	betörni készen rontsa bár a töltést,
	közös igyekvés tömi be a tört rést.
	Igen! e nagy célért élek-halok csak,
	s elmém e végső bölcsességre jut:
	szabadság, élet nem jár, csak azoknak,
	kiknek naponta kell kivívniuk.
	Így él le itt majd, a veszély ölén,
	sok dolgos évet gyermek, férfi, vén.
	Ha láthatnám a síkon át
	e nyüzsgést, szabad nép szabad honát,
	a pillanathoz esdve szólnék:
	Oly szép vagy, ó, ne szállj tovább!
	Nem mossa el megannyi millió év
	halandó-életem nyomát. -
	E boldogság sejtelme elragad,
	s már üdvözít a legszebb pillanat.

Faust hátrahanyatlik,
a lemurok elkapják, és a földre fektetik

MEFISZTÓ
	Ő, kit kéj és öröm jól nem lakat
	tovább fut, csalfa képeket kutatva;
	ez a sivár, rossz, végső pillanat,
	szegény még ezt is megragadja.
	Kivel sehogy se bírtam én,
	a kor legyűrte, porba hullt a vén.
	Megáll az óra -

KAR
	              Áll! Éjfél se csöndesebb.
	Lehull a mutató.

MEFISZTÓ
	               Le; elvégeztetett.

KAR
	Már vége.

MEFISZTÓ
	         Vége! mért mondjátok ezt?
	E szó buta.
	Vég és nemlétezés, a kettő egykutya.
	Mire jó az örök Teremtés?
	Hogy semmivé legyen minden teremtés?
	“Vége!” Mit értsünk az ilyen beszéden?
	Mintha sosem lett volna, annyi éppen,
	de mintha volna, körpályán forog.
	Az örök Semmiség százszorta jobb.

SÍRBATÉTEL
LEMUR
	(szóló)
	Ki épített ily rossz tanyát,
	ki ásta ezt a vermet?

LEMUROK
	(kar)
	Bús, gyolcsmezes vendég, neked
	nagyon is megfelelhet.

LEMUR
	(szóló)
	Ki látott ily sivár lakot?
	Szék, asztal hol maradtak?

LEMUROK
	(kar)
	Lejárt a kölcsön, tudhatod;
	s adósa vagy sokaknak.

MEFISZTÓ
	A test hever, s ha a szellem kikel,
	fölmutatom a vérrel írt kötelmet; -
	sajnos, ma már az ördögtől a lelket
	sokféleképpen szerzik el.
	A régi mód botránkozást
	kavar, s rajtavesztünk az újon;
	hajdan nem hívtam volna mást,
	most cinkosokra kell szorulnom.
	Pórul járunk, hol itt, hol ott!
	Ma már bevett szokás és régi jog
	révén fajtánk mit se remélhet.
	Egykor kifújta a véglehelet,
	én lestem, mint a fürge egeret,
	s hopp! már karmom közt vergődött a lélek.
	Most vár, és inkább a sötét helyen,
	a holttest undok házában lapulna;
	bomló anyagok háborúja
	űzi ki végül szégyenletesen.
	Napokon át gyötrődtem véle sokszor,
	s nyitva a kényes kérdés: mint? mikor? s hol?
	A vén Halál ma már lomhán arat,
	még a vajon? is kétséges marad;
	hány dermedt testet néztem vágyra gyúlva -
	de csalt a látszat: megmozdult az újra.
	(Fantasztikus, karmesterszerű
	szellemidéző mozdulatokkal)
	Csak rajta, rajta! ide szaporán
	nyárs- és kajlaszarvú, vitéz nép,
	kikben az ősi ördögvirtus él még.
	S a pokoltorkot is hozzátok ám.
	No hisz van a pokolnak torka bőven.
	Most érdem s rang szerint kell falnia;
	de e végmókánál is a jövőben
	kevesebb lesz a ceremónia.
Az iszonyú pokoltorok balról feltárul
	Ebfogak rése; a tűzár dühödten
	tör a boltíves torkon át,
	és látom hátul, sistergő ködökben
	a láng örökkön izzó városát.
	A fogsorig csap a rőt hab, utat remél a
	sok kárhozott, és úszik arra mind,
	de szétmorzsolja őket a Hiéna,
	s a forró pályán reszketnek megint.
	Van a zugokban sok más iszonyú is,
	szűk helyre itt ezer rémség szorul!
	Riasszatok a bűnösökre; úgyis
	- koholmány! álom! - mondják botorul.
	(A rövid és egyenes szarvú hájördögökhöz)
	Nos tűzpofájú latrok, pókhasúak,
	pokolkéntől izzók és testesek:
	tuskószerű, zömök s merev nyakúak!
	Ti itt lenn foszforfényre lessetek:
	lelkecske az, Pszükhé, van néki szárnya,
	kitépitek s akkor férgecske csak;
	tüzes pecsétem hadd sütöm reája,
	majd nyelje el izzó lángforgatag.
	Pohos tömlők, ti az alanti
	régiókra ügyeljetek;
	bár pontosan nem tudja senki,
	lehet, hogy lakni ott szeret.
	Kedvelheti a köldököt -
	Ha ott lép meg, csülökre, ördögök!
	(A hosszú és görbe szarvú vázördögökhöz)
	Nyakigláb szárnyvezetők, pojáca-fajta,
	hadarjátok egyre a levegőt!
	Hosszú kar és éles karom kutassa
	a szökevényt, a légbe lebegőt.
	A vén házból kiűzi a csömör -
	A géniusz mindig magasba tör.

Dicsfény lebeg alá jobbról

MENNYEI SEREG
	Égi követség,
	drága szövetség,
	lejjebb lebegünk:
	oldjuk a vétket,
	és a por éled;
	nyájasan intsen
	kegy jele minden
	emberi lénynek,
	hol száll seregünk!

MEFISZTÓ
	Bántó zaj üt meg, ocsmány hangicsálás,
	mely bosszantó fény közt, fentről ered;
	ez a fiús-leányos kornyikálás,
	mit a szenteskedő ízlés szeret.
	Kifőztük kárhozott órák homályán,
	mint irtsuk ki az emberek faját;
	s e legförtelmesebb találmány
	áhítatukkal egybevág.
	Jön a sok álszent senkiházi!
	Saját hálónkkal lelket számosat
	szoktak ezek előlünk elhalászni;
	ördögök, csak álarcosak.
	Ha most vesztünk, örök szégyen marad;
	ide a sírhoz, álljuk a sarat!

ANGYALOK KARA
	 (rózsákat hint)
	Rózsák, ti csillogók,
	ti balzsamhordozók!
	Csapongók, röppenők,
	életre bűvölők,
	gallyacskák szárnyai,
	szár friss hajtásai,
	viruljatok.
	Tavaszi réten,
	nyugodjon ott,
	zöld s bíbor éden
	ölén a halott.

MEFISZTÓ
	(a sátánokhoz)
	Kushadtok? bújtok? poklunk futni kész?
	Sebaj, hadd hulljon rózsazápor.
	Helyére minden gyászvitéz!
	Azt hiszik, hogy e virághavazástól
	fél a tüzes, sátáni tábor;
	ráfújtok, s fonnyad, elenyész.
	Tűzfúvók, fújjatok! - Elég, elég!
	Kéngőztől sápad már a lenge nép. -
	Ne oly vadul! orrot, pofát befogni!
	Lám, túl erősen fújtatok ki.
	Mértéket semmiben se tartotok!
	A hervadt rózsa barnul, ég, lobog!
	Mérgező, fényes lángraj közeleg;
	álljatok ellent, tömörüljetek! -
	Erőt, merszet egy ördög sem mutat!
	Idegen tűz csiklandja orrukat.

ANGYALOK KARA
	Vidám virágaink,
	jókedvű lángjaink
	ha boldoggá teszik
	s szeretni késztetik,
	a szív repes.
	Tiszta igékkel,
	menny seregével
	telve az éter
	tündökletes.

MEFISZTÓ
	Ó, a bambák! Átok! Gyalázat!
	Sátánjaim fejükre állnak,
	bukfenceznek nehézkesen,
	és seggel esnek a pokolba.
	Megszolgált tűzfürdőtök jót tegyen!
	Magam helytállok itt, dacolva. -
	(A lebegő rózsákkal viaskodik)
	Lidércek, el! Te! ragyogj bármiképp,
	elkaplak, hadd légy rút kocsonyapép.
	Te, mit csapongsz? Hordd el magad! -
	Mint kén s szurok, tarkómra rátapad.

ANGYALOK KARA
	Kerüljétek, mi nem
	való tinektek;
	vessétek el, mi benn
	megmételyezhet.
	Ám támadjon, ha tud;
	helytállunk, s visszafut.
	Szeress! a szeretet
	úgy nyit kaput!

MEFISZTÓ
	A láng fejem, májam s szivem kikezdi,
	ez az elem ördögfeletti!
	Így a pokol tüze se perzsel. -
	Azért ríttok hát oly keservvel,
	szegény szerelmesek, ti megvetettek,
	kik ferde nyakkal szépekért epedtek.
	Hát én? Feléjük fejemet mi húzza?
	Nem esküdtem fel örök háborúra?
	Bántó, gyűlölt volt nékem ez a kép.
	Mily idegen érzés jár át meg át ma?
	Örömmel bámulok a bájos ifjuságra;
	mért nem jön átok számra semmiképp? -
	S ha bolondjuk leszek, ki más fog
	viselni majd “bolond” nevet?
	A gyűlölt garabonciások
	nekem ma egyre jobban tetszenek!
	Szép gyermekek, mért titkolóztok!
	Közös ősünk nem Lucifer vajon?
	Ti bájosak, nem sajnálnám a csókot,
	sosem lesz rá jobb alkalom.
	Mintha ezredszer látnálak, fölöttébb
	meghitt e kép nekem és megnyerő;
	sóvár kandúrként sündörögnék,
	s szépségetek szememben egyre nő.
	Ó, gyertek, nézzetek reám, csak egyszer!

ANGYALOK
	 Máris jövünk, de vissza mért menekszel?
	Közeledünk, s ha tudsz, maradj csak ott!
	(Az angyalok ide-oda röpködve
	betöltik az egész teret)

MEFISZTÓ
	(a színpad előterébe szorulva)
	Ti szidtok engem, mint kisértőt,
	boszorkánysághoz jobban értők!
	Férfit, nőt elcsábítotok. -
	Be rút kalandba keveredtem!
	Szerelem ez, mi megrohan?
	Tetőtől talpig ég a testem,
	s alig sajog már megpörzsölt nyakam. -
	Ó, szállj le végre, csapodár raj,
	gyönyörű testetek lejtsen világi bájjal;
	ez a komolyság szép nagyon,
	de én mosolyotokra szomjazom;
	azzal, tudom, örökre megigéztek.
	Ahogy a szeretők egymásra néznek:
	egy ajkmozdulat, ennyi az egész.
	Érted sóvárgok én kivált, te nyurga gyermek,
	a te arcod nem áhítatra termett,
	csak egy csöppecskét vágyakozva nézz!
	Egy kis pucérság nem sért még szemérmet,
	túlzás ilyen hosszú pendelyt viselni -
	Elfordulnak - Hátulról is be szépek! -
	Kivánatos kis huncut valamennyi!

ANGYALOK KARA
	Szeretet-lángok
	a Fényt kutassák!
	Legyen az átok
	írja Igazság;
	ne kössön lelkeket
	gonosz fölény,
	s Mindenségünk ölén
	repessenek.

MEFISZTÓ
	(összeszedi magát)
	Mit lelt? - A fickó, kit ezer fekély lep,
	mint Jóbot, önmagát utálni kész,
	s egyben ujjong, ha bensejébe néz:
	magát s faját nem érte semmi vész;
	csak bőrnek árt a szerelemkisértet,
	minden nemes ördögszerv ép s egész;
	most, hogy lohadnak már a fene lángok,
	kedvemre átkozom egész retyerutyátok!

ANGYALOK KARA
	Szentek e lángok!
	Mind, akit óvnak,
	társa a Jóknak,
	élve is áldott.
	Zengve, seregben
	föllebegünk!
	Szívja e szellem
	tiszta legünk!
	(Fölszállnak, megmentve
	Faust lényének halhatatlan részét)

MEFISZTÓ
	(körülnéz) Mi történt? - Vajon hova tűntek?
	Rajtam ütöttél, éretlen sereg!
	Most zsákmányukkal ég felé repülnek;
	ezért kerengtek hát a sír felett!
	Páratlan kincstől fosztottak meg engem,
	a nagy lelket, mely zálog volt kezemben,
	kicsempészték a pernahajderek.
	Most hát kihez menjek panaszra?
	Szerzett jogom ki védi meg?
	Így lettél vénségedre megcsalatva,
	s méltán; keserves élet a tied.
	Ó, én szegény ügyefogyott, ki
	meddő vesződség szégyenét nyögöm!
	Földi vágy, balga szerelem fogott ki
	a minden hájjal megkent ördögön.
	S ha a Tapasztalt ártotta magát
	eme bolondos, gyermeki dologba,
	nyilván nem csekélység a Balgaság,
	mely győzött rajta elhatalmasodva!

HEGYSZAKADÉKOK
Erdő. Sziklák. Magány.
Szent anakhóréták itt-ott a lejtőn,
a sziklahasadékok között tanyázva

KAR ÉS VISSZHANG
	Hullámzó rengeteg,
	nagy sziklák függenek,
	szétágaz a gyökér,
	fáktól zsúfolt a tér.
	Hullám hullámra zúg,
	lakunk barlangodút.
	Oroszlán karmait
	behúzva surran itt,
	hol égi szeretet
	tölti a szíveket.

PATER EXTATICUS
	(föl- és alálebeg)
	Örökös üdvű láng,
	izzó szerelmi pánt,
	tűz, mely szivet gyötör,
	habzó istengyönyör.
	Nyilak, átfúrjatok,
	lándzsák, átszúrjatok,
	dorongok, zúzzatok,
	villámok, vágjatok!
	A hitvány porhüvely
	ekképp enyésszen el,
	s ragyogjon egymaga
	a szent vágy csillaga.

PATER PROFUNDUS
	(mély régió)
	Mint lábammal e sziklakatlan
	nyom súlyával mély földodút,
	amint tajtékos zuhatagban
	ezer fénylő patak lezúg,
	mint a fa, benső hajlamából,
	sudárba szökve fölmered;
	mindent, mindent úgy alkot, ápol
	a mindenható Szeretet.
	Fülem csupán szilaj zúgást hall,
	hegy, erdő mintha rengene,
	s mégis szerelmes áradással
	rohan a víz a mélybe le,
	amint a szomjas völgy felé tör;
	s a villám hogyha átszeli,
	balzsamdús lesz tüstént a légkör,
	oszolnak mérges gőzei.
	Mind a Szeretet hírvivője,
	mely alkotón körülölel.
	Bár gyúlna bensőm lángra tőle,
	hol éjben, fagyban senyved el
	a szellem, súlyos kínbilincsben,
	tompa érzékek foglyaként.
	Ó, csendesítsd elmémet, Isten,
	árassz szomjú szivemre fényt!

PATER SERAPHICUS
 	(középső régió)
	A fenyőfák lenge kontyán
	mily hajnalfelhő lebeg!
	Mit rejt mélye, nem tudom tán?
	Sok-sok ifjú szellemet.

BOLDOG FIÚK KARA
	Ó, atyánk, mondd, kik vagyunk mi?
	Mért kell erre ringanunk?
	Jó e könnyű létbe jutni,
	mind, mind boldogok vagyunk.

PATER SERAPHICUS
	Éjfélkor világrajöttek,
	alig nyíló életek!
	A szülők korán temettek,
	s több angyal véletek.
	Itt a szeretet honol, hát
	jöjjetek, boldog fiúk!
	Rajtatok nem hagyta foltját
	a göröngyös földi út.
	Mely világlátásra termett,
	szálljatok szemembe le,
	s bátran használván e szervet,
	nézzetek körül vele!
	(Magába fogadja őket)
	Itt a fák, amott a bércek,
	ott a vízár zúg elő,
	s hull alá a legmerészebb
	ívben, így utat nyer ő.

BOLDOG FIÚK
	(belülről)
	A látvány lenyűgöző, de
	túl zord nékünk e vadon,
	reszketünk, borzadva tőle.
	Jó szent, engedj szabadon!

PATER SERAPHICUS
	 Szálljatok hát fenti körbe,
	s nőjetek fel lassan ott,
	mint kiket tisztán s örökre
	Isten lénye áthatott.
	Mert ily szellemeledellel
	van tele a szűzi éter:
	sosem múló Szeretettel,
	mely az üdvösségre érlel.

BOLDOG FIÚK KARA
 	(a legmagasabb csúcsok körül keringve)
	Fonódjanak hát
	víg láncba karjaink,
	zengjünk zsolozsmát,
	perdüljünk táncra mind!
	Bízzunk: nekünk a
	legfőbb tudás jut;
	kit tisztelünk ma,
	majd látva látjuk.

ANGYALOK
	(a legmagasabb légrétegben lebegve,
	Faust lényének halhatatlan részét viszik)
	Szellemvilág, mert a Gonosz
	karmától már e lélek:
	“Ki holtig küzdve fáradoz,
	az megváltást remélhet.”
	S ha hozzá felsőbb szeretet
	hatalma fogta pártját,
	a boldog égi seregek
	örömrepesve várják.

A FIATALABB ANGYALOK
	A rózsák, miket nekünk a
	szent bűnbánó nők szereztek,
	győztesekké fegyvereztek;
	elvégeztetett a munka,
	zsákmányunk e drága lélek.
	A gonosz had szerteszéledt,
	menekült, égette rózsánk,
	s lett, kin nem fog a pokolláng,
	szerelemnek martaléka;
	s e szokatlan szenvedést a
	vén sátánmester sem állta.
	Ujjongjunk! miénk a pálma.

A TÖKÉLETESEBB ANGYALOK
	Minket gyötörve nyom
	a földi része;
	ha azbeszt is, bizony
	nem tiszta mégse.
	Ha a nagy szellemek
	magukba vonnak
	földi elemeket,
	szét úgyse bonthat
	kettős természetet
	angyal hatalma;
	az örök Szeretet
	képes csak arra.

A FIATALABB  ANGYALOK
	A köd, mely ott lebeg
	szemközt, a bércen,
	friss szelleméletet
	takargat, érzem.
	Pásztái fénylenek,
	boldog fiúsereg,
	nem kötve földi
	tehertől, karba-kar
	tart erre már,
	s üdül a fönti
	világban, mely pazar
	tavaszt kinál.
	Jobb, ha kezdetben ő,
	amíg fejlődve nő,
	közéjük áll!

BOLDOG FIÚK
	Az új szellem, noha
	báb még, öröm nekünk;
	angyalság záloga,
	mit véle elnyerünk.
	Tépjük föl, mely fedi,
	gubója selymét!
	Széppé s naggyá teszi
	tüstént a szent lét.

DOCTOR MARIANUS
	(a legmagasabb, legtisztább körzetben)
	Itt fönt a szem szabad,
	könnyű a szellem.
	Ott néhány nőalak
	leng tiszta mennyben.
	Kit csillagfény fon át,
	látom középen
	az ég Úrasszonyát,
	fény ő a fényben.
Elragadtatva
	Ó, világ Úrasszonya!
	Titkod hadd csodálom,
	hol az ég kék sátora
	tágas szemhatárom.
	Méltányold, gyöngéd-komoly
	férfiszív ha dobban,
	s szent, szerelmes hév honol
	teirántad abban.
	Hogyha úgy parancsolod,
	küzdünk, mint oroszlán;
	lángunk menten ellobog,
	tőled megnyugosztván.
	Szűz, Anya, szeplőtelen
	s tiszteletben álló,
	Úrnő minden szíveken,
	istenfényt sugárzó.
	Körötte könnyed
	felhők füzére,
	bűnbánó nőknek
	törékeny népe,
	isszák az étert,
	térdét ölelve,
	kegyét esengve.
	Szűz, te folt nélkül való,
	nem borul el orcád,
	ha a könnyen csábuló
	bízva jön tehozzád.
	Vétkük az érzékiség,
	s hej, nehéz a váltság;
	egymaga ki tépi szét
	bűnös vágya láncát?
	Van-e láb, mely nem botol
	síkos sziklaparton?
	Kit nem csábít bók, mosoly
	mézesmázos ajkon?

Mater Gloriosa föl és alá lebeg

BŰNBÁNÓ NŐK KARA
	Az égi ország
	felé lebegsz te;
	hadd esdjünk hozzád,
	ó, szentek szentje!
	Kegyesség telje!

MAGNA PECCATRIX
 	(Lukács, VII., 36.)
	A szeretetért, amelynek
	balzsamírja s könnye-árja
	szent Fiad lábára pergett,
	farizeus-gúnyt se bánva;
	az edényért, mely kenetjét
	oly bőségesen folyatta,
	minden fürtért, mely selyemként
	drága lábát szárogatta -

MULIER SAMARITANA
 	(János, IV.)
	a kútért, hol ős időben
	Ábrahám nyáját itatták,
	vedréért, mely hűsítően
	érte Üdvözítőnk ajkát;
	a forrásért, mely buzogva
	onnan mindazóta árad,
	s csörgedez dús, tiszta habja
	minden táján a világnak -

MARIA AEGYPTIACA
 	(Acta Sanctorum)
	a szent sírboltért, amelyben
	Urunk teste feküdött,
	a tiltó karért, mely engem
	a küszöbtől ellökött;
	a vezeklő negyven évért
	a lakatlan fövenyen,
	a boldog búcsúigéért,
	mit a porba rótt kezem -

MINDHÁRMAN
	te, ki a parázna nőket
	nem taszítod el magadtól,
	és öröklétté tetézed,
	mit a bűnbánat kiharcol,
	szánd meg ezt a tiszta lelket,
	akit egy bűn súlya nyom csak,
	s mint gyanútlan tévedett meg;
	örvendjen bocsánatodnak!

UNA POENITENTIUM
	(név szerint egykor Margaréta.
	Alázatosan közeledik)
	Nézz le, nézz le,
	te szentek szentje,
	te fény-övezte,
	boldogra, rám kegyelmesen!
	Átlényegülten
	tér vissza hűtlen
	szerelmesem.

BOLDOG FIÚK
	(kerengve közelednek)
	Mint izmos óriás,
	fölénkbe nő ez,
	a hű gondoskodás
	jutalma bő lesz.
	Élők karát korán
	elhagyta lelkünk;
	de ő sokat tud ám:
	mesterre leltünk.

AZ EGYIK BŰNBÁNÓ NŐ
	(név szerint egykor Margaréta)
	A fennkölt szellemnép körében
	alighogy fölérezhetett,
	s az új létben csak félig ébren,
	dicső már, mint a szent sereg.
	A vénhedt porhüvelyt legyőzi,
	minden földi béklyót ledob,
	s átszellemült alakja ősi
	ifjú erőben fölragyog!
	Hadd legyek én útmutatója,
	az új nap kápráztatja még.

MATER GLORIOSA
	Jöjj! szállj magasabb régiókba!
	Amint megsejt, siet feléd.

DOCTOR MARIANUS
	(arcra borulva, imádattal)
	Nézzetek a kegyelem
	nyájas sugarára,
	üdvre méltóvá tegyen,
	bűnbánók, a hála.
	Légyen lelkek legjava
	néked engedelmes;
	légy, Királynő, Szűz, Anya,
	Istennő, kegyelmes!

CHORUS MYSTICUS
	Csak földi példakép
	minden mulandó;
	itt lesz a csonka ép
	s megbámulandó;
	mit nincs szó mondani,
	itt végbe ment;
	az Örök Asszonyi
	vonz odafent.

Finis