Arthur Hailey: Hotel

"McDermott hitetlenkedő tekintetet vetett rá: – Lám, pedig azt hittem, maga mindent tud.
Christine csakugyan majdnem mindent tudott. Személyi titkárnője lévén Warren Trentnek, a legnagyobb New Orleans-i szálló lobbanékony és kiszámíthatatlan tulajdonosának, ismerte a szálló belső titkait csakúgy, mint az összes köznapi ügyeit. Tudta például azt is, hogy Peter, akit egy-két hónapja neveztek ki igazgatóhelyettesnek, jószerint egymaga vezeti ezt az élénk forgalmú, nagy szállodát, bár a bére korántsem fejedelmi, és a hatalma is korlátozott. Christine ennek az okával is tisztában volt, ismerte a Szigorúan bizalmas feliratú dossziét, amelyben Peter McDermott magánéletéről volt megírva egy és más.
– Hogy értsem azt, hogy tótágast áll a ház? – kérdezte.
McDermott elnagyolt, már-már csúnyának is mondható arcvonásai derűs vigyorba torzultak: – A tizedik emeletről valami szexorgia miatt panaszkodnak; a nyolcadikról azt állítja a croydoni hercegnő, hogy a herceget megsértette egy szobapincér; az 1439-esben valaki rémségesen nyöszörög; az éjszakás menedzserem betegszabadságon, a két beosztott házi detektívnek egyéb dolga van.
A tótágast álló hotel a New Orleans-i St. Gregory: az amerikai Arthur Hailey A repülőtér, a Bankemberek és az Autóváros után a hotelszakma rejtélyeibe avatja be olvasóit egy fordulatos története keretében, amelyben eldől, hogy megőrzi-e nemes szakmai hagyományait, patinás arculatát a St. Gregory, vagy az embertelenül uniformizált modern, O'Keefe-féle szállodahálózat martalékává lesz.

Arthur Hailey
Hotel

Magvető Könyvkiadó
Budapest

Arthur Hailey
The Hotel

Fordította
Falvay Mihály

© 1965 by Arthur Hailey, Ltd.
Hungarian translation Falvay Mihály, 1988

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
Felelős kiadó Jovánovics Miklós
Athenaeum Nyomda (87.2350), Budapest, 1988

Felelős vezető Szlávik András vezérigazgató
Felelős szerkesztő Zentai Éva
Műszaki vezető Sebestyén Lajos
A kötetet Horváth Péter tervezte
Kiadványszám 5226
Megjelent 25,1 (A/5) ív terjedelemben,
Times betűtípusból szedve
MA 5351
ISBN 963 14 1167 2

Utazó, kérünk, szállj meg e méltatlan hajlékban.
A fürdő kész. Békés szoba vár reád.
Jöjj hát! Jöjj be!

Egy japán vendégfogadó cégére Takamacsuban

HÉTFŐ ESTE

1.

Ha rajtam állna, gondolta Peter McDermott, már rég kirúgtam volna a házi fődetektívet. De hát nem őrajta állott, és a hájas exrendőr most, hogy a legnagyobb szükség lett volna rá, már megint hiányzott.
McDermott, kétrét hajtva majd kétméteres, izmos testét, türelmetlenül megpöcögtette az asztali telefon villáját. – Tótágast áll a ház – közölte a tágas iroda ablakában álló lánnyal –, és senki nem találja a fickót.
Christine Francis a karórájára pillantott. Pár perc híján esti tizenegy. – Van egy bár a Baronne Streeten, ott kéne megpróbálni – mondta.
Peter McDermott bólintott. – A telefonközpontos épp most hívja végig Ogilvie törzshelyeit. – Cigarettát húzott elő az íróasztal fiókjából, s megkínálta Christine-t.
A lány közelebb lépett, vett a cigarettából; McDermott tüzet adott neki, majd maga is rágyújtott, s nézte, hogyan szívja le Christine a füstöt.
Christine Francis mindössze néhány perce hagyta oda a maga kisebb irodáját a St. Gregory Szálló igazgatóságán. Későig dolgozott, s már indulóban volt hazafelé, amikor becsalogatta az igazgatóhelyettes ajtaja alól kiszűrődő világosság.
– Meglehetősen öntörvényű a mi derék Mr. Ogilvie-nk – jegyezte meg Christine. – Mindig is az volt, W. T. tudtával és beleegyezésével.
McDermott mondott valamit a telefonba, majd a válaszra várva így szólt a lányhoz: – Igaza van. Megpróbáltam egyszer átszervezni ezt a mi béna detektívtestületünket, de rendesen a körmömre koppintottak érte.
– Nem is tudtam – mondta halkan a lány.
A férfi hitetlenkedő tekintetet vetett rá: – Lám, pedig azt hittem, maga mindent tud.
Christine csakugyan majdnem mindent tudott. Személyi titkárnője lévén Warren Trentnek, a legnagyobb New Orleans-i szálló lobbanékony és kiszámíthatatlan tulajdonosának, ismerte a szálló belső titkait csakúgy, mint az összes köznapi ügyeit. Tudta például azt is, hogy Peter, akit egy-két hónapja neveztek ki igazgatóhelyettesnek, jószerint egymaga vezeti ezt az élénk forgalmú, nagy szállodát, bár a bére korántsem fejedelmi, és a hatalma is korlátozott. Christine ennek az okával is tisztában volt, ismerte a Szigorúan bizalmas feliratú dossziét, amelyben Peter McDermott magánéletéről volt megírva egy és más.
– Hogy értsem azt, hogy tótágast áll a ház? – kérdezte.
McDermott elnagyolt, már-már csúnyának is mondható arcvonásai derűs vigyorba torzultak: – A tizedik emeletről valami szexorgia miatt panaszkodnak; a nyolcadikról azt állítja a croydoni hercegnő, hogy a herceget megsértette egy szobapincér; az 1439-esben valaki rémségesen nyöszörög; az éjszakás menedzserem betegszabadságon, a két beosztott házi detektívnek egyéb dolga van.
McDermott már ismét a kagylóba beszélt; Christine visszahúzódott a félemeleti iroda ablakához. Hátrahajtott fővel kerülve a cigaretta füstjét, kitekintett a városra. Szemközt, a szállodának futó, házsorokkal szegélyezett sugárút végében, rálátott a francia negyed zsúfolt négyszögére. Noha egy óra híja volt csak az éjfélnek, a negyedben korán volt még: az éjszakai bárok, bisztrók, dzsessztermek, sztriptízházak bejáratában – és zárt zsalui mögött – reggelig fognak égni a fények.
Észak felé valamerre, talán a Pontchartrain-tó fölött, nyári vihar érlelődött a sötétségben, idáig küldve tompa dörgéseit, fel-fellobbanó villámait. Egy kis szerencsével, ha a vihar délnek, a Mexikói-öböl felé húzódik, eső lesz reggelre New Orleansban.
Bár lenne, gondolta Christine. Nedves forróságban föl a város jó három hete, pokoli a feszültség. A szállodában is megkönnyebbülnének az esőtől. Épp ma délután panaszkodott ismét a főmérnök: "Nem állok jót a csapágyakért, ha le nem kapcsolhatom hamarost a légkondicionálók egy részét."
Mikor Peter McDermott letette a kagylót, a lány megkérdezte: – Tudja-e, ki lakik abban a szobában, ahonnan a nyöszörgés hallatszik?
McDermott tagadólag rázta meg a fejét, s nyúlt ismét a kagylóért. – Kideríthetem. Lehet, hogy csak lidérces álma van az illetőnek, de nem ártana biztosat tudni.
Christine csak akkor döbbent rá, mennyire fáradt, amikor belehuppant a nagy mahagóni íróasztallal szembeállított bőrfotelba. Ilyen idő tájt normális körülmények között már rég otthon lenne gentilly-beli lakásán. Igen, de kivételesen zsúfolt volt ez a mai nap; két kongresszus teljes közönsége költözött be, nem beszélve az, ugyancsak szép számmal beköltöző magánvendégekről, s az ezzel járó problémák jó része Christine asztalára került.
– Rendben, köszönöm – firkantott föl egy nevet s tette le a kagylót McDermott. – Albert Wells, Montrealból.
– Ismerem – mondta Christine. – Rendes kis ember, minden évben megszáll nálunk. Ha akarja, magam nézek utána.
McDermott habozva méregette a törékeny termetű, ápolt külsejű lányt.
Felcsörgött a telefon. – Sajnálom, uram – közölte McDermott-tal a központos –, nem tudtuk előkeríteni Mr. Ogilvie-t.
– Sebaj. Kapcsolja nekem a londinerfőnököt. – Ki ugyan nem rúgathatom a házi detektívfőnököt, gondolta McDermott, de holnap azért megkapja a beosztását. Addig is valaki mást kell felküldeni a tizedikre, nézne utána, miféle vigalom zajlik ott, a herceg és a hercegnő panaszának pedig magam járok a végére.
– Tessék, a londinerfőnök – szólalt meg a hallgató, és McDermott megismerte Herbie Chandler fakó orrhangját. Chandler, akárcsak Ogilvie, régi bútordarab volt a St. Gregoryban, és az összes alkalmazottak közül köztudottan neki volt a legtöbb kétes eredetű mellékkeresete.
McDermott előadta a problémát, és megkérte Chandlert, vizsgálná ki az állítólagos szexorgia ügyét. Chandler, mint várható volt, nyomban tiltakozni kezdett. – Nem az én munkám, Mr. Mac, és egyébként is sok a dolog még idelent. – Jellegzetes chandleri tónus: egyszerre alázatoskodó és arcátlan.
– Nem érdekel – utasította rendre McDermott –, ennek a panasznak utána kell járni. – És hirtelenjében meghozta a második döntést: – Még valamit. Küldjön egy boyt egy főkulccsal a magasföldszintre, Miss Francishoz. – S hogy elejét vegye a további vitának, letette a kagylót.
– Na, menjünk – érintette meg könnyedén Christine vállát. – Vigye magával a boyt, és mondja meg az ismerősének, hogy ha lidérces álma van, bújjon a paplan alá.

2.

Herbie Chandler menyétábrázata titkos szorongásról árulkodott, ahogy gondolataiba mélyedve őrködött a St. Gregory halljában álló londinerfőnöki pultnál.
Középütt állt a pult, a gazdagon díszített, magas mennyezetig nyúló bordázott betonoszlopok egyikének tövében, jól át lehetett tekinteni innen az egész hallt. A hallban pillanatnyilag ugyancsak zajlott az élet. A kongresszusozók ki-be járkáltak egész este, s ahogy múltak az órák, úgy emelkedett eltökélt jókedvük is a bevedelt szeszmennyiség függvényében.
Chandler a szokásos éberségével figyelte a Carondelet Street felőli ajtón betóduló lármás csoportot. Három férfi, két nő, a kezükben pohár, az a fajta, amelyikért Pat O'Brien bárjában, odaát a francia negyedben, egy dollárt számolnak fel a turistáknak; az egyik férfi erősen dülöngélt, úgy kellett támogatnia a másik kettőnek. Mindhárman kongresszusi táblácskát viseltek a zakójukon. GOLD CROWN COLA, hirdette a tábla, alája nyomtatva viselőjük neve. Az előcsarnok közönsége megértően utat nyitott nekik, és a zajos kvintett eltántorgott a földszinti bár felé.
Egyre szivárogtak még az új vendégek is, kései repülőgépek és vonatok utasai; egy csapatot épp most kalauzolt fel szobájába Chandler boyosztaga, noha a "boy" megnevezés csak afféle szóvirág, mert negyvenévesnél egyikük sem fiatalabb, egyik-másik őszülő veterán már negyedszázada vagy még régebben áll a szálló szolgálatában. Herbie Chandler, akinek szabad keze van a londinerek felfogadásában és kirúgásában, jobb szereti az idősebb férfiakat. Aki ugyanis nyögve birkózik egy-egy súlyosabb poggyásszal, az várhatólag nagyobb borravalót kap, mint egy ifjonc, aki úgy emelgeti a bőröndöket, mintha csak balsafa lenne bennük. Egy ilyen öreg bútor, noha igazából erős és inas, mint az öszvér, érti a módját, hogyan kell letenni a poggyászt, megdörzsölni a szíve táját, s fejcsóválva venni föl újra a terhet. A mutatvány egy kerek dollárnál kevesebbet csak elvétve hoz a konyhára: a lelkifurdalás sújtotta vendég meg van győződve, hogy a szegény öregember szívtrombózist kap a következő lépcsőfordulóban. Azt már persze nem tudja a vendég, hogy a borravaló tíz százaléka Herbie Chandler zsebébe vándorol, azzal a napi két dollárral együtt, amit minden londinernek le kell szurkolnia, ha meg akarja tartani az állását.
A londinerfőnök különbejáratú adórendszere sok titkos morgolódásnak adott már tápot, noha egy fürge londiner, ha telt ház van, heti százötven dollárt is megkeres tisztán. Ilyenkor, mint ezen az estén is, Herbie Chandler általában posztján marad a munkaidő lejárta után, mert meg nem bízik senkiben, személyesen ügyel az osztalékára. Félelmetesen jó érzékkel becsüli fel a vendégek adakozókedvét, pontosan tudja, mennyit hozhat a konyhára egy-egy poggyászfölcipelés. Régebben voltak, akik kevesebbet vallottak be Herbie-nek, mint amennyit kaptak. A megtorlás gyors volt és kérlelhetetlen; a látványosabb esetekben egy-egy havi felfüggesztés elegendőnek bizonyult a lázadók megjuhászítására.
Ezen az estén Chandlernek egyéb oka is volt a túlórázásra; innen a szorongása, amely csak növekedett, mióta Peter McDermott leszólt neki a telefonon. Utasította Herbie-t, vizsgálja ki a tizedik emeleti panaszt. Herbie Chandlernek azonban nem volt mit kivizsgálnia: tudta ő nagyjából, mi is történik a tizediken. Hogyne tudta volna, mikor ő maga rendezte úgy a dolgot.
Három órája történt, hogy a két fiatalember előadta óhaját, és Herbie illő tisztelettel hallgatta őket, mivel gazdag helybéli polgár mindkettőjüknek az apja, s gyakori vendége a szállodának. – Ide hallgasson, Herbie mondta az egyik –, diákszövetségi buli lesz ma este, megint a régi nóta, hisz tudja. Hanem ez egyszer újítanánk rajta valamit.
– Már hogy értve? – kérdezte Herbie, noha előre tudta a választ.
– Kivettünk egy lakosztályt – mondta a fiú, s pirulva tette hozzá: – Kéne egypár lány.
Túl nagy a rizikó, döntött magában visszakézből Herbie. Gyerekek még ezek szinte, és gyaníthatólag ittasak is. – Sajnálom, uraim... – kezdte volna, mikor közbevágott a másik.
– Nehogy azzal a púderral jöjjön itt nekünk, hogy nem tud szerezni. Tudjuk, hogy maga itten a call-girlöknél a tamburmajor.
Herbie, mosolynak szánva, kivicsorította menyétfogazatát. – Hát ezt meg honnan veszi, Mr. Dixon?
– Pénzünk, az van, Herbie. Tudhatja – ütötte tovább a vasat az első fiú.
A londinerfőnök elbizonytalanodott, kapzsisága birkózott a kételyeivel. Az utóbbi időben valahogy megcsappant a mellékkeresete. Talán mégsem olyan nagy rizikó, gondolta.
Megszólalt a Dixon nevű: – Na, ne fárasszuk egymást. Mennyit akar?
Herbie ránézett az ifjakra, s apjukra gondolva megduplázta a szokásos összeget: – Száz dollárt.
Kis szünet, majd ismét Dixon, eltökélten: – Áll az alku. – Aztán a barátjához, rábeszélőleg: – Hisz a piát már úgyis kifizettük. Megelőlegezhetem a részedet, ha akarod.
– Háát...
– Egyet azonban, uraim – nyalta meg cérnaajkát Herbie –, egyet jó előre ki kell kötnöm. Ügyeljenek, hogy lárma ne legyen. Ha zajonganak, és panasz lesz, az csak bajt hoz mindnyájunkra.
Csönd lesz, ígérték, és most, nesze, lármáznak mégis: Herbie aggályai nyomasztóan beigazolódtak.
A lányok egy órával ezelőtt jöttek be, a főbejáraton, mint mindig, és a személyzetből is csak a kiváltságos kevesek tudták róluk, hogy nem fizetővendégek. Ha simán alakultak volna a dolgok, eddigelé már távozniok kellett volna, éppolyan észrevétlenül, mint ahogy érkeztek.
A McDermott jelentette tizedik emeleti panasz, szexorgiának címkézve, súlyosabbfajta bökkenőre utal. Mi történhetett? Herbie nehéz szívvel gondolt arra, hogy a fiúk holmi piát emlegettek.
Párás forróság honolt a hallban, hiába dolgozott a meghajszolt légkondicionáló készülék; Herbie selyemkendővel törölgette verejtékező homlokát, és átkozta magát a tulajdon ostobaságáért, nem tudván eldönteni, fölmenjen-e, vagy tartsa-e inkább minél távolabb magát a dolgok jelen állapotában.

3.

Peter McDermott a nyolcadik emeleten kiszállt a liftből, benne hagyva Christine-t, aki a kíséretében lévő londinerrel a tizenharmadikra igyekezett. Mikor nyílt a felvonó ajtaja, tétovázva visszaszólt: – Aztán, ha baj van, küldessen ám értem.
– Majd sikítok, ha sürgős – ígérte a lány. Míg csukódott az önműködő ajtó, tekintetük találkozott egy pillanatra. McDermott egy percig tűnődve nézett, amerre eltűnt Christine, aztán hosszú, határozott léptekkel az elnöki lakosztály felé indult a szőnyegpadlós folyosón.
A St. Gregory legnagyobb, legfényűzőbb lakosztálya – bizalmasan csak Rézvárként emlegetik – a maga idejében egész sor kiváló személyiségnek, elnököknek, uralkodóknak nyújtott hajlékot. E kiváló személyiségek legtöbbje kedvelte New Orleanst, mert a város, szívélyesen fogadván őket, tudta a módját, hogyan tartsa tiszteletben magánszférájukat, esetleges meggondolatlanságaikat is ebbe a szférába sorolva. A lakosztály jelenlegi lakói, noha államfők nem voltak éppen, kitüntetett személyiségnek számítottak a maguk módján: Croydon hercege és hercegnője, a titkáruk meg a hercegnő szobalánya, továbbá öt Bedlington terrier.
Az aranyliliommal ékes, párnázott dupla ajtó előtt Peter McDermott megnyomott egy gyöngyház gömböt, s fojtott berregést hallott odabentről, kevésbé fojtott csaholókórussal kísérve. Az ajtónyitásra várva gondolatban felfrissítette, amit hallott és amit tudott a hercegi párról.
Croydon hercege, ősi család sarja, jó érzékkel alkalmazkodva a változó idők követelményeihez, tett bizonyos engedményeket a közízlésnek. Az elmúlt évtized során felesége támogatásával – aki ismert közéleti személyiség s a királynő unokahúga – akkreditálatlan nagykövet lett, és nem egy esetben sikeresen közvetített a brit kormány megbízásából. Az utóbbi időkben azonban az a hír járta, hogy pályájának kritikus pontjára érkezett a herceg, vélhetőleg azért, mert bizonyos területeken, így az alkohol és a házasságtörés terén, kissé mintha túl sok engedményt tett volna a közízlésnek. Más híresztelések szerint azonban a herceget beárnyékoló felhő apró csak és átmeneti, s a hercegnő teljességgel ura a helyzetnek. E második nézet hívei azt jósolták, hogy a herceg hamarosan washingtoni brit nagykövet lesz.
– Elnézést, Mr. McDermott, volna egy perce számomra? – hallatszott egy suttogó hang Peter háta mögül.
Sarkon fordult, s megismerte Sol Natchezt, az idősebb szobapincérek egyikét. Ösztövér, holtsápadt figura, rövid, fehér kabátja vörössel-arannyal, a hotel színeivel szegve. Lenyalt haja régi módi szerint előrefésülve. A szeme halvány, piros karikás; keze fején, melyet idegesen dörzsölgetett, kötélmód dagadoztak az erek, a hús csontig száradt közöttük.
– Mi baj, Sol?

A pincér hangja szorongásról árulkodott: – Gondolom, a panasz, az ellenem való panasz miatt jött.
McDermott ránézett a dupla ajtóra. Nem nyitották ez idáig, az ugatást nem tekintve hang sem hallatszott odabentről. – Nos, mondja el, mi történt.
A másik kettőt is nyelt, s a felszólítást eleresztve a füle mellett, esdeklő-halkan hadarta: – Ha elveszítem az állásom, Mr. McDermott, ezzel az idős fejemmel nemigen találok már másikat. – Az elnöki lakosztály felé nézett, arcán aggodalom keveredett a bosszankodással. Nem olyan rém nehéz kiszolgálni őket... ha az éjszakák nem lennének. Se vége, se hossza a kívánságaiknak, de én nem bánom, igazán, pedig borravalót, azt soha nem kapok.
Peter akaratlanul is elmosolyodott. A brit nemesség, tudta, nem szórja a borravalót, mintha ugyan azt hinné, neki szolgálni, az magában kitüntetés.
– Jó, jó – szólt közbe –, de még mindig nem mondta meg...
– Máris rátérek, Mr. McDermott. – Zavarba ejtő volt az öreg szorongása, hiszen a korát tekintve akár nagyapja is lehetett volna Peternek. – Félórával ezelőtt történhetett. Kései vacsorát rendeltek, a herceg meg a hercegnő, osztrigát, pezsgőt, ráksalátát.
– Nem érdekes, mit ettek. Mi történt?
– Hát ez az, uram, a ráksalátával történt, ami történt. Mikor fölszolgáltam.... higgye el, hosszú évek alatt egyszer-kétszer ha történt velem ilyen.
– Az isten áldja meg magát! – Peter fél szemmel a lakosztály ajtaját figyelte, készen arra, hogy félbeszakítsa a beszélgetést, amint kinyílik.
– Máris, Mr. McDermott. Szóval mikor fölszolgáltam a ráksalátát, a hercegnő fölkelt az asztaltól, s mikor ült vissza, meglökte a karomat. Szinte azt is hihettem volna, szándékosan tette.
– Badarság!
– Tudom, uram, tudom. De, tudja, egy kicsi foltot ejtettem, negyed hüvelykesnél nem nagyobbat, esküszöm!, a herceg nadrágján.
– Ennyi az egész? – hitetlenkedett Peter.
– Esküszöm, hogy ennyi, Mr. McDermott. De amilyen patáliát rendezett a hercegnő, abból azt hihetni, gyilkoltam vagy mi. Persze bocsánatot kértem, hoztam vizet, tiszta szalvétát, hogy eltüntessem a foltot, de hát az se volt elég. A hercegnő mindenképpen Mr. Trentért akart küldetni...
– Mr. Trent nincs a szállodában.
Majd csak akkor döntünk, ha láttuk az érem másik oldalát is, határozta el magában Peter, s azzal a szobapincérhez fordult: – Ha végzett ma estére, menjen szépen haza. Jelentkezzen holnap, s akkor majd megtudja a többit.
Mikor a pincér eltűnt, Peter McDermott ismét megnyomta a gombot. Jószerint az ugatás sem harsant fel még, mikor nyílt az ajtó, és egy holdvilágképű, cvikkeres fiatalember nézett ki rajta. Croydonék titkára, ismert rá Peter.
Mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna, női hang csendült a lakosztály belsejéből. – Akárki is az, mondja meg neki, máskor ne csöngessen ilyen erőszakosan! Hiába az ellentmondást nem tűrő tónus, gondolta Peter, a hang igencsak vonzó a maga izgató fátyolosságában.
– Elnézést kérek – mondta Peter a titkárnak –, azt hittem, nem hallották. – Bemutatkozott, és hozzátette: Értesülésem szerint panasz van a szolgáltatásainkra. Orvosolni szeretném, ha lehet.
– Mr. Trentet vártuk – közölte a titkár.
– Mr. Trent ma este már nem jön vissza. Miközben beszélt, beljebb nyomult az előszobába. Az arányos, téglalap alakú helyiségben süppedős padlószőnyeg, két párnás szék meg egy telefonasztalka, fölötte Morris Henry Hobbs rézkarca a régi New Orleansról. A téglalap innenső rövid oldalát a folyosóra szolgáló kétszárnyú ajtó alkotta, túlsó végében a tágas nappalira nyíló ajtó kissé nyitva. Jobb és bal felől további két ajtó nyílt, az egyik egy teakonyhára, a másik egy iroda-hálónappalira, amelyet jelenleg Croydonék titkára lakott. Az egymásba nyíló két nagyobb hálószobába a konyhán és a nappalin át is be lehetett jutni avégből, hogy egy titkos hálószobavendéget, ha szükséges, a konyhán át lehessen ki- vagy becsempészni.
– No és miért nem küldenek érte? – tette föl a kérdést minden bevezetés nélkül a nappali ajtajában megjelenő hercegnő, három lelkes Bedlington terrierrel a sarkában. Egy gyors ujjcsettintéssel elhallgattatta a kutyákat, s kérdő tekintettel nézett Peterre. Az igazgatóhelyettesnek ezernyi fotóról ismerős volt a csinos, széles járomcsontú arc. A hercegnő még így, félig-meddig neglizsében is káprázatosan elegáns volt.
– Hogy őszinte legyek, nem tudtam, hogy kegyelmességed Mr. Trentet kérette személyesen.
A szürkészöld szempár figyelmesen végigmérte Petert. – Elvártam volna, hogy Mr. Trent távollétében legalább a vezetőség rangidős tagja jelentkezzék – közölte.
Peter elpirult, szándéka ellenére. Croydon hercegnőjének fennhéjázásában volt valami perverz módon megnyerő. Eszébe ötlött egy fénykép, valami képeslapban látta: a hercegnő egy magas akadály fölött ugratja csődörét. Biztos kézzel, fensőbbséges nyugalommal uralta a veszélyes helyzetet. Peternek az a futó benyomása támadt, hogy a hercegnő most is nyeregben van, ő maga pedig gyalog.
– Igazgatóhelyettes vagyok. Ezért jöttem magam.
A Peter szemébe fonódó tekintetben csipetnyi derű villant. – Nem fiatal maga egy kissé erre a posztra?
– Nem hinném. Manapság a hotelszakmában sok fiatal ember dolgozik vezető beosztásban. – Megfigyelte, hogy a titkár időközben diszkréten eltűnt.
– Hány éves maga tulajdonképpen?
– Harminckettő.
A hercegnő elmosolyodott. Arca, ha akarta – és most akarta –, igen megnyerő, meleg tudott lenni. Nem is nehéz, gondolta Peter, rabjául esni a hercegnő legendás varázsának. Öt-hat évvel ha idősebb nálam, számolgatta, a negyvenes évei végét taposó hercegnél jócskán fiatalabb. – Végzett valami tanfolyamot legalább? – kérdezte most a hercegnő.
– A Cornell Egyetemen szereztem oklevelet szállodaügyvitelből. Előző munkahelyemen, a Waldorfban, ügyvezető-helyettes voltam. – Némi erőfeszítésbe került, hogy a Waldorfot említse, s kísértést érzett, hogy ezt is hozzátegye: ahonnan aztán csúfosan kirúgtak, és a hotelszövetség feketelistájára kerültem, úgyhogy szerencsém, hogy munkát kaptam itt, ebben a független szállóban. Persze nem mondta ki, mert az embernek egyedül kell viselnie a maga poklát, még ha egy-egy kósza kérdés megnyitja is a régi sebeket.
– A Waldorfban bezzeg meg nem tűrnék az ilyen incidenst – tromfolt azonnal a hercegnő.
– Biztosíthatom, asszonyom, hogy ha elmarasztalhatok vagyunk ebben a szerencsétlen közjátékban, a St. Gregory sem fogja tűrni. – Olyan ez a párbeszéd, gondolta, mint egy teniszjátszma, te és tova pattog a labda a két térfél között. Várta, hogy visszaüssék.
– Ha elmarasztalhatok! Mondhatom! Tudja-e, hogy a maguk pincérje ráborította a ráksalátát a férjemre?
A túlzás nyilvánvaló, gondolta Peter. Vajon mi okból? Valahogy nem is jellemző az eset, hisz ez idáig a hotel és Croydonék igazán jó viszonyban voltak egymással.
– Annyit tudok, hogy történt egy kis baleset, föltehetőleg a mi gondatlanságunkból. Ha így történt, azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek a szállodánk nevében.
– Tönkre van téve az esténk – panaszkodott tovább a hercegnő. – Kettesben kívántunk eltölteni egy csöndes estét a férjemmel. Épp csak néhány percre távoztunk, körülsétáltuk a háztömböt, s jöttünk vissza vacsorázni és akkor nesze, mi nem történik!
Peter együttérzően bólintott, pedig sehogyan sem értette a hercegnőt. Mintha bele akarná vésni az esetet az ő fejébe, a Peterébe, hogy el ne felejtse már valahogy.
– Talán ha személyesen tolmácsolhatnám őszinte sajnálatunkat a hercegnek... – javasolta.
– Arra semmi szükség – torkolta le határozottan a hercegnő.
Az igazgatóhelyettes távozni készült már, mikor a nappali nyitva feledett ajtaja szélesre tárult, és keretében megjelent maga a croydoni herceg.
A herceg, ékes ellentéteként asszonyának, lompos volt, gyűrött fehér ingben, szmokingnadrágban parádézott. Peter McDermott szeme ösztönösen a beszédes foltot kereste, ahol Natchez, a hercegnő szavaival, "ráborította a ráksalátát". Meg is találta: alig látható, parányi foltocska volt, gyerekjáték eltüntetni. A herceg mögött, a teres nappaliban tv-készülék működött.
A herceg ábrázata vörös volt, s ráncosabb, mint amilyennek legutóbbi fényképei mutatták. Pohár volt a kezében, a hangja szeszes: – Oppardon – mondta, s azzal a hercegnőhöz fordult: – Ide hallgass, öreglány. Asszem, a kocsiban hagytam a cigarettám.
– Hozatok másikat – felelt élesen a hercegnő, s a hangjából kicsendülő nyers visszautasítás nem maradt hatástalan: a herceg biccentett, és némán visszakotródott a nappaliba. Különös, kínos jelenet volt, valami okból még jobban földühítette a hercegnőt is.
Peterhez fordulva, pattogósan jelentette ki: – Ragaszkodom hozzá, hogy részletesen jelentsék az esetet Mr. Trentnek, és megmondhatja neki, hogy elvárom személyes bocsánatkérését.
Peter kétségek között távozott, a lakosztály ajtaját határozott kezek csukták be mögötte.
Hanem töprengésre nem sok ideje maradt. A folyosón ott várta már a londiner, aki fölkísérte Christine-t a tizenharmadik emeletre. – Mr. McDermott – szólította meg azonnal –, Miss Francis várja önt az 1439-esben, és arra kéri, siessen!

4.

Vagy negyedórával korábban történt, akkor, amikor Peter McDermott, útban az elnöki lakosztály felé, kilépett a felvonóból, hogy a londiner rávigyorodott Christine-re: – Egy kis detektívmunka netán, Miss Francis?
– Ha a házi fődetektív kéznél lenne, nem fárasztanám magam – felelt a lány.
A londiner, bizonyos Jimmy Duckworth, kopaszodó, köpcös férfi – már a fia is házasember, a szálló könyvelőségén dolgozott –, megvetően horkantott: – Hát ez az. – És a felvonó megállt a tizenharmadik emeleten.
– Az 1439-esbe megyünk, Jimmy – mondta Christine, és reflexszerűen jobb kéz felé fordultak mind a ketten. A lány közben arra gondolt, más-más módon ismerős nekik kettejüknek a szálló topográfiája: a londinernek onnan, hogy évek óta vezeti szobájukba a vendégeket a hallból, neki meg onnan, hogy emlékezetébe ivódtak a St. Gregory minden egyes szintjének nyomtatott térképei.
Öt évvel ezelőtt, fűzte tovább gondolatait, ha valaki megkérdezte volna a wisconsini egyetemen, mivel fogja fél évtized múlva a kenyerét keresni Chris Francis, ez a húszesztendős, élénk eszű, jó nyelvérzékkel megáldott hallgató, a legvadabb álmában sem jutott volna eszébe, hogy egy New Orleans-i szállóban fog dolgozni. Akkoriban alig tudott valamit is a Félhold Városáról, New Orleansról, érdekelni pedig ennél is kevésbé érdekelte a téma. Az iskolában tanult Louisiana megvásárlásáról, és látta annak idején A vágy villamosá-t. De ez is idejét múlta, mire ideköltözött. A villamosból dízelmotoros autóbusz lett, Desire pedig elhagyatott főútvonal a város keleti csücskében, ahová a turisták is csak ritkán tévednek.
Talán éppen a tudatlansága hozta valami módon New Orleansba, gondolta. A wisconsini tragédia után kábán, észérvekkel alig is törődve olyan helyet keresett, ahol nem ismerik, és ahol ő maga sem ismerős. Az ismerős dolgok, a tapintásuk, a látványuk, a hangjuk csak a szívét fájdították, s ez a fájdalom minden mást eltakart, beárnyékolta nappalait, beszivárgott az álmába is. Furcsállotta, akkortájt szégyellte is, hogy lidérces álmai nincsenek: egyre csak annak a Madison repülőtéri végzetes napnak az eseménysorozatát álmodta újra. Európába induló családját búcsúztatta, izgatott anyját, aki egy jóbarát küldte bon voyage orchideát tűzött a ruhájára; apját, akit megnyugtatott és derűre hangolt a tény, hogy pácienseinek valódi és képzelt bajai miatt egy hónapig most másnak fog főni a feje: a cipője sarkán verte ki pöfögő pipáját, mikor bemondták az európai gép indulását. Babs, a nővére megölelte Christine-t, s még öccse, a két évvel fiatalabb Tom is engedélyezett egy testvéri puszit, pedig utálta a nyilvános érzelemmegnyilvánulásokat.
– Viszlát, Husi! – kiáltott vissza Babs és Tom, Christine pedig elmosolyodott a butácska, szeretetteljes becenév hallatán, amely arra célzott, hogy a testvéri triász szendvicsében ő a közbülső tag. Kölcsönösen megígérték, hogy írnak egymásnak, noha két hét múlva, a tanulmányi félév végeztével Christine is utánuk röpül Párizsba. Végezetül szorosan megölelte az anyja, és lelkére kötötte, vigyázzon magára. Néhány perccel később kigördült a nagy turbólégcsavaros gép, nekilendült, és bömbölve, méltóságteljesen fölszállt, ám alighogy elhagyta a felszállópályát, visszahuppant, s egyik szárnya földet érvén, szélvészgyors cigánykereket vetett, akár egy Katalin-kerék*; nagy porfelleg, egy másodperc múlva égre lobogó fáklya, s végezetül néma roncsok – géprészek és emberi hús törmelékei.
[* Katalin-kerék: égő gumiabroncs – V. T.]
Öt éve már ennek. Christine néhány héttel később elutazott Wisconsinból, és vissza se tért többé.
A folyosó szőnyege elfojtotta lépteik zaját. Jimmy Duckworth néhány lépéssel a lány előtt haladt, s hangosan gondolkodott: – Az 1439-es, az annak az öregúrnak, annak a Mr. Wellsnek lesz a szobája. Pár napja költöztettük át egy sarokszobából.
Kissé távolabb nyílt egy ajtó, s egy negyvenes, jól öltözött férfi lépett ki a folyosóra. Az ajtót bezárván, épp a kulcsot akarta zsebre tenni, amikor megtorpant, és leplezetlen érdeklődéssel meredt Christine-re. Már-már megszólalt, de a londiner alig észrevehetően megrázta a fejét. Christine, akinek egyetlen mozzanat sem kerülte el a figyelmét, azt gondolta, büszkének illenék lennie rá, hogy call-girlnek nézték. Herbie Chandler gárdájában, mint hallotta, remek nők vannak.
Mikor továbbhaladtak, megkérdezte a londinert: Miért változtatott szobát Mr. Wells?
– Ahogy hallom, kisasszony, az 1439-es előző lakója panaszkodott a szobára. Hát aztán ezért cseréltek.
A lánynak eszébe jutott, máskor is panaszkodtak már az 1439-esre. Közvetlenül a teherlift mellett van, s mintha ott találkoznának a szálló összes csövei is. A szoba következésképp zajos és elviselhetetlenül forró. Legalább egy ilyen szoba minden szállodában van – röhejszobának szokás hívni –, nem is adják ki, amíg nincsen telt ház.
– Miért kérték meg Mr. Wellst, hogy költözzön át, mikor jobb szobában lakott?
– Tessék tán a recepcióst megkérdezni – vont vállat a londiner.
– Csak-csak van valami elképzelése magának is – erősködött Christine.
– Hát, talán az, hogy Mr. Wells nem panaszkodik. Évek óta visszajár hozzánk, és soha nincs egy mukk kifogása. Vannak, akik bizonyára viccesnek vélik a dolgot. – Christine ingerülten préselte össze az ajkát; Jimmy Duckworth folytatta: – Hallottam, az ebédlőben is a konyhaajtó melletti asztalhoz ültették, oda, ahová senki nem hajlandó ülni. Neki úgyis mindegy, azt mondták.
Valakinek nagyon nem lesz mindegy holnap reggel, kezeskedem róla, gondolta zordul Christine. Érezte, kijön a sodrából: hogy egy visszajáró vendéggel, egy ilyen csöndes-rendes emberrel így bánjanak, mégiscsak sok. Nem is bánta a mérgét. Hirtelen haragja nem volt ismeretlen a szállodában; tudta, sokan a vörös hajának tulajdonítják vérmérsékletét. Bár többnyire fékezte, olykor mégis szabadjára engedte magát egy-egy jó ügy érdekében.
Befordultak a sarkon, s megálltak az 1439-es ajtó előtt. A londiner bekopogott. Vártak, hallgatóztak. Mivel nem történt semmi, Jimmy ezúttal erősebben kopogtatott. És íme, megjött a válasz: hátborzongató nyöszörgés, suttogásként kezdődő, erősödő; s éppoly hirtelen szakadt félbe, mint ahogy kezdődött.
– Elő a főkulcsot – vezényelt Christine. – Nyissa ki, gyorsan!
Utat engedett a londinernek, hadd menjen előre: a hotel illemszabályait válságos helyzetben is meg kell tartani. Sötét volt a szobában; Christine figyelte, hogyan kapcsolja föl a mennyezetvilágítást Duckworth, s tűnik el egy falkiszögellés mögött. De szinte azonnal szólt is már vissza: – Miss Francis, be kéne jönnie.
Fojtó hőség csapta meg a belépő Christine-t, noha a légkondicionáló szabályozógombja, látta, a reményteljes "hűvös" állásba volt csavarva. Egyebet megfigyelni nem is volt ideje, mert meglátta az ágyban a félig ülő, félig fekvő helyzetben vergődő figurát. Az a madárszerű emberke volt, akit Christine Albert Wellsként ismert. Hamuszürke arccal, kiguvadó szemmel, reszketeg szájjal kapkodott levegő után, s látszott, nem sok sikerrel.
Christine fürgén az ágyhoz lépett. Évekkel ezelőtt, az apja rendelőjében látott egy beteget in extremis, az küszködött így a lélegzetért. Az apja akkor tett mindenfélét, amiből Christine csak egyre emlékezett. – Nyisson ablakot – utasította határozottan a londinert. – Hadd jöjjön be a friss levegő.
Duckworth szeme a vergődő ember arcán. – Rögzítve van – mondta idegesen. – A légkondicionáló miatt.
– Tépje föl valahogy. Ha kell, törje ki az üveget.
De közben már fogta is az ágy melletti telefon kagylóját. – Miss Francis vagyok – mondta, mikor jelentkezett a központos. – Idebent van Aarons doktor?
– Nincsen, Miss Francis, de hagyott egy telefonszámot. Sürgős esetben azon lehet hívni.
– Az eset sürgős. 1439-es szoba, és mondja meg neki, nagyon siessen. Kérdezze meg, mennyi idő múlva ér ide, és hívjon azonnal vissza.
Visszatette a hallgatót, és a küszködőhöz fordult. A törékeny, idős ember lélegzetvétele semmit nem könnyebbedért; az arca, amely hamuszínű volt még az imént, már kékeset játszott. És újból kezdődött a kintről hallott nyöszörgés, igazából a kilélegzés lármája, de nyilvánvaló volt, hogy a szenvedő enyészőfélben lévő erejét kétségbeesett vergődése fogyasztja a leggyorsabban.
– Mr. Wells – szólította meg Christine, igyekezvén bizakodást ébreszteni, ha ő maga nem érzett is effélét –, ha mozdulatlanul marad, bizonyára könnyebben fog lélegezni. – Időközben a londiner zöld ágra vergődött az ablakkal: egy vállfával törte föl a zárószerkezet pecsétjét, s erőltette is már fölfelé a csúsztatható alsó táblát.
Az emberke vergődése, akárha válaszként Christine szavaira, alábbhagyott. Ómódi flanel hálóingben volt; Christine átkarolta, kitapintva az öreg csontos vállát a durva textil alatt. Mögéje gyömöszölt néhány párnát, s följebb ültetve nekitámasztotta a hátát. Az öreg tekintete az övébe kapcsolódott. Galambszempár, gondolta Christine, hálát akar kifejezni. – Orvosért küldettem mondta neki nyugtatólag –, bármelyik percben megjöhet most már. – Miközben beszélt, a londiner nyögve nekiveselkedett, s a szabaddá váló ablaktábla felcsusszant. Hűvös légáram suhant be a szobába. Lám, délnek vonul a vihar, gondolta hálatelt szívvel Christine, maga előtt hajtja hűvös leheletét, máris hűvösebb van odakint, mint napok óta valamikor is. Albert Wells az ágyban mohón kapott a friss légáram után. És akkor megszólalt a telefon. Christine intett a londinernek, álljon a betegágy mellé, amíg ő telefonál.
– Aarons doktor úton van már, Miss Francis – jelentette a központos. – Paradisben volt, s azt üzeni, húsz perc múlva itt lesz.
Christine tétovázott. Paradis a Mississippi túlpartján van, Algiersen is túl. Túlságosan derűlátónak ítélte ezt a húsz percet, még ha gyorsan vezet is Aarons doktor. Egyébként is kétségei voltak olykor a pohos, koktélbarát orvos szakértelmét illetően. Dr. Aarons, háziorvos lévén, ingyenszállást élvezett a szállodában, cserébe ezért mindig kéznél kellett lennie. – Nem tudom, várhatunk-e addig – mondta hát a központosnak. – Lenne szíves megnézni, van-e orvos a vendégeink között?
– Megnéztem már. – Árnyalatnyi önelégültség csendült a válaszban, mintha a központos tanulmányozta volna holmi hősies telefonkezelők életét és tetteit, s eltökélte volna, ő sem lesz méltatlan hozzájuk. – Van egy dr. Koenig a 221-esben, és egy bizonyos dr. Uxbridge az 1203-asban.
Christine leírta a számokat a telefon mellé készített jegyzettömbre. – Pompás. Hívja, kérem, a 221-est. – Az orvos, ha szállóvendég, méltán várja el, hogy ne zaklassák, de ilyen helyzetben persze át szabad hágni a protokoll szabályait.
Kattogás, csörgés. Álmos férfihang, németes akcentussal: – Tessék, ki az?
Christine bemutatkozott. – Sajnálom, hogy zavarok, doktor úr, de nagybeteg az egyik vendégünk. – Christine tekintete az ágyra vándorolt. A beteg arca, látta, nem kék immár, hanem hamuszürke, de éppen olyan nehezen lélegzik, mint eddig. – Ha meg tudná nézni...
Szünet, majd az iménti lágy, behízelgő hang: – Drága ifjú hölgyem, magam lennék a legboldogabb, ha mégoly kevésben is a segítségükre lehetnék. De fájdalom, attól tartok, nem vennék hasznomat. – Halk kuncogás. – Az a helyzet ugyanis, hogy zenei doktor vagyok, vendégkarmesterként (így mondják, ugye?) fogom vezényelni az önök szép városának elsőrangú szimfonikus zenekarát.
Christine-nek a helyzet súlyossága ellenére is nevethetnékje támadt. – Hát, sajnálom, hogy megzavartam mentegetőzött.
– Szóra sem érdemes. Ha boldogtalan vendégtársamon, hogy is mondjam csak, a többi doktorok netán nem segíthetnek már, úgy persze készséggel átjönnék, és hegedülnék neki. – Mély sóhaj. – Elképzelhető-e szebb halál, mint amihez egy mesterien játszott Vivaldi- vagy Tartini-adagio szolgáltat kíséretet?
– Köszönöm szépen. Erre, remélem, nem lesz szükség. – Christine mielőbb föl akarta hívni már a másik doktort.
Dr. Uxbridge azonnal és tárgyilagos hangnemben felelt az 1203-asból. – Orvosdoktor vagyok, igen. Belgyógyász – válaszolt a lány első kérdésére. Hang nélkül hallgatta végig a helyzetjelentést, majd így szólt: – Néhány perc múlva ott vagyok.
A londiner még egyre az ágy mellett állt. Christine feléje fordult: – Mr. McDermott az elnöki lakosztályban van. Szaladjon oda, és kérje meg, amint teheti, jöjjön ide, de gyorsan. – És azzal újra fölvette a kagylót. Kérem szépen a főmérnököt.
Doc Vickery, a főmérnök szerencsére szinte mindig kéznél volt. Agglegényként a szállóban lakott, és csak egy nagy szenvedélye volt: a St. Gregory gépi berendezései, pincétől a padlásig. Negyedszázada, mióta odahagyta a tengert és szülőföldjét, Clydeside-ot, ő felügyelt a legtöbb épületgépészeti szerelvény beszerelésénél, és szűkös időkben, mikor nem volt pénz a szerelvények cseréjére, csoda, hogy mit ki nem bűvölt az elöregedett szerkezetekből. Christine a barátja volt, és a lány tudta, a kedvencei közé tartozik. Skótos lejtésű hangján szinte azonnal jelentkezett: – Igen? Christine néhány tömör mondatban beszámolt Albert Wellsről. – Az orvos ugyan nincs még itt, de a betegnek bizonyára oxigén kellene. Van hordozható készülékünk, ugye?
– Van bizony, de azt csak autogénhegesztésre használjuk, Chris.
– Ugyan már, oxigén, az oxigén – érvelt Christine; eszébe jutva, amit apjától hallott, hozzátette: – Nem számít, hogyan csomagolják. Föl tudnád küldeni az éjszakás embereddel, ami kell?
A főmérnök beleegyezőleg morgott. – Föl hát, és magam is jövök, kedveském, amint nadrágot húztam. Nehogy valamelyik őrült egy acetilénpalackot nyisson meg a beteged orra alatt, mert akkor aztán vége neki mindörökre.
– Siess, kérlek – tette le a kagylót s fordult vissza az ágyhoz Christine.
A kis ember szeme csukva. Nem vergődött már, nem látszott, hogy lélegezne egyáltalán.
Halkan megkoccantották a nyitott ajtót, s egy magas, ösztövér figura lépett a szobába. Szögletes volt az arca, őszült a halántéka. Konzervatív szabású sötétkék öltönye alól kilátszott a tojáshéjszínű pizsama. – Uxbridge – jelentette ki nyugodt, nyugalmat árasztó hangon.
– Doktor úr – mondta Christine –, épp ebben a pillanatban...
A jövevény bólintott, az ágyra tette bőrtáskáját, s előkapott belőle egy sztetoszkópot, majd minden teketória nélkül benyúlt vele a beteg flanel hálóinge alá, s röptében meghallgatta a mellét, a hátát. Akkor a táskához lépett, s jól kiszámított, gazdaságos mozdulatokkal elővett és összeszerelt egy fecskendőt, majd lenyakazott egy üvegfiolát. Miután fölszívta a folyadékot, az ágy fölé hajolva felgyűrte a hálóing ujját, s egy csavarással érszorítót rögtönzött belőle. – Tartsa meg, jó szorosan utasította Christine-t.
Uxbridge doktor alkoholos vattával megtisztította a bőrt az alkari visszér fölött, és beszúrta a tűt. – El lehet engedni – biccentett az érszorító felé. Aztán, az óráját figyelve, lassan adagolni kezdte a folyadékot.
Christine szeme az orvos arcát kutatta. Az, anélkül hogy föltekintett volna, tájékoztatta a lányt: – Aminophylline, stimulálja a szívet. – És azzal ismét órájára pillantott, ügyelve az adagolás fokozatosságára. Egy perc. Kettő. A fecskendő már félig üres volt. Ez idáig semmi reakció.
– Mi baja van? – suttogta Christine.
– Súlyos bronchitis, asztmával kombinálva. Gondolom, nem ez az első ilyen rohama.
Egyszer csak megemelkedett a kis ember melle. És íme, lélegzett, lassabban, mint az imént, de tisztábban, mélyebben. Kinyílt a szeme is.
Megenyhült a feszültség a szobában. Az orvos kihúzta a tűt és szétszedte a fecskendőt.
– Mr. Wells – szólalt meg Christine –, Mr. Wells, érti, amit mondok?
Szapora bólogatást kapott válaszul. És a galambszempár, mint az imént, most is őrajta függött.
– Nagyon rosszul volt, Mr. Wells, amikor rányitottunk magára. Ez itt Uxbridge doktor, szállodánk vendége, ő segített magán.
A szempár tekintete az orvosra siklott. – Köszönöm – nyögte ki erőlködve Albert Wells. Hápogás volt szinte, de hát ezek voltak a beteg első szavai. Arcába is visszatért egy kevés szín.
– Ha valakit, hát ezt az ifjú hölgyet illeti köszönet mondta az orvos egy hűvös, feszes kis mosollyal, s azzal Christine-hez fordult: – Betegünk állapota súlyos, további orvosi felügyeletre szorul. Javaslom, vigyék azonnal kórházba.
– Nem, nem, csak azt ne – szólalt meg váratlanul élénken az idős férfi. Előrehajolt párnájáról, a szeme tágra nyitva, kezét is előhúzta a takaró alól, amelyet Christine előzőleg az álláig húzott fel. Lám, mennyit javult néhány perc alatt, gondolta a lány. Zihálva lélegzett még mindig, erőlködött is egy kissé, de a rohama elmúlt.
Christine-nek most már futotta az idejéből, hogy jobban szemügyre vegye. Első pillantásra hatvan-egynéhány évesnek vélte; most, hogy jobban megnézte, ráadott még vagy hat évet. Apró, törékeny alkatú ember volt, s kicsinysége, hegyes orrú, keskeny arca meg enyhén görnyedt tartása tette, hogy Christine-t korábbi találkozásaikkor verébre emlékeztette. A haja, már ami kevés maradt belőle, általában ritkás, szürke pasztákba volt fésülve, most azonban kócos volt, és verejtéktől csapzott. Az arckifejezése jellegzetesen jámbor, ártalmatlan, szinte bocsánatkérő, de Christine sejtette, hogy csöndes eltökéltség húzódik meg mögötte.
Két éve találkozott először Albert Wellsszel. A kis ember bátortalanul nyitott be az igazgatóságra; a számláján kifogásolt valamit, amit az irodán nem tudtak eligazítani. Hetvenöt cent volt a vitás összeg, Christine emlékezett rá. Ilyen esetekben, mikor kisebb összegeket vitat a vendég, a főpénztáros fölajánlja, hogy eláll a követeléstől, ám Albert Wells bizonyítani akarta, hogy a követelés eleve jogtalan. Türelmes utánjárással Christine kiderítette, hegy az öregnek van igaza, s mivel maga is hajlott a garasoskodásra – noha takarékossága néha vad női költekezésbe csapott át –, rokonszenv ébredt benne az öreg iránt, tisztelte következetességéért. Albert Wells hotelszámlájából, amely igencsak mérsékelt költekezésről tanúskodott, no meg nyilvánvalóan készen vett ruhájából azt is kikövetkeztette, hogy az öregúr szűkiben áll a pénznek, nyugdíjas nyilván, akinek életében a New Orleans-i évenkénti látogatások jelentik a csúcspontot.
– Nem állhatom a kórházat. Sose is állhattam – jelentette ki most Albert Wells.
– Ha itt akar maradni – figyelmeztette az orvos –, akkor is orvosi felügyeletre lesz szüksége, sőt huszonnégy órás ápolónőt kell fogadnia. Időnként oxigénbelélegeztetésre is szüksége lehet.
– A szálloda el tudja intézni az ápolónőt – makacskodott a kis ember. – Nem igaz, kisasszony? – kérdezte Christine-t.
– Talán el tudjuk intézni – vélte Christine. Albert Wells nyilván jó okkal idegenkedik a kórháztól. Lám, még szokásos félénkségén is felülkerekedett, pedig nem szeret problémát okozni. De tudja-e vajon, milyen sokba kerül egy privát ápolónő?
Félbeszakította őket a folyosóról belépő, kezeslábast viselő szerelő; két keréken oxigénpalackot tolt maga előtt. Nyomában a testes főmérnök, gumicsővel, dróttal meg egy műanyag zsákkal fölszerelve.
– Nem éppen kórházi a szerelésünk, Chris – mondta –, de azért szuperálni fog tán. – Kutyafuttában öltözhetett: kopott tweedzakó, pantalló – gombolatlan ingéből kilátszott szőrös mellkasa. A szandálját sem kapcsolta be; kopasz-boltozatos homloka alatt vastag keretes szemüvege, mint mindig, most is az orra hegyére tolva. A dróttal hozzáügyeskedte a nejlonzsákot a gumicsőhöz. Utasította a bizonytalankodva toporgó szerelőt: Állítsd a palackot az ágy mellé, pajtás. De mozogj, mintha élnél! Még azt hinné az ember, neked van szükséged arra az oxigénre.
Dr. Uxbridge szemlátomást meg volt bökkenve. Christine elmagyarázta, az ő ötlete volt, hogy oxigént hozasson. Bemutatta a főmérnököt. Doc Vickery csak bólintott, tele lévén a keze, s a szemüvege fölött nézett rá az orvosra. Egy perccel később, befejezvén a drótozást, kijelentette: – Ezek a nejlonzsákok épp elég embert fojtottak már meg. Ez egyszer elvárhatjuk a fordítottját, nem igaz? Mit gondol, doktor úr, használható így?
Mintha fölengedett volna valamelyest az orvos tartózkodása. – Nagyon is jól használható – mondta, majd Christine-re tekintve így folytatta: – Lám, milyen talpraesett emberek dolgoznak ebben a szállodában.
Christine elnevette magát: – No csak várja ki, amíg összekutyuljuk a maga szobafoglalását is, akkor majd megváltozik a véleménye.
Az orvos visszament az ágyhoz. – Meglássa, Mr. Wells, könnyebb lesz az oxigénnel. Gondolom, nem új keletű ez a maga bronchitisze..
Albert Wells bólintott. – Még bányász koromban szedtem össze – mondta torokhangon. – Az asztmámat később kaptam. – Christine-re röppent a tekintete: Hát sajnálom ezt az egészet, kisasszony.
– Hagyja csak, én sajnálom inkább, hogy szobát kellett cserélnie.
A főmérnök összekötötte a gumicső szabad végét a zöldre festett oxigénpalackkal. – Öt perc oxigén, öt perc szünet, kezdetnek – mondta neki dr. Uxbridge, s együtt igazították rá a rögtönzött maszkot a beteg arcára. Sziszegve indult meg az oxigén.
Az orvos, óráját figyelve, megkérdezte: – Üzentek az illetékes orvosnak?
Christine elmondta, amit tudni kell Aarons doktorról.
Az orvos helyeslőleg biccentett. – Átadom a szolgálatot, amint megérkezik. Jómagam illinoisi vagyok, Louisianára nem érvényes a működési engedélyem. – Fölébe hajolt a betegnek: – Nos, könnyebb? – A kis ember igenlően bólintott az átlátszó maszk alatt.
Kimért, szilárd léptek a folyosóról. Peter McDermott szálas alakja szinte teljesen betöltötte az ajtónyílást. Megkaptam az üzenetét – mondta a lánynak. – Elmúlt a vész? – vándorolt az ágyra a tekintete.
– Úgy néz ki, el, de véleményem szerint tartozunk valamivel Mr. Wellsnek. – Kihívta Petert a folyosóra, s elmondta neki, amit a londinertől hallott a kényszerű szobacseréről. Látva, hogy Peter a homlokát ráncolja, hozzátette: – Ha marad, másik szobába kell tennünk, és azt hiszem, ápolónőt sem lesz túl nehéz szerezni.
Peter bólintott. Bement a folyosón szemközt nyíló személyzeti fülkébe, s a házi telefonon fölhívta a recepciót.
– Itt vagyok a tizenharmadikon – mondta a recepciósnak. – Van-e szabad szoba ezen a szinten?
Beszédes csönd. Az éjszakai recepciós régi alkalmazott volt, maga Warren Trent nevezte ki sok-sok évvel ezelőtt. Eléggé önkényesen szokott eljárni a munkakörében, szólni csak kevesen mertek ellene. Peter McDermottnak is nemegyszer a tudtára adta: nem állhatja az újonnan jötteket, különösen, ha korban fiatalabbak, rangban idősebbek nála, s ráadásul északiak.
– Nos. Van vagy nincs? – sürgette meg Peter.
– Hát, itt volna az 1410-es – mondta a recepciós, ügyelve, hogy tősgyökeres, déli ültetvényes hanglejtéssel ejtse a szót –, de azt épp most adom ki egy imént érkezett úrnak. Csaknem egészen telt házunk van, ha netán nem tudná – tette hozzá.
Peter ismerte az 1410-est. Tágas, levegős szoba, ablakai a St. Charles Avenue-re szolgálnak. Megkérdezte: Ha elviszem az 1410-est, tud-e másikat adni a vendégnek?
– Nem tudok, Mr. McDermott. Mindössze egy kis lakosztályunk van már csak a negyediken, és a vendég úr nem szándékozik többet fizetni.
– Erre az egy éjszakára adja ki neki szobaáron azt a lakosztályt – intézkedett frissen McDermott. – Reggel aztán átköltözhet máshová. Az 1410-esbe pedig átköltöztetünk egy vendéget az 1439-esből. Lesz szíves máris fölküldeni valakit a kulccsal.
– Egy pillanatra, Mr. McDermott. – A hivatalnok hangja, mely eddig tartózkodó volt csupán, nyíltan ellenséges tónusba csapott át. – Mr. Trent mindig is azon a nézeten volt...
– Csakhogy most az én nézeteimről van szó – vágott közbe Peter. – És még valamit: mielőtt leteszi a szolgálatot, lesz szíves megmondani a váltótársának, reggel magyarázatot várok, hogy miért kellett Mr. Wellst átköltöztetni az 1439-esbe. Azt is megmondhatja, épkézláb legyen a magyarázat, ha jót akar.
Peter vágott egy grimaszt Christine-nek, és letette a kagylót.

5.

– Elment neked az eszed – közölte élete párjával a croydoni hercegnő. – De teljesen és végképpen. – Peter McDermott távoztával a hercegnő gondosan becsukta maga mögött az ajtót, visszatért az elnöki lakosztály nappalijába.
A herceg, mint mindig, mikor fejmosást kapott a feleségétől, kényelmetlenül feszengett. – Rohadtul sajnálom, öreglány. Szólt a tévé. Nem hallottam a fickót, azt hittem, eltisztult már. – Reszketeg kézzel húzott egy nagyot a tenyerében dajkált szódás whiskyből. Panaszosan folytatta: – Arról nem is beszélve, milyen rohadtul izgatott vagyok.
– Na, szép! Szóval izgatott vagy! – A hercegnő hangjában, szokatlan módon, hisztérikus felhangok bujkáltak – Szavamra, mintha valami játék lenne az egész. Mintha a történtek nem tehetnének tönkre mindent, ami...
– Nem úgy van az, nehogy azt hidd. Tudom én, mennyire komoly. Rohadtul komoly. – Ahogy ott kuporgott az öblös bőrfotelban, apró emberkének látszott, abból a keménykalapos, egérszerű fajtából valónak, amelyet olyan nagy előszeretettel ábrázolnak az angol karikaturisták.
A hercegnő tovább vádaskodott: – Pedig megtettem, amit megtehettem. Az adott körülmények között a legjobbat, hogy ez után a fantasztikus ballépésed után úgy tessék, mintha mindvégig itt kuksoltunk volna kettesben a szobánkban. Azt a sétát is azért találtam ki, hogy fedezve legyünk, ha valaki mégis meglátott. És akkor te, nesze, berobbansz ide ostobán, hogy kijelentsd, a kocsiban hagytad a cigarettád!
– De hisz csak egy ember hallotta. Az a pasas az igazgatóságról. Föl se tűnt neki.
– De bizony hogy föltűnt. Láttam az arcán. – A hercegnő nagy nehezen erőt vett magán. – Van-e fogalmad egyáltalán, micsoda szörnyű slamasztikába kerültünk?
– Mondtam már, hogy van. – A herceg mind egy csöppig fölhajtotta az italt, s az üres talpas poharat szemlélgetve folytatta: – Rohadtul szégyellem is magam. De ha nem pisztergáltál volna... ha nem lettem volna spicces egy kissé...
– Részeg voltál! Részeg voltál, mikor megtaláltalak, és az vagy most is!
A férfi megrázta a fejét. – Józan vagyok már. – Úgy érezte, ideje, hogy vádaskodjon egy sort: – Neked bezzeg utánam kellett jönnöd. Bele kellett ütnöd az orrod. Nem bírtad volna annyiban hagyni...
– Ne törődj te most azzal. Van mivel törődnöd.
– Igenis te erősködtél, hogy...
– Mi mást tehettünk volna? Semmit! Így legalább van némi esélyünk.
– Nem olyan biztos az. Ha a rendőrség beleszimatol...
– Akkor először ránk fog gyanakodni. Azért csináltam azt a jelenetet a pincérrel. Meg a többit. Alibinek éppen nem alibi, de majdnem az. Beleültettem a fejükbe, hogy idehaza voltunk az este... vagyis hogy ültettem volna, ha el nem rontasz mindent. Sírni tudnék, igazán.
– Na, az érdekes lenne – egyenesedett ki ültében a herceg. – Nem hinném, hogy szorult beléd annyi nőiesség. – Iménti alázatossága nyomtalanul eltűnt. Még akik ismerték, azokat is elrémítette a hercegnek ez a kaméleontermészete: nem tudták eldönteni, melyik énje is az igazi.
A hercegnő elpirult, s ez csak fokozta szoborszépségét. – Mire való az ilyen beszéd?
– Lehet, hogy semmire – állt föl s ment egy asztalkához a herceg. Derekas adag whiskyt zúdított a poharába, megfejelte egy kurta fröccsentésnyi szódavízzel. Háttal állt még, amikor hozzátette: – Mindazonáltal be kell ismerned, hogy javarészt ebből adódnak a bajaink.
– Nem ismerek be semmi effélét! A te szokásaidból adódnak talán, nem az enyéimből. Micsoda őrültség volt ma este is elmenni abba az undorító kártyabarlangba. És fölszedni azt a nőt...
– Ezt a lemezt hallottuk már – mondta fáradtan a herceg. – Hazafelé jövet. Mielőtt az megtörtént.
– Nem vettem észre, hogy meg is hallottad volna.
– Amit te mondasz, öreglány, azt a süket is meghallja. Hiába próbálom meg nem hallani, ez idáig sosem sikerült. – Croydon hercege belekóstolt az új adagba. – Miért is jöttél feleségül hozzám?
– Leginkább talán azért, mert a mi köreinkben egyedül belőled néztem ki, hogy csinálsz valami érdemlegeset. Azt mondják, kimerült az arisztokrácia. Tehetetlen. Te mintha az ellenkezőjét bizonyítottad volna.
A férfi úgy tanulmányozta poharát, mint valami kristálygömböt. – Most már nem bizonyítom, mi?
– Ha bizonyítod is, csak azért, mert rám támaszkodsz.
– Na és Washington? – kérdezte a herceg.
– Azt is nyélbe üthetnénk – mondta a hercegnő. – Ha vissza tudnálak tartani az italtól meg attól, hogy mindig idegen ágyakban ébredj.
– Aha! – nevette el magát kesernyésen a férfi. – Csakhogy a te ágyad olyan rohadtul hűvös.
– Mire való az ilyen beszéd, mondtam már!
– Hát azon elgondolkoztál-e már, hogy én miért vettelek el téged?
– Vannak elképzeléseim.
– Na, akkor hadd mondok valami nagyon fontosat. Megint ivott, talán hogy bátorságot öntsön magába, és fátyolos hangon folytatta: – Mert az ágyamba akartalak fektetni. Gyorsan. Legálisan. Tudtam, más módja nincsen.
– Hát ez őszintén meglep. Mikor annyi közül válogathattál, akkor is, azóta is...
A férfi a feleségére függesztette véreres szemét. Nem akartam másokat. Téged akartalak. Most is téged akarlak.
– No, ebből elég legyen. Már így is sok! – csattant fel a hercegnő.
A herceg fejcsóválva folytatta: – Ezt még meg kell hallgatnod. A büszkeséged, öreglány. Az a csodás, zabolátlan büszkeséged. Mindig is az izgatott. Nem akartam én megtörni: osztozni akartam benne. Ahogy a hátadon fekszel. Széttárt combokkal. Szenvedélyesen. Remegve...
– Elég legyen! Elég! Te... te kéjenc! – Fehér volt az asszony arca, a hangja éles. – Bánom is én, ha elkap a rendőrség! Csak kapna el! Csak sóznának rád vagy tíz évet!

6.

Peter McDermott, bevégezvén szűkre szabott beszélgetését a recepcióval, átvágott a folyosón, és visszatért az 1439-esbe.
– Ha ön is jónak látja – tájékoztatta Uxbridge doktort –, átköltöztetjük a betegét egy másik szobába az emeleten.
A magas, ösztövér orvos bólintott. Megjáratta szemét a parányi röhejszoba zegzugos csővezetékein. – Csak jobbat hozhat bármilyen változtatás.
Mikor az orvos visszalépett betegéhez, hogy megkezdje az újabb ötperces belélegeztetést, Christine emlékeztette Petert: – Most pedig ápolónőt kell kerítenünk.
– Aarons doktor kerít majd – mondta Peter, s fennhangon tovább elmélkedett: – Mivel a szálloda fogadja fel az ápolónőt, fizetnünk is nekünk kell érte. Mit gondol, megelőlegezhetjük ennek a maga Wells barátjának?
Időközben kiléptek a folyosóra, ott folytatták a halk diskurzust.
– Hát, nem is tudom. Nem úgy néz ki, mint akit fölvet a pénz. – Mikor Christine eltöpreng, figyelte meg Peter, bűbájosan ráncolja az orrát. Hatott rá a lány közelsége, parfümjének diszkrét illata.
– Semmi baj – mondta a férfi –, holnap reggelig semmiképp nem verjük túl nagy adósságba magunkat! Akkor pedig megkérjük a hitelosztályt, nézzen utána a dolgoknak.
Meghozták a kulcsot; Christine előrement, hogy kinyissa az 1410-est. – Rendben van – jelentette, mikor visszajött.
– Legegyszerűbb lenne megcserélni a két ágyat – mondta Peter. – Átvisszük ezt az ágyat az 1410-esbe, az ottanit meg betesszük ide. – Ám az ajtónyílás, mint csakhamar rájöttek, jó hüvelykkel keskenyebb volt a kelleténél.
Albert Wells, akinek megkönnyebbedett már a lélegzete, és az arca is kiszínesedett, így szólt: – Gyalog jártaní én egész életemben. Nem árthat meg egy kis séta. – Dr. Uxbridge azonban határozottan nemet intett.
A főmérnök az ágyat meg az ajtónyílást méregette. Kiakasztom az ajtószárnyat – mondta a betegnek –, és akkor olyan szépen kijön, mint a dugó az üvegből.
– Nem szükséges, egyszerűbb megoldást tudok mondta Peter –, ha ugyan nem bánja, Mr. Wells.
Az öreg mosolyogva bólintott.
Peter lehajolt, takarót borított a vénember vállára, és mindenestől fölnyalábolta.
– Milyen erős a karja, fiam – mondta a kis ember.
Peter mosolygott. Aztán, mintha csak egy gyermeket vinne, könnyedén végiglépkedett a folyosón, s be az új szobába.
Tizenöt perccel később minden a legnagyobb rendben, olajozottan működött. Sikeresen átmentették az oxigénapparátust is, bár nagy szükség nem volt már rá, mert a tágas 1410-esben, forróvizes csövek nem lévén, a légkondicionálás eredményesebben működött, s érezhetően üdébb volt a levegő. Aarons doktor, a bentlakó orvos is megérkezett, joviális, potrohos férfiú, szinte látható konyakgőzöket lehelve szét a szobában. Készséggel elfogadta dr. Uxbridge ajánlatát: a vendég orvos megígérte, hogy konzulensi minőségben másnap is be-benéz a beteghez; ugyancsak készségesen egyetértett Uxbridge-nek azzal a gyógyjavallatával is, hogy kortizonadagolással vegyék elejét egy újabb rohamnak. A privát ápolónő is jelezte elindulását; maga Aarons doktor telefonált érte, igencsak szeretetreméltóan (Mit szól, drágaságom, megint együtt dolgozhatunk!).
Mikor a főmérnök és Uxbridge doktor távozott, Albert Wells már békésen szunyókált.
Christine nyomában kilépve a folyosóra, Peter gondosan rácsukta az ajtót Aarons doktorra, aki a nővért várva a szoba hosszát rótta, pianisszimó kísérve magát a Carmen torreádordalával. (Pamm, pramm-pa-pammpamm; paramm-pa-pamm-pa-pamm...) Kattant a zár nyelve, bévül rekesztve a zöngedményt.
Negyed tizenkettő.
A felvonó felé mentükben megjegyezte Christine: Azért örülök, hogy nem küldtük el.
Peter meg volt lepve: – Kicsodát, Mr. Wellst? Már mért küldtük volna?
– Nem egy helyet tudok, ahonnan kitették volna. Tudja, milyenek ezek: a legcsekélyebb rendkívüli dolog ha adódik, senki nem hajlandó mozdulni. Bejelentkezni, kijelentkezni, kifizetni a számlát: másról ezek hallani se akarnak.
– Kolbászüzemek azok, nem szállodák. A jó szálloda vendégszeretetéről ismerszik meg, menedéke a rászorulóknak. A legjobbak legalábbis így kezdték. Sajna, a szakmabéliek közül sokan éppen ezt felejtik el.
A lány érdeklődve nézett rá: – Gondolja, hogy mi is elfelejtettük?
– De mennyire hogy. Sokszor elfelejtjük, legalábbis. Ha rajtam állna, megváltoznék itt egy és más... – Peter elhallgatott, zavarba jött a tulajdon indulatától. – Na, mindegy. Többnyire magamban tartom az efféle áruló gondolatokat.
– Öreg hiba – vélte a lány. – Szégyellheti magát, amiért ki nem mondja. – Christine okkal mondta, amit mondott: tudta, a St. Gregory sok tekintetben el van maradva, a régi dicsőség morzsáiból él; újabban súlyos anyagi gondokkal is küszködik, s ezek drasztikus változtatásokat érlelnek, akár tetszik a tulajnak, Warren Trentnek, akár nem.
– No de a falak – érvelt Peter. – Mit sem segít, ha az ember fejjel megy a falnak. És W. T. nincsen odáig az új eszmékért.
– Mindez nem ok, hogy föladja az ember – vélte Christine.
– Női okoskodás – nevette el magát Peter.
– De hisz nő vagyok.
– Az biztos. Mostanában kezdem magam is észrevenni.
Így is van, gondolta Peter. Mióta csak ismerte Christine-t – amióta a St. Gregoryban dolgozik –, valahogy magától értetődőnek vette a lány közelségét. Mostanában kezdett csak ráébredni, milyen vonzó, mennyire egyedi teremtés. Vajon van-e programja estére, tűnődött.
– Nem vacsoráztam ma még – kezdte tapogatózva –, túl sok volt a dolgom. Mit szólna egy kései közös vacsorához?
– Imádom a kései vacsorákat – felelt Christine.
A felvonóban eszébe jutott még valami: – Utána kell még egy dolognak néznem. Megmondtam Herbie Chandlernek, nézzen utána annak a tizedik emeleti panasznak. Csakhogy nem bízom benne. Megnézem, aztán végeztem mára. – És azzal könnyedén megszorította a lány karját. – Megvárna a félemeleten?
Meglepően gyöngéd volt az érintése: az ilyen nagydarab emberek általában esetlenebbek. Christine oldalt sandított, a kiszögellő állkapcsú, markáns, energikus férfiprofilra. Érdekes arc, gondolta, eltökéltséget rejteget, amely, ha fölpiszkálják, könnyen makacssággá is válhat. Érezte, érzékei nem maradnak közömbösek iránta.
– Rendben – mondta –, várok.

7.

Marsha Preyscott szörnyen bánta, hogy nem másképpen töltötte tizenkilencedik születésnapját. Legalább az Alpha Kappa Epszilon diáktársaság bálján maradt volna ott, nyolc emelettel lejjebb, a szálló gyűléstermi szintjén. A bál zsivaja, tompán a távolságtól meg a beszüremlő egyéb zajoktól, fölszivárgott a tizedik emeleti lakosztály ablakán, melyet az egyik fiú feszített föl néhány perce, elviselhetetlenre sűrűsödvén a zsúfolt szobában a meleg, a cigarettafüst meg az alkohol mindent átható szaga, bántva már azokat is, akik tudatáig egyre nehezebben, hatoltak el az efféle részletek.
Hiba volt idejönni. De Marshának, mint mindig, valami forradalmian új kellett, és Lyle Dumaire éppen ezt ígérte, Lyle, akit évek óta ismert, s akivel randevúra is el-eljárt. Lyle apja az egyik helybéli bank elnöke volt, s jó barátja Marsha apjának. Lyle volt tehát az, aki így szólt tánc közben: – Kisdedóvó ez itt, Marsha. A srácok kivettek fönt egy lakosztályt, ott voltunk fönt majd egész este. Ott aztán zajlik az élet. – Lyle megeresztett egy férfias nevetést, amely kuncogássá vékonyodott valahogy, aztán rákérdezett: – Mért nem jössz föl te is?
Marsha gondolkodás nélkül ráállt, s odahagyva a táncotokat, feljöttek a zsúfolt kis 1126-27-es lakosztályba, ahol állott levegő és igencsak nekivadult hangulat fogadta őket. Több ember volt, mint amennyire számított, és néhány fiú máris jócskán részegebb a kelleténél.
Lány is volt sok, legtöbbjüket ha felületesen is, de ismerte Marsha; váltott velük néhány szót, noha hallani alig hallották egymást. Az egyik lány, Sue Phillipe mukkot se szólt, készen volt teljesen; kísérője, egy Baton Rouge-i fiú, egy cipőből locsolta rá a vizet, a cipőt, ha kiürült, a fürdőszobában töltötte meg újra. Sue rózsaszín organdiruhája merő lucsok volt már.
A fiúk lelkesen üdvözölték Marshát, de szinte azonnal mentek is vissza a rögtönzött bárhoz, egy hátára fektetett üveges szekrénykéhez. Valaki – Marsha nem is tudta, kicsoda – ügyetlenül egy poharat nyomott a kezébe.
A szomszédos szobában, csukott ajtó mögött, történhetett valami; egy fürt fiú, Lyle Dumaire baráti köre, odahagyva Marshát, az ajtó előtt verődött csoportba. Marsha elkapott egy-két beszélgetésfoszlányt. – Na, milyen volt? – kérdezte valaki, de a válasz obszcén röhögésbe fulladt.
Mikor néhány további megjegyzésből rájött, vagy legalábbis megsejtette, mi zajlik ott, elfogta az undor, és úgy döntött, továbbáll innen. Még a tágas, üres, Garden District-beli lakást is kívánatosabbnak érezte ennél, noha riasztotta üressége: hat hete egyedül lakja már, csak a személyzet van ott, apja még jó két hónapig távol lesz. Apjára gondolva eszébe jutott, ha megjött volna apja, amikorra ígérte, akkor most ő, Marsha sem lenne itt, de még a diáktársaság bálján sem. Születésnapi ünnepet ülnének otthon, Mark Preyscott elnökölne rajta a maga joviális, könnyed, szeretetre méltó módján, és ott lennének Marsha barátai, kevesen, csak a legjobbak, akik Marsha kedvéért örömmel lemondták volna az Alfa Kappa Epszilon bulit. De Mark Preyscott nem jött haza. Telefonált csak helyette, mentegetőzve, ahogy szokta, ezúttal Rómából.
– Marsha, szívecském, megpróbáltam, de nem ment, hidd el nekem. Még két-három hét, mire eligazítom az üzleti ügyeimet. Hanem kárpótollak majd érte, szívecském, amint hazajöttem. – Akkor aztán tapogatózva megkérdezte, nem akarná-e Marsha meglátogatni az anyját, s anyja ez idő szerinti férjét odaát Los Angelesben. Mikor Marsha kapásból visszautasította az ötletet, Mark Preyscott így folytatta: – Hát akkor boldog születésnapot, szívecském. Hozok neked ám valami meglepetést, kedved szerint való lesz, meglásd. – Marsha legszívesebben elsírta volna magát a kedves hang hallatán, de nem tette: rég megtanulta már, hogyan uralkodjon magán. Azon se sokat tépelődött, hogy lehet, hogy egy nagy New Orleans-i áruház tulajdonosát, akinek jól fizetett szakemberek hada áll rendelkezésére, annyira köti az üzlet, mint egy utolsó bérrabszolgát. Nyilván egyéb ügyei is vannak Rómában, olyasfélék, amikről nem fog beszélni, aminthogy ő, Marsha is hallgatni fog arról, ami épp most zajlik az 1126-os szobában.
Úgy döntvén, hogy távozik, fölállt, hogy az ablakpárkányra tegye poharát. Akkor történt, hogy a zenekar odalent rázendített a Stardust-ra. Mindig ilyentájt kerülnek sorra a régi jó, érzelgős számok, különösen, ha Moxie Buchanan és nevezetes All-Star Southern Gentlemenjei szolgáltatják a muzsikát, márpedig a St. Gregory márkásabb rendezvényein többnyire ők zenélnek. Marsha ráismert, még ha nem a táncteremből jött volna is, Buchanan védjegyére, a fúvósok édesdeden elomló, mégis domináns szólamára.
Marsha némiképp elbizonytalanodva fontolgatta, visszamenjen-e a táncterembe. Tudta, mire számíthat: a fiúkra egyre inkább ráizzad a szmoking, kényelmetlen gallérjukat tágíthatják, visszasírva a farmert meg a garbót, a lányok meg ingajáratban közlekednek a női mosdóba, melynek zárt ajtói mögött intim titkokat kuncognak egymás fülébe – éretlen kölykök ízetlen játszadozása az egész, úgy, amint van, gondolta Marsha. Unalmas periódus a fiatalság, különösen ha a kortársaival kell osztoznia benne az embernek. Voltak pillanatok, mint ez a mai is, amikor Marsha érettebb társaságra vágyott.
És Lyle Dumaire meg a bandája éppenséggel nem ilyenféle. Marsha látta a fiút, ott állt a többiek között az ajtónál, az arca nekitüzesedve, kemény ingmelle meggyűrve, fekete nyakkendője félrecsúszva. Hogy is vehettem komolyan ezt az alakot, gondolta.
Ekkor történt, hogy mások is távozásra szánták el magukat; akárha egy általános exodusban, egész karaván indult a kijárat félé. A másik szoba ajtaján kilépett az idősebb fiúk egyike, Stanley Dixon, Marsha ismerte látásból. Dixon gondosan behúzta maga után az ajtót, s arrafelé biccentve mondott valamit; egy-két szavát Marsha is meghallotta: – ... menni akarnak a lányok... elegük van... majréznak, hogy baj lesz.
– ... nem megmondtam, hogy nem lett volna szabad ... – mondta másvalaki.
– Akkor tán valakit ebből a szobából! – hallatszott Lyle Dumaire hangja, jócskán elázottabban, mint az imént.
– Az ám, de kit? – A fiúk tekintete kutatva járta végig a szobát; Marsha tette, mintha nem látná őket.
Sue Phillipe-et, a totálkáros lányt barátnői talpra próbálták állítani, nem sok sikerrel. Az egyik fiú, aki még viszonylag jól bírta magát, rászólt Marshára: – Te Marsha. Szegény Sue rendesen kiütötte magát. Segítenél neki?
Marsha vonakodva fordult meg s nézett le a lányra, aki épp akkor nyitotta ki a szemét. Gyerekarca sápadt, a szája ernyedt, a rúzs szétmázgálva a képén. – Gyertek, vigyük a fürdőszobába – nyomott el egy sóhajtást Marsha. A részeg lány, mikor hárman fölemelték, sírva fakadt.
Egy fiú mindenáron utánuk akart csörtetni a fürdőbe, de Marsha erélyesen kívül rekesztette, és magukra zárta az ajtót. Aztán visszafordult Sue Phillipe-hez, aki rémülten nézegette magát a tükörben. Józanodik, hál' isten, gondolta Marsha.
– Ne izgasd magad – mondta a lánynak. – Előbb-utóbb mindnyájunkkal megesik.
– Jaj, istenkém. Megöl az anyám – nyögte inkább, mint mondta Sue, s azzal ráborult a WC-csészére, hogy könnyítsen háborgó gyomrán.
Marsha rátelepedett a kád peremére, és higgadtan így szólt: – Megkönnyebbülsz tőle, meglásd. Ha készen vagy, megmossuk az arcod, és fölrakunk egy friss sminket.
Sue Phillipe alácsüngő fővel, szánalmasan rábólintott.
Tíz-tizenöt perccel később, mikor kijöttek a fürdőből, szinte teljesen kiürült a szoba, bár Lyle Dumaire meg a cimborái most is ott álltak egy csoportba verődve. Ha Lyle el akar kísérni, visszautasítom, határozta el Marsha. Az a fiú, aki Marsha segítségét kérte az imént, előbbre lépett, és sietős magyarázatba fogott: – Megbeszéltük: Sue-t hazaviszi az egyik barátnője, az éjszakát is nála töltheti. – Azzal megfogta a lány karját, s az zokszó nélkül követte. A fiú még visszaszólt: – Odalent vár ránk az autó. Hálás kösz, Marsha. – Marsha megkönnyebbülten nézte, hogyan távoznak.
Aztán fölvette a belépőjét, mert azt letette, mikor Sue-t a fürdőbe kísérte, és akkor hallotta meg, hogy csukódik a külső ajtó. Stanley Dixon állt az ajtó előtt, két keze a háta mögött. Halkan kattant a zár.
– Nocsak, Marsha – szólította meg Lyle Dumaire. Mire ez a nagy sietség?
Marsha gyerekkoruk óta ismerte a fiút, most mégis alig ismert rá. Egy idegen állt előtte, baljós tekintetű, részeg vagány. – Megyek haza – jelentette ki a lány.
– Ugyan már, ne izélj – sündörgött közelebb Lyle. Ne légy ünneprontó, gyere, igyunk egyet.
– Nem. Köszönöm.
Lyle, mintha nem is hallotta volna: – Jó kislány leszel, nem igaz?
– Magunk között legyen mondva – szólalt meg Stanley Dixon; vaskos orrhangján mintha örökké csúfolódna –, egész jól elszórakoztunk ez idáig. Kedvünk lenne folytatni. – A másik kettő, Marsha a nevüket se tudta, helyeslőleg vigyorgott.
– Hagyjatok ki ebből, igen? – szólt rájuk határozottan, de hangjából, érezte, kicsendül a rettegés. Megindult az ajtó felé, de Dixon elállta az útját. – Kérlek szépen – mondta Marsha. – Engedjetek, kérlek.
– Na ne játszd meg magad – förmedt rá Lyle. – Úgyis tudjuk, hogy te is akarod. – Rekedten elvihogta magát. – Minden lány akarja. Csak úgy mondjátok, hogy nem. De közben arra gondoltok, ide vele. Na nem igaz, srácok? – fordult a többiekhez.
– Dehogynem – dorombolta lágyan a harmadik. Gyere be szépen, és megkapod odabent.
Közelebb nyomultak.
Marsha hátrahőkölt. – Figyelmeztetlek, ha hozzám nyúltok, sikítok!
– Öreg hiba lenne – morogta Stanley Dixon. – Nem érnél rá élvezni a mókát. – Egyszer csak észrevétlenül mögéje került a lánynak, izzadt lapáttenyerét a szájára tapasztotta, másik karjával a kezét fogta le. Marshát elborította a fiú rozspálinkagőzös lehelete.
Marsha hiába küszködött, hiába próbált beleharapni a fiú kezébe.
– Ide süss, Marsha – mondta sunyi vigyorral Lyle. Így is, úgy is megkapod a magadét, úgyhogy okosabb, ha élvezni próbálod inkább. Ez a dolgok sora, nem igaz? Nem csinálsz balhét, ha elenged Stan? Megígéred?
Marsha vadul megrázta a fejét.
Egy másik megragadta a karját. – Ugyan már, Marsha, hisz belevaló lány vagy, Lyle is megmondta. Mutasd meg, mit tudsz.
Marsha küzdött, mint az őrült, mindhiába. Stanley szorítása nem enyhült. Lyle elkapta a másik karját; és húzták-vonták a hálószoba felé.
– A francba is – tört ki Dixon. – Kapjátok már föl a lábát! – A harmadik fiú végrehajtotta az utasítást. Marsha rúgkapált, de csak a tűsarkú cipőjét vesztette el. És mintha csak álmában élné át, érezte, viszik a hálószoba felé.
– Utoljára kérdem – röffent rá Lyle, immár nyíltan ellenségesen. – Benne vagy a hókamókában vagy nem?
Marsha válaszképpen csak még vadabbul hadakozott.
– Na, hámozzuk le a göncét – mondta valaki. Aztán egy másik hang, talán azé, aki a lábát fogta: – Nem lesz ebből balhé, gyerekek?
– Csigavér – felelt meg Lyle Dumaire. – Nem lesz semmi. A faterja odaát Rómában kurvázik.
Dupla ágy volt a hálószobában; az elkeseredetten ellenálló Marshát lenyomták az innensőre. Egy pillanattal később már az ágyon feküdt, a fejét durván lenyomták, csak a mennyezetet látta: fehér volt egykor, ma már szürkés, középütt gipszrózsa, alatta az égő csillár. A csillár poros volt, közelében sárga beázásfolt a mennyezeten.
A csillár egyszer csak kialudt, de egy másik lámpa égve maradt. Dixon fogást változtatott, félig ülő helyzetbe tornázta magát, közel a lány fejéhez, de a testét és a száját továbbra is vasmarokkal szorította. Marsha más kezeket is érzett a testén. Magával ragadta a hisztéria, ívbe feszítette a testét, és rúgni próbált, de a lábát is fogták. Akkor a hasára akart hengeredni, s éles reccsenéssel repedt ketté szép Belenciaga-belépője.
– Első vagyok, stop – mondta Dixon. – Fogja valaki helyettem. – Marsha hallotta a fiú szapora lélegzetvételét. Mikor megérezte arcán az új kezet, vadul beleharapott. Csontot ért a foga.
Rémült-fájdalmas üvöltés, a kéz leröppent a szájáról.
Teleszívta a tüdejét, és nagyot sikított, hármat is egymás után, s még egy kétségbeesett kiáltásra is futotta idejéből: – Segítség! Segítség, emberek!
Az utolsó szóra csattant rá Stanley Dixon tenyere, de olyan erővel, hogy Marshának az agya is belerezzent. Hülye liba. Kuss! – horkant rá Dixon.
– Megharapott! – hüppögte fájdalmasan a sértett fél.
– Hülye kurva, nem megharapta a kezem?
– Mit vártál, azt, hogy megpuszilja? – támadt rá ingerülten Dixon. – Most aztán nyakunkra jön az egész istenverte szálloda.
– Lépjünk olajra – javasolta Lyle Dumaire.
– Kuss! – torkolta le tömören Dixon. Némán füleltek.
– Semmi vész – mondta halkan Dixon. – Nem hallották meg.
Sajnos nem, gondolta kétségbeesetten Marsha. Könnyek szöktek a szemébe, érezte, nincs ereje tovább küzdeni.
És akkor kopogtattak a kinti ajtón. Három kemény, határozott koppantás.
– Te jó ég – szaladt ki a harmadik fiú száján. – Mégis meghallották... Jaj, anyám, a kezem – tette hozzá nyöszörögve.
– Most aztán micsináljunk? – kérdezte idegesen a negyedik.
Újabb kopogás, még keményebben.
Kis szünet után egy férfihang odakintről: – Nyissák ki, kérem. Valaki segítségért kiáltott. – Lágy, délies akcentus.
– Egyedül van – suttogta Lyle Dumaire. – Elintézhetjük talán.
– Megpróbálhatjuk – lehelte Dixon. – Várjatok, majd én nyitok; – És odasúgta a többieknek: – Fogjátok be a száját, nehogy megint lármát csináljon.
Villámgyors kézváltás Marsha száján és testén. Zárkattanás, ajtónyikordulás. – Ó – hallatszott Stanley Dixon meglepettnek szánt hangja.
– Elnézést, uram. A szálloda alkalmazottja vagyok. Ez a hang szólt az imént is, ismert rá Marsha. – Épp erre jártam, mikor kiáltást hallottam.
– Szóval csak úgy erre járt, mi? – Dixon hangja furán ellenséges volt. Aztán, mint aki elhatározza, hogy diplomatikusabb lesz, más hangnemben folytatta: – Hát, akárhogy is, köszönöm, de semmi baj. Rosszat álmodott a feleségem. Korábban feküdt le ma. Semmi baj.
– Háát... – bizonytalanodott el hallhatóan a másik ha bizonyos benne...
– Persze – mondta Dixon. – Semmi az egész. Megesik. – Meggyőzően beszélt, ura volt a helyzetnek. Egy perc, és csukódik az ajtó, gondolta Marsha.
Mivel nyugodt volt egy ideje, a szorítás is enyhült a képén. Nekiveselkedett hát még egyszer utoljára, oldalt kapta a fejét, és szája szabaddá válván egy pillanatra, elkiáltotta magát: – Segítség! Ne higgyen neki! Segítsen! – Durván elhallgattatták.
Éles szóváltás odakintről. – Engedjen be, kérem – mondta a jövevény.
– Privát szoba. Megmondtam, rosszat álmodott a feleségem.
– Sajnálom, uram, nem hiszek önnek.
– Hát jó. Jöjjön be.
A kezek, mintha nem akarnák, hogy tetten érjék őket, leszakadtak Marsháról. Marsha oldalt hengeredett, s följebb tápászkodva az ajtóra nézett. Fiatal néger lépett a szobába. Húsz-egynéhány éves lehetett, intelligens arcú, jól öltözött, rövid haja kettéválasztva, gondosan kefélve.
Egy pillantással fölmérve a helyzetet, keményen rászólt a fiúkra: – Engedjék távozni a hölgyet.
– Na nézd csak – tört ki Dixon. – Nézzétek csak, srácok, ki akar dirigálni itten!
Marshában felködlött, hogy a folyosóra nyíló ajtó még mindig nyitva egy kevéssé.
– Nos, niggerkém – sziszegte Dixon –, te kerested a bajt. – Jobb ökle rutinosan előrelendült, széles válla minden erejét is beleadta az ütésbe. Ha célba talál, le is döntötte volna a fiatal feketét a lábáról. Az azonban oldalt lépett egy könnyed sasszéval, és a támadó ökle elzúgott mellette. Dixon előretántorodott. Ugyanabban a pillanatban meglódult a fekete fiú bal ökle, s keményen csattant Dixon arccsontján.
Odakint a folyosón nyílt, majd csukódott egy másik ajtó.
– A kurva anyád! – fröcsögte arcára szorított kézzel Dixon. – Kapjuk el, srácok – vezényelt a többieknek.
Csak a vérző kezű fiú maradt veszteg. A másik három egy lendülettel vetette magát a feketére, és egyhamar maguk alá gyűrték. Marsha hallotta az ütések zuhogását, de egyebet is hallott: közeledő lépteket, beszédfoszlányokat a folyosóról.
Hallották a többiek is. – Na, most aztán megnézhetjük magunkat – mondta Lyle Dumaire. – Nem megmondtam, hogy lépjünk olajra?
Egy emberként indultak neki az ajtónak, a megharapott kezű fiú nyargalt elöl. Marsha hallotta, hogy Stanley Dixon sebtében kioktatja társait: – Balhé volt idebent, segítségért indultunk, megértettétek?
A fiatal fekete vérző arccal tápászkodott föl.
Odakint egy új, parancsoláshoz szokott hang nyomta el a többit: – Hol lármáznak, kérem?
– Sikoltoznak, dulakodnak – kotyogta izgatottan egy női hang. – Ott, ni.
– Én már korábban is panaszt emeltem, de fütyültek rá – dünnyögte sértetten másvalaki.
Szélesre tárult az ajtó. Magas, tekintélyt parancsoló férfialak jelent meg az ajtónyílásban, mögötte kíváncsi ábrázatok. Aztán csukódott az ajtó, s felgyulladt a mennyezeti világítás.
Peter McDermott körülnézett a felfordulásban. – Mi történt itt?
Marshát egész testében zokogás rázta. Föl akart állni, de visszahanyatlott. Összefogta magán megtépázott ruháját, és sírásra görbült szája csukladozva ezt a két szót formázta ki: – Megerőszakoltak... kis híján...
McDermott arca kővé meredt. Tekintete a fiatal feketére siklott, aki a falnak támaszkodva, zsebkendővel szárítgatta vérző arcát.
– Royce! – vetett jeges-könyörtelen szikrát McDermott szeme.
– Nem! Nem! – kiáltott esdeklőn, alig érthetően Marsha. – Nem ő volt! Ő jött a segítségemre!
A fiatal fekete fölegyenesedett. Eltette a zsebkendőjét. – Rajta csak, Mr. McDermott – mondta csúfondárosan. – Üssön meg nyugodtan. Hogy tévedés, azt utólag is mondhatja.
– A tévedést máris elkövettem, Royce. Bocsánatot kérek – mondta kurtán Peter. Mélységesen utálta Aloysius Royce-ot, Warren Trentnek, a tulajdonosnak a komornyikját, aki mellesleg jogászhallgató volt a Loyola-egyetemen. Sok évvel ezelőtt Royce apja, egy rabszolgának a fia lett Warren Trent komornyikja s egyben bizalmas jó embere. Huszonöt éve, mikor meghalt az öreg, Aloysius, a fia, aki a St. Gregoryban született és nőtt fel, a szállodatulajdonos magánlakosztályának lett a lakója, s lazán értelmezett munkaköre lehetővé tette, hogy jöjjön-menjen, ahogy a tanulmányai megkívánják. Peter McDermott fölöslegesen arrogánsnak és dölyfösnek tartotta Royce-ot, olyannak, aki gyanakvóan fogad minden jó szándékú közeledést, és érthetetlenül kihívó a viselkedése.
– Mondja el, mit tud – kérte Peter.
– Négyen voltak. Négy finom fehér fiatalúr.
– Fölismert-e valakit is közülük?
– Kettőt – bólintott Royce.
– No, annyi elég is – lépett Peter az ágy melletti telefonhoz.
– Hová telefonál?
– A rendőrségre. Nem hagyhatjuk ki őket.
Ironikus félmosoly játszadozott a fiatal fekete arcán.
– A maga helyében nem tenném.
– Miért nem?
– Hát mán csak azér – váltott szándékosan néger akcentusra Royce –, mer akkor nekem köll tanúskodnom. És hadd mondom meg, Mr. McDermott, nincs az a bíróság ebbe a szépséges Louisiana államban, amék egy nigger fiúnak adna igazat nemi erőszakkal gyanúsított fehérekkel szemben. De nem ám, ha négy derék fehér úrfi tanúsítsa, hogy a nigger fiú hazudik. Még akkor se, ha Miss Preyscott melléje áll a niggernek, amit egyébiránt kétellek, hogy hagyna a papája, tekintve, hogy belekerülne az újságokba, ugye, és a többi.
Peter visszatette a telefonkagylót. – Maga mintha örömét lelné abban, hogy minél sötétebbre fesse a valóságot – jegyezte meg, bár tudta, hogy Royce igazat beszél. – Jól hallottam? Azt mondta, Miss Preyscott? – szökkent a lányra a tekintete.
A fiatal fekete bólintott. – Mr. Mark Preyscott az édesapja. A Preyscott. Igazam van, kisasszony?
Marsha gyászos képpel bólintott.
– Miss Preyscott – mondta Peter –, ismeri azokat, akik felelősek a történtekért?
– Ismerem – lehelte alig hallhatóan Marsha.
– Ha jól sejtem, az Alfa Kappa Epszilonból valók mindnyájan – szólt közbe Royce.
– Igaz ez, Miss Preyscott? Aprócska igenlő fejmozdulat.
Peter kérdőleg tekintett Marshára. Végül így szólt: Öntől függ, Miss Preyscott, hogy tesz-e hivatalos feljelentést. Akárhogy dönt is, a hotel maga mellett áll. De tartok tőle, sok igazság van abban, amit Royce a nyilvánosságról mondott. A nyilvánosság lármás lesz, és ahogy képzelem, roppantul kellemetlen. – Kis gondolkodás után így folytatta: – No persze, igazából az édesapjának kell döntenie. Mit gondol, idekéressem?
Marsha fölkapta a fejét, s most először nézett Peter szemébe: – Az apám Rómában van. Kérem, kérem, el ne mondják neki. Soha.
– Magánúton azért bizonyára lehetne tenni valamit. Nem igazság, hogy büntetlenül ússza ezt meg, akárki is a tettes. – Peter odalépett az ágyhoz. Meglepetten látta, mennyire fiatalka még ez a lány. És milyen szép. – Segíthetek valamit?
– Nem tudom. Nem tudom – fakadt sírva megint Marsha, ezúttal csöndesebben.
Peter elbátortalanodva vette elő fehér vászon zsebkendőjét. Marsha elfogadta, megtörölte a szemét, az orrát is, kifújta.
– Nos, jobban van?
Marsha biccentett. – Köszönöm. – Érzelmek raja kavargott a fejében, sértettség, szégyen, düh, vak bosszúvágy, bármi áron is, és még valami, ami, tapasztalatból tudta, nem teljesülhet: szerető, oltalmazó karok védelmébe bújni. Mindezeket az érzéseit elnyomta azonban a fizikai kimerültség érzete.
– Pihennie kellene – hajtotta vissza Peter az érintetlen ágy takaróját, és Marsha alája csusszant, arcát a hűvös párnára fektette.
– Nem akarok itt maradni. Nem bírok – jelentette ki kisvártatva.
Peter megértően bólintott. – Hazavisszük nemsokára.
– Nem! Nem akarok hazamenni! Nem lehetne, kérem, máshol... a szállodában valahol?
A férfi megcsóválta a fejét. – Sajnos telt házunk van.
Aloysius Royce időközben bement a fürdőszobába, hogy lemossa arcáról a vért. Visszajövet megállt a nappali ajtajában. Fölmérve a rendetlenséget, a csikkel túlcsordult hamutálakat, a feldöntött palackokat, a törött poharakat, halkan elfüttyentette magát.
– Szép kis buli lehetett itten – mondta a melléje lépő McDermottnak.
– Az biztos – hagyta rá McDermott, becsukva a nappali és a háló közötti ajtót.
– Csak-csak akad egy szoba itt a házban – esdekelt Marsha. – Egyszerűen nem bírnék hazamenni ilyen állapotban.
– Hacsak az 555-ös nem – nézett habozva Royce-ra Peter.
Apró szoba volt az 555-ös, az igazgatóhelyettes beosztásához járt. Peter ritkán használta, legföljebb ha átöltözéshez. Most is üresen állt.
– De jó lenne – mondta Marsha. – Csak haza kéne telefonálni valakinek. Annát, a házvezetőnőt kell kérni.
– Megyek is a kulcsért, ha nem bánja – ajánlkozott Royce.
Peter bólintott. – Van ott egy házikabát, elhozhatná. És hívhatnánk egy szobalányt esetleg.
– No, ha idehívat egy szobalányt, akkor akár a rádióba is bemondhatná az eseményeket – vélekedett Royce.
Peter fontolóra vette a dolgot. A pletykát, gondolta, lehetetlenség megállítani. Egy szállodában, ha ilyen dolgok történnek, óhatatlanul elterjed a hír a hátsó lépcsőn. Mindazonáltal, gondolta, kár lenne további tápot adni a csámcsogásnak.
– Igaz is. Majd mi magunk visszük le Miss Preyscottot a teherliften.
Mikor a fiatal fekete kinyitotta a lakosztály ajtaját, beszivárgott a kíváncsiak izgatott kérdezősködése. Peter meg is feledkezett az álmukból ébredtek gyülekezetéről odakint. Hallotta Royce higgadt, megnyugtató válaszait, s a hangok kisvártatva elenyésztek.
– Nem is tudom még, kicsoda maga – motyogta lehunyt szemmel Marsha.
– Elnézést. Azzal kellett volna kezdenem. – Peter bemutatkozott, közölte a beosztását. Marsha némán hallgatta, s noha értette, mit mond Peter, jobbára csak hagyta, hadd csobogjon fölötte a halk, megnyugtató férfihang. Aztán álmoskásan elkalandoztak a gondolatai. Homályosan hatolt csak a tudatáig Aloysius visszatérte meg az, hogy kisegítik az ágyból, házikabátot adnak rá, és halkan, gyorsan végigkalauzolják egy üres folyosón. A felvonó, egy másik folyosó, aztán egy másik ágy: Marsha szó nélkül végigfeküdt rajta. – Teljesen kivan szegény – hallotta a megnyugtató hangot.
Vízcsobogás. Kész a fürdővíz, jelentette valaki. Becsoszogott hát a fürdőszobába, és magára zárta az ajtót.
Takarosan oda volt készítve egy pizsama, Marsha magára öltötte, miután megfürdött. Férfipizsama volt, sötétkék, és jócskán nagyobb a kelleténél. A kabát ujjából ki se látszott a keze, a nadrágszárra még visszagyűrve is rá-rátaposott.
Szolgálatkész kezek segítették be az ágyba. Elfészkelvén magát a friss-hűvös ágyneműben, megint csak Peter McDermott nyugodt-nyugtató hangjára lett figyelmes. Milyen kellemes hang, gondolta, a tulajdonosa is kellemes ember. – Mi most elmegyünk Royce-szal, Miss Preyscott. Az ajtó önműködően záródik, a kulcsot ide tettem az ágy mellé. Senki nem fogja zavarni.
– Köszönöm. – Álmosan megkérdezte még: – Kié ez a pizsama?
– Az enyém. Sajnálom, hogy olyan nagy.
Marsha meg akarta rázni a fejét, de ahhoz is túl fáradt volt. – Nem számít... pompás... – Örült, hogy Peteré a pizsama. Mintha mégiscsak oltalmazó karók közé bújt volna.
– Pompás – motyogta ismét. Ez volt az utolsó éber gondolata.

8.

Peter egyedül várt a felvonóra a negyedik emeleten. Aloysius a teherlifttel ment föl a tizennegyedikre, ott volt a lakása a szállótulajdonos lakosztálya mellett.
Mozgalmas este volt, gondolta Peter, kijutott a kellemetlenségekből is. Nem éppen kivételes egy ilyen nagy szállodában; a szállodai alkalmazottak hozzászoktak, hogy az élet egy-egy nyersebb oldala táruljon a szemük elé.
Megjött a felvonó. – Legyen szíves a földszintre – mondta a liftkezelőnek, nem felejtve, hogy Christine a félemeleten várja, de volt még néhány percnyi munkája a hallban.
Türelmetlenül vette észre, hogy noha csukva az ajtó, még mindig nem indulnak. A liftkezelő – az állandó éjszakások egyike – a működtető fogantyút húzkodta. Jól becsukódott az ajtó? – kérdezte McDermott.
– Jól, uram. Nem az a baj, az érintkezéssel van valami, itt a fülkében, vagy tán odafönn. – A liftes fölfelé, a tető felé biccentett, ott volt a felvonó gépháza. – Vacakol az utóbbi időben. Már a főnök is nézte a minap. És erélyesen megrángatta a fogantyút. A mechanizmus egy zökkenéssel beugrott, és a felvonó elindult lefelé.
– Hányás számú ez a lift?
– A négyes.
Peter megjegyezte, hogy megkérdezhesse a főgépészt, mi a baj tulajdonképpen.
Mikor kilépett a felvonóból, majdnem fél egy volt már a hall óráján. Mint ilyentájt mindig, elcsöndesedett már némiképp a hall forgalma, de néptelennek azért korántsem volt mondható; az Indigó bárból kiszüremlő zene arról tanúskodott, hogy javában áll még a tánc. Peter a recepció felé indult, de alig lépett néhányat, mikor egy hájas, csámpázó figurára lett figyelmes. Ogilvie volt az, a házi detektívfőnök, akit hiába keresett egész este. Az exrendőr dupla tokás ábrázata – Ogilvie valaha a New Orleans-i rendőrségnél szolgált, de nem mondhatni, hogy kitüntette volna magát – míves módon kifejezéstelen volt, de apró disznószemei oldalt sandítottak, a terepet kémlelve. Mint rendesen, most is áporodott szivarbűz kísérte; zakója felső zsebéből egy sor vastag szivar, megannyi bevetésre kész torpedó kandikált elő.
– Hallom, kerestetett – mondta közönyösen Ogilvie. Peterben felhorgadóban volt korábbi mérge. – De
mennyire hogy kerestettem! Hol a fenében volt?
– A munkámat végeztem, Mr. McDermott. – A detektívnek, nagydarab ember létére, meglepően vékony fejhangja volt. – Odaát jártam az őrszobán, ha tudni akarja. Jelentést kellett tennem, elloptak tegnap egy bőröndöt a poggyászszobából.
– Az őrszobán! Na és melyik teremben volt a pókercsata?
A disznószemek sértődötten csillogtak. – Ha ez a feltevése, miért nem ellenőrzi, igazat mondok-e? Vagy miért nem beszél Mr. Trenttel?
Peter rezignáltán biccentett. Tudta, merő időpocsékolás lenne. Az alibi nyilván jól elő van készítve, Ogilvie barátai a rendőrségen a kezére játszanának. Warren Trent pedig soha föl nem lépne Ogilvie ellen: a detektív éppen olyan régóta van a szállóban, mint maga a tulajdonos. Mondják, a kövér ember tud egyet-mást, amivel a markában tartja Trentet. Akárhogy légyen is, Ogilvie pozíciója megingathatatlan.
– Az a helyzet, hogy szükség lett volna magára kétszer is – mondta Peter. – De el van már boronálva mind a két ügy. – Nem is baj, hogy nem volt kéznél Ogilvie, gondolta. Albert Wells dolgát nem tudta volna olyan jól elintézni, mint Christine, Marsha Preyscott ügyében sem járt volna el kellő tapintattal és rokonszenvvel. Úgy döntvén, hogy kiveri a fejéből Ogilvie-t, elbocsátotta egy kurta főbiccentéssel, és elindult a recepció felé.
A pultnál az a recepciós tisztviselő ült, akivel Peter telefonon tárgyalt az imént. McDermott úgy döntött, békülékeny húrokat fog pengetni. – Köszönöm, hogy segített elintézni azt a problémánkat a tizenharmadikon. Kényelembe helyeztük Mr. Wellst az 1410-esben. Aarons doktor ápolónőért telefonált, a főmérnök beállított egy oxigénapparátust.
A recepciósnak, aki kővé dermedt, mikor meglátta a közeledő igazgatóhelyettest, megenyhült az ábrázata. Nem gondoltam, hogy ilyen súlyos a helyzet.
– Bizony, egy darabig nem lehetett tudni, merre billen a mérleg nyelve. Ezért is érdekelt annyira, miért kellett átköltöztetni az eredeti szobájából.
A tisztviselő bölcsen bólintott: – Ez esetben feltétlenül utánanézek. Nyugodt lehet felőle.
– A tizedik emeleten is bajok voltak. Meg tudná mondani, kinek a nevére vették ki az 1126-27-est?
A recepciós belelapozott a nyilvántartásba, s előhúzott egy kártyát. – Mr. Stanley Dixon.
– Dixon. – A két név közül az egyik, amit Aloysius Royce-tól hallott, mikor magára hagyták Marshát.
– Az autókereskedő fia. Az idősebb Mr. Dixon gyakori vendégünk.
– Köszönöm – bólintott Peter. – Beírhatja, hogy kijelentkeztek, és postáztassa a számlát. – Hanem akkor mást gondolt: – Nem is, küldje inkább hozzám a számlát holnap reggel. Hozzá kell csatolnunk egy kárjegyzéket, ha fölmértük a károkat.
– Igenis, Mr. McDermott. – Igencsak szembeötlő volt a recepciós hangnemváltása. – Megmondom a számlázónak. A lakosztály felszabadult, ha jól értettem?
– Igen. – Nincs értelme szóvá tenni, gondolta, hogy Marsha az 555-ösben alszik. Reggel sikerül talán észrevétlenül távoznia. Akkor jutott eszébe, hogy megígérte, fölhívja a Preyscott-házat. Elköszönt hát egy barátságos jóéjszakáttal, s az előcsarnokon átvágva egy üres pulthoz ment, amelynél nappal az egyik ügyvezető-helyettes szokott ülni. Kikereste Mark Preyscott Garden Districtbeli címét, majd megtudakolta a telefonszámot. Eléggé sokat csöngetett a készülék, mire beleszólt egy álmos női hang. Peter bemutatkozott, majd közölte, üzenete van Miss Preyscott-tól egy bizonyos Annának.
– Anna vagyok – mondta erős déli akcentussal a nő. Csak nincs valami baj Marshával?
– Jól van. Azt üzeni, a szállodában marad éjszakára.
– Lenne szíves még egyszer a nevét? – kérte a házvezetőnő.
– Nézze csak – magyarázta türelmesen Peter –, ha ellenőrizni akar, hívjon vissza. St. Gregory, és kérje az ügyvezető-helyettes asztalát az előcsarnokban.
– Azt fogom tenni, uram – könnyebbült meg a nő. Egy perc sem telt el, és újra összekapcsolták őket. – Na jó, most már legalább biztosat tudok. Aggódtunk egy kicsit Miss Marsháért, hogyhát ugye a papája sincs itthon.
Visszatéve a hallgatót azon kapta magát, hogy ismét Marsha Preyscottra gondol. Elhatározta, beszél vele reggel, megtudja, mi történt az erőszakoskodást megelőzően. A felborogatott berendezés nyitva hagyott néhány kérdést.
Tudta, Herbie Chandler titkon feléje pislog a londinerfőnöki pult mögül. Odament hozzá, és kurtán rászólt: – Mintha utasítottam volna, hogy nézze meg, mi van a tizediken.
– De hisz megnéztem, Mr. Mac – kerekedett ártatlanra Chandler menyéttekintete. – Azonnal fölmentem, és tökéletes csend volt.
Ami igaz is, gondolta Herbie. Végül nagy aggodalmasan fölment ugyanis a tizedik emeletre, és nagy megkönnyebbülésére, ha volt is némi zavargás, mire odaért, teljes csönd fogadta. Az előcsarnokba visszaérve pedig arról értesült, hogy a két call-girl észrevétlen elhagyta a szállodát.
– Nem nézhetett körül maga valami haj de alaposan. Herbie Chandler megátalkodottam rázta a fejét.
Csak azt mondhatom, Mr. Mac, megtettem, amire kért. Aszondta, menjek föl. Föl is mentem, pedig nem az a munkám.
– Hát jó – hagyta rá Peter, noha ösztöne azt súgta, elhallgat valamit a londinerfőnök. Nem érdemes tovább feszegetni, gondolta. – Majd utánanézek. Lehet, hogy kérdek még magától egyet-mást.
Mialatt visszament a felvonóhoz, érezte, szemmel tartja Herbie Chandler és Ogilvie. Most csak egy megállót ment, a félemeletre.
Christine az irodájában várta. Cipőjét lerúgva, abban a bőrfotelban kuporgott, amelyben másfél órával ezelőtt ült. Csukott szemmel merengett, gondolatai térben-időben messze kószáltak, de visszahívta őket, mikor föltekintett a belépő Peterre.
– Sose menjen szállodáshoz feleségül – mondta Peter.
– Vége-hossza nincs ennek a munkának.
– Jókor mondja – vette a lapot Christine. – Bele vagyok esve abba az új konyhafőnök-helyettesbe, tudja, aki úgy néz ki, mint Rock Hudson. – Letette a lábát, a cipőjéért nyúlt. – Újabb bajok netán?
Peter csak vigyorgott, nagy kedvét lelve Christine látványában és a hangjában. – Jobbára másokéi – mondta.
– Majd útközben elmondom.
– Hová megyünk?
– Akárhová, csak el innen. Gondolom, mind a kettőnknek elegünk volt mára.
– Elmehetnénk a Quarterba – tűnődött Christine. Vagy hozzám, ha van kedve. Csuda, hogy milyen omlettet tudok sütni.
Peter talpra segítette s az ajtóhoz kísérte. Lámpát oltott. – Lám, hát igazából épp egy omlettra vágytam – jelentette ki –, csak nem tudtam róla.

9.

Együtt kerülgették az esőhagyta pocsolyákat a szállótól másfél saroknyira lévő emeletes parkolóig. Odafönn tisztulóban volt a zivatar utáni mennybolt, a hízó hold is előbukkanófélben; körülöttük a lassacskán elnyugodó belváros, melynek csöndjét csak egy-egy taxi, no meg a tulajdon lépteik kopogó sztakkátója verte föl a sötét házak kanyonfalai között.
Egy álmos parkolóőr lehozta Christine Volkswagenjét.
Beültek; Peternek bicskamód kellett kétrét hajtania magát, hogy beférjen a jobb oldali ülésre. – Hiába, ilyen az élet. Nem bánja, ha elterpeszkedem egy kissé? – fektette végig karját a vezetőülés támláján, majdnem érintve Christine vállát.
Míg zöld jelzésre vártak a Canal Street sarkán egy új, légkondicionált busz siklott melléjük a középső sávba.
– El akarta mesélni, mi történt – emlékeztette Christine a férfit.
Peter a homlokát ráncolva szedte össze gondolatait, s aztán kurta, világosan fogalmazott mondatokban adta elő, amennyit megtudott Marsha Preyscott történetéből. Christine szótlanul hallgatta, északkelet felé kormányozva kis kocsiját. Peter beszámolója Herbie Chandlerrel végződött, s azzal a gyanújával, hogy a londinerfőnök többet tud, mint amennyit elmondott.
– Herbie mindig többet tud. Ezért tudott ilyen sokáig egy helyen megmaradni.
– Sokáig megmaradni egy helyen még nem minden – mondta tömören Peter.
A megjegyzés, mint azt mind a ketten tudták, Peter türelmetlenségéről árulkodott a szálló fogyatékosságaival szemben, amelyek megváltoztatására nem volt módja. Egy tisztességesen vezetett intézményben, jól körülírt munkaköri kötelességekkel, nem fordul elő ilyesmi. A St. Gregoryban azonban sok minden maradt leíratlanul, s a végső döntéseket Warren Trent hozta a maga szeszélyes módján.
Normális körülmények között Peter – aki kitüntetéssel végezte a Cornell Egyetem szállodaipari szakát már hónapokkal ezelőtt odébbállt volna, hogy jobb munkahelyet keressen. Igen, de az ő körülményei rendkívüliek voltak. Kolonccal a nyakán érkezett a St. Gregoryba, s a koloncot, mely megbénította mozgási szabadságában, valószínűleg jó ideig cipelnie kell még.
Nemegyszer elmélázott rajta, milyen csúnyán elpuskázta a karrierjét, s tudta, senki más nem felelős a történtekért, csak maga.
A Waldorfban – mert oda került, miután lediplomázott – Peter McDermott volt az a bizonyos szépreményű fiatalember, aki előtt nyitva az érvényesülés útja. Junior ügyvezető-helyettesként küszöbönállt már az előléptetése, mikor közbeszólt a balszerencse, no meg az indiszkréció. Szolgálatban volt éppen, s miután hiába keresték egy darabig, in flagranti akadtak rá egy hölgyvendég hálószobájában.
Voltaképp megúszhatta volna súlyosabb megtorlás nélkül. A szállodaszakmában dolgozó jóképű fiatalemberek gyakran kapnak magányos nőktől ajánlatot, és előbb-utóbb a legtöbben engednek is a kísértésnek. A szállóvezetőség, ismerve a helyzetet, egy ilyen kilengést többnyire csak szigorú feddéssel torol meg, lelkére kötve a tettesnek, hogy többé elő ne forduljon. Peter ellen azonban két további tényező esküdött össze. A kilengést, magándetektívek segítségével, maga a férj fedezte föl, és nagy feltűnést keltő, botrányos válóper lett a dologból, amitől aztán minden szállodavezetőség iszonyodik.
És mintha még ez sem lett volna elég, személyes bosszú is belejátszott az ügybe. Peter McDermott három esztendővel a Waldorf-beli incidens előtt megnősült, meglehetősen ötletszerűen, és a fiatal pár útjai csakhamar szétváltak. Bizonyos mértékig éppen Peter magányossága, kiábrándultsága okozta a későbbi szerencsétlen közjátékot. Az elhidegült feleség nem volt tekintettel a Petert sújtó következményekre, megragadva a készen tálalt bizonyítékot, sikeres válópert indított ellene.
Mindezek következményeként Petert dicstelenül elbocsátották és a szállodahálózatok feketelistájára tették.
Efféle feketelista persze hivatalosan nem létezik, tagadják is, hogy létezne, de a munkát kereső Petert szállodák hosszú sora utasította vissza, és ezeknek a szállodáknak legtöbbje hálózati érdekeltségű volt. A St. Gregoryban, ebben a független szállodában aztán végre szóba álltak vele, de a fizetését Warren Trent nagy ravaszul Peter szorult helyzetéhez szabta.
Amikor tehát egy perccel ezelőtt azt mondta, megmaradni egy helyen még nem minden, voltaképpen olyan függetlenséggel kérkedett, ami nem adatott meg neki. Gyanította, Christine is tisztában van ezzel.
Elnézte, milyen ügyesen hajt végig a lány kis kocsijával a keskeny Burgundy Streeten, kerüli meg a French Quartert s megy délnek vagy fél mérföldet a Mississippivel párhuzamosan. Christine most lassított, kikerülve egy csapatnyi tántorgó lumpot, akik a népesebb, fényesen kivilágított Bourbon Streetről rajzottak elő. – Van egy hírem, amit, gondolom, jó, ha maga is megtud mondta akkor a lány. – Curtis O'Keefe-et várjuk holnapra.
Peter McDermottot igen kellemetlenül, noha korántsem váratlanul érte az újság.
A Curtis O'Keefe névnek varázsereje volt. Feje lévén az egész világra kiterjedő O'Keefe-szállodahálózatnak, ez az ember úgy vásárolta a szállodákat, mint más a zseb- vagy a nyakkendőjét. Curtis O'Keefe megjelenése a St. Gregoryban még a kevésbé tájékozottak számára is csak egyet jelenthetett: a hotelmágnás ezzel a szállodával is bővíteni szándékozik egyre növekvő hálózatát.
– Vásárolni jön? – kérdezte Peter.
– Úgy lehet – mondta Christine, le nem véve szemét a gyéren világított úttestről. – W. T.-nek nem tetszik a dolog, de könnyen kiderülhet, hogy nincs más választása.
– Kicsi híján hozzátette, hogy ez az utóbbi közlése bizalmasként kezelendő, de meggondolta magát. Peter anélkül is tudja. Ami pedig Curtis O'Keefe ott-tartózkodását illeti, a nagy ember neve percek alatt villámként fogja bejárni az egész szállodát.
– Gondolom, előbb-utóbb meg kellett történnie. Mint a szálloda többi vezetői, Peter is tudta, az utóbbi hónapokban súlyos anyagi veszteségeket szenvedett a St. Gregory. – Mindazonáltal őszintén sajnálom.
– Hisz még semmi sem történt. Megmondtam, W. T. nem akarja eladni a szállót.
Peter némán bólintott.
A francia negyedet elhagyva balra fordultak, s rátértek a fasorral szegett, széles Esplanade Avenue-ra. A sugárút néptelen volt, egyetlen pár stoplámpa járt előttük, s az is gyorsan eltűnt a Bayou St. John felé.
Christine törte meg e csöndet: – Bajok fannak a refinanszírozás körül. W. T. mozgatható tőkét keres, és még nem mondott le róla, hogy talál is.
– No és ha nem talál?
– Akkor, tartok tőle, jóval gyakrabban fogjuk látni Mr. Curtis O'Keefe-et.
És jóval ritkábban Peter McDermottot, gondolta Peter. Vajon elértünk-e már odáig, tűnődött, hogy egy ilyen O'Keefe-féle hotelhálózat rehabilitáljon s alkalmazzon bennünket? Aligha. Majd egyszer, sokára, ha addig se lesz panasz ránk. De most még nem.
Valószínűnek tartotta, hamarosan új munkát kell keresnie. Úgy döntött, nem fogja előre aggasztani magát miatta.
– Az O'Keefe St. Gregory – ízlelgette a nevet. – Mikor fogunk biztosat tudni?
– A hét végére így vagy úgy eldől a kérdés.
– Ilyen hamar?
Christine tudta, nyomós oka van ennek is. Beszélni egyelőre nem akart róla.
– Márpedig nem tud tőkét felhajtani az öreg – jelentette ki nyomatékkal Peter.
– Miért ilyen bizonyos benne?
– Azért, mert akinek pénze van ilyesmire, az biztos helyre akarja befektetni. Ez pedig jó vezetést feltételez, és épp ez az, ami nincs meg a St. Gregoryban. Meglehetne, de nincs meg.
Északnak tartottak az Elysian Fieldsen. A széles, dupla sávos úton semmi forgalom. Egyszer csak villogó, jobbra-balra mozgó fehér lámpa fénylett föl előttük. Christine lefékezett. Mikor megálltak, egyenruhás közlekedési rendőr lépett eléjük. Körbejárta és zseblámpája fényénél alaposan megvizsgálta a Volkswagent. Míg ezzel foglalatoskodott, Peterék meglátták, hogy az út kötélkordonnal van elzárva előttük. A kordon mögött egyenruhás és civil rendőrök vizsgálták erős fényű lámpákkal az útfelületet.
Christine letekerte az ablakot, mikor a rendőr melléjük lépett. Szemlátomást elégedett lévén a vizsgálat eredményével, így szólt hozzájuk: – Kerülni köll, emberek. Hajtsanak lassan tovább a szembesávban, egész amíg a túlsó végében álló rendőr vissza nem tereli magukat.
– Baj van? Mi történt? – érdeklődött Peter.
– Cserbenhagyásos gázolás. Ma éjszaka történt, korábban.
– Meghalt valaki? – kérdezte Christine.
A rendőr bólintott. – Egy hétéves kislány. – Látva Peterek döbbenetét, hozzátette: – Az anyjával volt. Az anyja kórházban van, a kislány rögtön meghalt. Lehetetlen, hogy a gázoló ne vette volna észre. Mégis továbbhajtott. A rohadék – tette hozzá halkabban.
– Meg fogják találni?
– Biztos, hogy meg – bólintott zordan a közeg, s a kordon mögött tevékenykedők felé biccentett. – Meg szokták találni a fiúk, és ez az eset föl is izgatta őket a tetejébe. Üvegcserép volt az úton, úgyhogy meglátszik a kocsin az ütközés. – Újabb fényszórók tűntek fel mögöttük, a rendőr továbbot intett.
Némán, óvatosan hajtott tovább Christine, amíg vissza nem irányították a jobb oldali sávba. Peter lelkébe valami gyötrő, téveteg érzés fészkelődött, szavakba önteni képtelen lett volna. Talán csak a baleset nyomaszt, mint minden váratlan tragédia, gondolta, de kényelmetlen érzése tovább motoszkált benne, s csak Christine szavára riadt föl: – Na, nemsokára otthon vagyunk.
Balra tértek le az Elysian Fieldsről, s a Prentiss Avenue-n hajtottak tovább. Egy perccel később jobbra, majd ismét balra kanyarodott a kis kocsi, s megállt egy modern, kétszintes társasház parkolójában.

– Ha minden kötél szakad – kiáltott vígan Peter –, mixernek még mindig elmehetek. – Italt kevert Christine lágy mohazöld és kékes tónusú nappalijában; a szomszédos konyhában tojáshéjak roppantak.
– Miért, maga az is volt?
– Voltam egy darabig. – Kimért három uncia rozspálinkát, kétfelé töltötte, aztán angoszturát és Peychaud-keserűt töltött hozzá. – Egyszer majd azt is elmesélem. Gondolt egyet, és utánatöltött még egy kevés rozspálinkát; a mélykék szőnyegre csurrant cseppeket zsebkendőjével törülte fel.
Fölegyenesedve körülnézett a nappaliban. A bútorzat kellemesen harmonizált a színekkel – rusztikus fralicia szófa, fehér-kék-zöld levélmintás szövettel kárpitozva, két Hepplewhite-szék egy márványlapos komód mellett; az italt egy intarziás mahagóni pohárszéken keverte. A falon louisianai francia nyomatok meg egy modern impresszionista olajfestmény. Kedélyes, meghitt légkör, rávall a gazdájára, gondolta Peter. Csak egy ormótlan kandallóóra rontotta az összhatást a pohárszéken. Jellegzetesen Viktória kori darab volt, halkan ketyegő, rézcirádás, foltos-kopott számlapos szerkezet. Peter érdeklődve nézegette.
Mikor kivitte a konyhába az italt, Christine épp egy halkan sistergő serpenyőbe öntötte a fölvert tojást.
– Három perc és kész – jelentette.
Peter a kezébe nyomta a poharat. Koccintottak.
– Tessék az omlettemre összpontosítani – mondta a lány. – Készen van.
Az omlett beváltotta a hozzá fűzött reményeket, könnyű volt és légies, az ízesítése is kiváló. – Amilyennek lennie kell egy tisztességes omlettnek – dicsérte Peter. – És milyen ritkán ilyen.
– Tudok ám lágy tojást is főzni.
– Azt majd reggelire egyszer – legyintett könnyedén a férfi.
Visszamentek a nappaliba, Peter kevert még két pohárral. Kicsi híján két óra volt már.
Leült a lány mellé a szófára, és a fura órára mutatott. – Mintha egyenest rám nézne ez az izé. Mintha rosszallólag figyelmeztetne az idő múlására.
– Meglehet, úgy is van – felelt Christine. – Az apámé volt. A rendelőjében állt, hogy lássák a betegei. Ezt az egy otthoni tárgyat hoztam magammal.
Csönd telepedett közéjük. Christine régebben elmesélte Peternek a wisconsini szerencsétlenséget a maga tárgyilagos modorában. – Iszonytatóan egyedül érezhette magát, amikor az történt – jegyezte meg most gyöngéden a férfi.
– Meg akartam halni – mondta egyszerűen Christine. – Persze egy idő után megszokja az ember.
– Mennyi idő után?
A lány kurtán rámosolygott Peterre. – Gyorsan gyógyul ám az emberi lélek. Azon az állapoton, a halálvágyon, egy-két hét alatt túltettem magam.
– És aztán?
– Mikor New Orleansba jöttem, minden erőmmel azon voltam, hogy ne gondolkozzam. Kemény feladat volt, ahogy múltak a napok, egyre kevésbé boldogultam vele. Tudtam, tennem kéne valamit, de fogalmam se volt, mit és hol.
Christine elhallgatott. – Folytassa – kérte Peter.
– Gondoltam rá, hogy visszamegyek az egyetemre, aztán úgy döntöttem, mégse. Nem láttam értelmét, hogy bölcsészdiplomát szerezzek csak úgy, az oklevél kedvéért. Mintha ki is nőttem volna valahogy az ilyesmiből.
– Meg tudom érteni.
Christine elgondolkodva kortyolgatott. Határozott arcvonásait kémlelve Peter nagy lelkierőt, nyugalmat vélt fölfedezni bennük.
– Úgy esett – folytatta Christine –, hogy egy nap, mikor a Charondelet-en sétáltam, szemembe ötlött egy hirdetés. Titkárnőképző iskola. Ez az, gondoltam. Megtanulom, amit kell, és olyan munkát kerítek, ami jó sok időmet lefoglalja. No és végül pontosan ez történt.
– Hogyan került éppen a St. Gregoryhoz?
– Ott laktam, mióta átjöttem Wisconsinból. Egy reggel a reggelimhez föltálalt Times-Picayune-t olvasva megláttam az apróhirdetést: a szálló igazgatója titkárnőt keres maga mellé. Kora reggel volt, gondoltam, én leszek az első jelentkező. W. T. akkoriban mindig korábban érkezett, mint a munkatársai. Mikor megjött, én már ott vártam az igazgatóságon.
– No és azon nyomban fölvette magát?
– Nem éppen. Voltaképpen föl se vett. Az történt, hogy W. T., mikor megtudta, mire várok, behívott, és lediktált egypár levelet meg egy csomó utasítást, amit nekem kellett továbbítanom az alkalmazottaknak, így aztán, mire befutott a többi jelentkező, én már órák óta dolgoztam, s voltaképp a magam szakállára mondtam meg nekik, hogy az állás már be van töltve.
– Hát ez rávall az öregre – kuncogott Peter. – Talán a nevemet sem tudja meg soha, ha három nappal később ott nem hagyok egy papírt az asztalán a nevemmel meg a fizetési igényemmel. Egy szó megjegyzés nélkül kaptam vissza a papírt, épp csak a kezdőbetűit firkantotta alá. No és így állunk azóta is.
– Hát ez éppen jó volt esti mesének – állt föl s nyújtóztatta ki hosszú tagjait Peter. – Már megint engem bámul ez a maga órája. Mennék is lassacskán.
– Nem igazság – tiltakozott Christine. – Hisz ez idáig csak rólam beszéltünk. – Hatott rá Peter férfias megjelenése. És lám, milyen gyöngéd tud lenni mégis, gondolta. Láthatta az este, hogyan kapja föl Peter, s viszi át a másik szobába Albert Wellst. Azon kapta magát, hogy elábrándozik, milyen is lehet, ha őt vinné Peter a karjában.
– Pompásan éreztem magam, éppen ez kellett egy ilyen tetű napnak a végére. És hát, találkozunk mi még. – Megtorpant, és egyenest Christine szemébe nézett. Nem igaz?
Christine némán igent bólintott; Peter lehajolt hozzá, és könnyeden megcsókolta.

A taxiban, amelyet még Christine telefonján hívott, Peter McDermott jóleső ernyedtségbe süppedve gondolta át a nap eseményeit, míg körülötte már az új nap készülődött. Napközben csak a szokásos mennyiségű gond, ezeket fejelte meg az este egy sor különleges probléma: a hercegi pár panasza, Albert Wells visszatérése a halál küszöbéről meg a Marsha Preyscott elleni erőszakkísérlet. És néhány megválaszolatlan kérdés, Ogilvie, Herbie Chandler, no és Curtis O'Keefe, akinek érkezése Peter McDermott távoztál is jelentheti. És végül Christine, akit, noha csaknem egész nap vele volt, csak az éjjel vett igazán észre.
Óva intette magát, vigyázat, két alkalommal is nők okozták a vesztét. Ha fejlődik is valamivé ez a kapcsolat Christine-nel, lassan kell történnie, és ő, Peter nagyon körültekintő lesz.
Az Elysian Fieldsre érve rákapcsolt a taxisofőr, suhantak a belváros felé. Mikor oda értek, ahol kifelé jövet megállították őket, Peter megfigyelte, hogy a kötélkordon eltűnt, a rendőrség eltávozott. De az emlék fölidézte benne a korábbi, megfoghatatlan szorongást, s az érzést magával hurcolta egészen a St. Gregorytól néhány saroknyira lévő lakásáig.

KEDD

1.

Mint minden szálloda, a St. Gregory is korán ébredt; akár egy veterán frontharcos, úgy rázta le magáról rövid, sekély álmát. A legkorábban kelő vendég is csak jó idő múlva fog álomittasan kitámolyogni a fürdőszobába, de az új munkanap gépezete már simán és hangtalanul működik.
Hajnali öt óra előtt egy kevéssel az éjszakai takarítóbrigádok, amelyek nyolc óra hosszat keményen dolgoztak a közös helyiségekben, lépcsőházakban, a konyhán és az előcsarnokban, széjjelszedték és elraktározták egy napra szerszámaikat. Munkájuk nyomán fénylett a parkett, ragyogtak a fa- és fémrészek, s az egész szálló kellemesen illatozott a friss viasz szagától.
Az egyik öreg takarítóasszony, Meg Yetmein – majd harminc esztendeje a hotel alkalmazottja – nehézkesen lépkedett. A felületes szemlélő azt hitte volna, csak a fáradtságtól jár ilyen furcsán, holott igazából azért, mert egy háromfontos hátszínszelet volt a combja belső felületére kötve. Félórája, kihasználva egy óvatlan pillanatot, Meg kiemelte a hátszínt a konyhai hűtőszekrényből. Sokéves tapasztalásból tudta, pontosan hová kell nyúlni, s hová kell a régi törlőruhába bagyulált zsákmányt dugni a női mosdóba menet. Ott aztán, a bereteszelt ajtó adta biztonságban, ragasztószalaggal rögzítette magára a húst. Az az egyórás kellemetlenség, amit a hideg, nedves érintés okoz, bőséggel megtérül, amikor majd emelt fővel vonulhat el a házi detektív előtt, aki gyanakvó tekintettel ellenőrzi a személyzeti kijáratnál a táskák meg a duzzadozó zsebek tartalmát. De ez a módszer Meg saját találmánya – bombabiztos, maga sem tudja, hányszor alkalmazta már.
Meg fölött két szinttel, a félemeleten, – jelöletlen, jól bezárt ajtó mögött – a telefonközpontos letette kötőtűit, és lebonyolította az első telefonébresztést. Mrs. Eunice Ballnak hívták a telefonost, özvegy volt és nagyanya, a három éjszakás telefonkezelő korelnöke. Mostantól kezdve hét óráig a három telefon-Grácia könnyen győzi az ébresztéseket. Az ébresztendők instrukciói katalóguscédulákra írva, negyedóránként külön-külön csoportba osztva sorakoznak előttük egy fiókban. Hét óra után felgyorsul a tempó.
Mrs. Ball gyakorlott ujjakkal lapozta át a cédulákat. Hét óra negyvenötkor lesz megint a csúcsidő, állapította meg, csaknem száznyolcvanan kértek ébresztést erre az időpontra. A három telefonosnő, ha megszakad, sem végez velük húsz percnél hamarébb, ami annyit jelent, hogy korán, hét-harmincötkor kell kezdeni a hét-negyvenötösök ébresztését, feltéve, hogy elkészülnek addigra a hét-harmincasokkal. Hét-ötvenöt táján fognak végezni ezzel a csoporttal, és máris nyakukon a nyolcórásiak serege.
Mrs. Ball sóhajtott. Ma is óhatatlanul panaszkodni fognak egyes vendégek a vezetőségnél, hogy ezek az ostoba, álomszuszék telefonos kisasszonyok korábban, illetve később keltették őket.
Van ennek azért jó oldala is. A reggeli órákban nem sok vendégnek támad cseveghetnékje vagy udvarlós hangulata, mert éjszakánként bizony ez is megesik ezért zárják a telefonközpont ajtaját, s ezért nincs tábla rajta. És nyolckor jön a nappalos váltás – csúcsidőben nem kevesebben, mint tizenöten lesznek –, kilenc órára az éjszakások (Mrs. Ball is) már az igazak álmát alusszák otthon.
Megint egy ébresztés: Mrs. Ball ismét letette kötését, s megnyomva egy gombot, megszólaltatott egy telefonkészüléket messze-messze a feje fölött.
Két szinttel a járda szintje alatt, a gépészeti vezénylőteremben, Wallace Santopadre harmadosztályú épületgépész letette Toynbee Görög civilizáció-jának puha fedelű példányát, s végzett földimogyoróvajas szendvicsével. A legutóbbi egy órában teljes volt a nyugalom, Santopadre kisebb megszakításokkal békén olvashatott. Most utolsó őrjáratra indult birodalmában. A gépek ismerős zümmögése köszöntötte, mikor kinyitotta a vezérlőterem ajtaját.
A forróvíz-rendszert ellenőrizve látta, hogy a vízhőmérséklet megemelkedett, az időkapcsolós termosztát tehát jókor működésbe lépett. Az elközelgő reggeli csúcsidőben rengeteg meleg vizet fognak fogyasztani: nyolcszáz vagy annál is több vendég egy időben akar majd fürödni, zuhanyozni.
Most, hogy olyan kellemesen lehűlt a levegő az éjjel, a masszív légkondicionálók – kétezer-ötszáz tonnányi speciális gépszerkezet – könnyebben működtek. A lehűlésnek köszönhetően egy kompresszort le lehetett állítani; szép sorjában a többire is sor kerül, s elvégezhetik rajtuk a karbantartó munkálatokat, amelyek sokat késtek az elmúlt hetekben dühöngő hőhullám miatt. Örülni fog a főmérnök, gondolta Wallace Santopadre.
Annak bezzeg nem fog örülni, ha megtudja, hogy éjjel kettőkor teljes tizenegy percre kimaradt a városi áramszolgáltatás, talán éppen az északon elvonuló vihar miatt.
Az áramszünet a St. Gregoryban nem sok bajt okozott, a vendégek többsége mélyen aludt, s észre sem vette a röpke kimaradást. Santopadre átkapcsolta ugyanis a hálózatot a szálloda saját generátoraira, de mire a generátorok beindultak és felpörögtek az üzemi fordulatszámra, három perc is eltelt, s ennek következtében most három percet késik a szálló valamennyi villanyórája, szám szerint vagy kétszáz. A szerelőnek rá fog menni szinte az egész munkanapja, mire mindet előreigazítja.
Nem messzire a gépteremtől, egy forró, bűzös helyiségben Booker T. Graham összegezte éjszakai munkájának eredményét a szálloda szemétégetőjében. Körülötte, a kormos falakon dühösen villózott a lángok visszfénye.
Booker T. birodalmát még a személyzetből is csak kevesen látták valaha is, és aki látta, az úgy nyilatkozott, hogy maga a pokol. Booker T. azonban, aki maga is holmi nyájas ördögre hasonlít verejtékes-fekete arcából kivillogó szeme fehérjével és fogaival, szereti a munkáját, szereti az égetőkemence melegét is.
Peter McDermott azok közül a kevesek közül való, aki ismeri Booker T. Grahamet. Peter, mikor munkába állt a St. Gregoryban, felfedezőútra indult a szállodában, bejárva a legeldugottabb zugokat is, és az egyik ilyen kirándulásán fedezte föl a szemétégetőt.
Azóta, mint a szálló valamennyi részlegébe, ide is bekukkant néhanap, hogy személyesen győződjék meg róla, rendben mennek-e a dolgok. Ez lehet az oka, no meg az ösztönös és kölcsönös rokonszenv, hogy Booker T. Graham szemében valóságos félisten a fiatal Mr. McDermott.
Peter mindig áttanulmányozza azt a koszlott-zsíros irkát, amelyikben Booker T. nem kis büszkeséggel tartja nyilván munkája eredményét. Munkája eredménye pedig nem más, mint hogy megmenti, amit mások kidobtak, ezek közül is legfontosabb a szállodai evőeszköz.
Booker T., egyszerű ember lévén, nem tűnődik el azon, hogy kerül az evőeszköz a szemétbe. Peter McDermott magyarázta el neki, hogy minden nagyobb szálloda vezetőségének örök problémája ez. Általában gondatlan, siető pincérek, pikolók és mások a tettesek; nem veszik észre, vagy nem törődnek vele, hogy a szemétládákba söpört ételmaradékkal együtt folyamatosan tűnnek el evőeszközök is.
Jó néhány évvel ezelőtt a St. Gregory szemétjét tömbökbe sajtolva és megfagyasztva a városi szeméttelepre szállították. De idővel olyan riasztó méreteket öltött az evőeszköz-veszteség, hogy megépítették a szemétégető kemencét, és táplálására felfogadták Booker T. Grahamet.
Booker T. Graham munkája igen egyszerű. A szemét kerekes tartályokban érkezik az égető elé. Booker T. begurítja a tartályokat, s tartalmukat – apródonként szétteregeti egy nagy tálcán, valahogy úgy, ahogy a kertész teríti el a komposztot. Valahányszor feltűnik egy zsákmány – egy visszaváltható palack, egy sértetlen pohár, egy kanál, ritkábban egy vendég személyes tárgya –, Booker T. megfogja és félreteszi. A maradékot bedobja a tűzbe, és széjjeltereget egy újabb porciót.
Az összegzés tanúsága szerint ez a hónap – utolsó napjait járták már – jó átlagosnak mondható, állapította meg Booker T. Csaknem kétezer darab evőeszköz ez idáig, darabjuk egy dollárba került a szállodának. Négyezer palack, á két cent, nyolcszáz ép pohár, darabja negyed dollár, és egy halom vegyes holmi, közte, hihetetlenül, egy színezüst levesestál. A szálló nettó évi megtakarítása: jó negyvenezer dollár.
Booker T. Graham, aki heti harmincnyolc dollárt vitt haza tisztán, fölvette zsíros kabátját és hazament.
A Common Street egyik mellékutcájára nyíló, drapp téglából rakott személyzeti bejáró forgalma egyre nőtt. Egyesével-kettesével szivárogtak ki rajta az éjszakások, a város minden részéből összesereglő első nappali váltás folyamatosan áramlott befelé.
A konyha területén egymás után gyúltak ki a lámpák, a korán kezdő kézilányok készítették elő a terepet a szakácsoknak; utcai ruhájukat tiszta fehérre cserélték a szomszédos öltözőkben. A szakácsok néhány perc múlva hozzálátnak az ezerhatszáz reggeli elkészítéséhez, s nem sokkal később – jóval, mielőtt az utolsó szalonnás tojást is felszolgálnák odafent – már az aznapra rendelt kétezer ebéd készítésén fognak munkálkodni.
A gőzölgő üstök, mamutkemencék meg a tömegétkeztetés egyéb kellékei között otthonos látványt nyújtott egy doboz Quaker Zab, annak a néhány rendíthetetlen vendégnek, akik – minden szállodában vannak ilyenek – meleg zabpelyhet akarnak reggelizni, akár nulla fok van odakinn, akár száz árnyékban.
A sütőrészlegben egy Jeremy Boehm nevű tizenhat éves konyhai kisegítő ellenőrizte a hatalmas, többrekeszes sütő hőmérsékletét. A sütőt ő maga kapcsolta be tíz perccel ezelőtt. Kétszáz fokra állította be, ahogy tanították. Később gyorsan felfűthető a sütéshez szükséges háromszázhatvan fokra. Nagy munka lesz ma a sütőnél: az étterem étlapján déli módra sült csirke a mai specialitás.
Olvadozik a zsír rendesen, állapította meg Jeremy, noha jobban füstöl talán, mint máskor, hiába kapcsolta be a sütő fölé nyúló kürtő ventilátorát. Szólni kéne valakinek, gondolta, de akkor eszébe jutott, milyen csúnyán leteremtette tegnap a konyhafőnök-helyettes, amiért belekotnyeleskedett a mártáskészítésbe. Semmi köze hozzá, mondták neki. Hát akkor ehhez sincs semmi közöm, vont vállat Jeremy. Fájjon másnak a feje miatta.
Ha nem is a füst miatt, de valakinek épp eléggé fájt a feje a szálló mosodájában.
A mosoda mozgalmas, gőzpárás birodalma egy régi, kétszintes épületben volt, néhány háznyira a St. Gregorytól, s egy tágas alagsori alagút kötötte össze a szállodával. Paprikás kedélyű, éles nyelvű főnöknője, Mrs. Isles Schulder néhány perce futott be az alagúton át, megelőzve, mint mindig, beosztottjai java részét. Most éppen egy halom szennyes abrosz miatt fájt a feje.
Egy munkanap alatt a mosoda körülbelül huszonötezer darab vászonneműt tesz tisztába, törülközőt, ágyneműt, pincérkabátot, konyhai textilt, sőt a szerelők zsíros kezeslábasát is. Az eljárás ezekkel általában rutinszerű, de az utóbbi időkben fölmerült és dühítően sokasodik egy probléma: egyes üzletemberek az abroszon végzik számításaikat, méghozzá golyóstollal.
– Otthon is így csinálják a szarháziak? – mondta Mrs. Schulder az éjszakás férfibeosztottjának, aki épp a vétkes abroszokat válogatta külön a többitől. – Egy frászt! – felelt meg magának a főnökasszony. – Csak azt próbálnák meg, szét is rúgná a seggük az asszony. Mondtam én nem is egyszer ezeknek a linkóci főpincéreknek, figyeljenek már egy kicsit, vessenek véget ennek a gyalázatnak, de azt hiszi, érdekli őket? Igen, uram, hogyne, uram – utánozta csúfondárosan a pincéreket –, csókolom a kezét-lábát, írjon csak nyugodtan az abroszra, uram, hozok másik tollat is, ha kell. Törődöm is én a mosodával, amíg megkapom a magam zsíros kis borravalóját?
Mrs. Schulder elhallgatott, aztán ráförmedt a tátott szájjal bámuló éjszakásra: – Eriggyen haza, mit áll itt? Csak a kedvem vette el kora reggel.
Nos, gondolta, miután a munkás távozott, ezt az adagot legalább elcsíptük, mielőtt a vízbe került volna. Mert ha víz éri a golyóstolltintát, ki lehet dobni az abroszt, akkor már csak ollóval jön ki a folt. Így azonban Nellie, a legjobb folttisztító, tehet valamit a széntetrakloriddal. Nehéz napja lesz, az egyszer biztos. Egy kis szerencsével megmenthető ez a szállítmány, gondolta Mrs. Schulder, de azért lenne egy-két nyájas szavam azokhoz a trehány disznókhoz.
És így ment ez végig az egész vonalon. Új nap kezdődött a színpadon és a színfalak mögött – a javítóműhelyekben, az irodákban, a kárpitosműhelyben, a sütödében, a házi nyomdában, a vízszerelőknél, a beszerzőknél, a tervezőknél és dekorátoroknál, a raktárakban, a garázsban, a tv-javítóknál és még egy sereg helyen.

2.

Hatszobás magánlakosztályában, a szálló tizennegyedik emeletén Warren Trent fölállt a borbélyszékből, amelyben épp az imént borotválta meg Aloysius Royce. Bal combjába, akárha forró tűkkel, vadul belenyilallt az isiász – figyelmeztetőül mintegy, hogy ma is lesz dolga szeszélyes vérmérsékletének zabolázgatásával. A privát borbélyműhely egy tágas fürdőszobából nyílott; ez utóbbi gőzkamrával, japán stílusú süllyesztett fürdőkáddal meg egy beépített akváriummal ékeskedett, melynek üvege mögül merengő tekintetű trópusi halak bámészkodtak kifelé. Warren Trent merev léptekkel átbaktatott a fürdőszobába, s megállt egy teljes falszélességben terpeszkedő tükör előtt, hogy ellenőrizze a borotválás minőségét. Kifogástalan, állapíthatta meg farkasszemet néző tükörképéből.
A tükörkép mély barázdákkal árkolt arcot mutatott, puha szájat, melytől egy jó nevetés sem idegen olykor, horgas orrot meg egy mélyen ülő szempárt, titoktartóan csillogót. Egykor hollófekete haja elegáns-fehér, s még most is sűrű, göndör. Kihajtott sarkú keménygallér és takarosan megkötött csokornyakkendő tette teljessé a tőrőlmetszett déli úriemberportrét.
Máskor örömmel töltötte volna el gonddal ápolt megjelenése, de ma ebben sem lelte kedvét; az utóbbi hetek nyomott hangulata fölébe kerekedett minden más érzésének. Kedd van tehát, emlékeztette magát, az utolsó, a végzetes hét keddje. Mint majd minden reggel, most is számítgatott: négy nap maradt ezzel a maival együtt, ennyi idő alatt kell megóvnia az enyészettől, amiért egész életében dolgozott.
A hoteltulajdonos, arcán sötét gondolatai visszfényével, átsántikált az ebédlőbe, ahol terített reggelizőasztallal várta már Aloysius Royce. A keményített abrosszal, csillogó ezüsttel terített refektóriumi tölgyasztal mellett előmelegített tálalókocsi, néhány perce érkezett expressz sebességgel a szálló konyhájáról. Warren Trent nehézkesen rátelepedett a Royce által előhúzott székre, és rámutatott az asztal szemközti végére. A fiatal fekete azon nyomban fölrakott egy másik terítéket, s maga is leült. A tálalókocsin két reggeli volt, számítva azokra az alkalmakra, amikor a kiszámíthatatlan szeszélyű öregember, szokásától eltérően, kettesben akar reggelizni.
Royce kitálalta a két adagot – morzsában sült tojás angolszalonnával és kukoricakásával –, és egy szót sem szólt, tudva, gazdája nem beszél evés közben. Warren Trent most sem tett egy árva megjegyzést sem Royce véraláfutásos arcára meg arra a két ragtapaszcsíkra, amelyekkel Royce az esti hirig legcsúnyább nyomait takarta el. Warren Trent végül eltolta magától a tányért, és megjegyezte: – Ezt se sokáig élvezhetjük már, használjuk ki, amíg lehet.
– Nem változtatta meg a szindikátus az álláspontját? – kérdezte Royce.
– Nem. És nem is fogja. Most aztán nem. – Az öregember ökle váratlanul lesújtott az asztalra. – Az istenit neki! Volt idő, mikor én vittem itt a prímet, nem kellett az ő nótájukra táncolnom. Akkor bezzeg egymással versengve kínálták a pénzük a bankok, a trösztök meg a többiek!
– Változnak az idők – jegyezte meg Aloysius Royce, miközben kitöltötte a kávét. – Egyes dolgok rosszabbul mennek, mások jobban.
– Könnyű neked – mondta kesernyésen Warren Trent. – Te még fiatal vagy. Majd ha te is megéred, hogy a szemed láttára esik szét minden, amiért dolgoztál.
Mert az lesz a vége, gondolta elkeseredetten. Négy nap múlva, pénteken délután lejár a szállodára húsz évvel ezelőtt kivetett jelzálogkölcsön, és a hitelező, egy beruházó szindikátus, hallani sem akar a kölcsön megújításáról. Warren Trent, mikor értesült álláspontjukról, elcsodálkozott csak, nem esett kétségbe. Lesznek seregestül, gondolta, akik készséggel átvállalják a jelzálogot; nagyobb kamatra persze, de előteremtik a szükséges kétmillió dollárt. Önbizalma csak akkor ingott meg, amikor hiába fordult bárhová, bankokhoz, trösztökhöz, biztosítótársaságokhoz, magánkölcsönzőkhöz, mindenütt kereken visszautasították. Egy ismerős bankár őszintén meg is mondta neki: – Letűnőben vannak az olyan szállodák, mint a tiéd, Warren. Befellegzett a nagy független szállodáknak, egyre többen vallják. Manapság már csak a hotelhálózatok üzemeltethetők valamirevaló haszonnal. Mert nézzük csak a mérlegedet, Warren. Folyamatosan ráfizetsz. Hogy is gondolhattad, hogy hitelt kapsz ilyen körülmények között?
Warren Trent hiába bizonykodott, hogy veszteségei csak átmeneti jellegűek, és hamarosan fellendül az üzlet. Egyszerűen nem hittek neki.
No és ekkor, ebben a szorongatott helyzetben telefonált Curtis O'Keefe, találkozót javasolva a héten New Orleansban. – Egy kis baráti csevegés, Warren, mindössze erre gondoltam – húzta texasiasan a szót a hotelmágnás az interurbán vonalban. – Végtére is két ilyen véncsont fogadósnak, mint maga meg én, találkozniuk kell néha. – Warren Trentet azonban nem tévesztette meg a könnyed hangvétel; nem először kezdeményezett tárgyalásokat az O'Keefe-hálózat. Lám, gyülekeznek a dögkeselyűk, gondolta. Ma érkezik meg Curtis O'Keefe, és szemernyit sem kétséges, hogy behatóan tájékozódott a St. Gregory pénzügyi nehézségei felől.
Warren Trent elfojtott egy sóhajt, és közvetlenebb ügyekre terelte gondolatait. – Benne vagy az éjszakai jelentésben – közölte Aloysius Royce-szal.
– Tudom – felelte Royce –, olvastam. – Royce, mint mindig, most is átfutotta a kora reggel érkező jelentést, és megakadt a szeme a bekezdésen: Az 1126-os szobából erős lármára panaszkodtak. Alatta, Peter McDermott kézírásával: Az esettel A. Royce és P. McD. foglalkozott. Részletes feljegyzés később.
– Legközelebb a magánleveleimet is el fogod olvasni? – zsémbelt Warren Trent.
Royce elvigyorodott. – Odáig még nem vetemedtem. De ha szeretné...
Hagyományos játékuk volt az efféle szóváltás, noha játék voltát be nem ismerték volna. Royce bölcsen tudta, ha el nem olvasná a jelentést, az öreg azzal vádolná, fütyül a szálló ügyes-bajos dolgaira.
Warren Trent ironikus hangnemre váltott: – Mivel szemlátomást mindenki tudja, mi történt, illetlenség lenne részemről, ha én is kérnék némi felvilágosítást?
– Nem hinném – töltött munkaadójának még egy csésze kávét Royce. – Miss Marsha Preyscottot, a nagy Preyscott lányát kicsi híján megerőszakolták. Elmeséljem, hogy esett?
Trent elsötétülő tekintetét vizsgáztatva Royce megijedt, hogy túl messzire merészkedett talán. A kettejük pontosabban meg nem határozott, meglehetősen oldott viszonyát jobbára a Royce apja által teremtett régi precedensek szabályozták. Az idősb Royce, aki komornyikként kezdte, s, bizalmas társként, privilegizált barátként folytatta Warren Trent mellett, mindig rakoncátlannyíltan kimondta a véleményét, nem sokat törődve a következményekkel. Együttlétük korábbi éveiben szókimondásával nemegyszer alaposan felbőszítette Trentet, később azonban éppen kölcsönös sértegetéseik tették elválaszthatatlanná őket. Tíz éve, mikor az öreg Royce meghalt, Aloysius gyerek volt még jószerint, de azóta sem felejti el, milyen vigasztalhatatlan, könnyáztatta arccal állt Warren Trent az öreg néger koporsójánál. Együtt távoztak, a Mount Olivet-i temetőből, miközben a néger dzsesszzenekar érzéssel játszotta az Oh, Didn't He Ramble-t; Warren Trent kézen fogta Aloysiust, és nagy mogorván így szólt: – Velem maradsz a szállodában. Majd csak kitalálunk valamit. – A fiú bizakodóan rábólintott – árván maradt teljesen, az anyja meghall, amikor megszülte –, és a "valamiből" középiskola lett, majd a jogi kar, amelyen Aloysius néhány hét múlva megszerzi oklevelét. Időközben, hogy a gyerek férfivá érett, Aloysius lett a felelős a szállótulajdonos lakosztályának rendben tartásáért, bár a fizikai munka java részét más alkalmazottak végezték. Maga Aloysius személyes szolgálatokat végzett, amelyeket Warren Trent megjegyzés nélkül vagy zsémbesen fogadott, már ahogy a szeszélye diktálta. Néha hevesen összevitatkoztak, általában olyankor, ha Aloysius – tudta, elvárják tőle kidobott valami csalétket, amire Warren Trent örömmel ráharapott.
Ám Aloysius Royce, noha tudta, hogy olyasmit is megengedhet magának, amit Warren Trent senki mástól el nem tűrne, világosan érzékelte, hol az a borotvaéles határ, amit semmiképpen nem szabad átlépnie. – Az ifjú hölgy segítségért kiáltott – mondta –, arra jártam és meghallottam. – És azzal tárgyilagosan beszámolt a maga tetteiről és Peter McDermott közbelépéséről; ez utóbbihoz sem fűzött hozzá semmilyen megjegyzést.
Warren Trent meghallgatta, majd így szólt: – McDermott helyesen járt el mindenben. Tulajdonképp miért nem szíveled?
Royce-ot nem először lepte meg az öregember éleslátása. – Talán a kettőnk biokémiájában van valami végzetes összeférhetetlenség. Meg hát nem állhatom, mikor az ilyen nagydarab fehér rögbijátékosok azt bizonygatják, milyen kedvesek is ők a színes srácokhoz:
Warren Trent kötekedő tekintettel méregette Royce-ot. – Bonyolult egy pasas vagy te, hallod. Nem gondolod, hogy igazságtalan vagy McDermotthoz?
– Megmondtam, lehet, hogy biokémiai a bökkenő.
– Az apádnak több érzéke volt az emberekhez. No és jócskán toleránsabb volt nálad.
– A kutya is szereti, ha az emberek megveregetik a fejét. Merthogy tudás meg iskolázás nem bonyolítja a gondolkodását.
– Még ha így volna is, nem hinném, hogy ő így nyilatkozott volna. – Trent Royce szemébe mélyesztette vizsga tekintetét. A fekete fiú hallgatott. Mindig zavarba hozta az apja emléke. Az idősb Royce-ot, akit még rabszolgaként szült az anyja, a mostani feketék, sejtette, megvetően "Tamás bátya-niggernek" neveznék. Az öreg mindig vidáman, kérdés és panasz nélkül fogadta, amit az élet hozott. A maga szűk látóhatárán kívül eső kérdések nemigen izgatták. És mégis, micsoda független szellem volt – éppen a Warren Trenthez fűződő kapcsolata bizonyítja. Mélyebben értette meg embertársait, hogysem afféle gyapotföldi bölcsességnek ítélve, egy legyintéssel el lehetett volna intézni. Aloysius mélységesen szerette az apját, szeretete bizonyos pillanatokban, mint most is, heves vágyódásba csapott át. – Meglehet, rossz szavakat választottam – mondta –, de ez az érzésemen mit sem változtat.
Warren Trent némán bólintott, majd előhúzta ómódi zsebóráját. – Szólhatnál McDermottnak, beszélni akarok vele. Küldd föl ide. Fáradt vagyok ma reggel egy kissé.

– Szóval Mark Preyscott Rómában van? – tűnődött a hoteltulajdonos. – Gondolom, telefonálnunk kéne neki.
– A lánya hallani sem akar róla – vetette ellen Peter McDermott.
Warren Trent pazarul berendezett nappalijában ültek, az öregember egy öblös, puha fotelba süppedve, a lába zsámolyra támasztva, Peter szemközt vele.
– Azt majd én döntöm el – mondta bosszúsan Warren Trent. – Ha éppen az én szállodámban kellett megerőszakoltatnia magát, vállalja a következményeket.
– Magát az aktust meg tudtuk akadályozni. De szeretném kideríteni, mi is történt annak előtte.
– Beszélt-e ma reggel már a lánnyal?
– Miss Preyscott aludt még, amikor benéztem hozzá. Üzenetet hagytam, keressen meg, mielőtt elmegy.
Warren Trent felsóhajtott, és legyintett egyet, lezárandó a témát, amely szemlátomást untatta már. – Járjon el belátása szerint. – Nem fog tehát Rómába telefonálni, gondolta megkönnyebbülten Peter.
– Volna még itt valami a recepciósokkal is – mondta Peter, és elmesélte az Albert Welsszel történteket. Mikor az önkéntes kilakoltatást említette, látta, elsötétül Warren Trent ábrázata.
– Évekkel ezelőtt le kellett volna már záratnunk azt a szobát – mordult föl az öreg. – Még most se késő.
– Szerintem kár lenne becsukni, feltéve, ha csakugyan végszükségben adnánk ki, és megmondanánk a vendégnek, mire számítson.
– Jól van, intézkedjen – bólintott Warren Trent.
Peter habozott. – Legszívesebben egy általános utasítást adnék ki a szobacserékre vonatkozólag. Volt már panasz máskor is: le kell szögeznünk, hogy nem szabad a vendéget sakkfigura módjára tologatni.
– Lesz szíves csak ezzel az egy üggyel foglalkozni. Ha általános utasításnak érzem szükségét, majd magam bocsátom ki.
Ez a kurta-furcsa visszautasítás, ez jellemző a szálló vezetésére, gondolta bánatosan Peter. Egyenként orvosolják a hibákat, miután megtörténtek, a baj gyökerét nem vagy csak ímmel-ámmal tapogatják ki. – Azt hiszem, szólnom kell a croydoni hercegről és a hercegnőről is – mondta. – A hercegnő önt kérette személyesen. – Peter előadta a kiöntött ráksaláta esetét, nem hallgatva el Sol Natchez, a pincér változatát sem.
– Ösmerem azt a megátalkodott nőszemélyt – morgott Warren Trent. – Nem fog nyugodni, amíg ki nem rúgjuk a pincért.
– Véleményem szerint nem szabad kirúgni.
– Akkor hát mondja meg neki, menjen el horgászni egypár napra. Megkapja a fizetését, csak be ne botoljon ide valameddig. És üzenem neki, ha megint kiönt valamit, hát az forró legyen, és rá egyenesen a hercegnő fejére. Megvannak még azok az istenverte kutyái?
– Meg – mosolygott Peter.
Louisiana törvénye szigorúan megtiltja állatok tartását a szállodákban. Warren Trent azonban kivételt tett Croydonékkal, megígérte, hivatalosan nem fogják észrevenni a Bedlington terriereket, föltéve, ha egy hátsó ajtón csempészik ki-be őket. Hanem a hercegnő nap nap után a hallon keresztül grasszál nagy kihívóan a kutyáival. Máris két sértődött kutyabolond tette szóvá, hogyan lehet, hogy az ő kedvenceiket bezzeg kitiltották.
– Ogilvie-vel is bajom volt az este – folytatta Peter, és beszámolt a fődetektív távollétéről és az azt követő szóváltásukról.
Warren Trent reakciója gyors volt. – Ogilvie-t tessék békén hagyni, nem először mondom. Csak nekem tartozik elszámolással.
– Hát ez bizony megnehezíti a dolgokat, amikor szükség lenne...
– Megmondtam, nem? Szálljon le Ogilvie-ről! – Warren Trent kivörösödött, ám Peter gyanította, hogy nem annyira mérgében, mint inkább zavarában. Érthetetlen, miért élvez ekkora védettséget Ogilvie, és ezt a hoteltulajdonos is tudja. Ugyan mit tudhat ez a pasas a munkaadójáról? – tűnődött Peter.
Warren Trent nem késett témát változtatni: – Curtis O'Keefe-et várjuk mára. Két szomszédos lakosztályt akar kivenni, már utasítottam is a recepciót. Lesz szíves utánanézni, hogy minden rendben menjen, és értesítést kérek, amint megérkezett.
– Sokáig marad Mr. O'Keefe?
– Nem tudhatni, sok mindentől függ.
Peterben föltámadt az együttérzés az idősebb emberrel. Bármennyire bírálja is mostanában Warren Trent vezetői módszereit, az öregember szemében a St. Gregory nemcsak egyszerű szálloda: élete főműve, jelentéktelen fogadócskából ő fejlesztette elsőrangú nagyüzemmé, a kezdeti szerény kis épületből ő varázsolt majd egy egész háztömböt betöltő szállodakolosszust. Hosszú évekig igen jó híre volt a St. Gregorynak, országszerte együtt emlegették a Biltmore-ral, a chicagói Palmer House-zal, a San Franciscó-i St. Francisszal. Nem lehetett könnyű beletörődni, hogy a hajdan oly dicsőséges St. Gregory felett eljárt az idő. Nem mintha végleges vagy katasztrofális lenne a lecsúszás, gondolta Peter. Némi beruházás meg egy szilárdabb, következetesebb vezetés csodákat művelhetne, régi, versenyképes pozícióját is visszanyerhetné még a hotel. Hanem ahogy most áll a helyzet, valószínű, hogy kívülről fog jönni mind a tőke, mind az irányítás – nyilvánvalóan Curtis O'Keefe keze által. És ez eszébe juttatta Peternek, hogy az ő napjai is meg vannak számlálva.
– Hogy állunk a kongresszusozókkal? – kérdezte a szállodatulajdonos.
– A vegyészmérnök társaság jó fele kijelentkezett, ma megy el a többi. A Gold Crown Colát tegnap rendben beszállásoltuk. Háromszázhúsz szobát vettek ki, s ennek megfelelően felkészültünk a megnövekvő ebéd- és bankettforgalomra. – Az idősebb férfi helyeslőleg bólintott, Peter folytatta: – Holnap kezdődik az amerikai fogászkongresszus. Többen már tegnap beköltöztek, ma jön a java. Talán kettőszáznyolcvan szobát foglalnak le összesen.
Warren Trent elégedetten morgott. Végre valami jó hír is, gondolta. A szállodaipart a kongresszusok éltetik csak igazán; kettő egyszerre felér egy kisebb főnyereménnyel, bár az utóbbi idők veszteségeit, sajnos, ezek sem teszik jóvá. A fogászkongresszus mindenesetre eredmény. A fiatal McDermotté az érdem, aki, meghallván, hogy kútba estek a fogászok korábbi tervei, gyorsan New Yorkba repült, és sikerült eladnia New Orleanst meg a St. Gregoryt a kongresszus szervezőinek.
– Tegnap este telt házunk volt – mondta Warren Trent. – Hiába, ebben a szakmában már csak így megy, egyszer hopp, másszor kopp. Meg tudunk-e birkózni a ma érkezőkkel?
– Ma reggel első dolgom volt, hogy utánanézzek. Elegen fognak távozni, de azért szoros lesz a helyzet. Megzsúfoltuk egy kissé az előjegyzési könyvünket.
Mint minden hotel, a St. Gregory is rendszeresen több előjegyzést fogad el, mint amennyi férőhelye van. Arra játszik ugyanis (mint minden szálloda), hogy az előjegyeztetők egy része bizonyosan nem fog eljönni; a meg nem érkezők százalékarányának reális fölbecsülése tehát a feladat. A tapasztalat meg némi szerencse jóvoltából így aztán általában egálba jönnek magukkal a szállodák, s optimális esetben minden szobájukat ki tudják adni. Olykor azonban hiba csúszik a számításokba, és akkor aztán bajban vannak.
A szállodavezető életének legnyomorúságosabb pillanatai: megmagyarázni a fölháborodott előjegyeztetőnek, miért is nem tudja elszállásolni. A helyzet önmagában is roppantul kínos, hát még ha hozzávesszük, hogy tudja, ezek, akiket elutasított, hacsak tehetik, soha vissza nem jönnek a szállodába.
Peter a maga gyakorlatában akkor érte meg legkínosabb perceit, amikor egy New York-i sütőipari szimpózium résztvevői úgy döntöttek, maradnak még egy napot, s befizetnek egy holdfényes sétahajózásra Manhattan körül. Kétszázötven pék maradt ott feleségestül, anélkül hogy szándékukat jelentették volna a szállodában, a szálloda pedig számított a távozásukra, hogy elszállásolhasson egy mérnökkongresszust. Peter ma is beleborzong, ha eszébe jut az előcsarnokban tolongó száz meg száz dühös mérnök és mérnökfeleség; egyesek a két évvel korábban foglalt szobájuk bizonylatát lobogtatták. És mivel a város többi szállodája is tele volt, a mérnökök végül a New York környéki motelokban töltötték az éjszakát, amíg másnap ártatlan képpel el nem vonultak a pékek. Hanem a mérnöksereg csillagászati taxiszámlája, meg a készpénzben fizetett összeg, mellyel a pörrel fenyegetőző kongresszust kellett kiengesztelni, jócskán túlszárnyalta a két kongresszus elszállásolásából befolyt hasznot.
Warren Trent szivarra gyújtott, s intett McDermottnak, vegyen egy cigarettát az asztali dobozból. Peter, miután ő is rágyújtott, ezt mondta: – Beszéltem a Roosevelttel. Ha netán túlnépesednénk estére, ki tudnak segíteni egy olyan harminc szobával. – Megnyugtató lehetőség, gondolta Peter, afféle ötödik ász, bár valóban csak végszükségben szabad igénybe venni. Ilyen helyzetben még a legvadabbul versengő szállodák is megsegítik egymást, mert nem tudhatni, mikor cserélnek szerepet.
– Rendben – bocsátott ki egy szivarfüstfelleget Warren Trent. – Milyen kilátásaink vannak őszre?
– Eléggé gyászosak. Mint egy feljegyzésemben is jelentettem, a nagy szakszervezeti kongresszusok visszamondták a szállást.
– Ugyan miért?
– Azért, amire jó előre figyelmeztettem önt. Azért, mert diszkriminálunk. Megszegjük a polgárjogi törvényt, a szakszervezetek tehát bojkottálnak bennünket. – Peter akaratlanul is Aloysius Royce felé sandított, aki folyóiratokat rendezgetett a szobában.
A fiatal fekete föl se nézett. – Miattam osztán ne csináljon gondot, Mássá McDermott – mondta, szántszándékkal túlzóan déliesen, mint az előző éjjel is. – Mink, színes népek hozzá vagyunk szokva ehhöz.
– Elég a mókából! – szólt rá gondba gyűrt arccal Warren Trent.
– Üstöllést – mondta Royce, s odahagyva a képes újságokat, szembenézett a másik kettővel. Most már a rendes hangján beszélt: – Hadd mondjak csak annyit: a szakszervezeteknek van társadalmi lelkiismeretük, azért döntöttek így. És nincsenek is egyedül. Egyre több gyűlés, egyre több magánvendég fog távol maradni, amíg ez a hotel meg a hozzá hasonlók be nem látják, hogy változnak az idők.
Warren Trent megálljt intett Royce-nak, Peter McDermottnak pedig ezt mondta: – Feleljen meg neki. Mi itt nem válogatjuk meg a szavainkat.
– Az a helyzet – mondta csöndesen Peter –, hogy egyetértek azzal, amit mondott.
– No lám. És miért, Mr. McDermott? – gúnyolódott Royce. – Jót tenne az üzletnek, azért netán? Megkönnyítené a munkáját?
– Ez se utolsó érv – mondta Peter. – Ha azt hiszi, más érvem nincs is, hát csak higgye.
Warren Trent nagyot csapott széke karfájára. – Nem az érvekről van itt szó, hanem arról, hogy nagy szamarak vagytok mind a ketten!
Nagyon is eleven probléma volt ez Louisianában, ahol az eddig ellenálló hálózati szállodák az utóbbi hónapokban szakítottak, névleg legalább, a faji megkülönböztetéssel. Több független szálloda azonban – Warren Trent St. Gregoryjával az élen – megmaradt a régi gyakorlatnál. A legtöbben egy rövid ideig teljesítették, amit a polgárjogi törvény megkövetel, de hogy ellankadt a közérdeklődés, visszatértek régi, megszokott szegregációs politikájukhoz. És a jelek arra mutattak, hogy hiába a próbaperek fenyegető lehetősége, a nem alkuvó szállodák, hála az erős helyi támogatásnak, még évekig halogathatják a dolgot.
– Hát nem! – nyomta el Warren Trent egy ingerült mozdulattal a szivarcsutkát. – Más csináljon, amit akar, én akkor is azt mondom, nem vagyunk még készek egy ilyen lépésre. Ha a szakszervezetieket elvesztettük, hát elvesztettük. Ideje, hogy ne csak üljünk itt a fenekünkön, hanem próbáljunk valami mást is már.

Warren Trent a nappaliból hallgatta, hogyan csukódik be Peter McDermott mögött a külső ajtó, s hogyan tér vissza a fiatal fekete a könyvekkel zsúfolt kisebbik nappaliba, saját birodalmába. Royce, mint ilyentájt mindig, néhány perc múlva elmegy előadást hallgatni a jogi karra.
Csönd volt a tágas nappaliban, csak a légkondicionáló berendezés sziszegett s az utcazaj egy-egy kósza töredéke szivárgott át a vastag falakon és a szigetelt ablakon. A szőnyegpadlón reggeli napsugár araszolgatott, s Warren Trent azt nézte, hevesen dobogó szívverését hallgatva, utóhatásaként az iménti mérgének, mely jó néhány percen át tartotta megszállva. Jobban oda kellene figyelni az ilyen figyelmeztető jelekre, gondolta. Amennyi kudarc azonban manapság éri, nem csoda, ha nehezen tud ura maradni érzéseinek, s még nehezebben hallgatást parancsolni magának. Talán csak az öregedés egy melléktünete ez az ingerlékenység, bár valószínűbb, hogy azért dühöng, mert annyi minden csúszik ki a keze közül, feltehetőleg mindörökre. Mellesleg ingerlékeny volt világéletében – eltekintve attól a néhány röpke évtől, mikor Hester egyébre tanította, türelemre, derűsebb felfogásmódra. És ment is a dolog egy ideig. A csöndesen üldögélő öregemberen átnyilallott az emlékezés. Milyen rég volt is, Uramatyám! Több mint harminc éve már, hogy új, fiatal asszonyával a karjában átlépte ennek a szobának a küszöbét. És milyen kurtára méretett az idejük: néhány röpke, mérték nélkül boldog esztendőre, amíg – derült égből – le nem sújtott a gyermekbénulás. Huszonnégy óra alatt vitte el Hestert, egyedül hagyva gyászában Warren Trentet, aki, tudta, magányos lesz már hátralévő éveiben – társnak ott a St. Gregory Hotel.
A szállodában ma már kevesen emlékeznek Mesterre, s akik mégis, a régiek, azok is csak homályosan, nem úgy, mint Warren Trent, aki üde tavaszvirágként őrzi az emlékezetében napjainak megédesítőjét, életének páratlan gazdagítóját.
Mintha halk nesz, selyemsuhogás kelt volna az ajtóban, a háta mögött. Warren Trent hátrafordult, de csak az emlékezet játszott vele. Üres volt a szoba, és Warren Trent szemében hívatlan könnycsepp csillogott.
Nehézkesen talpra kecmergett a marasztaló karosszékből, szenvedve az isiász késszúrásait. Az ablakhoz lépve elnézett a francia negyed – vagy ahogy mostanában régebbi nevén nevezik, a Vieux Carré – oromtetős házai fölött a Jackson Square felé. A katedrális toronysisakjain szikrát hányt a napfény. Azon is túl az iszapos, örvénylő Mississippi; közepe táján lehorgonyzott hajók sora várta, hogy odaállhasson a nyüzsgő rakparthoz. Lám, az idők jele, gondolta. New Orleans a tizennyolcadik század óta mindig is inga módjára lengett bőség és ínség között. A gőzhajó, a vasút, a gyapot, a rabszolgaság, a rabszolga-felszabadítás; csatornák, háborúk, turisták... mind kimérte a városra a maga bőség- és ínségkorszakát. Az inga most mintha ismét a fölvirágzás felé lendülne – de a St. Gregory Szálló sajnos nem részesül belőle.
No de számít ez igazán – neki magának legalábbis? Érdemes-e harcolni a szállodáért? Föladni a harcot, eladni a szállót – hisz ezen a héten el tudná adni –, hadd vigye magával mindkettőt az idő, a változás sodra. Curtis O'Keefe jó árat adna érte. Az O'Keefe-hálózat jó vevő hírében áll, maga Trent sem járna rosszul. Ha kifizette az irdatlan jelzálogot s gondoskodott a kisebb részvényesekről, még mindig tenger pénze marad, élete végéig elélhet rajta, amilyen színvonalon csak tetszik.
Fegyverletétel, talán ez a megoldás. Letenni a fegyvert a változó idők előtt. Végül is mi ez a szálloda? Megannyi tégla és habarcs. Hiszen igyekezett ő, hogy többé tegye, de lám, kudarcot vallott vele. Hadd vesszen hát!
Csakhogy... ha hagyja, mi marad meg neki?
Semmi. Semmi nem marad, még a szobájában kísértő szellemek sem. Warren Trent tűnődve legeltette szemét az alant elterülő városon. Lám, mennyit változott a város is, volt francia, spanyol, amerikai kézen, s valami módon önmaga maradt mégis – egyedi és egyszeri ebben a mindent konformizáló korban.
Nem! Nem adja el. Most még nem. Kitart, amíg van remény. Négy nap alatt előteremtheti még a jelzálog összegét, a mostani veszteségek pedig úgyis múló természetűek. Fordul a szél nemsoká, hitelképes lesz a St. Gregory, és igenis független marad.
Elhatározása mozgást kívánt, merev léptekkel átsétált hát a szemközti ablakhoz; Messze északon egy csillámló repülőgépen akadt meg a szeme. Lökhajtásos gép volt, aláereszkedve leszálláshoz készülődött a Moisant repülőtéren. Vajon rajta van-e Curtis O'Keefe?

3.

Sam Jakubiec, a testes, kopaszodó hitelfőnök, mikor Christine ráakadt fél tíz után néhány perccel, a recepcióban álldogált, s a vendégek számlájának mindennapos ellenőrzését végezte. Most is a rá jellemző ideges, kapkodó mozdulatokkal dolgozott; sokan hitték róla emiatt, hogy felületesen végzi munkáját. Pedig a hitelfőnök ravasz tekintete és enciklopédikus agyveleje szinte mindent észrevett, illetve megőrzött, s ezzel jó néhány ezer dollárnyi behajthatatlan követeléstől mentette már meg a szállodát.
Jakubiec ujjai boszorkányos gyorsasággal táncoltak a gépi adatnyilvántartó kártyák között – külön kártyája volt minden vendégnek és szobának –, míg vastag lencséjű szemüvegén át a vendegek nevét és tételesen felsorolt költekezésüket olvasta, és olykor belefirkantott valamit a jegyzettömbjébe. Ujjai tovább jártak, miközben felpillantott: – Egy perc, és készen vagyok, Miss Francis.
– Ráérek. Talált-e valami érdekeset?
Jakubiec bólintott, anélkül hogy lassított volna: – Találtam ezt-azt.
– Például?
A hitelfőnök lejegyzett valamit. – 512-es szoba, H. Baker. Nyolc-tízkor jelentkezett be, nyolc-húszkor egy palack töményét hozatott, hitelre.
– Talán azzal szokott fogat mosni – vélte Christine.
– Meglehet – bólintott a férfi, a kártyákat fürkészve. Christine is tudta azonban, valószínűbb, hogy ez a H. Baker egy leégett pasas. Az olyan vendég, aki megérkezte után néhány perccel egy üveg erős szeszt rendel, automatikusan felébreszti a hitelfőnök gyanakvását. Mert az újonnan jöttek, akik elfáradván, mondjuk, a hosszú úton, sebtiben inni akarnak egyet, általában valami kevert italt rendelnek. Aki erőset rendel, és rögtön egy egész palackkal, az gyaníthatóan részeges, és nem akar vagy nem tud fizetni.
Azt is tudta Christine, mi lesz a következő lépés. Jakubiec megkér egy szobalányt, menjen be valami ürüggyel az 512-esbe, és becsülje fel a vendéget meg a poggyászát. A szobalányok tudják, mit kell nézni: ha a vendégnek tisztes mennyiségű poggyásza és jó ruhája van, a hitelfőnök valószínűleg annyiban hagyja a dolgot, csak épp a vendég számláját fogja figyelemmel kísérni. Megesik ugyanis, hogy tisztes, tehetős polgárok is csak azért mennek szállodába, hogy kedvükre berúghassanak, és ez az ő dolguk, feltéve, ha fizetnek és másokat nem zavarnak.
De ha nincsen poggyász vagy egyéb jele a jólétnek, maga Jakubiec tér be egy kis csevegésre. Tapintatosan, barátságosan lát a dologhoz persze. Ha látszik a vendégen, hogy fizetőképes, vagy ha hajlandó készpénzt helyeztetni a számlájára, akkor Jakubiec nyájasan távozik. Ha viszont gyanúja beigazolódik, nyers lesz és könyörtelen, s a vendégnek kiteszik a szűrét, mielőtt nagyobb adósságot halmozhatna össze.
– És itt egy másik – mondta a hitelfőnök Christine-nek. – Sanderson, 1207-es szoba. Aránytalan borravaló.
Christine belekukkantott a kártyába. Sanderson két ízben kéretett valamit a szobájába, egyszer másfél, másszor két dollár értékben. Mindkét alkalommal kétdollárnyi borravalót jegyeztetett.
– Sokszor éppen azok íratják a legnagyobb borravalót, akik nem akarnak fizetni – mondta Jakubiec. – Utána kell néznem mindenképp.
Christine tudta, a hitelfőnök ebben az esetben is igen körültekintően fog eljárni, hisz munkájának éppolyan fontos mozzanata, hogy meg ne sértse a jó vendéget, mint az, hogy eltávolítsa a rosszat. Egy kiérlelt hitelfőnök, sokéves tapasztalata alapján, ösztönösen meg tudja különböztetni a farkast a báránytól, noha olykor azért ő is téved – s ennek a szálloda látja kárát. A hitelfőnökök – Christine tudta – ezért hajlandók bizonyos esetekben meghosszabbítani a hitelt s szemet hunyni némely kétséges helyzetekben, hiszen örökké borotvaélen kell egyensúlyozniuk. A szállodák, még a legnevesebbek is, általában közömbösek a falaik között tartózkodók erkölcsei iránt; hiszen ha aggályoskodnának, sok jó üzlettől ütnék el magukat. Álláspontjuk, mint azt hitelfőnökeik léte is bizonyítja, egyetlen alapkérdésben summázható: tud-e fizetni a vendég?
Sam Jakubiec egy gyors mozdulattal visszarámolta a cédulákat, és rájuk csukta a katalógusdoboz fedelét. Nos, miben állhatok rendelkezésére? – kérdezte.
– Privát ápolónőt kérettünk az 1410-esbe – mondta Christine, és röviden vázolta Albert Wells éjszakai krízisét. – Nem tudom, telik-e rá Mr. Wellsnek, talán nincs is tisztában vele, mennyibe kerül. – Hozzátehette volna, de nem tette, hogy inkább a kis ember sorsa aggasztja, mint a szállodáé.
Jakubiec bólintott: – Az bizony egy jó kalap pénzbe is belekerülhet. – Együtt hagyták oda a recepciót, vágtak át az immár nagy forgalmú előcsarnokon, s tértek be a hitelfőnök irodájába a portáspult mögött. Az apró szobában testes, barna titkárnő dolgozott, háta mögött irattartók sorjáztak egészen a mennyezetig.
– Madge – mondta neki Sam Jakubiec –, nézzük meg, mit tudunk Wells Albertról.
A titkárnő szó nélkül tolt be egy fiókot, húzott ki egy másikat, s lapozott bele a tartalmába. Pillantásnyi szünet után egy szuszra ledarálta: – Van itt három Wells is: egy Albuquerque-ből, egy Coon Rapidsból, egy meg Montrealból. Melyik lesz az?
– A montreali – mondta Christine. Jakubiec átvette a kártyát a titkárnőtől, s így szólt, miután átböngészte: Rendes pasasnak látszik. Hatodszor van nálunk. Készpénzzel szokott fizetni. Egy kis bökkenő volt vele, de mint látom, az is el van már igazítva.
– Tudok róla – mondta a lány. – A mi hibánk volt.
Jakubiec bólintott: – Szerintem aggodalomra nincs ok. Becsületes emberek, éppúgy, mint a becstelenek, nyomot hagynak maguk után. – Visszaadta a kártyát a titkárnőnek, a titkárnő visszarakta a többi közé, amelyek minden tudnivalót évekre visszamenőleg őriznek az itt megszállt vendégekről. – Azért majd utánanézek, mekkora számlára lehet számítani, és megbeszélem Mr. Wellsszel. Ha netán szűkiben lenne a készpénznek, adhatunk neki némi haladékot.
– Köszönöm, Sam – mondta megkönnyebbülten Christine, tudva, hogy jó ügyben Jakubiec éppolyan segítőkész tud lenni, amilyen irgalmatlan egy rosszban. Már az ajtóban volt, amikor utánaszólt a hitelfőnök: – Miss Francis. Hogy állnak odafönn a dolgok?
Christine elmosolyodott. – Kisorsolják, kié legyen a szálló, Sam. Nem akartam elmondani, de ha már így rákérdez ...
– Ha az én nevem húznák ki, mondja meg nekik, húzzanak még egyet, így is épp elég bajom van.
Hiába, hogy tréfára fogja, a hitelfőnök is aggódik az állásáért, mint annyian mások, gondolta Christine. A szálloda anyagi ügyei elvben titkosak, gyakorlatban csak a legritkábban; a mostani nehézségek híre minden óvintézkedés ellenére is futótűzként terjed.
A hallon átkeltében sorra fogadta a londinerek, a szállodakertész meg az egyik ügyvezető-helyettes jóreggeltjét; ez utóbbi fontoskodó ábrázattal trónolt központi fekvésű asztalánál. Christine elhaladt a felvonók mellett, és nekivágott a félemeletre vezető, ívben kanyarodó lépcsőnek.
Az ügyvezető-helyettes eszébe juttatta annak közvetlen főnökét, Peter McDermottot. Az együtt töltött este óta amúgy is sokat gondolt rá. Vajon őbenne is hasonló érzelmeket ébresztett az együttlét? Bár úgy lenne, kapta magát többször is azon, hogy ezt gondolja, s mindannyiszor meg is feddte magát, korainak ítélvén az efféle gondolatokat. Az évek során, míg megtanult egyedül élni, akadtak férfiak az életében, de egyiküket sem vette komolyan. Arra gondolt olykor, ösztönösen védekezik minden bensőségesebb kapcsolat ellen azóta, hogy öt évvel ezelőtt olyan erőszakosan tépettek széjjel érzelmi szálai. Mindazonáltal most is azon tűnődött, hol lehet, mit csinálhat Peter. Nos, gondolta végül gyakorlatiasan, a nap folyamán előbb-utóbb úgyis kereszteződnek útjaink.
Az irodájába érve Christine először is átnézett Warren Trent irodájába, de a szállótulajdonos nem jött még le tizennegyedik emeleti lakásából. Christine asztalán ott tornyosult a napi posta meg néhány azonnali intézkedést kívánó telefonüzenet. Úgy döntött, először azzal az üggyel végez, amelynek kedvéért lement az előcsarnokba. Fölvette a hallgatót, és az 1410-est kérte.
Női hang, feltehetőleg az ápolónőé jelentkezett. Christine bemutatkozott, és udvariasan érdeklődött a beteg állapota felől.
– Mr. Wells éjszakája nyugodt volt. Javult az állapota – tájékoztatták.
Christine, miközben azon törte a fejét, miért beszélnek úgy bizonyos ápolónők, mintha hivatalos közleményt olvasnának fel, ezt mondta: – Pompás. Akkor talán benézhetnék hozzá.
– Egy ideig még ne, ha szabad kérnem. – Christine látni vélte a tiltóan föltartott kezet. – Aarons doktor vizitet fog tartani, s felkészülten szeretném várni a beteggel.
Mintha egy államfő érkezne, gondolta Christine. Elszórakoztatta, hogy a nagyképű Aarons doktort, lám, egy nem kevésbé nagyképű ápolónő szolgálja ki. – Ez esetben – mondta fennhangon – megkérném, mondja még Mr. Wellsnek, hogy érdeklődtem utána, és délután benézek hozzá.

4.

A hoteltulajdonos szobájában lezajlott, sehová nem vezető beszélgetés után Peter McDermott csalódottan távozott. Mikor Aloysius Royce becsukta utána a lakosztály ajtaját, s Peter elfelé indult a tizennegyedik emeleti folyosón, az járt a fejében, hogy hiába, minden beszélgetése így végződik Warren Trenttel. Mint már annyiszor, most hevesen áhítozott nem több mint hat hónapi teljhatalom után.
A felvonó közelében megállt, s felhívta házi telefonon a recepciót, hogy megkérdezze, milyen szállást biztosítottak Mr. Curtis O'Keefe-nek és kíséretének. Két szomszédos lakosztályt a tizenegyedik emeleten, tájékoztatta a recepciós. Peter a személyzeti lépcsőn szaladt le kétemeletnyit, mert mint minden valamirevaló szálló, a St. Gregory tette, mintha nem lenne tizenharmadik emelete, tizennegyediknek nevezve a tulajdonképpeni tizenharmadikát.
A két lefoglalt lakosztálynak nyitva volt mind a négy ajtaja; ahogy Peter közeledett hozzájuk, porszívó vinnyogása ütötte meg a fülét. Két szobalány serénykedett odabent Mrs. Blanche du Quesnay, az éles nyelvű, kiváló hotelgazdasszony bíráló tekintetének tüzében. Szikra lobbant Mrs. Quesnay szemében, mikor meglátta a belépő Petert.
– Gondolhattam volna, hogy bebotlik ide valamelyikük, hogy lássa, el tudom-e végezni a munkám, mintha ugyan nem tudnám magam is, milyen fontos vendéget várunk, s hogy mi dukál az ilyennek.
Peter elvigyorodott. – Csigavér, Mrs. Q., maga Mr. Trent kért meg, hogy nézzek be. – Kedvelte ezt a középkorú, vörös hajú asszonyt, a legmegbízhatóbb részlegvezetők egyikét. A két szobalány is mosolygott; Peter rájuk hunyorított, és úgy folytatta: – Ha tudta volna Mr. Trent, hogy a maga személyes felügyeletével végzik a munkát, eszébe se jut, hogy ellenőriztesse.
– Mintha hájjal kenegetnének, biz' isten. Tudja, mit, ha elfogy a kenőszappan a mosodában, majd magáért küldetünk. – Röpke mosoly suhant át a gazdasszony képén, miközben szakavatott kézzel rázta föl a két hosszú kanapé párnáit.
Peter elnevette magát. – Megrendelték a virágot meg a gyümölcskosarat? – kérdezte aztán. Lehet, hogy torkig van a hotelmágnás az obligát gyümölcskosárral – minden szálloda ezzel tiszteleg a valóban fontos látogató előtt –, de nem kockáztathatjuk, hogy szemet szúrjon a hiánya, okoskodott magában McDermott.
– Már hozzák is – nézett föl párnái közül Mrs. du Quesnay, s némi éllel tette hozzá: – Bár ahogy hallom, Mr. O'Keefe a saját virágaival érkezik, és nem vázában hozza őket.
Peter tudta, mire céloz az asszony. Curtis O'Keefe ritkán indul útnak női kíséret nélkül, és a kíséret összetétele sűrűn változik. Diszkréten eleresztette a füle mellett a megjegyzést.
Mrs. du Quesnay rávillantotta pökhendi-eleven tekintetét: – Tessék csak, körül lehet nézni. Díjtalanul.
Mindkét lakosztályt alaposan kiglancolták, állapíthatta meg Peter. A franciás motívummal díszített fehérarany bútorzat leporolva, takarosan elrendezve. A hálókban és fürdőszobákban pedánsan hajtogatva a makulátlan vászonnemű; a mosdókagylók, a kádak csillogó szárazak, a WC-csészék kisikálva, fedelük lehajtva. Szikrát hányó tükrök, ablakok. A kombinált tv-rádiók és az összes lámpák üzemképesek. A légkondicionáló híven engedelmeskedik a termosztát jelzéseinek, a hőmérséklet kellemes 68 Fahrenheit-fok. Ezen már nincsen mit csiszolni, gondolta Peter, körültekintve a második lakosztályban is.
Ám akkor eszébe ötlött valami. Curtis O'Keefe, tudta, hírhedetten vallásos, egyesek szerint épp eleget fitogtatja is hitét. Mondják, ha szemet vet egy újabb szállodára, úgy fohászkodik érte Istenhez, mint a gyerek a karácsonyi ajándékáért; mások tudni vélik, tárgyalások előtt privát istentiszteleten vesz részt O'Keefe, kötelességtudó vezérkarával együtt. Egy ellenlábas hotelhálózat feje (jutott eszébe Peternek) rosszmájúan így nyilatkozott: Curtis minden alkalmat megragad, hogy imádkozhasson. Még a kisdolgát is térden állva végzi.
A gondolat arra indította Petert, hogy megnézze a két Gideon-bibliát, a hotelszobák e szabvány tartozékait. És roppantul örült, hogy megnézte.
A bibliák első lapja ugyanis – hosszabb használat után óhatatlanul ez történik – call-girlök telefonszámaival volt telefirkálva. Minden tapasztalt utazó tudja, efféle információt legelőször a Gideon-bibliában kell keresni. Peter félrevonta Mrs. du Quesnayt, és megmutatta neki a könyveket. Az asszony halkan csettintett. – Hát ezekre nemigen lesz szüksége Mr. O'Keefe-nek, igaz? Hozatok rögtön újakat.
Hóna alá kapva a bibliákat, kérdően nézett McDermottra. – Gondolom, Mr. O'Keefe rokon- és ellenszenvei nem lesznek közömbösek itt azoknak, akik meg akarják tartani az állásukat.
Peter megrázta a fejét. – Becsszóra nem tudom, Mrs. Q. Én is csak találgatok, éppúgy, mint maga.
Tudta, végigkíséri a gazdasszony kérdő tekintete, miközben távozik a lakosztályból, aminthogy azt is tudta, hogy Mrs. du Quesnay maga tartja el munkaképtelen férjét, jó okkal félti tehát az állását. Az asszony iránti meleg rokonszenvvel eltelve szállt be a felvonóba s vitette le magát a félemeletre.
Ha változik a hotel vezetése, elmélkedett Peter, a személyzet fiatalabb, talpraesettebb része valószínűleg maradhat. Legtöbbjük élni is fog a lehetőséggel, hiszen köztudott az O'Keefe-hálózatról, hogy jól bánik az alkalmazottakkal. Lesznek azonban bőséggel olyanok is, elsősorban az elkényelmesedettebbje közül, akik méltán aggódhatnak kenyerükért.
Mikor Peter McDermott az igazgatói iroda elé ért, Doc Vickery, a főmérnök lépett ki az ajtaján. Peter megállt és megszólította: – A négyes számú felvonóval bajok voltak az éjjel. Nem tudom, tud-e róla.
A főmérnök bosszúsan biccentette meg boltozatos, kopasz fejét: – Beteg dolog az már, mikor nincsen pénz egy gépszerkezet megjavítására.
– Hát olyan súlyos a helyzet? – Peter tudta, nemrég megnyirbálták a gépészet költségvetését, de hogy ez a liftekre is ilyen jelentősen kihasson, neki is új volt.
A főmérnök a fejét csóválta. – Ha azt kérdi, számíthatunk-e valami nagy balesetre, azt mondom, nem súlyos a dolog. A biztonsági berendezésekre úgy vigyázok, mint a szemem fényére. Kisebb üzemzavaraink azonban eddig is voltak, és bármikor jöhet egy nagyobb. Nem kell más, mint hogy elakadjon néhány órára egy-két felvonószekrény, és akkor aztán megnézheti magát a szálloda.
Peter bólintott. Ha ennél rosszabb nem történhet is, van épp elég ok az aggodalomra. – Mennyi pénzre lenne szüksége? – érdeklődött.
Vickery rápislantott vastag keretű pápaszeme fölött: – Százezer dollár elég volna kezdetnek. Azon a pénzen már ki lehet cserélni a felvonószerkezetek java részét, talán jutna belőle másra is.
Peter elfüttyentette magát.
– Megmondhatom magának – folytatta a főmérnök –, pompás dolog a jó gép. Olyan, mint az ember, mondhatni. Jó ideig többre képes, mint gondolnánk, és még aztán is el lehet foldozni-gányolni egy darabig. De van egy pont, amin aztán képtelenség túljutni, igyekezzék bármennyire is az ember – meg a gép.
Peternek még akkor is a főmérnök szavai jártak a fejében, amikor belépett a tulajdon irodájába. Ha egy egész szállodát tekintünk, annak vajon hol van ez a nulla pontja? A St. Gregoryé bizonyára odább van még, bár ami a jelenlegi vezetését illeti, az tán meg is haladta már.
Egy halomra való levél, feljegyzés, telefonüzenet várta az asztalán. A keze ügyébe eső első üzeneten ezt olvasta: Miss Marsha Preyscott viszonozta a hívását, és várja az 555-ös szobában. Csak most jutott eszébe Peternek, jobban utána akart nézni az 1126-27-esben történt eseményeknek.
No és még valami: hamarosan be kell néznie Christine-hez is. Több apró ügyben várja Warren Trent döntését, olyanokban, amelyekre nem akart szót vesztegetni a reggeli találkozón. Peter egyszer csak elvigyorodott, és emígy dorgálta meg magát: Ugyan, ne okoskodj. Látni akarod és kész. No és miért ne?
Míg azon tépelődött, mihez is fogjon először, felcsörgött a telefon. A recepció jelentkezett: – Gondoltam, nem árt, ha szólok. Épp az imént jelentkezett be Mr. Curtis O'Keefe.

5.

Curtis O'Keefe úgy tört előre a nyüzsgő, visszhangos előcsarnokban, mint egy almába fúródó nyílhegy. Az alma mellesleg rothadóban van egy kissé, gondolta kritikusan. Tapasztalt hotelszakember-tekintete menet közben is felcsípte az áruló jeleket. Apró jelek, de annál jellemzőbbek: ottfelejtett újság egy karosszékben, fél tucat cigarettavég a felvonó előtti hamutálban, hiányzó gomb egy londiner egyenruháján, két darab kiégett körte a mennyezetcsillárban. A St. Charles Avenue felőli bejáratnál az egyenruhás köszönőember egy újságárussal trécsel, a szállóvendégek kénytelen-kelletlen kerülgetik őket. Emitt meg egy idősebb ügyvezető-helyettes lesütött szemmel mélázik az asztalánál.
Az O'Keefe-hálózat üzemegységeiben – ha egyáltalán elképzelhető, hogy ennyi apró hiba egybeessék – nem késne a megtorlás, szigorú fejmosások, tán egy-két felmondás formájában. No de a St. Gregory nem az enyém, gondolta O'Keefe. Egyelőre még nem.
A recepció felé közeledett, karcsú, jól fésült, hat láb magas, csupa elegancia férfi, kifogástalanul vasalt sötétszürke öltönyében, táncos-könnyed, már-már kényeskedőnek tűnő léptekkel. Ez utóbbi valódi O'Keefe-specialitás volt, így mozgott a kézilabdapályán, amelyet gyakran látogatott, a táncteremben, de a Fogadós IV. nevű óceánjáró jachtja fedélzetén is. Rugalmas atlétateste volt legfőbb büszkesége ötvenhat évének, melynek során a maga erejéből emelkedett fel az alsó középosztálybeli névtelenségből, s lett az ország egyik leggazdagabb – és legnyughatatlanabb – embere.
A márványlapos pultnál a recepciós alig is nézett rá, úgy tolta elébe a bejelentkezési űrlapot. A szállodás oda se hederített.
– O'Keefe a nevem – jelentette ki nyugodt-határozottan. – Két lakosztályt foglaltam, egyet magamnak, egyet Dorothy Lash névre. – Szeme sarkából akkor látta meg az előcsarnokba belépő Dodót: csupa láb és mell, nemiséget sugárzó szexrakéta. Mint rendesen, most is elakadó lélegzettel néztek utána a férfiak. O'Keefe azzal hagyta kinn a kocsinál, hogy ügyeljen a poggyászra. Dodó élvezte az efféle megbízatást, ennél bonyolultabb agymunkára nemigen volt képes.
O'Keefe szavainak hatása fölért egy célba csapó gránátéval.
A recepciós megrezzent, és kihúzta magát. A hűvös, szürke szempár vesékig ható sugarában aggályos tisztelettudássá vedlett az iménti közönyössége. Ideges mozdulattal kapott a nyakkendőjéhez.
– Megbocsásson, uram, Mr. Curtis O'Keefe-hez van szerencsénk?
A szállodás bólintott, s arcára kiült az a magabízó félmosoly, mely olyan jóságosan kelleti magát az Én vagyok az ön házigazdája című könyvecske félmilliónyi példányán, s ott található az O'Keefe-hotelhálózat valamennyi szobájában. (Ezt a könyvet az Ön szórakoztatására nyomattuk. Ha magával kívánja vinni, kérjük, jelezze a recepción, és 1,25 dollárt írunk a számlájához.)
– Igen, uram. Készen várják a lakosztályok, uram. Ha várna egy pillanatot...
Míg a recepciós a könyveiben lapozgatott, O'Keefe hátrébb lépett a pulttól, hogy helyet adjon az újonnan érkezőknek. Egy perce még alig volt forgalom a recepciónál, de most valósággal megrohanták, már ahogy lenni szokott a szállodák életében. Odakinn, a fényes meleg napsütésben reptéri buszok és taxik ontották az utasokat, akik – mint O'Keefe – a reggeli New York-i lökhajtásossal utaztak délre. Lám, kongresszusi vendégek gyülekeznek, gondolta O'Keefe, meglátva az előcsarnok boltozatos mennyezete alá kifeszített vásznat:

ÜDVÖZÖLJÜK AZ AMERIKAI
FOGÁSZKONGRESSZUS
KÜLDÖTTEIT

Melléje lépett Dodó, akinek, mint oltárszolgák egy istennő mögött, megrakott londinerek jártak a nyomában. A nagy, konya karimájú kalap alól elővillant hamvasszőke haja, csecsemőkék szeme tágra nyílva tekingetett elő gyermekien tökéletes arcából.
– Curtie, azt mondják, egész csomó fogorvos szállt meg itten.
– Jó, hogy mondod – viszonozta szárazon a férfi. Különben észre sem vettem volna.
– Talán megcsináltathatnám azt a tömést. Régóta akarom már, de valahogy mindig...
– Dodó, ezek itt a saját szájukat fogják kinyitni, nem másokét.
Dodó meglepett képet vágott, mint máskor is, ha nem értette, amit meg kellett volna értenie. Az O'Keefe-hálózat egyik szállodaigazgatója, nem tudván, hogy a főnöke is hallja, nemrég így nyilatkozott Dodóról: A csöcsében hordja az a nő az eszét, csak az a baj, hogy nincs összeköttetés a kettő között.
O'Keefe bölcsen tudta, ismerősei nem értik, miért éppen Dodót választotta útitársul, amikor ezzel a vagyonnal és ezekkel az összeköttetésekkel – ésszerű határok között – szinte bárkit kiválaszthatott volna. De hát nem tudhatják, és ha sejtik is, jócskán alábecsülik, mire képes ez a lány, micsoda eszeveszett érzékiséget tud felkorbácsolni vagy éppenséggel lassú, huzamos izzásban tartani, már ahogy O'Keefe pillanatnyi gusztusa megköveteli. Ami pedig Dodó jámbor ostobaságát és lépten-nyomon elkövetett tapintatlanságait illeti, azok csak másokat zavarnak, a hotelmágnást egyszerűen elszórakoztatják – talán azért, mert belefáradt, hogy örökké éber-éles elmék forgolódjanak körülötte, olyanok, akik lépést akarnak tartani az ő nem mindennapi eszével. Mindazonáltal előbb-utóbb Dodót is talonba fogja tenni. Majdnem egy éve szerepel már a leltárban, hosszabb ideje, mint elődeinek többsége. A Hollywood-galaxisból bármikor ki lehet szemelni egy újabb csillagocskát. No persze, illendőképp gondoskodni fog Dodóról, kerít neki egy-két filmszerepet, semmi az, az ő befolyásával, és ki tudja, még a végén sztár is lehet belőle. Az arca, az alakja megvan hozzá. Vannak, akik pusztán ezekkel a kellékekkel is messzire jutottak.
A recepciós visszajött a pulthoz. – Minden rendben, uram.
Curtis O'Keefe bólintott. És a kis processzió, a hirtelenjében előkerült Herbie Chandler vezetésével, beszállt a várakozó felvonóba.

6.

Nem sokkal azután, hogy Curtis O'Keefe-et és Dodót felkísérték lakosztályaikba, Julius "Sperhakni" Milne is elfoglalta szobáját a St. Gregoryban.
Sperhakni 10.45-kor telefonált a Moisant repülőtérről, a szálloda közvetlen vonalán (Díjmentesen beszélhet New Orleans legjobb szállodájával), hogy megérdeklődje, fenntartották-e a néhány nappal korábban, városközi telefonon rendelt szobáját. Minden rendben, nyugtatták meg, és ha lesz szíves befáradni a városba, haladéktalanul el tudják szállásolni.
Mivel Sperhakni, csak néhány perce döntött úgy, hogy a St. Gregoryban száll meg, őszintén megörült, noha meg nem lepődött, hiszen jó előre szobát foglalt New Orleans minden nagyobb szállodájában, természetesen más-más néven. A St. Gregoryban mint "Byron Meader" foglalt szobát; egy újságból vette a nevet, melynek jogos tulajdonosa egy nagy lóversenynyeremény okán került a lapba. Ez pedig jó ómen, és ha valaki, hát Sperhakni sokat adott az effélére.
Sperhakni nem szokott csalatkozni az előjelekben. A legutóbbi tárgyalásán történt például: alighogy bűnösnek vallotta magát, egy napsugár pásztázta végig a bíró pulpitusát, és nesze! könyörületes három évet kapott mindössze, mikor legalább ötre számított. Ugyancsak az előjeleknek köszönhette, hogy a vallomását és az ítéletet megelőző időkben olyan jól boldogult a munkájával is. Azért hatolhatott be éjszakánként olyan könnyen – és olyan gyümölcsözően – különböző detroiti szállodai szobákba, mert – mint utólag kielemezte – mindegyiknek a számában ott volt a kettes, Sperhakni szerencseszáma. Csak az utolsóból hiányzott ez a megnyugtató számjegy: ennek a szobának a lakója fölébredt és sikítozni kezdett, épp mikor a nercbundáját gyömte Sperhakni egy bőröndbe; a hölgy pénze és ékszerei már ott lapultak Sperhakni előrelátón öblösre szabott kabátzsebében.
Tömény balszerencse volt, melyben nyilván a számszituáció is közrejátszott, hogy egy hotelhekus meghallotta a sikítást, és azonnal akcióba lépett. Sperhakni egy filozófus nyugalmával fogadta az elkerülhetetlent, még a máskor oly meggyőző magyarázattal sem állt elő, hogy mit is keres a más szobájában. A kockázatot, gondolta, vállalnia kell mindenkinek, aki ebben a nagy kézügyességet igénylő szakmában dolgozik, még ha olyan különlegesen képzett szakember is, mint ő. Most azonban, leülvén büntetését (melyet jó viselkedése jutalmául megharmadoltak) s maga mögött tudván egy sikeres tíznapos Kansas City-beli portyát, várakozással tekintett elébe ennek a gyümölcsözőnek ígérkező New Orleans-i két hétnek.
A kezdet nem is volt rossz.
Kevéssel fél nyolc előtt érkezett meg a Moisant repülőtérre; az éjszakát egy olcsó motelban töltötte a Chef Menteur autópálya mentén, s onnan autózott át reggel a reptérre. Szépséges, modern épület, gondolta elégedetten, üveges-krómos csoda, sok-sok hulladékgyűjtővel, ami Sperhakni tervei szempontjából egyáltalán nem volt közömbös.
Egy márványtábla arról tudatta, hogy a repülőteret John Moisant-ról nevezték el, a repülés New Orleans-i úttörőjéről. Örömmel nyugtázta, hogy az aviatikus nevének kezdőbetűi megegyeznek az övéivel. Jó jel. De jó is lenne valami nagy, mennydörgő lökhajtásos géppel érkezni ide, gondolta. Nem is olyan reménytelen, megtörténhet a közeljövőben, ha a dolgok eztán is olyan jól mennek, mint a legutóbbi szerencsétlen közjáték előtt, mely egy időre megfosztotta mestersége gyakorlásától. Sperhakni valóban gyorsan regenerálódott, noha mostanában habozott egy kevéssé olyan esetekben is, amelyeket régebben hűvösen, szinte közönyösen intézett volna el.
No de mi sem természetesebb. Ha megint rajtaveszt, tíztől tizenöt évig terjedhető büntetésre számíthat, és azt már nehéz lenne elviselni. Ötvenkét esztendős lévén, nem sok ideje maradna utána.
Feltűnés nélkül, de annál éberebben kószált a reptér épületében, szikár termetén jól szabott öltöny, a hóna alatt összehajtott újság. Jómódú üzletembernek nézhette akárki, nyugodt volt és magabiztos, csak a tekintete járt szakadatlan, a korán kelő utasokat fürkészte, akiket a belvárosi szállodák mikrobuszai meg a taxik ontottak a reptéri állomásépületbe. Az észak felé indulók első reggeli rohama, és eléggé népes, hiszen a United, a National, az Eastern és a Delta szinte egy időben indította gépeit New York, Washington, Chicago, Miami, Los Angeles felé.
Sperhakni két ízben is figyelmes lett annak a kezdetére, amit várt, de az események mindkét alkalommal megragadtak a kezdetnél. Két férfit látott meg, akik jegyért vagy pénzért nyúlva a zsebükbe, a tévedésből náluk maradt szállodai szobakulcsot húzták elő. Az első pasas vette a fáradságot, hogy keressen egy postaládát, és abba dobja a kulcsot, a kulcskarikán lévő műanyag táblácska utasítása szerint. A második a jegypénztárosnak adta át a kulcsát, s a pénztáros a kasszafiókba tette, föltehetőleg azért, hogy visszajuttassa a szállodának.
Csalódást okozott tehát mind a két közjáték, de Sperhakni szokva volt hozzá. Tovább figyelt. Türelmes ember volt, tudta, előbb-utóbb bekövetkezik, amit vár.
Türelme tíz perccel később csakugyan rózsát termett.
Egy pirospozsgás, kopaszodó, nagykabátos férfi, degesz légitáskával és fényképezőgéppel a nyakában, útban a felszállópálya felé megállt egy újságosbódé előtt. Mikor fizetni akart, ingerült horkantással fedezte fel markában a szobakulcsot. Vékony, jámbor felesége megjegyzésére hangos "nincs arra idő!"-vel válaszolt. Sperhakni közelebb nyomult. Pompás! Továbbhaladtukban a férfi egy hulladékgyűjtőbe pottyantotta a kulcsot.
A többi már rutinfeladat volt Sperhakninak. A hulladékgyűjtőhöz ódalogva beledobta az újságját, majd mint aki mást gondol, visszalépett, és a gyűjtőbe kukkantva az újsággal együtt a kulcsot is kihalászta. Néhány perccel később a férfimosdó magányában olvashatta, hogy a St. Gregory Hotel 641-es szobájának a kulcsát birtokolja.
Félóra múltán – már csak így van ez, ha egyszer megtörik a jég – hasonló sikerrel végződött egy hasonló közjáték. Ez a kulcs is a St. Gregoryé volt, s ez késztette Sperhaknit arra, hogy megtelefonálja érkezését a szállónak. Úgy döntött, nem üti tovább a vasat, befejezi a reptéri vadászatot. Kezdetnek ez sem rossz, este majd a vasúti pályaudvaron áll lesbe, egy-két nap múlva újra megpróbálkozhat a reptérrel. Szállodakulcsot más módon is szerezhet; az elmúlt éjjel Sperhakni is élt ezzel a módszerrel.
Nem véletlen, hogy évekkel ezelőtt egy New York-i ügyész megjegyezte a tárgyaláson: – Tisztelt bíróság, ennek az embernek az ügyeiben mindig kulcsok játsszák a kulcsszerepet. Meg kell mondjam, én egy ideje már csak Sperhakni Milne-nak nevezem magamban.
Az elnevezést átvették a rendőrségi jegyzőkönyvek, rajta is ragadt Milne-on olyannyira, hogy ma már ő is így nevezi magát, nem kis büszkeséggel. Büszkesége abból a tények érlelte tapasztalatából adódik, hogy jó dolog kulcsot keríteni – szinte mindegy is, hogy mihez való kulcsot –, megéri az időt, a türelmet, a fáradságot.
Sperhakni, a kulcsspecialista olyan emberekre alapozta speciális kulcsszerzési módszerét, akik közönyösek a szállodai szobakulcsok sorsa iránt. Ezek az emberek – Sperhakni régtől megtanulta – állandó fejfájást okoznak minden szállodásnak. Amikor a távozó vendég kiegyenlíti számláját, le kell adnia a szobakulcsát is. Ez az elmélet. Gyakorlatilag azonban igen sokan felejtik zsebükben vagy az erszényükben a kulcsot. A lelkiismeretes feledékenyek mármost postaládába dobják a náluk maradt kulcsot; a St. Gregory nagyságrendjébe tartozó nagy szállodák heti ötven vagy még több dollárt is fizetnek a postának a kulcsok visszaszolgáltatásáért. De vannak olyanok is, akik megtartják vagy egyszerűen elhajítják a kulcsot.
Ezeknek az utóbbiaknak köszönhetik a Sperhakni-féle hivatásos szállodai tolvajok a kenyerüket.
Sperhakni a repülőtérről elment egy parkolóba, s beült ötesztendős Ford szedánjába, amelyet használtan vett Detroitban, s Kansas City érintésével hajtott New Orleansba. Ideális kocsi volt a maga mindennapiságában: unalmas-szürke, sem túl új, sem túl régi, senkinek a szeme meg nem akad rajta. Csak a michigani rendszámtábla aggasztotta egy kissé Sperhaknit rikító zöld-fehér színösszetételével. New Orleansban nem szokatlan a más államból való rendszám, Sperhakni mégis boldogabb lett volna e nélkül a kis különlegesség nélkül. Megfordult az is a fejében, hogy hamis Louisiana-beli rendszámtáblát tesz fel, de úgy ítélte meg, túl nagy lenne a rizikó, s egyébként is volt annyira dörzsölt, hogy ne merészkedjék túl messzire a maga szakterületén kívül.
A motor hál' istennek egy pöccintésre indult, és egészségesen duruzsolt: maga Sperhakni szabályozta be – állami költségen tanulta meg a mesterséget egy régebbi szabadságvesztése idején.
A városba vezető tizennégy mérföldes úton mindvégig lelkiismeretesen megtartotta a sebességkorlátozásokat. Egyenest a St. Gregorynak tartott, a terepet földerítette még az előző nap. A Canal Streeten parkolt le, néhány saroknyira a szállodától. Kivette két bőröndjét, a többi poggyászt a motelban hagyta, ahol többnapi szállást fizetett ki jó előre. Nem olcsó mulatság két szállást fizetni, de megéri. A motelban fogja tárolni, amire a szállóban tesz szert; végszükségben gond nélkül ott is hagyhatja a holmit, mert volt esze, hogy személyes tárgyakat, melyek alapján ráismerhetnének, ne tartson a motelban. A motelszoba kulcsát, fáradságot nem kímélve, a Ford légszűrőjébe dugta el.
Magabiztosan lépett be a St. Gregory előcsarnokába, bőröndjeit a kapus gondjaira bízva. B. W. Meader néven jelentkezett be, lakóhelyéül a Michigan-beli Ann Arbort jelölte meg. A recepciós, szeme lévén a jól szabott ruhákra meg a bizalomgerjesztő ábrázatokra, tiszteletteljesen tárgyalt vele, s a 830-as szobát adta neki. Sperhakni megelégedéssel nyugtázta, hogy immár három idevalósi kulcs van a birtokában – a szálloda csak egyről tud, a másik kettőről nem.
A 830-as szoba, ahová néhány perccel később belépett a londiner kalauzolásával, ideálisnak tetszett. Tágas volt és kényelmes, és ami a fő, az ajtótól néhány yardnyira nyílt a személyzeti lépcső.
Magára maradván gondosan kicsomagolt. Úgy döntött, alszik egyet, hogy kipihenten kezdhesse felelősségteljes éjszakai munkáját.

7.

Mikorra Peter McDermott leért a hallba, Curtis O'Keefe már elfoglalta lakosztályait. Peter úgy döntött, nem megy utána; túl sok figyelmesség éppannyira zavarhatja a vendéget, mintha túl keveset kapna belőle. A hivatalos üdvözlés egyébként is Warren Trent dolga ebben az esetben; így aztán Peter, meggyőződvén róla, hogy értesítették a szállótulajdonost O'Keefe megérkeztéről, elment az 555-ösbe, hogy megnézze, mi van Marsha Preyscott-tal.
– De jó, hogy megjött – fogadta a lány az ajtóban. Már azt hittem, meg se akar nézni.
Ujjatlan, barackrózsaszín ruhát viselt, nyilván reggel hozatta hazulról. A ruha lágyan simult testéhez. Hosszú, fekete haja kibontva verte a vállát, ellentéteként az esti bonyolult, noha zilált hajviseletének. Volt valami egyedi módon izgató, mondhatni lélegzetállító a lány félig asszonyi, félig gyermeki lényében.
– Csak azt sajnálom, hogy előbb nem jöhettem – mérte végig elismerően Peter. – Látom, kihasználta az időt.
Marsha elmosolyodott. – Gondoltam, szüksége lehet a pizsamájára.
– Különleges esetekre való csak, mint ez a szoba is. Ritkán használom.
– A szobalány is ezt mondta, így aztán – folytatta Marsha –, ha nem bánja, maradnék még legalább egy éjszakára.
– Ó. Szabad kérdeznem, miért?
– Nem is tudom. – Marsha habozva tekintett a férfi szemébe. – Talán azért, mert ki akarom heverni a tegnapiakat, és ez a hely látszik a legalkalmasabbnak. – Csak magának vallotta be, hogy igazában fél visszatérni az üresen kongó, tágas Garden District-i palotába.
Peter némi kétséggel biccentett. – Hogy érzi magát?
– Jobban már.
– No, ennek örvendek.
– Az efféle élményen nem egykönnyen teszi túl magát az ember – vallotta meg Marsha. – De hiszen elég nagy szamár voltam, hogy egyáltalán idejöttem. Ahogy maga is mondta.
– Én ilyet nem mondtam.
– Nem, de gondolta nyilván.
– Ha gondoltam is, emlékeznem kellett volna, hogy mindnyájan kerülhetünk hasonlóan nehéz helyzetbe. Csönd lett. – Üljünk tán le – javasolta kisvártatva Peter.
Miután kényelembe helyezkedtek, ismét Peter szólalt meg: – Azt reméltem, elmeséli, hogy is kezdődött ez az egész.
– Tudom – mondta Marsha, és azzal az egyenességgel, amelyhez lassacskán hozzászokott Peter, hozzátette: – Csak azt nem tudom, elmondjam-e.
Az este, gondolta Marsha, minden más érzést elnyomott a megrázkódtatás, a sértett büszkeség meg a fizikai kimerültség. A megrázkódtatás és a kimerültség már a múlté, a büszkesége pedig talán kevésbé szenvedne a hallgatástól, mint a panaszkodástól. Meg aztán az is valószínű, hogy a józan nappali fényben Lyle Dumaire és pajtásai sem igen fognak dicsekedni éjszakai hőstettükkel.
– Ha hallgatni akar, persze nem erőltethetem – jegyezte meg Peter. – Emlékeztetnem kell azonban, hogy az emberek, ha büntetlenül megúsznak valamit, újra fognak próbálkozni – ha nem magával, hát mással. Némi zavar volt a tekintetében, mikor folytatta: – Nem tudhatom, barátai voltak-e vagy sem azok a tegnap esti férfiak. De még ha azok voltak is, semmi értelmét nem látom, hogy fedezzük őket.
– Barátom volt az egyikük. Legalábbis azt hittem.
– Barát vagy sem – makacskodott Peter –, az a lényeg, amit tenni akartak, és meg is tették volna, ha Royce be nem botlik. És ami még fontosabb, mikor meleg lett a helyzet, elinaltak, mint a patkányok, cserbenhagyva magát.
– Az este – szólalt meg habozva Marsha – mintha azt mondta volna, kettőnek tudja a nevét.
– A szobát Stanley Dixon nevére vették ki. Tudom Dumaire nevét is. Ők voltak azok?
A lány bólintott.
– Ki volt a vezér?
– Dixon... azt hiszem.
– Nos, mondja el nekem az előzményeket. 
Marsha rájött, hogy bizonyos értelemben kivették a kezéből a kezdeményezést. Megérezte, fölébe kerekednek. Újfajta élmény volt, s maga is meglepődött, mennyire nincs ellenére. Engedelmesen leírta hát az eseményeket, kezdve a táncteremből való távoztán, s Aloysius Royce olyigen üdvös betoppantán végezve.
Mindössze kétszer szakították félbe. Látta-e azokat a nőket a szomszéd szobában, akikre Dixon meg a többiek céloztak? Látott-e valakit is a hotelszemélyzet közül? Marsha Preyscott mindkét kérdésre tagadólag rázta meg a fejét.
Végül szükségét érezte, hogy többet is mondjon a kérdezettnél. Talán meg sem történik ez az egész, mondta Marsha, ha nem a születésnapja van történetesen.
– Tegnap lett volna a születésnapja? – kérdezte meglepetten Peter.
– A tizenkilencedik.
– És egyedül volt?
Most, hogy annyi mindent elmondott már, nem látta értelmét, hogy megálljon. Elmondta hát a római telefonhívást, beszélt a tulajdon csalódottságáról apja távolmaradása miatt.
– Hát sajnálom – mondta a férfi. – Ez bizony részben érthetőbbé teszi a történteket.
– Soha-soha meg nem történik még egyszer.
– Afelől bizonyos vagyok. – Peter hivatalosabb hangra váltott: – Most pedig hasznát szeretném venni annak, amit elmondott.
– Mi módon? – kérdezte nem minden szorongás nélkül Marsha.
– Behívatom a szállóba azt a négy pasast, Dixont, Dumaire-t meg a másik kettőt. Elbeszélgetek velük.
– Úgyse fognak eljönni.
– Dehogynem. – Peter tudta már, miért olyan bizonyos benne.
Marsha még egyre nyugtalankodott: – De akkor egy csomóan meg fogják tudni, nem?
– Megígérhetem, a beszélgetés után még kevesebb lesz a valószínűsége, hogy valaki is elkottyantja magát.
– Hát jó – egyezett bele Marsha. – És köszönet mindenért, amit tett. – Marsha különös, szédülésszerű megkönnyebbülést érzett.
Hát ez könnyebben ment, mint vártam, gondolta Peter. Most, hogy megkapta az információt, minél hamarébb használni is akarta. Maradni kell még egy kicsit azért, gondolta, fel kell oldani a lány szorongását. – Valamit még meg kell magyaráznom, Miss Preyscott mondta.
– Hívjon csak Marshának.
– Oké. Én meg Peter volnék. – Ennyi bizalmasság még elmegy, gondolta, noha tudta, vezető beosztású szállodai dolgozóknak nem ajánlatos, hacsak nem valóban közeli ismerősökkel.
– Tudja, Marsha, a szállodák sok minden fölött szemet hunynak. De mikor ilyesmi történik, nem ismerünk pardont. Ez áll az alkalmazottainkra is, amennyiben kiderül, hogy részük volt az eseményekben.
Ebben az egy kérdésben, mivel a hotel jó híre forog kockán, Peter tudta, teljes mértékben számíthat Warren Trent támogatására is. Bármit tesz is Peter – föltéve, hogy bizonyítani tudja a tényeket, a szállótulajdonos helyeselni fogja.
Peter érezte, megbeszélték, amit lehetett. Fölállt, és az ablakhoz sétált. Odalent a Canal Street mozgalmas hétköznap délelőttje zajlott. Mind a hat forgalmi sáv járművel zsúfolva, a forgalom meg-meglódult, lelassult, a járdán bevásárlók tolongása. Légkondicionált távolsági buszok siklottak a pálmával szegett középső bulváron, alumíniumkarosszériájukon csillámlott a napfény. A pálmák alatt átutazók csoportjai álldogáltak. Már megint bojkottálnak egy üzletet, vette észre hirtelen. EZ A BOLT DISZKRIMINÁL. NE TÁMOGASSÁTOK, tanácsolta egy tábla a sok közül, hordozóik kimért léptekkel rótták a járdát a gyalogosok sürgő áradatában.
– Maga új fiú itt New Orleansban, ugye? – lépett melléje Marsha. Gyöngéd, édes illat csapott a férfi orrába.
– Hát meglehetősen. Szeretném is jobban megismerni.
– Én aztán jól ismerem a helyi történelmet – mondta hirtelen támadt lelkesedéssel Marsha. – Nem akarná, hogy körülvezessem?
– Őőőő... vettem egypár könyvet. Időm nincs, az a helyzet.
– Azokat később is elolvashatja. Jobb, ha előbb látja az ember a dolgokat, s csak aztán olvas róluk. Arról nem beszélve, hogy mennyire szívesen tennék valamit, amivel a hálámat...
– Ugyan már, miket beszél.
– No de ha szeretném mégis... Kérem szépen! – tette a kezét Marsha a férfi karjára.
– Az ajánlat, minek tagadjam, csábító – mondta Peter, azon rágódva, nem ostobaság-e, amit művel.
– Na, pompás. Akkor hát megegyeztünk. Vacsorát adok holnap este. Afféle régimódi New Orléans-i estére tessék számítani. Utána, ha úgy tetszik, beszélhetünk történelemről is.
– Hóha-hó! – tiltakozott a férfi.
– Úgy értsem, foglalt a holnap estéje?
– Hát nem éppen.
– Akkor megegyeztünk ebben is – szögezte le Marsha.
Peter ingadozott. Barátságot kezdeni egy fiatal lánnyal, aki vendége a szállodának, tudta, nem veszélytelen. De már döntött is: bárdolatlanság lenne visszautasítani a meghívást. Egyébként is, mi van abban, elfogadni egy vacsorameghívást. Lesznek ott mások is elvégre. – Eljövök, ha megtesz valamit a kedvemért mondta ki.
– Micsodát?
– Menjen haza, Marsha. Most. Menjen szépen. Egymásba kapcsolódott a tekintetük. Peterbe megint beléhasított a lány törékeny fiatalsága.
– Hát jó – mondta Marsha. – Ha maga mondja.

Peter McDermott gondolatokba merülve lépett be néhány perccel később félemeleti irodájába. Hogyan lehet, gondolta, hogy egy ilyen fiatal teremtéssel – aki ráadásul, mondhatni, aranykanállal a szájában született ennyire ne törődjenek? Még ha az apja külföldön van is, s az anyja megugrott (épp eleget hallott Mrs. Preyscott sorozatos válásairól), hihetetlen, hogy nem gondoskodtak a kislány védelméről. Ha én lennék az apja, gondolta ... vagy mondjuk a bátyja...
Flora Yates, Peter szeplős-csúnyácska titkárnője szakította félbe a gondolatsort. A lány tömzsi ujjai, melyek káprázatos sebességgel szoktak táncolni az írógép billentyűzetén, most egy ívnyi telefonüzenetet szorongattak. – Sürgős is van köztük? – mutatott Peter a papírra.
– Akad. Ma délutánig ráérnek azért.
– Hadd lássuk. Kértem a számfejtést, küldjék át az 1126-27-es szoba számláját. Stanley Dixon nevén volt a szoba.
– Itt van ni – ásott elő Flora egyet az asztalon tornyosuló dossziék közül. – Csatolták hozzá az asztalosműhely kárbecslését is. Összesítettem a kettőt.
Peter átfutotta a számlákat. A szobaszámla, melyen több szobai szolgálat díja is föl volt tüntetve, hetvenöt dollárra rúgott. Az asztalos száztíz dollárra becsülte a kárt. Peter felmutatta a számlát: – Kerítse meg nekem ennek a címnek a telefonszámát. Az apja nevén lesz, gondolom.
Az íróasztalon; összehajtogatott napilap hevert, a Times-Picayune reggeli száma. Míg Flora odakint foglalatoskodott, Peter szétnyitotta, és szinte rákiabált a vastag betűs cím. Immár két halálos áldozata van a tegnap esti cserbenhagyásos gázolásnak. A halott gyermek anyja is meghalt a kórházban, a kora reggeli órákban. Peter gyorsan átfutotta a sorokat, amelyek csak megerősítették, amit a rendőrtől tudtak meg Christine-nel az útlezárásnál. "Ez idáig nincsen biztos nyomravezetője a gázoló járműnek és utasainak. A rendőrség azonban hitelt ad egy meg nem nevezett szemtanúnak, aki szerint »egy alacsony, igen gyorsan száguldó fekete kocsi« hagyta el a helyszínt néhány másodperccel a baleset bekövetkezte után." A városi és az állami rendőrség, fűzte hozzá a Times-Picayune, államszerte keresteti a leírásnak megfelelő, valószínűleg sérült gépkocsit.
Vajon Christine olvasta-e már az újságot, tűnődött el Peter. Erősen foglalkoztatta az eset, hiszen ők is ott jártak a tragédia színhelyén.
Flora visszajött a kért telefonszámmal, és ez visszaterelte Peter gondolatait a közvetlen teendőkre.
Félretolta az újságot, és maga tárcsázta fel a számot a közvetlen városi vonalon. – Dixon-rezidencia – jelentette egy mély zengésű férfihang.
– Mr. Stanley Dixonnal szeretnék beszélni. Otthon van?
– Szabad kérdeznem, ki keresi, uram?
Peter megmondta a nevét. – A St. Gregory Szálló – tette hozzá.
Szünet, ráérősen távolodó, majd közeledő léptek.
– Sajnálom, uram, az ifjabb Mr. Dixon nem jöhet a telefonhoz.
Peter hangjának éle lett: – Mondja meg neki a következőt. Ha nem hajlandó a telefonhoz jönni, egyenesen az apját fogom hívni.
– Talán az lesz a legjobb...
– Elég. Mondja meg neki, amit üzentem.
Szinte hallható tétovázás a vonal túlfeléről. Aztán Rendben, uram. – Ismét távolodó léptek.
Kattant a készülék. Mogorva hang: – Stan Dixon. Mi ez a felhajtás?
– A felhajtás a tegnap éjszaka történtekkel kapcsolatos – felelt nyersen Peter. – Meglepi?
– Kicsoda maga?
Peter elismételte a nevét. – Miss Preyscott-tal már beszéltem. Most magával fogok.
– Velem beszél. Teljesedett az óhaja.
– No nem így. Az irodámban fogunk beszélgetni, a szállodában. – Peter eleresztette a füle mellett az ingerült felkiáltást. – Holnap négykor, a másik hárommal együtt. Maga szól nekik, világos?
A válasz gyors volt és goromba. – Naná, hogy szólok. Akárki is maga, barátocskám, nem más, mint egy hotelpatkány. Maga nekem nem dirigál. És jó lesz, ha vigyáz a szájára, mert a faterom ismeri Warren Trentet.
– Csak hogy tájékoztassam: megbeszéltem az ügyet Mr. Trenttel. Engem bízott meg a továbbiakkal, az is tőlem függ, hogy indítunk-e vagy sem bűnvádi eljárást. De megmondhatom Mr. Trentnek, hogy maga inkább az édesapját is belekeverné az ügybe. Itt fogjuk folytatni, rendben?
– Várjon már! – Ziháló lélegzetvétel, aztán észrevehetően kevésbé ellenségesen: – Holnap négykor van egy előadásom.
– Mulassza el – javasolta Peter –, a többiekkel együtt. Az irodám a félemeleten van. El ne felejtse: pontban négykor.
Mikor visszatette a kagylót, azon kapta magát, hogy kíváncsian várja a másnapi találkozót.

8.

A reggeli újság lapjai szerteszórva hevertek a croydoni hercegnő ágyán. Szinte betűről betűre végigböngészte a híreket, s most párnáira dőlve keményen gondolkozott. Tudta, soha még ennyire nem volt szükség az eszére, a találékonyságára.
Az ágy melletti asztalkán tálca, a reggeli romjaival. A hercegnő még ilyen válságos időkben is kiadós reggelit fogyasztott. Ez a szokása a gyerekkorában gyökeredzett; Fallingbrook Abbeyben, a családi birtokon járták ilyen többfogásos, bőséges reggelik, melyeket legtöbbször friss tempójú sétalovaglás előzött meg a környező dombokon.
A herceg egyedül fogyasztotta el reggelijét a nappaliban, s csak néhány perce tért vissza a hálószobába. Az újságot, amint meghozták, ő is mohón végigolvasta, s most nyughatatlanul rótta a szobát a pizsama fölé húzott skarlátvörös házikabátjában, olykor-olykor végiggereblyézve kócos haján.
– Maradj már békén, az isten szerelmére! – Felesége hangjából kicsendült a mindkettejüket őrlő feszültség. Mit parádézol itt nekem, mint valami ascoti csődör!
A herceg feléje fordult, arcán kétségbeesett barázdák a ragyogó reggeli fényességben. – Mi a nyavalyát segít már itt a fejtörés? Attól ugyan semmi meg nem változik.
– A gondolkodás igenis segít, föltéve, ha eleget és helyesen gondolkodunk. Épp ettől sikerülnek bizonyos embereknek a dolgok, másoknak meg nem.
A férfi újfent a hajába túrt. – Ma sem rózsásabb a helyzet, mint tegnap este – vélte.
– De legalább nem is rosszabb – mondta józanul a hercegnő –, és már ez is valami. Itt vagyunk, és ez idáig nem zaklatott senki.
A herceg csüggedten rázogatta a fejét. Nem sokat aludt az éjjel. – Na és akkor mi van?
– Nézetem szerint idő kérdése az egész. És az idő nekünk dolgozik. Minél tovább nem történik semmi Félbeszakította magát, majd lassan, eltűnődve folytatta: – Az kéne most, de nagyon, hogy valami módon rád tereljük a figyelmet. És akkor ennek fényében az a másik dolog annyira elképzelhetetlennek tűnne, hogy fel se merülne senkiben.
Akárha titkos megegyezéssel, az előző esti összetűzésükre még csak nem is céloztak.
A herceg ismét járkálni kezdett. – Hát ennek csak egy módja lenne, az, ha megerősítenék a washingtoni kinevezésemet.
– Pontosan.
– Csakhogy azt nem lehet siettetni. Ha Hal megérzi, hogy sürgetik, hát olyan patáliát csap a Downing Streeten, hogy csak még. Rohadtul kényes ez az egész ügy...
– És még mennyivel kényesebb lesz, ha...
– Mintha ugyan magamtól nem tudnám! Azt hiszed, nem fordult meg a fejemben az is már, hogy hagyni kéne a fenébe az egészet? – A croydoni herceg hangjában ott lappangott egy árnyalatnyi hisztéria. Reszketeg kézzel gyújtott cigarettára.
– Márpedig nem adjuk fel! – Az asszony hangja bezzeg kemény volt és tárgyilagos. – A nyomásnak, ha megfelelő helyről jön, még a miniszterelnök is enged. Hal talán kivétel? Nem. Föl is hívom Londont.
– Miért?
– Geoffrey-val akarok beszélni. Megkérem, tegyen meg mindent, amivel gyorsíthatja a kinevezésed.
A herceg kétkedve csóválta a fejét, noha nyíltan nem mondott ellent az ötletnek. Tapasztalatból tudta, mekkora befolyása van a felesége családjának, így hát csak ennyit mondott: – Csak aztán nehogy magunk alatt vágjuk el a fát, öreglány.
– Hát az nem valószínű. Geoffrey, amikor akarja, nagyon jól tudja befolyásolni az embereket. Arról nem is beszélve, hogy ha csak ülünk tétlenül, rosszabbra fordulhatnak a dolgok. – És a hercegnő, mintegy szavait illusztrálandó, fölragadta a telefonkagylót. – Londont kérem, Lord Selwynnel szeretnék beszélni – mondta a telefonkezelőnek, és megadott egy mayfairi számot.
Húsz perc múlva futott be a vonal. A hercegnő bátyja, Lord Selwyn nem valami lelkesen vette tudomásul, miről is van szó. Még a herceg is hallotta, hogyan rezgeti sógora tiltakozó basszusa a membránt. – No de kis húgom, kinek van kedve belepiszkálni abba a kígyófészekbe? És egyáltalán, mi a csudának? Megmondhatom, jócskán odébb van még a Simon washingtoni kinevezése. A kabinetben sokak szerint nem ő az adott pillanatban a megfelelő ember. Azt éppen nem mondhatnám, hogy egyetértek velük, de azért szemellenzőt mi se hordhatunk, nem igaz?
– Ha annyiban hagyjuk, mikorra születhet meg a döntés?
– Hát azt nehéz előre látni, kedveském. Ahogy hallom, hetek kérdése.
– Annyit pedig egyszerűen nem várhatunk – szögezte le a hercegnő. – Higgyél nekem, ha mondom, Geoffrey, végzetes hiba lenne nem sürgetni az ügyet.
– Nem látom be, miért. – A londoni hang határozottan ingerült volt.
Élesebb tónusra váltott a hercegnő is: – Nemcsak a magunk, de a család érdekében is kérem, amit kérek. Elhiheted, ha én mondom.
Szünet, majd egy óvatos kérdés: – Ott van Simon is?
– Itt van.
– Mondd csak, mire megy ki ez a játék? Miben mesterkedik Simon?
– Még ha meg tudnék is felelni, annyira ostoba nem vagyok, hogy világgá kürtöljem ebben a telefonban tért ki a válasz elől a croydoni hercegnő.
Újabb csönd, aztán a vonakodó beleegyezés: – Hát, általában tudni szoktad, mit miért csinálsz, azt azért meg kell hagyni.
A hercegnő elfogta férje tekintetét. Alig észrevehetően biccentett neki, s csak azután kérdezte meg a bátyját: – Annyit jelentsen ez, hogy megteszed, amire kérlek?
– Nem tetszik nekem ez a história. Nagyon nem tetszik. – Mindazonáltal hozzátette: – Hát nem bánom, megpróbálhatjuk.
Váltottak még néhány szót, aztán elköszöntek egymástól.
Alig egy perce tette vissza az asszony a kagylót, s máris csörgött a készülék. A hercegi pár megrezzent; a herceg idegesen nyalta meg az ajkát. Hagyta, hogy a felesége beszéljen.
– Tessék!
Vontatott orrhang: – A croydoni hercegnővel beszélek?
– Igen.
– Ogilvie vagyok. A szálló fődetektívje. – Nehézkes szuszogással megtöltött csend, mintha a hívó időt adna a közlés felfogására.
A hercegnő várt. Mivel nem történt semmi, ingerülten megkérdezte végre: – Mit akar?
– Beszédem van magukkal. Magával meg a férjével. Tompa, érzelmektől mentes kijelentés, vontatott orrhang, mint az imént.
– Ha hivatalos ügyben keres, tévedett, jó uram. Mi csak Mr. Trenttel tárgyalunk.
– Azt bánnák csak meg, ha vele kéne tárgyalniuk ebben az ügyben. – Félreérthetetlen önbizalomról árulkodik az arcátlan-hűvös hang. Maga a hercegnő is elbizonytalanodott. Észrevette, reszket a keze.
– Nem időszerű jelen pillanatban a látogatása – szedte össze magát végre.
– Hanem mikor? – Csönd, szuszogás.
Bármit tudjon vagy akarjon is ez az ember, alaposan kihasználja a lélektani fölényét, gondolta a hercegnő.
– Talán majd később.
– Ott leszek egy óra múlva. – Kijelentés volt, nem kérdés.
– Nem hinném, hogy...
Kattant a készülék, elvágva a tiltakozást.
– Ki az? mit akar? – lépett közelebb izgatottan a herceg, gyászos képe sápadtabb egy árnyalattal.
A hercegnő lehunyta egy pillanatra a szemét. Arra vágyott, bár levennék a válláról a mindkettejükért viselt felelősséget, a döntések terhét. Tudta, reménytelen óhaj, hisz így megy ez, mióta csak az eszét tudja. Aki erősebb jellemmel született, mint a többiek, annak nincs menekvés. A hercegnő családjában, ahol pedig általános norma volt az erő, a határozottság, ott is ösztönösen reá tekintettek a többiek, el- és megfogadták a vezetését és a tanácsait. Még a makacs és valóban jó képességű Geoffrey is mindig őrá hallgatott végül, úgy, mint az imént. Elmúlt a gyöngeség pillanata, a hercegnő kinyitotta a szemét.
– Egy hoteldetektív. Ragaszkodik hozzá, hogy idejöjjön egy óra múlva.
– Tudja tehát! Uramisten, rájött!
– Valamit tud, nyilvánvalóan. Hogy mit, azt nem mondta meg.
A croydoni herceg váratlanul kihúzta magát, a fejét is fölvetette. Megszűnt a keze reszketése, határozottabban harapta össze a száját. Az előző éjszaka is ilyen kaméleonátlényegülést produkált. – Még most is jobb, ha elmegyek ... ha bevallom...
– Azt már nem! Szó sem lehet róla! – szórt szikrát a hercegnő szeme. – Értsd meg végre, nem tudsz olyat tenni, ami egy parányit is javíthatná a helyzetünket. A közébük telepedett csöndben eltűnődve folytatta: Nem teszünk semmit. Megvárjuk ezt az embert, hadd lássuk, mit tud, mi a szándéka.
Egy pillanatig mintha vitára készült volna a herceg, de akkor gondolt egyet, és báván bólintott. Összébb húzta magán a skarlátvörös házikabátot, és átcaplatott a szomszéd szobába. Kisvártatva két derekas adag Scotchcsal tért vissza. Felesége tiltakozott a felkínált pohár ellen: – Te is tudod, hogy ilyen korán...
– Oda se neki. Szükséged lesz rá! – nyomta felesége kezébe, tőle merőben szokatlan gondoskodással, a poharat a férfi.
A hercegnő, meglepetten bár, de engedelmesen felhajtotta az italt. A hígítatlan szesz égette a torkát, a lélegzetét is megakasztotta, de csakhamar jóleső melegséggel áradt szét benne.

9.

– Azért ez már túlzás, ilyen gondterhelt képet vágni.
Christine Francis homlokráncolva tanulmányozott egy levelet az igazgató külső irodájában. Föltekintve Peter McDermott mosolygó-darabos ábrázatát látta meg az ajtóban.
– Újabb sorscsapás – felelt földerülve a lány. – De hát eggyel több vagy kevesebb a történtek után...
– Figyelemre méltó gondolat – nyomult beljebb a szálas termetű igazgatóhelyettes.
Christine elismerő tekintettel méregette: – Ahhoz képest, hogy nem sokat alhatott, egész frissnek látszik.
Peter elvigyorodott. – Kora reggeli megbeszélésen voltam a főnökénél. Mondhatom, fölért egy hideg zuhannyal. Lejött már az öreg?
A lány megrázta a fejét, és ismét a levélre pillantott. Ha lejön, ennek aztán nem fog örülni.
– Mi az, titok?
– Nem éppen. Részben magára is tartozik.
Peter beletelepedett az asztallal szemközti bőrfotelba.
– Emlékszik talán – kezdte Christine –, egy hónapja lehetett, hogy egy gyalogosra palackot ejtettek a Carondelet Streeten. Csúnyán megvágta a fejét.
Peter bólintott: – Elég szégyen. Tőlünk dobták ki azt az üveget, kétségtelenül. De hogy melyik ablakból, sose jöttünk rá.
– Miféle alak volt az az ember? Mármint a sebesült.
– Takaros kis fickó, ha jól emlékszem. Beszéltem vele, a kórházi számlát a szálló fizette. Hanem a jogászunk egy levelet is írt hozzá, tisztázandó, hogy a felelősséget nem ismerjük el, pusztán jóindulatból fizetünk.
– Hát a jóindulat, az kárba veszett. Tízezer dollárért pereli a pasas a szállodát. Sokk, súlyos testi sértés, keresetkiesés. Hogy hát gondatlanok lettünk volna.
– El fogja veszteni – jelentette ki Peter. – Bizonyos szempontból igazságtalanság, elismerem. De nincs egy szikra esélye sem.
– Mitől olyan biztos benne?
– Attól, hogy nem először kerül bíróság elé hasonló eset, és ezekre precedensként hivatkozhat a védőügyvéd a tárgyaláson.
– És ez elég lenne a döntéshozatalhoz?
– Általában elég. A bíróságok meglehetősen következetesek az ilyesmiben. Volt például egy klasszikus eset Pittsburghben. A William Pennben történt, hogy az ablakon kihajított palack beszakította egy autó tetejét, és megsebezte a vezetőt. A pasas beperelte a szállodát.
– És vesztett?
– Igen. Először első fokon, aztán a pennsylvaniai fellebbviteli bíróságon is. Visszautasították a keresetét.
– Miért?
– A bíróság álláspontja szerint a szálloda, és ez minden szállodára igaz, nem vonható felelősségre a vendégei cselekedeteiért, csak akkor, ha valamelyik felelős embere, mondjuk az igazgatója, tudta, mi fog történni, és nem akadályozta meg. – Peter homlokráncolva erőltette az emlékezetét. – Egy másik eset, ha jól emlékszem, Kansas Cityben történt. Valami kongresszusozók vízzel töltött mosodai zsákokat dobáltak le az utcára a szobájukból. A gyalogosok hanyatt-homlok menekültek a szétrobbanó, vizet fröcskölő zsákok elől, és a tolongásban valakit egy autó alá löktek. Súlyos sérülést szenvedett az illető. Beperelte a szállodát, de ő sem kapott egy centet sem. És van egy csomó hasonló példa.
– Honnan tudja maga mindezeket? – érdeklődött Christine.
– Egyebek között szállodajogot is hallgattam a Cornell Egyetemen.
– Nohát, szerintem rém igazságtalan ítéletek ezek. A kárvallottak szempontjából feltétlenül, a szálló szempontjából viszont nem. Persze magukat az elkövetőket lehetne és kellene felelősségre vonni, csak éppen ez az, ami gyakorlatilag lehetetlen, mikor annyi töméntelen ablak néz az utcára. Legtöbbször megússzák.
Christine érdeklődve hallgatta, könyöke az asztalon, álla könnyedén a tenyerébe támasztva. A félig nyitott zsalun beáramló ferde napsugarak dicsfénybe vonták vörös haját. Tűnődő ránc gyűrődött a homlokára, és Peter azon kapta magát, szívesen nyúlna oda, hogy ujja hegyével elsimítsa.
– Tisztázzunk valamit – mondta a lány. – Azt mondja tehát, a szálloda jogilag nem felelős a vendégei tetteiért, még azokért sem, amelyeket más vendégek ellen követnek el?
– Abban a vonatkozásban, amelyről beszéltünk, bizony nem. A törvény már régóta meglehetősen egyértelmű ebben. Szállodajogunk gyökerei jórészt az angol vendégfogadók koráig, a tizennegyedik századig nyúlnak vissza.
– Mesélje el nekem.
– Rövidített változatban, nem bánom. Az angol vendégfogadók hajdan egyetlen nagy teremből álltak, a termet nyílt tűz fűtötte és világította, és mindenki ott aludt. Míg aludtak, a fogadós dolga volt, hogy megvédje őket a tolvajoktól és gyilkosoktól.
– Kézenfekvőnek látszik.
– Az is. A védelem akkor is a fogadós feladata maradt, amikor több kisebb helyiségre tagolták a fogadót, mert ezekben is legtöbbször idegenek aludtak együtt.
– Ha belegondolunk, nem sokat adhattak akkortájt a magánszférára – tűnődött el Christine.
– Jócskán későbbi fejlemény, mikor a vendég külön szobát s a szobához kulcsot kapott. A fogadósnak akkor már csak arra kellett vigyáznia, rá ne törjék vendégeire az ajtót. De hogy a szobájukban aztán mi történik velük, s ők maguk mit művelnek, az már nem az ő dolga volt.
– Egyszóval a kulcs tette a különbséget.
– És teszi mind a mai napig. Ebben a kérdésben a törvény semmit nem változott. A kulcs, amit a vendég kezébe adunk, jogi jelkép, éppúgy, mint a régi angol fogadókban volt. Azt jelenti: a szálloda azt a szobát másra már nem használhatja, mást oda be nem szállásolhat. Másfelől, nem felelős a vendégért, ha az egyszer becsukta maga után az ajtót. – Peter a levélre mutatott, melyet Christine időközben letett a kezéből. – Barátunknak ezért magának kell megkeresnie a palackdobálót. Ha nem találja, az ő baja.
– Lám, milyen enciklopédikus koponya maga.
– Igazán nem akartam azt a látszatot kelteni. Gondolom, W. T. épp elég jól ismeri a törvényt, de ha szüksége lenne egy precedensjegyzékre, nekem megvan valahol.
– Bizonyára hálás lesz érte. Készítek is egy feljegyzést a levélről. – Christine tekintete a férfiéba fúródott: Maga, ugye, szereti ezt az egészet? Igazgatni a szállodát, meg a többit, ami vele jár?
– Szeretem, igen – felelt őszintén Peter. – És még jobban szeretném, ha átrendezhetnénk itt egyet-mást. Ha megtehettük volna, most talán Curtis O'Keefe sem lenne itt. Gondolom, maga is tudja, hogy megérkezett?
– Maga a tizenhetedik, aki mondja. Gondolom, már akkor csörgött a telefonom, amikor O'Keefe a járdára lépett.
– Nem meglepő. Bizonyára mindenki azon töpreng, miért jött. Pontosabban, hogy mikor valljuk be nekik hivatalosan is a jövetele okát.
– Épp az imént intézkedtem egy magánvacsora ügyében. Ma este W. T. lakosztályában Mr. O'Keefe és a barátnője lesz a két vendég. Látta már azt a nőt? Azt mondják, valami fantasztikus.
McDermott megrázta a fejét. – Inkább a saját vacsoraterveim foglalkoztatnak, és éppenséggel magával kapcsolatban. Ezért jöttem voltaképp.
– Ha ez meghívás akart lenni ma estére, szabad vagyok és éhes.
– Pompás! – ugrott fel és tornyosult a lány fölé Peter. – Hétkor magáért jövök. A lakására.
Már elmenőben volt, amikor az ajtó melletti asztalon meglátta az összehajtogatott Times-Picayune-t. Ugyanaz a szám, állapította meg közelebb hajolvar a cserbenhagyásos gázolásról hírt adó vastag betűs címsor. – Gondolom, maga is olvasta – mondta komoran.
– Olvastam, igen. Szörnyű, ugye? Az az iszonyú érzésem támadt, mikor elolvastam, hogy csak azért történt az egész, mert mi arra jártunk az éjjel.
Peter különös tekintetet vetett rá. – Fura, hogy ezt mondja. Nekem is támadt egy érzésem. Egész este nem hagyott békén, és megint elővett reggel.
– Miféle érzés?
– Nem is tudom. Mintha... mintha tudnék valamit, és mégsem tudok. – Peter vállat vont, és kiverte fejéből a gondolatot. – Úgy lehet, ahogy maga mondja, azért történt, mert arra jártunk. – És azzal visszatette az újságot a helyére.
Kifelé menet visszafordult, és mosolyogva intett a lánynak.

Christine, mint annyiszor, most is fölhozatta irodájába az ebédjét: egy szendvicset, egy kávét. Miközben evett, befutott Warren Trent, de csak addig maradt, amíg átnézte a postáját, s aztán ment is a szokásos hotelbéli kőrútjára, amely, Christine tudta, órákig is eltarthat. Látva a szállótulajdonos gondterhelt arckifejezését, őszinte aggodalmat érzett iránta; azt is megfigyelte, milyen mereven lépked az öreg, biztos jeléül annak, hogy kínozza az isiász.
Fél háromkor, miután meghagyta az egyik titkárnőnek, hol keressék, Christine elindult, hogy meglátogassa Albert Wellst.
Fölliftezett a tizennegyedik emeletre, s mikor nekivágott a hosszú folyosónak, egy testes alakot látott meg közeledőben. Sam Jakubiec volt az, a hitelfőnök. Egy darab papír volt a kezében, az arca meglehetősen savanyú.
Meglátva Christine-t, megállt. – Éppen beteg barátjától, Mr. Wellstől jövök – közölte.
– Ha ott is ilyen képet vágott, nemigen vidíthatta föl szegényt.
– Az igazat megvallva, ő se igen örvendeztetett meg engem. Ezt kaptam tőle, ni, de csak az isten tudja, ér-e valamit.
Christine átvette a hitelfőnöktől a cédulát. Gyűrött szállodai levélpapír volt, a sarka zsírpecsétes. Nagy ákombákom betűkkel kétszáz dollárt rendelt rajta Albert Wells egy montreali banktól.
– Csökönyös egy öreg szamár, a maga csöndes módján – mondta Jakubiec. – Először egyáltalán semmit sem akart adni. Azt mondta, ne izguljak, kifizeti ő a számlát, mikor esedékes lesz. A füle botját se mozgatta, mikor megmondtam, hogy adunk némi haladékot, ha szükséges.
– Ha pénzről van szó, érzékenyek ám az emberek védte Christine. – Különösen azok, akik szűkiben vannak.
A hitelfőnök türelmetlenül csettintett a nyelvével. A fenébe is, ki nincsen szűkében? Én például örökké. De az emberek szégyellnivalónak tartják. Ha őszintén megmondanák, legtöbbjükön lehetne segíteni.
Christine kétkedve nézegette a rögtönzött intézvényt. – Mondja csak, érvényes ez?
– Érvényes, ha van rá fedezet a bankban. Kottapapírra vagy akár banánhéjra is lehet váltót írni, akinek úgy tetszik. Csakhogy akinek van pénz a folyószámláján, az általában nyomtatott csekket hord magánál. Ez a maga barátja, ez a Wells azt mondta, nem találja.
– Tudja, mit gondolok? – kérdezte a hitelfőnök, mikor Christine visszaadta a papirost. – Azt gondolom, becsületes ember, van is pénze, csak nem sokkal több ennél, és ezt is nehezen fogja előkeríteni. Az a bökkenő, hogy ennek a kétszáznak is több mint felével tartozik már, és a többit egykettőre megeszi az ápolónő számlája.
– No és mit akar Csinálni, Sam? Jakubiec megdörzsölte a skalpját.
– Először is fölhívom Montreált, hogy megtudjam, jó-e a csekk vagy hamis.
– És ha nem jó, Sam?
– Akkor Wellsnek mennie kell, legalábbis ami engem illet. Persze ha maga szól Warren Trentnek, és ő másként látja... – Jakubiec vállat vont – ... akkor persze más a helyzet.
Christine megrázta a fejét. – Nem akarom ezzel nyaggatni W. T.-t. Hanem örülnék, ha szólna nekem, mielőtt lépni akar, Sam.
– Készséggel, Miss Francis – biccentett a hitelfőnök, és virgonc léptekkel vágott neki a folyosónak.
Egy perccel később Christine bekopogott az 1410-es ajtón.
Egyenruhás, középkorú nővér nyitott ajtót, komolykodó arcán vastag szarukeretes szemüveg. – Lesz szíves várni – utasította Christine-t, miután az bemutatkozott. – Megkérdem, óhajtja-e fogadni Mr. Wells.
Léptek odabent, kisvártatva egy hang, mely mosolyra késztette Christine-t. – De mennyire hogy fogadom! Ne várakoztassa.
– Ha szívesen menne el pár percre – mondta Christine a visszatérő ápolónőnek –, menjen csak nyugodtan, a beteg mellett maradok addig.
– Háát... – habozott a nővér, ridegsége fölengedett egy csöppet.
Ismét a benti hang: – Menjen csak. Miss Francis érti a dolgát. Ha nem értené, én már tegnap kimúltam volna.
– Hát jó. Tíz perc múlva itt vagyok. Ha szükség lenne rám közben, hívja az eszpresszót, kérem.
Albert Wells sugárzó képpel fogadta Christine-t. A kis öreg szinte elveszett a párnák között. Ösztövér testén frissen váltott ódivatú hálóing; megjelenésében most is volt valami verébszerű, de a tegnap esti csapzott verébhez képest ma már inkább egy élénk-hetyke madárkára emlékeztetett. Sápadt volt még, de már nem az a hamuszürke fajta. Lélegzetvétele, noha zihált egy kissé, szabályos volt és könnyed. – Milyen kedves, hogy eljött, kisasszony – mondta.
– Nem kedvesség kérdése ez. Kíváncsi voltam, hogy érzi magát.
– Sokkal jobban, köszönöm. – Albert Wells az ápolónőre csukódó ajtó felé intett: – Hanem ez a nő, ez egy sárkány.
– Talán épp ilyen kell most magának – vélte Christine, s körülkémlelt a szobában. Takaros rendbe rakva minden, az öregember személyes dolgai is. Az éjjeliszekrényen tálcára készítve az orvosságok. A tegnap esti oxigénpalack még a helyén, de a rögtönzött maszk helyett már egy valódi orvosi.
– Érti a dolgát, nem is arról van szó – ismerte be Albert Wells –, de máskor azért küldhetnének csinosabbat is.
Christine elmosolyodott: – Látom, csakugyan jobban van. – Elgondolkozott, szóljon-e, mit beszélt Sam Jakubieccel. Inkább ne, döntötte el. Helyette inkább ezt mondta: – Az éjjel mintha azt mondta volna, hogy bányász korában szerezte ezt a betegséget.
– A bronchitiszt? Azt bizony akkor.
– Sokáig bányászkodott, Mr. Wells?
– Arra gondolni se jó, hogy milyen sokáig, kisasszony. Persze van, ami mégis folyton az eszembe juttatja – a bronchitisz például, meg ez is – mondta, s kinyújtotta sokévi fizikai munkától kérges tenyerét.
Christine illő áhítattal tapogatta meg a durva bőrt. Szerintem erre csak büszke lehet, Mr. Wells. Elmesélhetné, hogyan élt, mit művelt.
Az öreg megrázta a fejét. – Majd egyszer, ha több ideje és több türelme lesz. És egyáltalán, ki kíváncsi egy öregember locsogására. Rém unalmas tud lenni egy öregember, ha érzi, hallgatóságot fogott magának.
Christine egy karosszékbe telepedett az ágy mellett. Türelmem, az van, és kötve hiszem, hogy untatna Mr. Wells.
Albert Wells kuncogott. – Montrealban sokan vitába szállnának magával.
– Gyakran eltűnődöm, milyen is az a Montreal. Sose jártam ott.
– Eléggé vegyes város, bizonyos tekintetben New Orleansra hasonlít.
– Hát ezért tér vissza hozzánk minden évben? – kérdezte érdeklődve Christine. – Mert hasonló a két város?
A kis öreg elgondolkozott, csontos válla mélyen a párnák közé süppedt. – Ezen, lássa, nemigen gondolkoztam még. Talán azért járok ide, mert szeretem az ódivatú helyeket, és azokból bizony nincsen már sok, Nohát, és ez a szálló ilyenféle. Kicsikét megkopott itt-ott, hisz maga is tudja. Mégis, otthonos úgy egészében véve, a szó legjobb értelmében. Utálom a hálózati szállodákat. Mind egyforma, kikent-kifent, mintha valami gyárban lenne az ember.
Christine tétovázott egy csöppet, de aztán kibökte, tudva, hogy úgysem titok immár: – Tudok valamit, aminek maga sem fog örülni. Tartok tőle, hogy nemsoká a St. Gregory is hálózati szálloda lesz.
– Hát azt csakugyan bánni fogom. Bár magamtól is rájöttem, hogy maguk itten pénzzavarral küszködnek
– Hogyan jött rá?
Az öregember jól megrágta a választ. – Már a legutóbbi egy-két alkalommal is éreztem, hogy egyre rosszabbul áll a szénájuk. Mi a baj? Bankhitel? Zálogjogérvényesítés? Ilyesmi?
Lám, micsoda meglepő tulajdonságai vannak ennek a nyugalomba vonult bányásznak, gondolta a lány, milyen jó ösztönnel tapint rá az igazságra. Mosolyogva válaszolt: – Talán máris túl sokat mondtam. Annyit azonban hozzá kell még tennem, hogy ma reggel óta Mr. Curtis O'Keefe is a szálló vendége.
– Csak nem? Éppen ő! – Őszinte aggodalom ült ki Albert Wells képére. – Ha ez az ember teszi rá a kezét a St. Gregoryra, azon nyomban egyenszállodát csinál belőle is. Gyár lesz ez is, mint a többi. Változás kell ennek a háznak, nyilván, de nem ilyen fajta.
– Hanem milyen fajta, Mr. Wells? – kérdezte őszinte érdeklődéssel Christine.
– Egy jó szakember biztosan jobban el tudná mondani. Egy-két ötletem azért nekem is van. Tudom például, hogy a nagyközönség, mint mindig, most is egy múló divathóbortnak hódol, kisasszony. Most éppen a csillogás, a króm, az egyöntetűség kell neki. De hamarosan belefárad, és akkor visszatér a régi dolgokhoz, teszem azt, a valódi vendégszeretetet fogja megint keresni, az egyedi jelleget, az atmoszférát; egyszóval olyasmit, ami nem ugyanaz minden város minden szállodájában. Csak az a baj, hogy mire odáig jutunk, a legjobb helyeknek – talán ennek is – végük. – Wells várt egy kicsit, aztán megkérdezte: – Mikor dől el a dolog?
– Nem tudom, igazán. – A kis öreg éleslátása meghökkentette Christine-t. – Annyi bizonyos, hogy Mr. O'Keefe nem fog túl sokáig elidőzni nálunk.
Albert Wells bólintott. – Sehol sem marad sokáig, ahogy hallom. Gyorsan cselekszik, ha elhatároz valamit. Mindenesetre sajnálom, és ha bekövetkezik, egyvalaki biztosan nem száll meg itt többé.
– Hiányolni fogjuk, Mr. Wells. Én legalábbis igen, ha ugyan meghagynak az állásomban.
– Meghagyják, kisasszony, és abban a munkakörben, amelyikben maga akarja. Bár gyanítom, nem sokáig lesz maga szállodai alkalmazott, hacsak nem vakok ezek a mai fiatalemberek.
Christine csak nevetett egyet válaszként. Egyéb dolgokról kezdtek beszélgetni, mígnem egy szapora kopogtatássztakkátó után megjelent az ápolónő. – Köszönöm, Miss Francis – mondta kurtán. – Most gyógyszert kap a beteg, és pihennie kell – tette hozzá, s jelentőségteljesen az órájára pillantott.
– Amúgy is mennem kell – mondta Christine. – Holnap, ha tudok, benézek megint, Mr. Wells.
– Örömmel várom.
És búcsúzóul ráhunyorított a lányra.

Értesítés várta Christine-t az asztalán: hívja fel a hitelfőnököt. Azonnal tárcsázott.
– Gondoltam, érdekli – mondta Sam Jakubiec. – Beszéltem a montreali bankkal. Úgy néz ki, rendben a szénája öreg barátunknak.
– Hát ez valóban jó hír, Sam. Mit mondtak?
– Fura egy dolog. A hitelképességéről nem nyilatkoztak, nem is szokásuk a bankoknak. Annyit mondtak, küldik a csekket. Mikor bemondtam az összeget, nem estek kétségbe. Van tehát pénze, gondolom.
– Hát ennek örülök.
– Én is, de a számlát azért figyelni fogom, nem akar-e túl nagyra duzzadni.
– Maga aztán derék egy házőrző – nevetett Christine. – Köszönöm, hogy felhívott.

10.

Curtis O'Keefe és Dodó kényelmesen elhelyezkedtek egymásba nyíló lakosztályaikban; Dodó, mint mindig, most is élvezettel csomagolt szét mindkettőjüknek. A szállodás a nagyobbik nappaliban ült, és egy pénzügyi jelentést tanulmányozott; a jelentés, sok más társa közül, egy Bizalmas – St. Gregory, előzetes felmérés feliratú kék dossziéból került elő.
Dodó, figyelmesen körülcsodálván a McDermott rendelte gyümölcskosarat, kiválasztott és hámozni kezdett egy almát. Ezenközben az O'Keefe keze ügyébe helyezett telefon kétszer is csörgött.
Warren Trent volt az első hívó – udvariasan üdvözölte vendégét, s megkérdezte, rendben van-e minden. Nagyobb rendben már nem is lehetne, kedves Warren, még egy O'Keefe-hotelban sem – biztosította szívélyesen Curtis O'Keefe, s köszönettel elfogadta a St. Gregory tulajdonosának meghívását egy bizalmas hármasban elköltendő vacsorára.
– Részünkről a szerencse – bizonygatta a hotelmágnás. – És hadd mondjam meg, odavagyok a házáért, Warren.
– Hát ez az, épp ettől félek – hallatszott Warren Trent savanykás hangja a vonalban.
O'Keefe kedélyesen hahotázott. – Beszélünk majd az este, Warren. Üzleti szempontból is egy keveset, ha muszáj, de leginkább azt várom, hogy elbeszélgethessek a szállodaipar nagy egyéniségével.
Mikor letette a kagylót, Dodó ráncba szaladó homlokkal érdeklődött: – Ha tényleg olyan nagy egyéniség, Curtie, miért adja el a szállóját?
O'Keefe, mint mindig, most is komolyan válaszolt, noha bölcsen tudta, hogy a lány úgysem érti meg: Leginkább azért, mert megváltoztak az idők, csak ő nem vette észre. Ma már nem elég csak jó fogadósnak lenni, konyítani kell a költségkönyveléshez is.
– Azannyát, mekkora nagy almák – mondta válasz helyett Dodó.
A második telefonhívás, szinte azonnal az első után, egy nyilvános fülkéből jött a szálló halljából. – Hahó, Ogden – mondta O'Keefe, mikor a hívó bemondta a nevét –, épp most olvasom a jelentését.
Az előcsarnokban, tizenegy szinttel alább, egy kopaszodó, pergamenképű, könyvelőküllemű ember – az is volt, többek között – igenlőleg biccentett az üvegfülke előtt ácsorgó fiatalabb társának. Ogden Baileynek hívták a telefonálót, Long Islanden lakott, s több mint két hete élt már a St. Gregoryban, ahová mint Richard Fountain, miamibeli lakos jelentkezett be. A reá valló óvatossággal nem a házi telefont használta, nem is a harmadik emeleti szobájában lévő készüléket. Kimért, szabatos hanglejtéssel a következőket mondta: – Egykét ponton bővebb felvilágosítással szeretnénk szolgálni, Mr. O'Keefe, s gondolom, érdeklik újabb értesüléseink is.
– Persze. Adjon még egy negyedórát, aztán jöjjön fel hozzám.
Visszatéve a hallgatót, Curtis O'Keefe kedvtelve fordult Dodóhoz: – Látom, örülsz ezeknek a gyümölcsöknek. Ha te nem volnál, leállíttatnám az ilyen szüreties üdvözléseket.
– Olyan nagyon azért én se örülök – fordult a szállodás felé a gyermeteg-kék, tágra nyílt szempár –, de mivel te soha bele se kóstolsz, nem bírom elviselni, hogy pocsékba menjen az egész.
– Egy szállodában nemigen megy semmi sem pocsékba – nyugtatta meg a férfi. – Amit meghagysz, elviszi más, talán éppen a hátsó ajtón.
– Hanem a mamám, az odáig van a gyümölcsért – tépett le néhány szem szőlőt Dodó. – Meg is veszne egy ilyen szép kosárért.
O'Keefe ismét letette a jelentést. – Küldhetnénk egyet neki.
– Már úgy értve, hogy most?
– Úgy hát – nyúlt a kagylóért, kérte a szállókertészt a férfi. – O'Keefe vagyok. Gondolom, maga hozatott gyümölcsöt a szobámba.
Ijedt női hang: – Én, igen. Csak nincs valami baj?
– Semmi a világon. Csak küldetnék táviratilag egy ugyanilyen kosarat Akronba, Ohio államba, írják hozzá a számlámhoz. Egy pillanat. – Átadta Dodónak a hallgatót. – Add meg az anyád címét. Valami üzenetet is diktálhatnál hozzá.
Mikor Dodó végzett, nagy lendülettel vetette magát a férfi nyakába: – Nahát, Curtie, hogy te milyen aranyos vagy!
O'Keefe valósággal fürdőzött a lány örömében. Milyen furcsa, gondolta, hogy noha Dodó is éppúgy bukik a drága ajándékokra, mint az elődei, a legnagyobb örömet mégis az efféle apróságokkal szerezhetni neki.
O'Keefe végzett a dosszié tartalmával, s pontosan tizenöt perc múlva kopogtattak. Dodó ment ajtót nyitni. Bevezette a két aktatáskás férfit, Ogden Baileyt, a telefonálót, és Sean Hallt, a fiatalabbat, aki vele volt az előcsarnokban. Hall olyan volt, mint a főnöke, talán tíz évvel fiatalabb kiadásban. Egy évtized múlva, gondolta O'Keefe, Hallnak is ilyen pergamensárga lesz a bőre s ilyen koncentrált a tekintete a végtelen hosszú számlák tanulmányozásától, a pénzügyi felmérések készítgetésétől.
A szállodás szívélyesen üdvözölte őket. Ogden Bailey, alias Richard Fountain kipróbált kulcsfigurája volt az O'Keefe-szervezetnek. Nemcsak a szokásos könyvelői képesítéssel rendelkezett ugyanis, hanem azzal a rendkívüli képességgel is, hogy ha megszállt egy hotelban, egy-két heti diszkrét figyelgetés után olyan pénzügyi elemzést tudott készíteni, amely utólag szinte a legapróbb részletekig menően helytállónak bizonyult. Hall, Bailey saját felfedezettje és tanítványa, ígéretes tehetségnek bizonyult ugyanebben a műfajban.
A javaslatot, hogy igyanak egyet, udvariasan visszautasították: O'Keefe tudta, hogy így lesz. Egy kanapéra ültek, szemben munkaadójukkal, egyelőre békén hagyva aktatáskájuk cipzárját, mint akik tudják, előbb át kell esni a formaságokon. Átellenben Dodó visszaült a gyümölcskosárhoz, s egy banánt kezdett bontani.
– Örülök, urak, hogy eljöttek – mondta O'Keefe, mintha ugyan nem beszélték volna meg már hetekkel előbb ezt a találkozót. – Mielőtt azonban hozzákezdenénk, mindnyájunknak javára szolgálna, ha a Mindenható segítségét kérnénk.
És a hotelmágnás hosszú gyakorlatról árulkodó mozdulattal csusszant térdre, s ájtatosan kulcsolta imára a kezét. Ogden Bailey arckifejezése a lemondással volt határos, mikor követte főnökét – látszott, ő sem először csinálja. Egy pillanatnyi habozás után az ifjabb Hall is fölvette a pozitúrát. O'Keefe Dodóra pillantott, aki csak ette a banánját. – Drágám – mondta csöndesen –, áldást szeretnénk kérni szándékainkra.
A lány letette a banánt. – Oké – mondta, s ő is térdre csusszant –, máris rád vagyok hangolva.
Volt idő, hónapokkal korábban, mikor jótevőjének gyakori ájtatossági rohamai – nemegyszer a legvalószínűtlenebb pillanatokban – nagyon is zavarták Dodót, hogy miért, azt maga sem értette pontosan. De aztán, mint általában mindenhez, ehhez is alkalmazkodott, és már régóta nem zavarja. – Végül is – vallotta meg egy barátnőjének – Curtie igazi cukorfalat, és ha bármikor hanyatt fekszem neki, miért ne térdelhetnék le olykor a kedvéért?
– Mindenható Atyaúristen – intonálta O'Keefe lehunyt szemmel, rózsás orcával, ragadozóábrázatán fennkölt nyugalom áradt szét –, ha szándékod szerint való, add, hogy jelen fáradozásunkat siker koronázza. Áldásodat és segítségedet kérjük a szented nevét viselő szálloda megszerzéséhez. Esedezve kérünk, engedd a St. Gregoryt is a szervezetünk által kegyelmedbe ajánlott szállodák közé sorolnunk, s add, hogy áldozatos szolgád meg is őrizhesse a Te szent nevedért. – Curtis O'Keefe, még ha magával az Istennel tárgyalt is, szeretett azonnal a tárgyra térni.
Égnek emelt arccal folytatta, szavai méltóságteljes folyamként hömpölyögtek: – Ha tehát szándékod szerint való, amint, bölcsességedben bízva, reméljük, esedezve kérünk, add, hogy gyorsan és gazdaságosan járhassunk az ügy végére, és szerény szolgád javai ne fecséreltessenek mérték nélkül, hanem minél csorbítatlanabbul sáfárkodhassék velük a Te nagyobb dicsőségedre. Áldásodat kérjük továbbá, Urunk, tárgyalófeleinkre is, kérünk, töltsed el őket a Te szellemeddel, s add, hogy ésszerűen és diszkréten járjanak el ügyünkben. Kérünk végül, Urunk, maradj mindig velünk, virágoztasd fel ügyünket, teljesítsd ki munkálkodásunkat, hogy mi viszonzásképpen a Te nagyobb dicsőségedért ajánlhassuk fel azt, ámen. Nos, uraim, mennyit is kell fizetnem ezért a szállodáért?
O'Keefe már vissza is huppant karosszékébe. Beletelt azonban egy-két másodpercbe, mire a többiek ráeszméltek, hogy az utolsó mondat már nem az ima végét, hanem a tárgyalás megnyitását jelenti. Bailey tért először magához, fürgén szökött talpra, ült vissza s tálalta elő aktatáskájának tartalmát. Hall enyhén megütközve kászálódott föl, s követte főnöke példáját.
– Az árról nem beszélek, Mr. O'Keefe – kezdte tisztelettudóan Bailey –, hiszen azt úgyis ön határozza meg. Nem lehet kérdéses azonban, hogy a pénteken lejáró kétmilliós jelzálog megkönnyíti az alkudozást, a mi szempontunkból legalábbis.
– Ebben tehát nem történt változás? Nem hosszabbítják meg? Nem fogja senki átvállalni?
Bailey megrázta a, fejét. – Meglehetősen jó itteni forrásokból merítve állíthatom, hogy nem. A pénzvilágot nem érdekli a St. Gregory, elsősorban a szálló veszteséges üzeme miatt (a veszteség mértékére vonatkozó becslésemet ön is ismeri), de a közismerten rossz vezetésnek is része van a dologban.
O'Keefe elgondolkozva bólintott, majd kinyitotta a kék dossziét, melynek tartalmát nemrég tanulmányozta át. Elővett egy gépírásos lapot. – Szokatlanul derűlátóan nyilatkozik a várható nyereségről, Ogden – állapította meg, s fényes, ravaszkás tekintete a Baileyébe fúródott.
A könyvelő elmosolyodott a maga szikár-fanyar módján. – Ön is tudja, engem aztán nem szokott magával ragadni az oktalan lelkesedés. De itt semmi kétség az iránt, hogy rövid időn belül igen kedvező profitpozíciót lehet teremteni, egyrészt új bevételi forrásokból, másrészt a régiek racionalizálásából. A vezetés a jelenlegi helyzet kulcstényezője. Hihetetlen, micsoda állapotok vannak itt. – Bailey ezzel ifjabb társa felé biccentett:
– Sean foglalkozott behatóbban ezzel a témával.
Hall talán egy árnyalatnyi-elfogódottsággal tekintett bele jegyzeteibe: – Hiányzik az ütőképes vezetői hierarchia, s ennek következtében igen nagy hatalmuk van az osztályvezetőknek. Az élelmiszer-beszerzésben például...
– Egy pillanatra.
Hall azonnal elhallgatott munkaadója közbeszólására.
– Nincs szükségem az összes részletekre – mondta célratörően Curtis O'Keefe. – Megbízom önökben, uraim, tudom, hogy becsülettel utánajártak mindennek. Most azonban csak az összképre vagyok kíváncsi.
Hall elpirult, noha viszonylag enyhe volt a feddés; Dodó rokonszenvező pillantást vetett rá a szoba túlsó feléből.
– Tudtommal – mondta O'Keefe – az erélytelen vezetés következtében elég sokat lop a személyzet, s éppen így szivárog el a nyereség egy része.
– És nem is kis része, uram – bólintott nyomatékosan a fiatalabb könyvelő. – Elsősorban az étel- és italfronton. – És azzal már számolt is volna be a bárokban és szalonokban tett titkos megfigyeléseiről, de megfékezte magát. Majd később, intette le magát, miután O'Keefe megvette a házat és beköltözött a "mentőcsapat".
Sean Hall is tudta a maga csekély tapasztalatából, hogy az O'Keefe-hotelhálózat minden újabb egységében az alábbiak szerint hajtják végre az átállást. Hetekkel az előtt, hogy megkezdődnének az adásvételi tárgyalások, egy szürke vendégnek álcázott "kémkülönítmény" költözik be, rendszerint Ogden Bailey vezetésével. A különítmény, rendszeres és módszeres megfigyelésekkel, no és némi vesztegetéssel összeállítja a maga pénzügyi és operációs tanulmányát, kimutatja a gyönge pontokat, s felbecsüli a ki nem használt, rejtett erőforrásokat. Ahol szükséges, például a St. Gregory esetében, a szállón kívül, a város üzleti köreiben is végeznek némi diszkrét feltáró munkát. Az O'Keefe név varázsa, no meg az ország legnagyobb hotelhálózatával való együttműködés lehetőségének gondolata kaput nyit szinte bármilyen információnak. Pénzügyi körökben, Sean Hall rég megtanulta, a lojalitás mindig gyöngébb az önérdeknél.
Curtis O'Keefe az ily módon nyert értesülések birtokában aztán lefolytatja a vételi tárgyalást, amely többször sikeres, mint ahányszor nem. És akkor költözik be a "mentőcsapat".
A mentőcsapat dörzsölt és hatékonyan dolgozó vezető szakemberekből áll, főnöke az O'Keefe-szállodák valamelyik alelnöke, s bármilyen szállodát meglepően rövid idő alatt át tud gyúrni az egyezményes O'Keefe-mintára. Általában az emberanyaggal, a személyzettel és az irányítással kezdik, később térnek rá a tárgyi változtatásokra, a rekonstrukcióra, az átalakításokra. A mentőcsapat mosolyogva végzi munkáját, biztosítja az érintetteket, hogy drasztikus változtatások nem lesznek – noha esetleg éppen ilyeneken munkálkodik. Mint a mentőcsapat egyik tagja mondotta: – Mikor bevonulunk, először is azt jelentjük be, hogy személyi változásokat nem tervezünk. Aztán kezdjük csak kirugdosni az embereket.
Sean Hall jó okkal gondolhatta, hogy a St. Gregoryban sem lesz ez másként.
Hall, ez a lelkiismeretes, kvéker neveltetésű fiatalember eltűnődött olykor a maga szerepén. Noha új ember volt O'Keefe vezetői gárdájában, nem egy üdítően jellegzetes szállodát láthatott már elmerülni a kötelező hotelhálózati uniformitásban. Nyugtalanította is kissé a dolgok ilyetén menete. A változtatások végrehajtásának etikai vonatkozásai is okoztak neki kellemetlen perceket.
Rossz érzéseivel szemben ott volt viszont a tulajdon becsvágya meg az a tény, hogy Curtis O'Keefe gavallérosan megfizeti szolgálatait. Sean Hall havi fizetéscsekkjei és gyarapodó bankbetétecskéje vigaszul szolgáltak a békétlenség óráiban.
Voltak aztán egyéb távlatok is, amelyekre legmerészebb álmodozásai közepett is csak érintőleg merészelt gondolni. Amint belépett a lakosztályba, megragadta és azóta is fogva tartotta Dodó varázsa, noha egyenest ránézni nemigen merészelt. A lány arcátlan, szőke nemisége dicsfény gyanánt lengte be a szobát, olyan érzéseket keltve Sean Hallban, amelyek csinos, barna felesége – a teniszpályák kedvence, a szülői munkaközösség titkárnője – láttán soha nem ébredtek benne. És Curtis O'Keefe jó dolgán elmélázva eljátszogatott a gondolattal, hogy lám, valaha ez a nagy ember is fiatal, ambiciózus könyvelőként kezdte.
O'Keefe kérdése terelte vissza kósza gondolatait: Az a benyomása, hogy rossz a vezetés az egész vonalon?
– Nem teljesen, uram – nézett bele jegyzeteibe Sean Hall, a két hete ismerős témára összpontosítva gondolatait. – Van egy ember, az igazgatóhelyettes, bizonyos McDermott, aki rendkívül rátermettnek látszik. Harminckét éves, a Cornell-Statleren végzett. Sajnos egy ízben megbicsaklott a pályája. A szálloda őriz róla egy feljegyzést. Jelentésemben erre is kitértem.
O'Keefe átfutotta a fiatal könyvelő jelentését. Peter McDermottnak a Waldorfból való elbocsáttatása szerepelt benne, és sikertelen álláskeresései, míg el nem jutott a St. Gregoryba.
A hotelmágnás szó nélkül adta vissza a papírt. McDermott sorsáról majd a mentőcsapat dönt, melynek tagjai tudják azonban, hogy Curtis O'Keefe ragaszkodik alkalmazottainak feddhetetlen előéletéhez. Lehet McDermott akármilyen kompetens, nem valószínű, hogy meg fogják tűrni az új rezsimben.
– Kisebb pozíciókban is van néhány hasznavehető ember – folytatta Sean Hall.
Tizenöt percig tartott még a tanácskozás. Végül így szólt Curtis O'Keefe: – Köszönöm, uraim. Értesítsenek, ha fontos értesülésre tesznek szert. Egyébként maradjanak elérhető közelségben.
Dodó kísérte ki őket.
Mikor visszajött, Curtis O'Keefe-t teljes hosszában végignyújtózva találta a kanapén. A szeme csukva volt. Még kezdő üzletember korában szokott rá, hogy napközben is elszundítson egy-egy percre, ily módon frissítve föl kimeríthetetlennek vélt energiáit.
Dodó könnyedén szájon csókolta. A férfi érezte a lány ajka nedvességét, könnyedén hozzásimuló telt idomait. Dodó hosszú ujjai a tarkójára csúsztak, s gyöngéden dörzsölgették. Egy selymes-lágy hajtincs becézően az arcába hullott. O'Keefe mosolyogva pillantott föl: Töltöm az akkumulátorom – mondta. – Csináld csak, jólesik – tette hozzá elégedetten.
A lány ujjai tovább dolgoztak. O'Keefe tíz perc múlva frissen, pihenten ébredt. Nyújtózkodott egyet, kinyitotta a szemét, majd talpra szökkenve Dodó felé tárta karját.
A lány készséggel simult hozzá, a férfi testéhez igazítva teste hajlatait. A férfi megérezte, Dodó örökkön parázsló érzékisége máris lobot vetett, s vad, követelő lánggal ég.
Curtis O'Keefe növekvő izgalommal terelte a hálószoba felé.

11.

Ogilvie, a házi fődetektív, noha azt ígérte, hogy rejtélyes telefonhívása után egy órával fog jelentkezni Croydonék lakosztályában, csak két óra múltán jött meg. Ennek következtében aztán igencsak szétzilált idegzettel érte a herceget és a hercegnőt, mikor végre tompán fölberregett a csengő.
Maga a hercegnő ment az ajtóhoz. A szobalányt jó előre elküldte egy kiagyalt komissióval, a holdvilágképű titkárt pedig, aki rettegett a kutyáktól, nagy gonoszan terriersétáltatni küldte. Egyáltalán nem enyhített idegfeszültségén, hogy tudta, ezek ketten bármikor betoppanhatnak már.
Ogilvie sűrű szivarfüstfelhőben lépett be. A nappaliba érve a hercegnő szúrósan ránézett a kövér férfi szájában füstölgő, félig égett szivarra: – A férjem és én nem állhatjuk az erős dohányfüstöt. Lesz szíves eloltani?
A rengő tokájú házi hekus disznószeme kajánul mérte végig a hercegnőt. Tekintete végigsöpört a tágas, elegáns helyiségen, meg a hercegen, aki az ablaknak vetett háttal, bizonytalankodva nézett szembe velük.
– Lám, lám, milyen szépen laknak maguk itten – vette ki szájából a szivart ráérősen Ogilvie, s a hamut lepöccintve, a díszes kandalló felé hajította a csutkát. Rosszul célzott: a szivarcsutka a szőnyegre esett, de Ogilvie-nek a szeme se rebbent.
A hercegnő szája megrándult. – Gondolom, nem azért jött, hogy a berendezésről csevegjen – mondta élesen.
A hájas testet bugyborékoló kuncogás rázta meg. Hát nem éppen, nagysád, bár én is szeretem a finom holmit. – Ogilvie lehalkította disszonáns falzett-hangját: – Például a maguk kocsiját. Amit odale tartanak a garázsban. Jaguar, ugye?
– Aah! – lehelte inkább, mint mondta a croydoni herceg. Felesége egy gyors, kemény szemvillanással figyelmeztette.
– És ugyan miért érdekli magát a mi kocsink? Mintha csak jelzés lett volna a hercegnő kérdése, a házi detektív modora egy csapásra megváltozott. – Van itt még valaki? – kérdezte.
Ezúttal a herceg válaszolt: – Senki. Elküldtük őket.
– Azért nem árt ellenőrizni – lendült neki meglepő sebességgel a kövér férfi, s körbejárva mindenhová benyitott. Nyilván jól ismerte a lakás beosztását. Miután a külső ajtót is kinyitotta-becsukta, megelégedetten tért vissza a nappaliba.
A hercegnő időközben leült egy magas támlájú székre. Ogilvie állva maradt.
– Szóval – kezdte – maguk ketten voltak annak a cserbenhagyásos gázolásnak az elkövetői.
Az asszony keményen a szeme közé nézett: – Mit beszél, jóember?
– Na ne fárasszuk egymást, nagysád. Nem habokra mondom. – Új szivart vett elő, leharapta a végét. – Olvashatta az újságban. A rádióban is bemondták, nem is egyszer.
A croydoni hercegnő sápadt arcán két vörös folt ütközött ki. – Micsoda arcátlan, micsoda nevetséges feltételezés ...
– Hagyjuk ezt, nem megmondtam? – köpte ki a szavakat gorombán Ogilvie, immár minden tettetés nélkül. A hercegre ügyet sem vetve, az asszony orra alá gesztikulált meggyújtatlan szivarjával. – Hallgasson rám kegyelmességed. Föl van bolydulva az egész város, a hekusok, a polgármester, mindenki. Meg fogják találni a tettest, aki megölte azt a gyereket meg az anyját, megtalálják, nekem elhiheti. Megfogják, és hűvösre teszik, őket aztán nem izgatja, miféle puccos címe-rangja van az illetőnek. Én pedig tudom, amit tudok, és ha megteszem, amit jog szerint meg kell tennem, hát maguk még körül se néznek, és itt terem egy rahedli hekus. Hanem csupa méltányosságból előbb magukhoz jöttem, hogy elmesélhessék a maguk szempontjából a dolgot. A disznószempár hunyorgott, majd megkeményedett. Ha másként jobb tetszik maguknak, a lelkűk rajta.
A croydoni hercegnő – három és fél évszázadnyi belénevelt dölyfével – nem egykönnyen adta meg magát. Haragos arccal szökkent talpra, szürkészöld szeme villámokat szórt, méltó rendreutasításra készülve. Hangja bízvást elhallgattatott volna bárkit, aki jobban ismeri: – Elvetemült gazember! Hogyan merészel!
Még Ogilvie önbizalma is megingott egy másodpercre. Ám akkor közbelépett a croydoni herceg: – Ennek nem sok értelme, öreglány. Noha igazán derekasan próbálkoztál. – Szembefordulva Ogilvie-vel, így folytatta: Igaz, amit mond. Én vezettem az autót, én öltem meg azt a kislányt.
– Mindjárt más – gyújtott szivarra Ogilvie. – Így már juthatunk valamire.
A croydoni hercegnő, mint aki megadja magát, nehézkesen ült vissza székére. Összekulcsolt kézzel (reszketését leplezendő) megkérdezte: – Mit tud voltaképp?
– Most már akár el is mondhatom. – A házi detektív nagy kényelmesen eregetett ki egy kék füstfelleget, s gunyorosan nézte a hercegnőt, vajon szól-e érte. De az mindössze az orrát ráncolta undorodva.
Ogilvie akkor rámutatott a hercegre. – Tegnap este, ölég korán, maga a Lindy's-ben volt, az Irish Bayouban. A csicsás kis Jaguarján ment, egy hölgybarátját is magával vitte. Ha ugyan nincs kifogása a kifejezés ellen.
Ogilvie gonosz vigyorral nézett a hercegnőre. – Tovább! – reccsent rá a herceg.
– Nem bánom – fordult ismét feléje a pimasz-kövér ábrázat. – Szóval, ahogy hallom, nyert száz dolcsit a kártyaasztalnál, amit szépen el is költött a bárban. Épp a második százas megnyerésén fáradozott – jó kis parti volt, ahogy hallom –, amikor megérkezett taxin a neje őméltósága.
– Honnan tudja maga mindezt?!
– Megmondhatom, hercegem. Régóta élek én ebben a városban, ebben a szállodában. Sokfelé vannak barátaim. Teszek nekik ilyen-olyan szívességeket, ők meg persze viszonozzák, tájékoztatnak, hol mi történik. Kevés olyan dolguk van a St. Gregory vendégeinek, amiről ne tudnék; ők persze nem is sejtik, nem is ismernek. Azt hiszik, megőrizhetik a kis titkaikat. Meg is őrzik, mellesleg, ha én másként nem döntök.
– Értem – mondta hűvösen a herceg.
– Egyet azonban én se értek. Kíváncsi fajta vagyok, asszonyom. Hogy jött rá, hogy hol a férje?
– Túl sokat tud maga, jóember... Mindegy, ez már úgysem számít. A férjemnek az a szokása, hogy jegyezget, miközben telefonál. Aztán gyakran elfelejti megsemmisíteni, amit leírt.
A házi detektív rosszallólag csettintett a nyelvével. Hát ez öreg hiba, hercegem, lássa, hogy ráfázott most is. Nos, a folytatás valahogy így festhetett: a felesége hazacipelte. Maga vezetett, bár jobb lett volna, ha ötét hagyja.
– A feleségem nem vezet.
Ogilvie megértően biccentett: – Aha, szóval ezért. Egyszóval rendesen be lehetett tintázva, és így aztán...
– Tehát nem tudja! – csapott le rá a hercegnő. – Semmi biztosat nem tud! Ha bizonyítania kellene...
– Asszonyom, bizonyítani tudom, amit kell.
– Hadd mondja végig, öreglány – figyelmeztette feleségét a herceg.
– Úgy is van – helyeselt Ogilvie –, üljenek csak, oszt figyeljenek. Láttam az este, mikor hazajöttek, de nem ám a hallon, hanem az alagsoron keresztül. Eléggé be voltak ijedve, mit mondjak. Én is akkor jöttem haza, és eltűnődtem, mire ez a nagy ijedtség. Kíváncsi fajta vagyok, mondtam.
– Tovább – lehelte a hercegnő.
– Na, aznap késő este híre kelt a gázolásnak. Eszembe jutott valami. Lementem a garázsba, gondoltam, meggusztálom a maguk kocsiját. Talán nem is tudják, egy sarokban, oszlop mögött áll a kocsijuk, aki bejön, észre se veszi.
– Ez most mellékes – nyalta meg az ajkát a herceg.
– Ebbe, lássa, igaza lehet – hagyta rá Ogilvie. – Elég az hozzá, hogy amit találtam, az további búvárkodásra késztetett; méghozzá a rendőrségen, ahol szintén ismernek. – Ogilvie szünetet tartott, a szivarját szívogatta. Hallgatói türelmesen vártak. Megvizsgálva a felparázsló szivarvéget, így folytatta: – A fiúk odaát három dolgot találtak. Egy fényszórókeretet, ami lejött az ütközéskor, a fényszóróüveg cserepeit, és mikor megnézték a gyerek ruháját, látták, hogy dörzsölésnyomnak is kell lennie a kocsin.
– Micsodának?
– Ha egy ruhát erősen hozzádörzsölünk valamihez, pláne, ha olyan fényes holmihoz, mint egy lökhárító, az ugyanolyan nyomot hagy, mint egy ujjlenyomat. A rendőrségi laboránsok mintát tudnak venni róla, beporozzák, mint az ujjlenyomatot, és akkor meglátszik.
– Hát ez érdekes – jegyezte meg a herceg, akárha köze sem lenne a dologhoz. – Nem is tudtam.
– Nem sokan tudják. De hát mindegy is. Az a lényeg, hogy a maguk kocsijáról hiányzik a fényszórókeret, és be van törve a fényszóró üvege. És ez elég a hekusoknak a dörzsölésnyom és a vér nélkül is. Ja, nem is mondtam. Vér is van jócskán, csak nemigen látszik azon a fekete dukkón.
– Jaj, istenem – fordult el s temette kezébe az arcát a hercegnő.
– No és mit javasol? – kérdezte a herceg.
A kövér férfi összedörzsölte a kezét, húsos-tömpe ujjaira szegezve tekintetét. – Mint mondtam, azért jöttem, hogy halljam a maguk változatát.
– Mit mondhatnék? – mondta kétségbeesetten a herceg. – Hisz tudja, mi történt. – Férfiasan kihúzta volna magát, ha sikerül. – Legjobb, ha hívja a rendőrséget, és azzal vége.
– Nono, nem kell azt elkapkodni – csapott át tűnődő hangnembe Ogilvie falzettja. – Ami történt, megtörtént. Akárhová szaladgálunk, attól föl nem támad az a gyerek meg az anyja. Arról nem, is beszélve, hercegem, hogy nem lenne ínyére, amit az őrszobán csinálnának magával. De nem ám.
A másik kettő lassan fölemelte a tekintetét.
– Arra gondoltam – mondta Ogilvie –, hogy tán maguknak lesz valami javaslatuk.
– Nem értem – mondta tétován a herceg.
– De én igen – jelentette ki a croydoni hercegnő. – Ez az ember pénzt akar. Így van? Zsarolni akar bennünket.
Ha arra számított, hogy a kemény szó megrendíti a házi detektívet, csalódott. Ogilvie vállat vont. – Nekem aztán nyolc, minek nevezi, asszonyom. Azért jöttem, hogy kisegítsem magukat a bajból. De élnem nekem is kell valamiből.
– Vagyis hogy hajlandó hallgatni, ha fizetünk?
– Úgy valahogy.
– Csakhogy abból, amit elmondott – nyerte vissza lélekjelenlétét a hercegnő –, egyértelmű, hogy nem sokra mennénk a maga hallgatásával. A kocsit így is, úgy is megtalálják.
– Hát ezt a kockázatot bizony vállalni kell – mondta Ogilvie. – De azért nem olyan vészes a helyzet. Nem mondtam el még mindent.
– Akkor hát halljuk.
– Nem egész magamtól jöttem rá – kezdte a detektív –, de az a helyzet, hogy mikor maguk elütötték azt a gyereket, kifelé mentek a városból, nem befelé.
– Igen, mert eltévedtünk – világosította föl a hercegnő. – Nem is csoda, ezeken a kanyargós New Orleans-i utakon. Aztán visszakanyarodtunk a mellékutcákon át.
– Aha, magam is úgy gondoltam – bólintott Ogilvie. Szóval a rendőrség olyasvalakit keres, aki elfelé ment. Ezért kutakodnak most még a külvárosokban meg a városon kívül. Előbb-utóbb azonban beveszik magukat a belvárosba.
– Vajon mikor?
– Három-négy nap múlva, gondolom. Egyéb helyeken fognak körülnézni előbb.
– No és ez a késedelem mennyiben lehet hasznunkra?
– Hát csak annyiban, hogy ahol most van a kocsi, ott nemigen fogják kiszúrni egy darabig. Hanem mielőbb el kell távolítani.
– Márminthogy Louisiana államból?
– Márminthogy a Délvidékről.
– Ami, ugye, nem lesz könnyű?
– Nem bizony, asszonyom. Körös-körül minden államban, Texasban, Arkansasban, Mississippiben, Alabamában erre a kocsira fognak vadászni.
A hercegnő gondolkodóba esett: – Nem lehetne megjavíttatni valahogy? Jó pénzt tudnánk fizetni egy gyors és diszkrét munkáért.
A házi detektív nyomatékosan megrázta a fejét. – Akkor már jobb, ha egyenest föladják magukat a rendőrségen. Föl van lármázva minden louisianai műhely, hogy azonnal rendőrt kiáltson, ha törött fényszórós kocsit hoznak be. Benne vannak maguk a pácban rendesen.
A croydoni hercegnő igyekezett féken tartani szertecsapongó gondolatait. Tudta, fontos, hogy hűvös maradjon a feje. Az utóbbi percekben a társalgás könnyedebbé vált, mintha ugyan nem életről-halálról, hanem valami kis csip-csup ügyről lenne szó. Így a jó, gondolta, ebben a mederben kell tartani a beszélgetést. Érezte, megint kezében immár a gyeplő; férje feszülten, de teljesen passzívan figyelte a gonosz kövérrel folyó párviadalt. Nos, el kell fogadni, ami elkerülhetetlen. Fontolóra venni minden eshetőséget, az most az igazán lényeges. Jónak látszó gondolat ötlött az eszébe.
– Hogy is hívják azt az alkatrészt, amit megtalált a rendőrség? – kérdezte.
– Fényszórókeret.
– Megállapítható, milyen kocsiról való?
Ogilvie bólintott. – Ki fogják találni a kocsi gyártmányát, típusát, talán még az évjáratát is. Akár csak az üvegszilánkok alapján is. De mivel külföldi kocsiról van szó, bele fog telni egypár napba.
– Igen, de végül is rájönnek, hogy egy Jaguart kell keresni? – kérdezte a hercegnő.
– Rá bizony, szinte biztosan.
Mi is van ma? Kedd. Péntekig, legföljebb szombatig van tehát haladék azok szerint, amit ez az ember mond. A helyzet, elemezte hideg fővel a hercegnő, egyetlen lényeges pont köré csomósodik. Ha ezt az embert sikerül is megvásárolni, remény – eléggé halovány – csak akkor van a menekülésre, ha a kocsit minél gyorsabban eltüntetik. Északra kell szöktetni, valamelyik nagyvárosba, ahol nem tudnak semmit a New Orleans-i tragédiáról. Ott kell aztán eltüntetni a bűnjelet, vagyis megjavíttatni a kocsi sérülését. És akkor, ha Croydonékra terelődik is a gyanú, bizonyítani már semmit sem tudnak. Igen, de hogyan kellene eltüntetni a gépkocsit?
Kétségkívül igaza van ennek az ütődött detektívnek: Louisianában és a környező államokban résen lesz a rendőrség. Minden országúti járőr a törött fényszórós, hiányzó keretes autót fogja lesni. Útelzárások is lesznek bizonyára. Nehéz nem áldozatul esni valamelyik éles szemű rendőrnek a sok közül.
Mindazonáltal nem reménytelen az ügy. Ha éjszaka vezetnék s nappal elrejtenék a kocsit... Lekanyarodni az országúiról, eldugni az autót szinte akárhol lehet. Kockázatos vállalkozás persze, de itt ülni és várni még sokkal kockázatosabb. Végtére vannak mellékutak is. A legvalószínűtlenebb útvonal lehet a legbiztonságosabb.
Nehézség persze adódik bőven... most kell számba venni őket. Mellékutakon csak az autózhat, aki ismerős a helyi viszonyokkal. Croydonék nem ismerősek. A térképolvasás sem erős oldaluk. Ha pedig megállnak tankolni, a beszédük, a modoruk eleve gyanakvást ébreszt. Hiába... mégis vállalni kell a kockázatot.
Vagy talán mégsem?
– Mennyit akar? – nézett farkasszemet a hercegnő Ogilvie-vel.
Az egyenes kérdés kizökkentette nyugalmából a detektívet. – Háát... gondolom, elég jól el vannak eresztve maguk.
– Azt kérdeztem, mennyit akar.
A disznószempár megrebbent. – Tízezer dollárt.
A hercegnőnek szeme sem rebbent, noha körülbelül a felére számított. – Ha kifizetjük ezt a nevetségesen nagy összeget, mit kapunk cserébe?
A kövér ember, mintha nem értené: – Megmondtam, hallgatok.
– Ellenkező esetben?
Ogilvie vállat vont. – Lemegyek a hallba. Fölveszem a telefonkagylót.
– Hát nem! – csattant az elhatározás. – Nem fizetünk magának.
Croydon hercege megfészkelődött ültében, a házi detektív nekivörösödött. – Nézze csak, asszonyom...
– Nem nézek én semmit! – vágott közbe keményen a hercegnő. – Ide hallgasson! – Szeme kérlelhetetlenül szegeződött a kövér férfira, szépséges, széles járomcsontú arca fenségesen parancsoló volt. – Azzal, hogy fizetünk, legföljebb ha néhány napi haladékot nyerünk, efelől maga sem hagyott kétséget.
– Ez az a reszkír, amit maguknak...
– Csönd! – Akárha ostorral suhintottak volna oda. Ogilvie nyelt egyet, és megadta magát a beléje fúródó szempárnak.
Ami most következik, Croydon hercegnője érezte, életének talán a legjelentősebb tette lesz. Kicsinyeskedni, tétovázni, bizonytalankodni nem szabad. Nagy kockázatnál a tét is legyen nagy. A hercegnő a kövér ember kapzsiságát akarta megjátszani. Úgy kell megjátszania, tudta, hogy a végkimenetel ne lehessen kétséges.
– Nem adunk mi magának tízezer dollárt – jelentette ki eltökélten. – Hanem huszonötezret adunk.
Ogilvie szeme kiguvadt.
– Cserébe ezért az összegért maga fogja északra vinni a kocsinkat.
A detektív csak bámult.
– Huszonötezer dollár – ismételte a hercegnő. – Tízezret most kap, a többi tizenötöt Chicagóban adjuk át személyesen.
A kövér ember erejéből csak annyira futotta, hogy megnyalja a szája szélét. Düledező szeme hitetlenkedve függött a hercegnőn. Egyre súlyosabb lett a csönd.
És akkor Ogilvie, a hercegnő figyelő tekintetének tüzében égve, egy elképzelhetetlenül parányit bólintott.
Tovább nyúlt a csönd. Végezetül Ogilvie szólalt meg: – Zavarja a szivarom, hercegnő?
S hogy az asszony bólintott, Ogilvie elnyomta.

12.

– Hát ez fura – tette le Christine az óriási, többszínnyomásos étlapot. – Egész héten az az érzésem volt, hogy valami fontos fog történni.
Peter McDermott rámosolygott a gyertyafényes asztal fölött. Csillogott az ezüstnemű, fénylett a kikeményített abrosz. – Talán már meg is történt – vélte.
– Nem. Legalábbis nem abban az értelemben, ahogy maga gondolja. Kényelmetlen érzés, legszívesebben elhajítanám.
– Egy jó evés-ivás csodákat művelhet.
Christine elnevette magát, s ráhangolva magát a férfi kedélyére, becsukta az étlapot. – Lesz szíves mindkettőnknek rendelni.
A Brennan étteremben ültek, a francia negyedben. Egy órája állt meg Peter Christine lakása előtt, a St. Gregoryban bérelt autóval. A kocsit Iberville-ben, a francia negyed peremén hagyták, s gyalogosan andalogtak végig a Royal Streeten, meg-megállva a régiségboltok kirakata előtt, megcsodálva a műtárgyak, az importbóvlik és konföderációs ereklyék (egy kard tíz dollár) bizarr egyvelegét. Fülledt, meleg éjszaka volt, körülvették őket New Orleans hangjai – autóbuszmoraj a szűk utcákból, zörgő fiáker elé fogott ló patkócsattogása, hajókürt panaszos jaja a Mississippiről.
A Brennan's, ahogy az illik is a város legelegánsabb étterméhez, zsúfolásig volt vacsoravendéggel. Peter és Christine, míg szabad asztalra vártak, kényelmesen elszopogattak egy ízes Old Fashioned koktélt a csöndes, diszkréten világított patióban.
Peter őszinte örömét lelte Christine társaságában; jó érzése csak fokozódott, mikor átkísérték és asztalhoz ültették őket a hűvös földszinti étteremben. Intett a pincérnek.
Fél tucat osztrigát, a vendéglő különlegességét rendelte mindkettőjüknek. (Rockefeller-, Bienville- és Roffignac-osztrigát vegyesen), utána fűszeres rákkal töltött halat á la Nouvelle Orleans, choux fleur Polonaise-t, pommes au four-t és egy palack Montrachet-t a lesben álló borfiútól.
– Milyen jó, hogy nem nekem kellett dönteni – mondta Christine, aki elhatározta, erős lesz, nem törődik többet az imént említett kényelmetlen érzésével. Afféle intuíció volt csak úgyis, s tán nem is volt egyéb oka, mint hogy nem aludta ki magát tisztességesen.
– Ahol ilyen jó konyhát visznek – magyarázta Peter –, nem sokat számít, milyen étel mellett dönt az ember. Azonos minőségű lehetőségek közül kell választani.
– Lám, kiütközik magából a szállodaiparos – feddte meg Christine.
– Bizony. És milyen gyakran. Sajnálom.
– Ne sajnálja. Elárulhatom, igazából kedvelem, hogy ilyen. Hanem eltűnődöm néha, miért éppen ezt a pályát választotta.
– A szállodaiparit? Tudja, londiner voltam, és egyszer csak ambícióim támadtak.
– Így megy ez, ilyen egyszerűen?
– Hát, nem egészen. Szerencsém is volt, egyéb dolgok mellett. Brooklynban laktam, és a nyári vakációban londinerként dolgoztam Manhattanben. Egy este – a második nyaramon történt – fölsegítettem egy részeget a szobájába, ráadtam a pizsamáját, és ágyba dugtam.
– Mindenkinek kijár ez a szolgáltatás?
– Korántsem. De nyugodt éjszakánk volt éppen, meg aztán benne is voltam a gyakorlatban. Odahaza is ezt csináltam az apámmal, hosszú éveken át. – Bánat felhőzte be Peter szemét egy pillanatra. Aztán folytatta: Elég az hozzá, hogy a pasas, akit ágyba dugtam, a The New Yorker munkatársa volt, mint később kiderült. Egykét héttel később megírta a sztorit. "A szálloda, amelyik az anyatejnél is édesebb", ilyesmit írt rólunk. Ugrattak is érte eleget bennünket, de a szállóra jó fényt vetett a história.
– És magát előléptették, igaz?
– Úgy is mondhatjuk. Mindenesetre felfigyeltek rám.
– Na, itt az osztriga – mondta Christine. Ügyesen elébük tették a két gőzölgő, előmelegített tálat, rajtuk a kősóágyban pirult héjakkal.
Peter megízlelte a Montrachet-t, és helyeslőleg biccentett. – Hogy van az – kérdezte Christine –, hogy Louisianában egész évben ehetni osztrigát, nemcsak az "erres" hónapokban?
– Máshol is nyugodtan fogyasztható egész éven át felelt meggyőződéssel Peter. – Ez a szabály az "erres" hónapokkal valami régi, százesztendős hóbort. Egy angol falusi pap találta ki, Butler nevezetű, ha jól emlékszem. A tudósok rég kifigurázták, az USA kormánya is kimondta, hogy szamárság, az emberek mégis hisznek benne.
Christine lenyelt egy Bienville-osztrigát. – Én meg azt hittem, azért, mert nyáron ívik az osztriga – mondta.
– Új-Angliában és New Yorkban csakugyan akkor. De a Chesapeake-öbölben, a világ legnagyobb osztrigatelepén, meg a Délvidéken nincsen kötött ideje az ívásnak; Úgyhogy semmi értelmes okuk az északiaknak, hogy ne egyék egész éven át az osztrigát, úgy, mint a louisianaiak.
Csönd lett. Christine szólalt meg végül: – Ha maga valamit megtanul, nem felejti el többé?
– Nemigen. Fura egy agyam van, úgy tapadnak belé a dolgok, mint a legyek a légypapírba. Részben ennek köszönhetem a szerencsém. – Felnyitott egy Rockefeller-osztrigát, s kedvtelve kóstolgatta enyhe abszintízét.
– Hogyhogy?
– Ugyanazon a nyáron történt. Megengedték, hogy egyéb munkákba is belekóstoljak, így kerültem kisegítőként a bárba is. Megtetszett a dolog, szereztem néhány könyvet. Az egyik az italkeverésről szólt. – Peter szünetet tartott, félig feledett emlékeiben kutatva. – Egyedül voltam éppen a bárban, mikor beállított egy vendég. Nekem nem volt ismerős. Azt mondta: hallom, te vagy az az ügyes fiú, akiről írtak a The New Yorker-ban. Tudnál keverni nekem egy Rozsdás Szöget?
– Viccelt a pasas?
– Nem. Azt hihettem volna én is, ha nem egy-két órával azelőtt olvastam volna, mi kell a Rusty Nail koktélba: Drambuie és Scotch. Hát ez volt az én szerencsém. Megkevertem, a pasas megitta, és így szólt: Nem volt rossz, de így soha ki nem tanulod a hotelszakmát. Változott ám a világ a Work of Art ideje óta. Én meg azt mondtam neki, nem képzelem magamat Myron Weagle-nek, Evelyn Orcham viszont szívesen lennék. Elnevette magát, nyilván olvasta Arnold Bennettet. Adott egy névjegyet, és azt mondta, keressem fel másnap.
– Volt vagy ötven szállodája, gondolom.
– Nem volt neki semmije sem, mint kiderült. Herb Fischernek hívták, kereskedelmi ügynök volt, konzervet adott el nagyban. Rámenős, hencegő alak, agyondumált az mindenkit. De a hotelszakmát, azt jól ismerte, a benne dolgozókat is, hiszen velük üzletelt.
Elvitték az osztrigás tányérokat. Pincérük, akit a vörös kabátos főpincér irányított a távolból, most a párolgó töltött halat tette eléjük.
– Szinte félek belekóstolni – vallotta meg Christine –, olyan étvágygerjesztően néz ki... Hűha! Fantasztikus, jobb, mint gondoltam – mondta, miután megízlelte a porhanyós, kiválóan fűszerezett halat.
Jó néhány perc telt el, mire ismét megszólalt: – Meséljen erről a Mr. Fischerről.
– Eleinte azt hittem, nagyszájú fickó, semmi több; bárokban nem ritka az ilyen alak. Hanem aztán jött egy levél a Cornell Egyetemtől, és az gyökerestül megváltoztatta a véleményem. Azt írták, jelentkezzem a Statler Hallban, a szállodaügyviteli karon, előzetes megbeszélésre. Kiderült, ösztöndíjat adnak, így aztán odamentem középiskola után. Később jöttem csak rá, Herbnek köszönhető az egész, ő dumált rá bizonyos szállodásokat, hogy javasoljanak. Jó vigéc volt, gondolom.
– Csak gondolja?
Peter megfontoltan válaszolt: – Hát, nem is tudom. Sokkal vagyok adósa Herb Fischernek, de eltűnődöm néha, nemcsak azért segítenek-e az emberek másokon, akár állásszerzéssel is, hogy megszabaduljanak tőlük. Cornellista koromban csak egyszer találkoztam újra Fischerrel. Meg akartam köszönni a segítségét, és őszintén igyekeztem, hogy megszeressem. De egyiket sem hagyta: csak nyomta a nagy szöveget, hogy mekkora üzleteket csinált, és még mekkorákat fog csinálni. Aztán egyszer csak azt mondta, kéne nekem egy-két rendes ruha az egyetemre. Igaza volt. Addig erősködött, míg rám nem tukmált kétszáz dollárt, ami nem kis áldozat lehetett, mert kiderítettem, hogy elég gyöngécskén megy a boltja. Apró összegekről szóló csekkekkel törlesztettem vissza a pénzét; a csekkek java részét soha nem váltotta be.
– Hát ez igazán csodaszép história – vélte Christine. – De miért nem találkoztak többé?
– Meghalt – felelte Peter. – Többször is kerestem, de soha nem állt kötélnek. Aztán, egy éve történhetett, rámtelefonált az ügyvédje. Herbnek, mint kiderült, nem volt családja. Elmentem a temetésére. Ott jöttem rá, hogy nyolcan vagyunk ilyen magamfajták – Herb nyolcunkon segített ilyen-olyan módon. És az az igazán fura, hogy bár örökké hencegett, ezekről a dolgairól senkinek nem beszélt.
– Sírni tudnék, komolyan – jegyezte meg a lány.
– Elhiszem – bólintott Peter. – Nekem is sírhatnékom támadt akkor. Valami nagy tanulság lappang ebben a históriában, de hogy mi, azt nem tudnám megmondani. Talán az, hogy bizonyos emberek falakat emelnek maguk köré, s alig várják, hogy valaki ledöntse ezeket a falakat, s ha ez nem történik meg, örökre ismeretlenek maradnak.
Christine szótlanul itta meg a kávét – a desszertről lemondtak mind a ketten. Végül megkérdezte: – És mi vajon tudjuk-e, mit akarunk amúgy istenigazából?
Peter elgondolkozott. – Hát nem egészen, azt hiszem. Illetve, egyvalamit azért nagyon szeretnék elérni. Vagy legalább hasonlót ahhoz, amit elképzelek. – És azzal intett a fizetőpincérnek.
– Hadd halljam.
– Tudja mit, inkább megmutatom.
Kilépve a Brennan'sből megálltak, s a meleg esti levegőt kóstolgatták a benti hűvösség után. A város csöndesebb volt már, mint egy órája. Egyre-másra aludtak ki a fények, a város éjszakai élete más városnegyedekbe húzódott. Peter megfogta Christine karját, és átlósan átkalauzolta a Royal Streeten. A St. Louis délnyugati sarkán álltak meg. – Lássa, ilyet szeretnék én is csinálni mondta a férfi, előremutatva. – Legalább ilyen jót, ha nem még jobbat.
Rebbenő lángú gázlámpák világították meg a Royal Orleans Hotel szürke-fehér, klasszikus homlokzatát, kecses, kovácsoltvas korlátos erkélyeit, bordás vasoszlopait. Borostyán fény szűrődött ki az íves-bordás ablakokon. A sétányszerűen széles gyalogjárón a szálló kapusa lépdelt föl-alá aranysujtásos egyenruhájában, ellenzős tányérsapkában. Hirtelen szellő támadt, s magasan fent a lobogók megcsapkodták rúdjukat, köteleiket. Taxi gördült a bejárat elé, a kapus odasietett, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Tűsarkú cipők kopogása, férfiak nevetgélése kísérte be az érkezőket. Ajtó csapódott, a taxi nekiindult.
– Sokak szerint a Royal Orleans a legjobb szálló egész Amerikában – mondta Peter. – Mindegy is, hogy igaz-e vagy sem, az a lényeg, hogy valóban iskolapéldája a jó szállodának.
Átkeltek a St. Louis Streeten, s közeledtek az épülethez, mely tradicionális szálloda volt hajdan, a louisianai francia telepesivadékok törzshelye, aztán rabszolgaárverési csarnok, polgárháborús kórház, Louisiana parlamentje, s végül ismét szállodává vedlett. Peter nekitüzesedve magyarázta: – Minden a kezükre játszott ezeknek, a történelem, a stílusérzék, a fantázia, a modern technika. Az új épületet két New Orleans-i iroda tervezte, az egyik építésztársaság hagyománykedvelő volt, a másik modern. Ékesszólóan bizonyították, hogy új házat is lehet a régi jelleg megőrzésével építeni.
A kapus, megszakítva sétáját, szélesre tárta előttük a bejárati ajtót. Odabent két óriási szerecsenszobor vigyázta a hallba fölvezető fehér márványlépcsőt. – Az a legjobb az egészben – magyarázta Peter –, hogy a Royal Orleans is hálózati hotel. No persze nem egy ilyen O'Keefe-féle hálózatnak a tagja – tette hozzá kesernyésen.
– Inkább Peter McDermott-féle hálózatnak nevezhetnénk?
– No hiszen, hosszú az út még odáig. Pláne, hogy léptem én egyet visszafelé is, bizonyára hallott róla.
– Hallottam – mondta Christine. – De tudom, sikerülni fog magának. Van rá ezer dollárom, hogy megcsinálja előbb-utóbb.
Peter megszorította a lány karját. – Jobban jár, ha O'Keefe-részvényekbe fekteti azt a pénzt.
Körbejárták a Royal Orleans fehérmárvány-hallját, megcsodálva a citrus- és datolyaszilva-motívummal ékes fehér falkárpitot, aztán távoztak a Royal Street-i kapun át.
Egy jó óra hosszat csavarogtak még a francia negyedben; betértek a Preservation Hallba, s a forró, zsúfolt teremben átadták maguk a legtisztább dixielandmuzsika örömének; kiélvezték a Jackson Square hűvösebb levegőjét; a folyóparton, a francia piacon megpihentek egy kávéra, rosszallólag szemlélve a burjánzó New Orleans-i giccsművészet darabjait; végül a Court of the Two Sistersben szopogattak jeges mentaszörpöt a csillagfényes, lombsűrűs félhomályban.
– Csodaszép volt – jelentette ki Christine –, de most már hazamennék.
Az Iberville-ben leparkolt gépkocsi felé sétáltak már, mikor elébük állt egy néger fiúcska, cipőkefés dobozzal a nyakában.
– Egy cipőpucolást, miszter?
– Késő van már, fiacskám – rázta meg a fejét Peter. A fiú nem tágított előlük, csillogó szemmel méregette
Peter lábát. – Fogadjunk huszonöt centben, meg bírom mondani, hol vette a cipőjét, miszter – ajánlotta. – Meg bírom mondani az államot, de még a várost is. Ha megmondom, ad nekem huszonöt centet? Ha rosszat mondok, én adok magának.
Peter a New Yersey-beli Tenaflyben vette a cipőjét egy éve. Ezt ugyan ki nem találja, gondolta. – Hát jó bökte ki némi habozás után.
A fiú rávillantotta bogárszemét: – Miszter, maga ezt a cipőt Louisiana államba, New Orleansba vette föl mama reggel. Nem azt ígértem – emlékszik, ugye? –, hogy azt mondom meg, hol vásárolta.
Elnevették magukat mind a hárman, s Christine Peter karjába fűzte a karját, miközben a férfi leszurkolta a negyeddollárost. Nevettek még a kocsiban is, úton a lány lakása felé.

13.

Curtis O'Keefe a szivarja füstjét ízlelgette Warren Trent magánlakosztályának ebédlőjében. Az Aloysius Royce kínálta cseresznyefa dobozból vette ki a szivart, s az aromás füst kellemesen elegyedett ínyén a kávéhoz felszolgált XIII. Lajos konyak utóízével. A nagy refektóriumi tölgyasztalnál, melyre Royce szolgálta föl ügyesen a pompás, ötfogásos vacsorát, Warren Trent elnökölt pátriárkái fenséggel. O'Keefe ült a jobbján, szemközt velük, testhezálló fekete ruhában Dodó szívta le élvezettel a török cigaretta füstjét, melyet szintén Royce kínált és gyújtott meg.
– Azannyát – nyilatkoztatta ki Dodó –, disznómód jóllaktam.
O'Keefe elnézően mosolygott. – Jó vacsora volt, Warren. Adja át, kérem, gratulációmat a konyhafőnökének.
A St. Gregory tulajdonosa szertartásos főbólintással fogadta a bókot. – Meg lesz tisztelve, ha meghallja, kinek az üzenetét közvetítem. Mellesleg, érdekli talán, hogy a szálló éttermében is kapható volt ugyanez a vacsora.
O'Keefe bólintott, bár látszott, nem hat rá különösebben a közlés. Úgy gondolta, a sokfogásos, bonyolult étkezés egy szállodában éppoly kevéssé helyénvaló, mint mondjuk a libamájpástétom egy ételhordóban. Véleményében csak megerősítette, hogy bekukkantván – csúcsidőben – a St. Gregory nagy éttermébe, az asztalok kétharmadát üresen találta.
O'Keefe birodalmában az étkezés egyszerű volt és egységes, a választék néhány egyszerű, köznapi ételre korlátozódott. Meggyőződése volt ugyanis a hotelmágnásnak, hogy a nagyközönség étkezési igényei nagyjából azonosak, és eléggé fantáziátlanok – tapasztalata legalábbis erre tanította. Az O'Keefe-hálózat üzemegységeiben, bár gondosan készítették el és antiszeptikus-tisztán tálalták az ételt, az ínyencekkel, akiket profit szempontjából elhanyagolható kisebbségnek tekintettek, nem sokat törődtek.
– Ilyen konyhát manapság nem sok szálló visz – jegyezte meg a hotelmágnás. – A legtöbbje kénytelen volt megváltoztatni a szemléletét.
– A legtöbbje, de nem mind. Miért lenne mindenki ilyen könnyen hajlítható?
– Azért, kedves Warren, mert fiatalságunk óta megváltozott ennek az üzletágnak a szelleme, akár tetszik nekünk, akár nem. Befellegzett azoknak az időknek, mikor még "házigazda" volt a hoteltulaj. Régen talán adtak az emberek az ilyesmire. De hogy ma nem adnak, az biztos.
Közvetlenebb, nyíltabb lett mindkét férfi hangja, mintha az étkezés végeztével a kötelező udvariaskodást is félretették volna. Dodó gyermeteg-kék szeme kíváncsian röpdösött egyikről a másikra, mintha színpadon zajló, nehezen érthető cselekményt figyelne. Aloysius Royce, háttal a társaságnak, a tálalóasztalnál szorgoskodott.
– Vagyunk egypáran, akik nem így látjuk – vetette oda szárazon Warren Trent.
O'Keefe parázsló szivarját szemlélgette. – Akik nem így látják – mondta –, azoknak azt felelem, hasonlítsák össze a mérlegemet másokéval. Például a magáéval Warren.
Warren Trent elvörösödve harapta össze az ajkát. Átmeneti, tünékeny jelenség, amit nálunk lát. Megértem én már nem egy ilyent. El fog múlni, mint a többi.
– Nem fog elmúlni. A saját sírját ássa, ha ebben bízik. Pedig maga aztán, annyi év után, igazán jobbat érdemelne, Warren.
Megátalkodott csönd ült meg közöttük, míg Warren Trent, a fogán át szűrve, meg nem adta a választ: – Nem azért építettem egy élet munkájával ezt az intézményt, hogy olcsó csehóvá züllesszem a végén.
– Ha az én házaimra céloz, hát el van tévedve – vörösödött neki ezúttal O'Keefe. – Abban se vagyok biztos, hogy ez a magáé intézmény volna.
A fagyos csöndet Dodó törte meg: – Mondják csak, ökölre fognak menni, vagy maradnak csak a szópárbajnál?
Elnevette magát mind a két férfi, bár Warren Trent nevetése nem volt annyira szívből jövő. Curtis O'Keefe lett így aztán az, aki békítőleg emelte föl a kezét.
– Igaza van, Warren. Minek is veszekedjünk? Attól még barátok maradhatunk, hogy külön úton járunk.
Warren Trent megenyhülve biccentett. Iménti ingerültségét voltaképp egy múló isiásznyilallás váltotta ki. Ha így volt is, gondolta kesernyésen, nehéz meg nem haragudni erre a sikeres emberre, akinek pénzügyi hódításai olyannyira ellentétesek az övéivel.
– Három szóban foglalható össze, mit kíván a mai közönség egy szállodától – nyilatkoztatta ki O'Keefe. Hatékony, gazdaságos elszállásolást. Ez azonban csak akkor valósítható meg, ha minden mozzanatnak hatékony a költségtervezése, mind a vendégek, mind a magunk szempontjából. Ütőképes tervezés kérdése tehát, és még inkább a minimális bérköltségeké, ez pedig annyit jelent, hogy automatizálni kell, amit csak lehet, csökkenteni az alkalmazottak létszámát, megszüntetni a régimódi fogadós stílust.
– Ennyi lenne az egész? Kidobna mindent, ami naggyá tehet egy szállodát? Tagadja talán, hogy a jó fogadós rá tudja nyomni személyisége bélyegét a házra? horkant föl a St. Gregory tulajdonosa. – A maga elképzelése szerinti szállodában a vendégnek nem adatik meg, hogy érezze, oda tartozik, nem érzi, hogy "valakinek" tekintik, s többet kap – érzésben, vendégszeretetben –, mint amennyiről a számlája szól!
– Az csak afféle téveszme, igazából nincs is szüksége rá – jelentette ki határozottan a hotelmágnás. – Ha egy szálló vendégszerető, azért az, mert megkéri az árát, úgyhogy végül csak-csak egálba kerül a vendéggel. Az emberek ma már jobban átlátnak minden hamisságon. A méltányosságot viszont tisztelik: méltányos haszon a szállodának, méltányos árak a vendégnek, és az én házaim éppen ezt adják. No persze azoknak, akik különleges elbánást igényelnek, és hajlandók megfizetni is, mindig lesz egy kevés extra hely, de ezek kicsinyek és csak a keveseknek valók. A nagy házaknak, mint ez a magáé is, ha állni akarják velem a versenyt, muszáj lesz úgy gondolkozniuk, mint nekem.
– Remélem, nem kifogásolja, ha én azért a magam feje után megyek még egy ideig – mordult föl Warren Trent.
O'Keefe türelmetlenül rázta a fejét. – Nem akartam személyeskedni. Tendenciákról beszélek, nem egyénekről.
– Pokolba a tendenciákkal! Azt súgja a hatodik érzékem, hogy még ma is sokan szeretnek első osztályon utazni. És az ilyeneknek több kell, mint egy ketrec meg egy ágy.
– Kicsavarja a szavaimat, de nem panaszkodom – mosolygott hűvösen Curtis O'Keefe. – Az állítása igazát azonban vitatom. A szerencsés keveseket nem számítva, az első osztálynak mindörökre befellegzett.
– Miért?
– Azért, mert a lökhajtásos utasszállító gépek betettek az első osztályon való utazásnak s vele együtt az egész szemléletnek. Azelőtt az első osztálynak, nem tagadom, nimbusza volt. A lökhajtásos repülés azonban megmutatta, milyen pazarlóan ostoba a régi módi. Olyannyira rövid és gyors lett a légi közlekedés, hogy egyszerűen nem érdemes többé első osztályú jegyet venni. Az emberek bepréselik magukat a turistaosztály székeibe, és nem foglalkoznak a státussal – túl nagy árat kell fizetni érte. Sőt ma már éppen a turistaosztálynak van státusszimbólum jellege. A legjobbak utaznak turistaosztályon. Az első osztály, mondják egymásnak dobozolt ebédjük fölött, csak őrülteknek és tékozlóknak való. És amit megkaptak a légitársaságtól – a hatékony, gazdaságos elszállásolást –, azt kérik számon ma már a szállodáktól is.
Dodó sikertelen kísérletet tett egy ásítás elfojtására. Elnyomta a török cigaretta csutkáját, és íme, máris mellette termett Aloysius Royce, friss cigarettát kínálva. Miközben ügyesen tüzet adott, a lány melegen rámosolygott, s a fiatal fekete válaszmosolyában diszkrét, mégis barátságos rokonszenv csillant. Észrevétlenül kicserélte a hamutálakat, s újratöltette előbb Dodó, majd a többiek kávéscsészéjét. Mikor halkan távozott, O'Keefe megjegyezte: – Milyen ügyes embere van, Warren.
– Régóta van nálam – felelt szórakozottan Warren Trent. Az imént, mikor maga is Royce-ot figyelte, arra gondolt, hogyan is fogadta Volna Aloysius apja a hírt, hogy hamarosan más kézbe kerül a szálloda. Talán csak vállat vont volna. A birtoklás, a pénz nem sokat jelentett az öregnek. Warren Trent szinte hallani vélte az öreg néger reszelős-vidám hangját: – Iszen soká mentek a dolgok a maga ínye szerént. Ha most rossz idők gyönnek, meglehet, azok is csak a maga üdve végett. Meghajlítsa ám az Úr a hátunk, megaláz, hogy észbe kapjunk: bármiként gondolkoztunk is magunkról, csak-csak az Ő csökönyös kis pulyái vagyunk. – De aztán azt is hozzátenné, jól kiszámított ellentételként: – No persze, ha az ember hisz valamibe, azér bizony meg köll harcolni. Aki meghalt, ammár meg nem lő senkit, merhogy célozni se bír többet.
Warren Trent tehát célzott – kissé reszketegen, mint gyanította: – Olyan átkozottul sterilnek érzem ezeket a maga eszméit. Melegségnek, emberségnek vannak híjával a házai. Automatáknak, lyukkártyaagyú automatáknak valók, akikben vér helyett is olaj kering.
O'Keefe vállat vont. – Így lehet csak jó osztalékot kihozni.
– Emberségből is van ám osztalék, nemcsak pénzből. O'Keefe, eleresztve füle mellett a megjegyzést, így folytatta: – Ez idáig a jelen állapotokról beszéltem. Vessünk tán egy pillantást a jövőbe is. Egységes tervezetet fejlesztettünk ki nálunk a jövőre nézvést. Tudom, vannak, akik víziónak tartják, szerintem azonban meglehetősen pontos képet ad arról, milyenek lesznek néhány év múlva a szállodák, legalábbis az O'Keefe-hálózat egységei.
– Először is a recepciót kell egyszerűsíteni. A bejelentkezés másodpercekig fog csak tartani. Vendégeink java része helikopteren fog érkezni egyenest a repülőtérről, a fő recepció tehát a tetőn kialakítandó helikopterkikötőben lesz. Persze a földszintre is kell egy recepció, ahová a taxik és a kisbuszok behajthatnak, nem kell, mint ez idáig, áthurcolkodni a hallon. Mindkét recepción egy IBM-agy fogja vezérelni a munkát, ez a gép egyébként ma is létezik már.
Akik előre foglaltak szobát, azoknak egy lyukkártyát küldünk, s mikor megjönnek, csak ezt a kártyát kell bedugniuk a gépbe, s már viszi is őket a mozgólépcső a szobájukba, melyet elég, ha percekkel a megérkezésük előtt takarítottak ki. Ha a szoba nem áll még készen mert mint most, ez később is előfordulhat –, mozgó átmeneti szállásba kalauzoljuk őket, afféle kis kuckóba, néhány székkel, egy mosdóval és poggyásztartóval, ahol a vendég felfrissítheti magát, és rögtön megérkeztekor magára csukhatja az ajtót. Jöhetnek-mehetnek a vendégek, akár egy hagyományos szobából. A mérnökeim azon dolgoznak, hogy mozgathatóvá tegyék ezeket a kuckókat, így aztán a kijelölt helyre lehet majd vontatni őket. A vendégnek tehát csak ki kell nyitnia az IBM-gép megjelölte ajtót, és kész.
Hasonló szolgáltatással fogjuk várni a saját kocsin érkező vendégeket. Kódolt, mozgó fények kalauzolják őket a kijelölt parkolóhelyükre, s innen külön mozgólépcsőn juthatnak fel a szobájukba. A poggyászcipelést mindenestül kiküszöböljük, nagy sebességű osztályozókat és futószalagokat állítunk be, és a poggyász előbb érkezik a szobába, mint maga a vendég.
Hasonlóképpen, a szobai szolgáltatásokat, az étel-, ital-, virág-, orvosság- és újságrendelést is gépesíteni fogjuk, szállítószalag fogja hozni még a számlát is, s vinni le a pénzt. Egyéb előnyökről nem beszélve, egyszer s mindenkorra megszűnik a borravalórendszer, melynek zsarnokságát – a vendégekkel együtt – épp elég régóta nyögjük.
Csönd lett a faburkolatú szobában. A hotelmágnás, még egyre uralva a terepet, ivott egy korty kávét, mielőtt folytatta:
– Épülettervezési és automatizálási koncepcióm azt a célt szolgálja, hogy minél kevesebbet tartózkodjon a személyzet a vendégek szobájában. A falba húzható ágyakat is kívülről, gépi úton lehet majd ellátni. A levegőszűrés odáig fejlődött, hogy a por, a szenny már ma sem okoz problémát. A szőnyeget például acélhálóra lehet fektetni, s alulról, egy időrelével működtetett porszívóval naponta portalanítható.
Mindez, sőt ennél több is, már most megoldható. Maradék problémáink, melyeket persze szintén meg fogunk oldani – legyintett szokásos kézmozdulatával O'Keefe –, javarészt már csak koordinációs, konstrukciós és beruházási kérdések.
– Remélem – jelentette ki eltökélten Warren Trent –, nem érem meg az én házamban ezeket a változásokat.
– Nem éri meg – biztosította Curtis O'Keefe. – Ahhoz, hogy ezt végrehajthassuk, le kell bontanunk és mindenestül újjá kell építenünk a házát.
– Csak nem?! – szakadt ki önkéntelenül a szállótulajdonosból.
O'Keefe vállat vont. – Hosszú lejáratú terveimet nem akarom fejtegetni, de annyi bizonyos, hogy nem is olyan sokára ez lesz az általános stratégiánk. Ha ragaszkodik hozzá, hogy fennmaradjon a neve, megígérhetem, beépítünk az új épületbe egy márványtáblát, amely megemlékezik a régi szállóról, s ha akarja, a maga szerepéről is.
– Szóval egy márványtáblát! – hördült fel a St. Gregory tulajdonosa. – És hová fogja tétetni, a férfimosdóba?
Dodó elkuncogta magát. Hogy a két férfi akaratlanul is feléje fordult, megjegyezte: – Talán nem is lesz ott olyan helyiség. Azzal a sok szállítószalaggal, ugyebár, kinek lenne rá szüksége?
Curtis O'Keefe jó szúrósan ránézett. Gyanakodott olykor, talán mégsem olyan butácska ez a lány, amilyennek teszi magát.
Warren Trent elpirult zavarában. – Kedves hölgyem – mondta szertartásos udvariassággal –, szíves elnézését kérem a szerencsétlen szóhasználatért.
– Ugyan már – mondta meglepetten Dodó. – Szerintem aztán igazán klassz ez a hotel. – Tágra nyílt s látszólag ártatlan szemét O'Keefe-re függesztette: – Curtie, miért akarod lebontani?
A kérdezett eléggé ingerülten felelt: – Csak egy lehetőséget vázoltam föl. Akárhogy is, Warren, mindenképp ideje, hogy kiszálljon a hotelszakmából.
A válasz meglepően szelíd volt Warren Trent iménti ingerültségéhez képest: – Még ha ki akarnék is szállni, másokra is tekintettel kell lennem. Régi alkalmazottain! éppen úgy bíznak bennem, ahogy én őbennük. Maga, ugye, automatákkal akarja helyettesíteni az embereket. Ez az, amibe én nem mehetek bele. Ennyivel legalább tartozom az alkalmazottaimnak hűségükért.
– Csakugyan? Létezik egyáltalán hűséges hotelszemélyzet? Azt hiszi, nem árulnák el mindnyájan vagy majdnem mindnyájan, ha előnyhöz jutnának általa?
– De mennyire hogy azt hiszem. Több mint harminc éve vezetem ezt a házat, ennyi idő alatt megköttetnek a hűség szálai. Magának nyilván más tapasztalatai vannak ezen a téren.
– A hűségről mindenesetre megvan a véleményem mondta szórakozottan O'Keefe, gondolatban Ogden Bailey és Sean Hall jelentését lapozgatva. Hallt ugyan éppen ő intette a túlságos részletességtől, de egy hasznos példa Hall összefoglalójában is szerepelt. A szállodás erősen koncentrált. Végül kibökte: – Van magának egy régi embere, a Pontalba bár főnöke, jól mondom?
– Jól. Tom Earlshore. Csaknem olyan régóta dolgozik itt, mint jómagam. – Talán éppen Tom Earlshore nevével fémjelezhető a régi gárda, amelyet nem szabad cserbenhagyni, gondolta. Fiatalok voltak még mind a ketten, amikor fölvette Tomot, s noha ma már hajlott az öreg bárfőnök háta, és a munkája is lassú, Warren Trent személyes jó barátként tartja számon. Jó barátként segített is rajta, amikor Tom csípőficammal született kislányát északra küldette, a Mayo-klinikára, ahol Warren Trent jóvoltából sikeres műtétet hajtottak végre rajta. Később a számlát is Warren Trent fizette ki minden hűhó nélkül, és Tom azóta el nem múló hálával csüng rajta. Az Earlshore lány azóta már férjes asszony, gyerekeket szült, s a barátság töretlen apja és a szállótulajdonos között. – Ha van, akiért tűzbe merném tenni a kezem, hát az éppen ő – nyilatkoztatta ki Trent.
– Nagy bolondság lenne – mondta kurtán O'Keefe. Tudomásom van róla, hogy ez az ember a vérét szívja Warren.
És a döbbent csöndben O'Keefe sorolni kezdte a tényeket. Egy tisztességtelen bárfőnök ezernyi módon károsíthatja meg a gazdáját. Kisebb adagokat töltve, palackonként megtakaríthat egy-két adagot; nem üt be minden tételt a pénztárgépbe; saját beszerzésű italait mérheti ki a bárban, s noha a leltár hiánytalan, a haszon az övé. Tom Earlshore mind a háromfajta csalásban vétkesnek találtatott. Mi több, Sean Hall többhetes megfigyelései arra is fényt derítettek, hogy Earlshore a két segédjét is beavatta üzelmeibe. – A bár nyereségének jó néhány százaléka az ő zsebükbe vándorol – világosította föl kollégáját O'Keefe –, s a dolgok állásából arra kell következtetnem, hogy jó ideje így megy ez.
A bűnlajstrom elősorolását Warren Trent kifejezéstelen arccal, mereven hallgatta végig, de gondolatai mélyen és fájdalmasan megszántották a lelkét. Annak ellenére, hogy vakon bízott Tom Earlshore-ban, s hogy barátjának hitte, nem kételkedett az információ igazságában. Tudott ő annyit a hotelhálózati kémkedésekről, hogy ne kételkedjék; Curtis O'Keefe-ről is feltételezte, nem vádaskodna kellő alap híján. Warren Trent régóta gyanította, hogy O'Keefe kémei beszivárogtak a szállodájába, jócskán a főnökük érkezte előtt. Erre a fájó megaláztatásra azonban nem számított. Megkérdezte: Mit ért azon, hogy "a dolgok állásából következtetve"?
– Azt, hogy a maga állítólagos lojális személyzete korrupcióval van át- meg átitatva. Nincs is talán olyan részleg, amelyben meg ne lopnák, be ne csapnák. Az összes részletekről persze én sem tudok, de amiről igen, azt szívesen rendelkezésére bocsátom. Jelentést is készíttethetek, ha kívánja.
– Köszönöm – suttogta alig hallhatóan Warren Trent.
– Túl sok kövér ember dolgozik magának. Feltűnt, amint megérkeztem. Az ilyesmit én mindig figyelmeztető jelnek veszem. A szálloda kosztjával van tele a hasuk, s minden egyéb módon is magán élősködnek.
Csönd uralkodott el a meghitt kis ebédlőben, csak az ódon falióra halk tiktakolása hallatszott. Végül Warren Trent szólalt meg, leheletnyi fáradtsággal a hangjában: – Amit most elmondott, az némiképp befolyásolhatja az álláspontomat.
– Reméltem – dörzsölte össze kicsi híján a kezét Curtis O'Keefe. – Akárhogy is, elérkeztünk arra a pontra, ahol előterjesztenék önnek egy javaslatot.
– Gondoltam, hogy előbb-utóbb elérkezik odáig – vetette oda szárazon Warren Trent.
– Propozícióm méltányos, különösen, ha tekintetbe vesszük a körülményeket. Meg kell mondjam, ismerem a St. Gregory pillanatnyi pénzügyi helyzetét.
– Meglepett volna, ha nem ismerné.
– Hadd foglaljam össze. A szálló részvényeinek ötvenegy százaléka a maga kezében van, s ez biztosítja a hatalmát.
– Úgy van.
– Harminckilencben négymillió dolláros jelzálogkölcsönt vett föl a szállodára, ebből kétmillió ma is esedékes, és pénteken jár le a visszafizetési határidő. Ha addig nem fizet, a jelzálog-tulajdonosoké lesz a hotel.
– Pontosan.
– Négy hónappal ezelőtt megpróbálta megújítani a kölcsönt. Előnyösebb feltételeket ajánlott a jelzálog-tulajdonosoknak, de azok nem álltak kötélnek. És maga azóta is új költségviselőket keres, ez idáig eredménytelenül. Abban a kis időben, ami még hátravan, már semmi esélye.
– Ezt nem fogadom el – mordult föl Warren Trent. Sok példa van rá, hogy rövidebb időn belül is elő lehet teremteni a szükséges tőkét.
– De nem ilyenfajtát. És nem olyan deficites üzemmel, mint a magáé.
A St. Gregory tulajdonosa válaszképpen csak a száját préselte össze.
– Fölajánlom, hogy négymillió dollárért megveszem a házat – mondta ki Curtis O'Keefe. – Ebből kétmillióért megújítjuk a jelzálogkölcsönt. Biztosíthatom, én meg tudom újítani.
Warren Trent némán bólintott; bosszantotta a másik önelégültsége.
– Marad egymillió dollár készpénze, amivel kielégítheti a részvényeseit, további egymilliót O'Keefe Hotels részvényekben kapna kézhez – erről még külön tárgyalunk. Továbbmenőleg, személyes megfontolásból, átengedném magának a lakosztályát, használhatja mindhalálig azzal a kikötéssel, hogy ha újjáépítenénk a házat, kötünk egy másik, kölcsönösen kielégítő szerződést a lakosztályra vonatkozólag.
Warren Trent pléhpofával hallgatta, nem árulta el meglepődését. A feltételek kedvezőbbek, mint gondolta. Ha kötélnek áll, egymillió dollárt kap tisztán, nem megvetendő összeg egy élet munkájáért. De meghátrálás lenne mégis, hátat fordítana mindannak, amit építgetett, amivel törődött, amit – ez idáig legalábbis, gondolta keserűen – fontosnak tartott.
– Úgy gondolom – tette hozzá O'Keefe, joviálisnak akarván látszani –, nem is lesz olyan szörnyű itt élni, gondok-bajok nélkül, ezzel a derék emberrel, aki gondját viselné.
Warren Trent nem látta értelmét, hogy elmagyarázza: Aloysius Royce nemsoká megszerzi jogi diplomáját, s valószínűleg más tervei vannak a jövőjét illetőleg. Eszébe juttatta mindenesetre, milyen magányos lesz ebben a tetőre rakott sasfészekben, alatta a szállóval, amelyhez immár nem lesz köze.
– Ha, teszem azt, nem fogadom el az ajánlatát, mit szándékozik tenni?
– Veszek egy másik telket vagy ingatlant, és ott építkezem. Szerintem maga akkorra már rég elvesztette a szállodáját, de ha mégsem, a mi konkurenciánk bizonyosan le fogja szorítani a pályáról.
O'Keefe tónusa szándékoltan közönyös volt, de az agya dolgozott, hidegen kalkulált. Az O'Keefe Hoteltársaságnak igazából nagy és sürgős szüksége volt a St. Gregoryra. Egy O'Keefe-szálló hiánya New Orleansban: foghíj a társaság állkapcsában, mely egyébként szilárdan tartja az utazóközönséget. És a konkurens hotelhálózatok ugyancsak kihasználják ezt a rést. A Sheraton-Charles már régóta üzemel. A Hiltonnak nem elég, hogy szállója van a reptéren, már a Vieux Carréban is építkezik. A Hotel Corporation Americának pedig ott van a Royal Orleans.
Curtis O'Keefe vételi ajánlata egyébként nem nagylelkű volt, hanem csak realisztikus. A St. Gregory jelzálog-tulajdonosainál puhatolózó O'Keefe-ügynök nem járt sikerrel. Hamarosan nyilvánvaló lett a szándékuk: megszerezni a szállodát, s aztán gyilkos felárral adni túl rajta. Most van itt a soha vissza nem térő pillanat, ha O'Keefe méltányos áron akar hozzájutni a St. Gregoryhoz.
– Mennyi megfontolás! időt ad nekem? – kérdezte Warren Trent.
– Jobb szeretném, ha azonnal döntene.
– Nem vagyok felkészülve rá.
– Nos, jó. – O'Keefe gondolkozott egy sort. – Szombaton megbeszélésem van Nápolyban. Legkésőbb csütörtök este el kell indulnom. Legyen a határidő, mondjuk, csütörtök, déli tizenkettő.
– Hisz az még negyvennyolc óra sincsen!
– Nem látom értelmét, hogy többet várjak.
Makacssága több idő követelése felé vonta Warren Trentet. Józan esze azt súgta: csak egy nappal kevesebb ez is, mint a végzetes pénteki határidő. Döntött: – Hát, ha mindenképp ragaszkodik hozzá...
– Pompás! – lökte hátra a székét széles mosollyal O'Keefe, s intett Dodónak, aki rokonszenvezőnek mondható pillantással méregette Warren Trentet: Mennünk kell, drágám. Warren, valóban élvezetes vendégség volt. – Másfél napot várni igazán semmiség, gondolta. A végkimenetel felől nem volt kétsége.
A lakosztály ajtajában Dodó vendéglátójára függesztette sugaras-kék tekintetét: – Hálás kösz, Mr. Trent. A szállótulajdonos megfogta a lány kezét, és fölébe hajolva így szólt: – Idejét sem tudom, mikor érte nagyobb tisztesség ezeket az öreg falakat, kisasszony.
O'Keefe sandán oldalt pislantott, gyanítva, hogy a bók nem őszinte, de be kellett látnia, hogy az. Ez is Dodó furcsaságai közé tartozott: olykor, akárha ösztönösen, a legvalószínűtlenebb helyzetekben nyerte meg az emberek szívét.
Odakinn a folyosón, megérintve könnyedén a lány karját, érezte, tüzet fognak az érzékei.
Mindenekelőtt azonban imádkozni kell, figyelmeztette magát, hálát adni Istennek az este sikeréért.

14.

– Van abban valami rettenetesen izgató, mikor egy nő a lakáskulcsa után turkál a táskájában – jegyezte meg Peter McDermott.
– Kettős értelmű jelkép – turkált tovább Christine. A lakás a női függetlenséget jelenti, a kulcs elvesztése viszont a női hebehurgyaságot. No lám, megvan végre.
– Várjon csak – fogta meg Peter Christine vállát, és maga felé fordítva megcsókolta. Kiadós egy csók volt, Peter jó szorosan át is ölelte hozzá a lányt.
Elakadó lélegzettel szólalt meg végül Christine: – Ki van fizetve a lakbérem. Ha ezt akarjuk folytatni, akár be is mehetünk.
Peter elvette tőle a kulcsot, és ő nyitotta ki a lakás ajtaját.
Christine egy asztalkára tette a táskáját, s belesüppedt egy puha kanapéba. Megkönnyebbülten rúgta le szoros lakkcipőjét.
A férfi melléje telepedett. – Egy cigarettát?
– Köszönöm szépen.
Peter tüzet adott, s maga is rágyújtott.
Emelkedett-könnyed hangulat, a jelen pillanat varázsa ragadta magával, s az a meggyőződés motoszkált benne, hogy csak tőle függ, megtörténjék-e, ami olyan logikus kettejük között.
– Ez igen – szólalt meg Christine. – Milyen jó csak így ülni és beszélgetni...
Peter megfogta a kezét. – De hisz nem is beszélgetünk.
– Hát akkor beszélgessünk.
– A beszélgetés, az nem éppen...
– Tudom. De hát előttünk a kérdés, hová tartunk, és miért.
– Ugyan már, és ha csak úgy ráhagyatkoznánk...
– Akkor oda lenne a tét, maradna a bizonyosság. Christine elhallgatott, töprengett, aztán kibökte: – Már a második, ami az imént történt velünk. Megindultak, ugye, bizonyos élettani folyamatok...
– Élettanilag szerintem a legjobb úton vagyunk – vágott közbe a férfi.
– Így aztán előbb-utóbb bekövetkeznek a természetes fejlemények.
– Hallgatom, Christine, sőt én már tovább is gondoltam.
– Akkor maga gondolatban már az ágyban van, nyilván.
– Én fekszem bal felől – mondta álmoskásan Peter –, már ha az ágy fejétől nézzük.
– Ki kell hogy ábrándítsam...
– Meg ne mondja! Kitalálom. Nem mosott fogat. Menjen csak, megvárom.
Christine elnevette magát. – Magával aztán nehéz beszélgetni.
– A beszélgetés, az nem éppen...
– Hát ez az. Innen indultunk.
Peter hátradőlt, s kieregetett a száján egy füstkarikát, aztán még egyet s egy harmadikat.
– Mindig irigyeltem, aki ilyet tud csinálni – jegyezte meg a lány. – Én nem tudtam megtanulni.
– Mivel akart kiábrándítani? – kérdezte váratlanul a férfi.
– Ó, csak egy gondolattal. Ha megtörténik... ami megtörténhet, szép lenne, ha jelentene is valamit mind a kettőnknek.
– Magának jelentene?
– Hát igen, az hiszem. Habár... – Christine el sem tudta képzelni, hogyan is fog reagálni az elkövetkezendőkre.
Peter elnyomta a cigarettáját, aztán a Christine-ét is. Christine érezte, hogy oda a magabiztossága.
– Jobban meg kell ismernünk egymást – fürkészte a férfi tekintete a lány arcát. – És ez olykor jobban megy szavak nélkül.
Kitárt karjai közé zárta a lányt. Christine engedelmesen simult hozzá, de csakhamar tüzet fogott ő is, s egyre fokozódó szenvedéllyel ölelte a férfit. Értelmetlen, forró szavakat formált az ajka; tartózkodása szertefoszlott. Reszkető testtel, vadul dobogó szívvel mondta magának: történjék csak meg, aminek meg kell történnie, a kétkedés, a józan ész meg nem állíthatja immár. Hallotta Peter gyorsuló lélegzetét. Lehunyta a szemét.
Szünet. És akkor egyszer csak távol kerültek valahogy egymástól.
– Eszébe jutnak bizonyos dolgok az embernek – lehelte Peter. – Néha bizony a lehető legrosszabbkor. Újból megölelte a lányt, de immár egészen gyöngéden csak. – Igaza volt – suttogta. – Nem kell ezt elsietni.
Christine könnyű csókot érzett az ajkán, majd távolodó lépteket hallott. Kattant a lakásajtó zárja, nyílt és csukódott az ajtó.
Fölnyitotta a szemét. – Peter, kedves! – sóhajtotta. Maradjon velem. Maradjon, kérem!
Csak a csend s aztán az ereszkedő felvonó halk surrogása.

15.

Alig néhány perc volt már csak hátra a keddből. A Bourbon Street-i sztriptízbárban egy széles csípejű szőkeség közelebb hajolt vendégéhez, egyik keze a férfi combján, másik keze a tarkóját becézte. – Hát persze mondta –, persze hogy lefekszem veled, te drága.
Stan ezésez, azt mondta, úgy hívják, és valami soha nem hallott iowai porfészekből való. És ha még egyszer a képembe lehel, hát én kidobom a taccsot. Még ilyen tömény csatornabűzt, ami ennek a pasasnak dől a szájából...
– Akkor mármeg mire várunk? – kérdezte rekedten a pasas, és följebb csúsztatta combján a lány kezét. – Van ám itt valami meglepetés a számodra, bébi.
Mind egyformák ezek, gondolta megvetően a lány, egyformák ezek a nagypofájú bugrisok – azt hiszik, a nők majd megvesznek azért a micsodáért a lábuk között, és olyan eszeveszetten büszkék rá, mintha ugyan maguk növesztették volna, akár egy díszuborkát. Pedig ha amúgy istenigazában próbára tenném, gondolta a lány, ennek is csak lekókadna, a pasas meg hüppögne, mint már annyian mások. De kísérletezzen vele a nehézség. Az a büdös szájszaga, uramatyám!
Asztaluktól néhány lábnyira mindössze nagy ricsajjal fejezett be egy számot a szedett-vedett zenekar, melynek tehetségéből nem futotta valamelyik jobb Bourbon Street-i bárra, a Famous Door-ra, mondjuk, vagy a Paddock-ra. Táncmutatvány is tartozott a számhoz, már ha azt a kezdetleges vonaglást táncnak lehet nevezni, amit a művésznő, bizonyos Jane Mansfield produkált. (Egy Bourbon Street-i éceszgéber ragasztotta rá, egy kis helyesírási hibával, a nagy filmszínésznő nevét, hátha a járókelők összetévesztik az igazival.)
– Ide hallgass – nyűglődött az iowai –, mért nem lépünk már olajra?
– Mondtam már, cukorfalat. Ez a munkahelyem. Nem léphetek le, mikor még hátravan a számom.
– Le van szarva a számod!
– Ejnye, mókuskám, ne gorombáskodj. – Aztán, mint akinek hirtelen sugallata támadt, azt kérdezte a csupa csípő szőkeség: – Melyik hotelban szálltai meg?
– A St. Gregoryban.
– Hisz az közel van.
– Öt perc múlva mát a bugyigód se lenne rajtad.
– Inni se kapok valamit előtte? – nyafogta a lány.
– Már hogyne kapnál! Na gyerünk.
– Várj csak, Stanley tündér. Van egy ötletem.
Haladunk, gondolta a lány, úgy megy minden, mint egy gördülékeny színdarabban. És miért is ne menne, mikor ez már vagy az ezredik előadás. Az elmúlt másfél órában ez az Akárki Stan szép engedelmesen követte a neki szánt régi szerep előírásait. Az első ital, amit a lánynak küldött, került vagy négyszer annyiba, mint egy tisztességes bárban. Aztán a pincér odahozta a lányt az asztalához. Italok nyakra-főre, bár a lány, mint mindenki ebben a munkakörben, rendre hideg teát kapott a vendégnek felszolgált olcsó whisky helyett. Később a lány intett a pincérnek, kezdődhet a végjáték, jöhet a házi pezsgő, amiért Palimadár Stan, noha most még nem tudja, negyven dollárt fog fizetni (a negyvenet elriszteli egymás közt a lány és a pincér) – és csak azt adná meg az úristen, hogy fizetés nélkül próbáljon kereket oldani!
Nincs más hátra most már, mint megbuktatni a palit, bár addig még – ha továbbra is ilyen simán mennek a dolgok – le lehet gombolni róla egy kis prémiumot. Végtére, elviselni ezt a büdös leheletet, azért megérdemel az ember valamicske vigaszdíjat.
– Milyen ötleted van, bébi?
– Hagyd nálam a szobád kulcsát. A pultnál kaphatsz másikat, van nekik pótkulcsuk, ne félj. És ha végzek itten, meglátogatlak. – És azzal megszorította a nadrágon át, amire a férfi rávezette a kezét. – De aztán megvársz, ugye?
– Meg hát.
– Na, akkor jó. Add ide a kulcsot.
A kulcs ott volt a férfi kezében, de erősen szorongatta.
– Hé, hé, biztos, hogy nem fogsz...
– Repülni fogok hozzád, mókuskám – mozgatta meg ismét az ujjait a lány. Ez a hányingerjankó még a végén a nadrágjába élvez itt nekem. – Azt hiszed, Stan, olyan könnyű ellenállni neked?
Stan valósággal rátukmálta a kulcsot.
A lány pedig otthagyta, mielőtt még meggondolná magát. A többi már a pincér dolga, meg a kidobóemberé, ha Büdös Száj akadékoskodna a számla miatt. Habár nemigen fog ez akadékoskodni, a palimadarak soha nem akadékoskodnak. És soha nem jönnek vissza.
Vajon meddig fog várni a szállodában, gondolta a lány, meddig fog reménykedni, mikor jön rá végre, hogy hiába vár, még ha ott maradna haszontalan élete utolsó percéig is?
A nagy csípőjű szőkeség két órával később, munkanapja végeztével – mely éppen olyan szörnyű volt, mint a többi, bár valamicskét legalább jövedelmezőbb – eladta a kulcsot kerek tíz dollárért.
Sperhakni Milne volt a vevő.

SZERDA

1.

Mikor a hajnal első, haloványszürke sávjai megjelentek az alvó New Orleans fölött, Sperhakni már frissen és munkára készen üldögélt ágya szélén a St. Gregoryban.
Átaludta az előző délutánt és a kora estét, utána körülnézett a városban. Éjjel kettőkor jött haza, s aludt még másfél órát. Magától ébredt, pontosan amikorra eltervezte. Fölkelt, megborotválkozott, és lezuhanyozta magát előbb forró, aztán hideg vízzel. A jeges patakocskák ezer tűvel szurkálták a bőrét, majd, hogy végigdörzsölte magát a törülközővel, jóleső melegség áradt szét benne.
Mint minden bevetés előtt, most is tiszta alsóneműt és frissen keményített inget húzott. A vászon friss érintése kellemesen fokozta feszült készenléti idegállapotát, melyre oly nagy gonddal hangolta föl magát. Elfogta ugyan némi futó elbizonytalanodás, egy kis félsz – ha lebukik, tizenöt évre varrják be immár –, de erőt vett magán.
Az előkészületek egyébként is megnyugtatóan simán gördültek.
Tegnap óta, megérkezése óta háromról ötre gyarapodott a szállodaikulcs-gyűjteménye.
Új kulcsai közül az egyiket a lehető legegyszerűbb módon szerezte – elkérte a recepción. Sperhakni a 830-as szobát lakta, a pultnál a 803-as szoba kulcsát kérte el.
Előbb persze megtette a szükséges óvintézkedéseket. Megnézte, ott-e a szögön a 803-as kulcs, s hogy alatta, a rekeszben nincs-e levél vagy üzenet. Ha van, tudta, várni kell. A postát vagy üzenetet átadó recepciós gyakran megkérdi a vendég nevét. Sperhakni Milne tehát a pult környékén lődörgött egy darabig, majd beállt a sorba. Mikor rá került a sor, egy szó nélkül nyomták kezébe a kulcsot. Zavar esetén azzal menthette volna magát, hogy összetévesztette a szobaszámot a sajátjáéval.
Jó jel, hogy ez ilyen könnyen ment, gondolta Sperhakni. Később, a nap folyamán, megvárva, míg más recepciós lép szolgálatba, elkérheti majd a 380-as és a 930-as kulcsot is.
És bejött a másik variáció is: két napja egy megbízható közvetítő révén kapcsolatba lépett egy Bourbon Street-i konzumnővel. Tőle való az ötödik kulcs; a nő megígérte, több is lesz még.
Csak a vasútállomáson nem járt szerencsével, hiába várt végig türelmesen több vonatindulást. Nem először járt így a vasúttal, el is határozta, tanul az esetből. A vonattal utazók, úgy látszik, konzervatívabbak, mint a repülők, talán ezért vigyáznak jobban a szobakulcsaikra is. Vasútállomásokra nem fecsérli többé az idejét, határozta el.
Sperhakni megnézte az óráját. Indulni kéne már, gondolta, noha az ágy, melyen ült, erősen vonzotta. Erőt véve magán fölállt, s elvégezte utolsó két előkészületi teendőjét.
Kiment a fürdőszobába, s ott a már korábban kitöltött harmadpohárnyi Scotchcsal jó alaposan kiöblítette a száját, de inni egy kortyot sem ivott, mind kiköpte a mosdóba.
Akkor aztán fogta a félbehajtott újságot – a Times-Picayune reggeli számát, még az este vette –, és a hóna alá csapta.
Végezetül ellenőrizte a zsebeiben módszeresen elraktározott kulcsgyűjteményt, és kilépett szobájából.
Krepptalpú cipője nesztelenül rótta a személyzeti lépcsőt. Könnyeden, sietség nélkül ment le az ötödik emeletre. A folyosóra érve gyorsan körülnézett, vigyázva, hogy ha meglátnák, leselkedése ne legyen feltűnő.
A folyosó néma volt és elhagyatott.
A szálloda helyszínrajzával, a szobák számozásával jó előre megismerkedett már. Belső zsebéből elővette a 641-es kulcsot, s ráérősen elindult, amerre a szobát sejtette.
Ez a kulcs volt az első a Moisant repülőtéren zsákmányoltak közül. Sperhakni módszeres ember volt.
Megállt a 641-es ajtó előtt. Az ajtó alól semmi világosság, mogulé semmi zaj. Elővette és felhúzta kesztyűjét.
Érezte, kihegyeződnek érzékei. Nesztelenül bedugta a kulcsot. Fordult a kulcs, nyílt az ajtó. A kulcsot kihúzva belépett, és Halkan behúzta maga után az ajtót.
Fakó hajnali derengés oldogatta a benti sötétséget. Sperhakni mozdulatlanul állt, szoktatta szemét a derengéshez, tájékozódott. Profi hoteltolvajok nem véletlenül kedvelik a hajnalt. Ilyenkor annyit már látni, hogy az ember elkerülje az akadályokat, de ő maga kis szerencsével észrevétlen maradhat. Másrészt, minden szálló életében ezek a legnagyobb nyugalom órái: az éjszakás személyzet ébersége csökken, ahogy közeleg a műszak vége, bár a váltás még messze. A vendégek, még a későig kimaradók is otthon vannak már, s nagy valószínűséggel alszanak. Ráadásul a hajnal biztonságérzetet ad az embereknek az éjszaka veszedelmeinek elmúltával. Sperhakni egy toalettasztal derengő körvonalait látta maga előtt. Jobb kéz felől az ágy, lakója, az egyenletes szuszogásból ítélve, mélyen alszik. A toalettasztalon kell először pénz után kutatni. Sperhakni óvatosan indult neki, lába kis félkörívekben tapogatta ki az utat, nehogy ráhágjon valamire. Az asztalhoz érve ujjbeggyel finoman végigtapogatta a lapját.
Egy kis oszlop aprópénzt fedeztek fel kesztyűs ujjai. A fenébe vele – nem éri meg, csak zajt csinálna. Hanem ahol apró van, ott valószínűleg levéltárca is található. No lám! Itt van ni. És milyen jólesően vaskos.
Egyszer csak egy kattanás, és a szoba éles fényben fürdött.
Olyan váratlanul történt, minden előjel, minden hang nélkül, hogy Sperhaknit cserbenhagyta legfőbb büszkesége, gyorsan vágó esze.
Ösztönösen visszapottyantotta a levéltárcát, és bűntudatosan fordult sarkon, szembe a fénnyel.
Az olvasólámpát meggyújtó férfi felült az ágyban. Pizsamás, fiatal, izmos, dühös.
– Mi a jófenét keres itt maga? – dörrent rá Milne-ra. Sperhakni csak állt, és a száját tátogatta, mint a partra vetett hal. Mint később végiggondolta, az történhetett, hogy a felriadt alvónak is kellett egy-két másodperc, míg magához tér, ezért kerülte el figyelmét a látogató első, bűntudatos mozdulata. Sperhakni, tudva, hogy elvesztegette értékes előnyét, némi késéssel lendült akcióba.
Részegmód dülöngélve motyogta: – Micsaa? Még hogy micsinálok? Maga micsinál az ágyamba, aszondja meg inkább! – És közben észrevétlenül lehúzta a kesztyűjét.
– Már hogy a francba! Ez az én ágyam. Az én szobám.
Sperhakni közelebb lépve rálehelt a férfira egy jó adag whiskygőzt. Látta, a másik visszahőköl. Most már gyorsan és hűvösen, dolgozott az agya, úgy, ahogy szokott. Nem egy ilyen veszélyes helyzetből dumálta már ki magát.
Tudta, nem szabad agresszív hangnemben folytatni, védekezőbe kell átmennie, mert még megijedhet és segítséget hívhat a szoba jogos tulajdonosa. Bár ebből a pasasból kinéz, hogy maga szokta megoldani a problémáit.
– A maga szobája? – kérdezte bambán Sperhakni. Biztos?
A pizsamás, ha lehet, még zabosabb lett: – Részeg állat! Még szép, hogy az enyém.
– A 614-es?
– Egy nagy frászt! Ez a 641-es, hülye!
– Jé, hát akkor ezer bocs. Elnéztem valahogy, – Sperhakni előhúzta hóna alól az újságot, mintha most jött volna az utcáról. – Né csak, a reggeli újság. Nem köll?
– Vigye a fenébe a hülye újságját! Fogja és vigye, de tüstént!
Hát sikerült! Újfent bevált a gondosan előkészíteti vészterv.
Az ajtó felé mentében még visszaszólt: – Hát sajnálom, na. Csak föl ne izgassa magát, hapsikám. Már itt se vagyok.
A pizsamás még egyre villámló szemmel nézte. Sperhakni a markába gyűrt kesztyűvel fogta meg a kilincsgombot. És végre odakint volt.
Megállt, és feszültén hallgatózott. A pasas odabent fölkelt, hallatszottak meztéllábas léptei. Zördült az ajtó, csörrent a beakasztott biztonsági lánc. Sperhakni tovább várt.
Teljes öt percet állt a folyosón, moccanás nélkül, várva, telefonál-e a pasas a földszintre. Mert azt nagyon fontos tudni. Ha telefonál, Sperhakni kénytelen lesz visszamenni a saját szobájába, mielőtt kitör a gyalázat. De hál' istennek, nem történt semmi. Elmúlt a közvetlen veszedelem.
Később persze változhat a helyzetkép.
Ha Mr. 641 fölébred reggel, és eszébe jut a közjáték, lehet, hogy elgondolkozik rajta. Hogyan lehet például, hogy ha valaki rossz szobába téved, nyitja a kulcsa a zárat? És ha már egyszer bejutott, miért ácsorog a sötétben? Miért nem gyújt lámpát? És ugye, az az első, bűntudatos mozdulat. Egy intelligens ember, ha rendesen fölébred, átértékelheti a történteket. És ez esetben megvan minden oka, hogy megeresszen egy reklamáló telefont a hotelvezetőségnek.
A vezetőség – valószínűleg egy szállódetektív képviseletében – egykettőre rájött a turpisságra. Jön a rutinvizsgálat. Megkeresik a 614-es szoba lakóját, szembesítik Mr. 641-gyel. Kiderül, hogy ezek ketten soha nem látták egymást. Ami korántsem fogja meglepni a házi zsarut, csak megerősíti gyanúját, hogy egy profi hoteltolvaj működik a szállóban. És akkor aztán az egész hotelszemélyzet résen lesz, mikor jószerint el sem kezdődött még Sperhakni magánhadjárata.
Valószínűleg megkeresik a helyi rendőrséget is. A helyi rendőrség viszont az FBI-tól kér információt az országban kószáló ismert hoteltolvajokról. És egy ilyen listában ha valaki, hát Július Sperhakni Milne bizonyosan benne lesz. Jönnek a rendőrségi fotók, kezébe adják a recepciósnak, mindenkinek.
Össze kéne pakolni, és szép csöndesen meglépni. Ha siet, egy óra múlva kinn lehet a városból.
Az ám, ha olyan egyszerű lenne. Pénzt fektetett a vállalkozásba, nem is keveset – az autó, a motel, a St. Oregory-béli szoba, a bárgörl. És fogytán a tőkéje. Nyereség, busás nyereség nélkül bajos lenne itt hagyni New Orleanst. Gondolkozz, pupák, biztatta magát Sperhakni. Törd a fejed.
Ez idáig csak a történhető legrosszabbat vette számításba. Lássuk másfelől.
Még ha bekövetkezik is a baljós eseménysorozat, semmiképpen nem máról holnapra. Van épp elég dolga a New Orléans-i rendőrségnek. A reggeli lap szerint valamennyi nyomozó lelkesen túlórázik, keresik a cserbenhagyó gázolókat. A kettős tragédia lázba hozta az egész várost. Valószínűtlen tehát, hogy erre vesztegessék az idejüket, amikor bűntény nem is történt. Bár az is biztos, hogy előbb-utóbb azért belevágnak. Mint mindig.
Mennyi időt adhat tehát magának? Szerény becslések szerint egy teljes napot. Talán kettőt is. És annyi elég is lesz, mondta ki magában gondos becslés után.
Péntek reggelre beseperte, ami beseperhető, eltakarította a nyomokat, és túl lesz árkon-bokron, messze a várostól.
A döntés tehát megvan. Most pedig mi a következő teendő? Menjen vissza a szobájába, a hetedik emeletre, és halassza másnapra további akcióit? Erős kísértést érzett, hogy így tegyen, ne folytassa. Ez az iménti incidens, ha őszinte akar lenni magához, bizony jobban megrázta, mint bármelyik régebbi esete. Biztonságos, kényelmes mennyországnak tűnt a szobája, ha rágondolt.
Hanem akkor zordul elhatározta: folytatni kell. Olvasta valahol, hogy egy hadipilótái, aki – nem a maga hibájából – csinált valami gikszert a levegőben, azon nyomban újra felküldték, mielőtt inába szállhatott volna a bátorsága. Neki, Sperhakninak is ezt az elvet kell követnie.
Az elsőként szerzett kulcs, lám, cserbenhagyta. Intő jel, nyilván; visszájára kell fordítani a metódust, és a legutolsóval kell tenni próbát. A Bourbon Street-i bártündértől kapott kulcs száma 1062. Jó jel, benne a kettes, Sperhakni szerencseszáma. Megindult tehát lefelé, a személyzeti lépcsőn, magában számolva a lépcsőfordulókat.
A Stanley nevű iowai pasas, akit olyan szépen átejtettek a Bourbon Streeten, aludt végre. Sokáig várta a széles csípőjű szőkét, eleinte reményteljesen, ám bizalma egyre csökkent az órák múltával, s úrrá lett rajta a kényelmetlen érzés, hogy bizony palira vették, de rendesen. Végül, mikor már nem bírta nyitva tartani a szemét, oldalt fordult, és mély, alkoholgőzös álomba zuhant. Nem neszelt föl Sperhakni beléptére, nem hallotta meg a gondosan, módszeresen kutató tolvaj halk neszezését. Az igazak álmát aludta, miközben Sperhakni kifosztotta a levéltárcáját, zsebre tette a karóráját, a pecsétgyűrűjét, az arany cigarettatárcáját, a hozzá való arany öngyújtóval, meg a gyémántköves mandzsettagombjait. Meg se moccant, mikor Sperhakni távozott, éppolyan halkan, mint ahogy érkezett.
Magasan állt már a nap, mikor az Iowa-beli Stanley felébredt, s még egy órába tellett, mire – iszonytatóan macskajajos fővel – ráeszmélt, hogy meglopták. Mikor aztán megcsinálta a hiányleltárt, s ez is hozzácsapódott nyomorúságos fizikai állapotához meg az esti költséges és teljességgel eredménytelen vállalkozás emlékéhez, csak belehuppant egy székbe, és hüppögve sírva fakadt, mint egy gyerek.
Sperhakni akkorra már rég biztos helyre süllyesztette szerzeményeit.
Az 1062-esből távoztában úgy döntött, túl világos van már egy újabb próbálkozáshoz, visszatért hát saját odújába, a 830-as szobába. Megszámolta a pénzt. Kilencvennégy dollár, nem is olyan rossz, nagyobbrészt ötösökben és tízesekben, és csupa régi bankó, nyugodtan költhetők tehát, azonosítani nem lehet őket. Elégedetten tette be a pénzt a saját levéltárcájába.
Az óra meg a többi csecsebecse már bonyolultabb ügy. Eleinte habozott is, elvigye őket vagy sem, de győzött a kapzsisága meg a lehetőség varázsa. Pedig tudta, ennek már bizonyosan riasztás lesz a vége még a mai napon. Aki a pénzét veszti el, nem lehet biztos benne, hogy hol és hogyan történt a dolog – a hiányzó értéktárgyak viszont egyértelműen tolvajlásra utalnak. Most már sokkal valószínűbb, hogy a rendőrség is beleszagol a levesbe, s a határidő, amit Sperhakni megszabott magának, lerövidül. Vagy mégsem? Sperhakni érezte, visszatérőben az önbizalma, rizikót is szívesebben vállal, ha kell.
Mestersége kellékei között volt egy kis útitáska is, az a fajta, amivel üzletemberek járnak-kelnek, ha ezzel látják, nem kelt feltűnést. Belerámolta a lopott holmit, tudva, hogy jó száz dollárt kap érte egy megbízható orgazdától, noha a valódi értéke sokkal több.
Várt, amíg fölébred a szálloda és a hallban is megindul a forgalom. Akkor aztán leliftezett a földszintre, s kézitáskájával elballagott a Canal Street-i parkolóba, ahol a kocsiját hagyta. Óvatosan elhajtott bérelt motelszobájához a Chef Menteur autópálya mentén. Útközben megállt egyszer, kinyitotta a motorháztetőt, s motorhiba ürügyén elővette a légszűrőbe dugott motelkulcsot. A motelban csak addig időzött, amíg az értéktárgyakat átrámolta egy másik, zárható bőröndbe. Visszafelé mentében megismételte a pantomimszerelést, s visszadugta a kulcsot. A kocsit ezúttal egy másik parkolóban állította le, s nem volt immár semmi, sem őnála, sem a szállodai szobájában, ami összekapcsolhatná személyét a lopott holmival.
Olyannyira elégedett volt magával s a világgal, hogy betért a St. Gregory eszpresszójába reggelizni.
Mikor onnan kijött, akkor látta meg a croydoni hercegnőt.
A hercegnő egy perce lépett ki a felvonóból, s indult meg a szálló halljában. A Bedlington terrierek – három az egyik oldalon, kettő a másikon –, megannyi jókedvű kiránduló, mohón csörtettek a kijárat felé. A hercegnő fensőbbséges nyugalommal tartotta pórázukat, bár gondolatai szemlátomást másutt jártak, szeme előreszegeződött, akárha a messzi távolba, átlátva a szálló falán. Büszke tartása, ez az arisztokratikus védjegye most is rendületlen; csak jó megfigyelő vehette volna észre arcán a feszültség, a fáradtság nyomait, melyeket sem a kozmetika, sem az akaraterő nem nyomhatott el teljesen.
Sperhakni megtorpant, s hitetlenkedve nézte a látványt. Nem, nincs tévedés, csakugyan a croydoni hercegnő. Lelkes újság- és folyóirat-olvasó lévén, Sperhakni több fotót látott róla, hogysem kétsége maradhatott volna. És a hercegnő föltehetőleg itt, ebben a szállóban lakik.
Élénken dolgozott Milne agya. A croydoni hercegnő ékszergyűjteménye méltán világhíres. Nincs olyan alkalom, hogy ne állig fölékszerezkedve jelenjen meg bárhol is. Lám, a gyűrűi meg az a hanyag nemtörődömséggel viselt zafírklipsz kész vagyon, ha összeadjuk, méregette résnyire szűkült szemmel Sperhakni. S mindez arra utal, hogy a hercegnő ékszereinek egy része mindig kéznél van, mindenféle óvintézkedések ellenére is.
Sperhakni fejében egy őrült, vakmerő, képtelen ötlet rakott fészket. Vagy nem is olyan képtelen?...
Csak állt, és nézte, hogyan libben át a St. Gregory hallján a kutyák vontatta hercegnő, s lép ki a verőfényes utcára.

2.

Herbie Chandler korán érkezett aznap a szállodába, de nem a St. Gregory, hanem a maga haszna végett.
A londinerfőnök mellékjövedelmei között volt egy, amelyet "alkoholmutyizásnak" neveznek mindazokban a szállodákban, melyekben dívik ez a praktika.
A szobájukban mulatságot rendező szállóvendégek, de még a magányos ivók is mikor távoznak, gyakran hagynak két-három ujjnyi italt a szobájukban maradó palackokban. Összecsomagolva holmijukat, szándékkal felejtkeznek meg ezekről a maradékokról: félnek, hogy kifolyik a szesz, vagy csak többletsúlyt jelentene a repülőgépen. És az emberi természet már csak olyan, hogy kiönteni sem akarják a drága alkoholt, s az rendszerint ott marad a megürült szobában, a toalettasztalon.
Ha mármost a londiner, akit felküldtek a távozó vendég poggyászának elszállítására, észrevesz ilyen maradékot, rendszerint visszajön érte néhány perc múlva. Ha a vendég maga viszi a poggyászát – ami egyre gyakoribb a mai világban –, a takarítónő értesíti a londinert, s a londiner neki is juttat a haszonból.
Nos, ezek a csip-csup italmaradékok rendre egy alagsori raktárhelyiség sarkába, Herbie Chandler magánbirodalmába vándorolnak. A raktáros, aki fenntartja Herbie-nek ezt a sarkot, viszonzásképpen a londinerfőnök támogatását élvezi a maga piszkos kis ügyeskedéseiben.
A palackok rendszerint szennyeszsákba bújtatva érkeznek a raktárba: szennyeszsákkal közlekedő londiner nem kelt feltűnést. Már egy-két nap alatt is meglepően nagy készlet gyűlik össze.
A londinerfőnök két-három naponként – gyakrabban is, ha szimpóziumvendégek vannak a szállóban – osztályozza és rendezi a zsákmányt. Most is épp ebben mesterkedett.
Külön rakta a ginesüvegeket. Kiválasztott két drágább márkát, s egy használat koptatta tölcsér segítségével beléjük töltötte a vegyes maradékokat. Az egyik palack meg is telt, a másikba háromnegyedéig jutott. Bedugaszolta őket, a másodikat félretette a legközelebbi tereprendezésig. Aztán megismételte az eljárást a Bourbon-, a Scotch- és a rozspálinka-maradékokkal. Hét teli palack és számos félig tele maradt végül. A magányosan árválkodó néhány unciányi vodkát rövid töprengés után beledöntötte a ginbe.
A hét teli palack még a nap folyamán átkerül egy bárba, néhány utcányira a St. Gregorytól. A bártulaj, mérsékelten lévén csak kényes a minőségre, kiméri vendégeinek a folyadékot, s a valódi italárban elszámolt nyereség fele Herbie Chandler markát üti. Herbie időközönként jutalékot oszt az alkoholmutyiban segédkező szállodaiaknak – egy centtel sem többet, mint amilyen kevéske bátorságából telik.
Az utóbbi időkben fellendülőben volt az alkoholmutyi, a mai gyűjtés is megörvendeztethette volna Herbie Chandlert, ha egyéb gondok nem nyomják a lelkét. Az éjjel ugyanis fölhívta Stanley Dixon. A fiatalember elmondta a maga verzióját a Peter McDermott-tal lefolyt beszélgetésről. Beszélt a másnap, azaz ma négy órára kitűzött randevúról is, hogy ti. őt és cimboráit az irodájába várja McDermott. Dixon arra volt kíváncsi, mennyit is tud pontosan McDermott?
Herbie Chandler persze nem tudott választ adni. Mindenesetre figyelmeztette Dixont, legyen diszkrét, be ne ismerjen semmit. Azóta is azon jár az esze, mi is történhetett ott fenn az 1126-27-esben, s hogy mennyit tud az igazgatóhelyettes az ő szerepéről.
Még kilenc óra délután négyig. Haj de lassan fog múlni, gondolta Herbie.

3.

Curtis O'Keefe, mint majd minden reggel, előbb zuhanyozott, s aztán imádkozott. A módszer jellegzetesen hatékony, egyrészt, mert így tisztán járulhat az Úr elé, s másrészt, mert a térden töltött húsz perc alatt tökéletesen megszárad frottír fürdőköpenyében.
A légkondicionált lakosztályba betűző napsugár jó hangulatba ringatta a szállodást. Hangulata áthatotta szószátyár imáját is, Curtis O'Keefe bizalmasan elcsevegett Istennel, mint férfi a férfival. Mindezenközben arról sem feledkezett meg, hogy emlékeztesse istenét a St. Gregory Szálló iránt való, egyre fokozódó érdeklődéséről.
A reggelit Dodó lakosztályában költötték el. A lány mindkettejüknek rendelt: miután hosszasan eltöprengett az étlap fölött, s még hosszasabban megvitatta a témát a szobaszolgálattal, több ízben is megváltoztatta a teljes rendelést. Ma a gyümölcslé kiválasztása okozta Dodónak a legtöbb fejfájást, nem tudott dönteni az ananász-, a grape-fruit- és a narancslé előnyei és hátrányai között, s ezen meditált el hosszasan a láthatatlan rendelésfelvevővel. Curtis O'Keefe kedvtelve képzelte el, micsoda kavarodást okozhat a maratoni telefonrendelés tizenegy szinttel lejjebb, a munkával elhalmozott rendelőpultnál.
A reggelire várva átlapozta a friss lapokat, a New Orleans-i Times-Picayune-t és a légipostán érkezett New York-i Times-ot. A többi New Orleans-i híreket elhomályosító cserbenhagyásos gázolás ügyében, látta, nincs új fejlemény. A New York-i Nagytőzsdén háromnegyed ponttal esett az O'Keefe Hotelrészvények árfolyama. Nincs nagyobb jelentőségé, állapította meg, csak a szokásos fluktuáció; kétségkívül emelkedni fog az árfolyam, amint kiszivárog a hálózat új New Orleans-i szerzeményének híre. És az már nem sok idő.
Eszébe jutott erről az a kétnapi bosszantó haladék, amíg várnia kell a döntésre. Megbánta már, hogy az este nem ragaszkodott Warren Trent azonnali döntéséhez; most már, hogy szavát adta, nem tehet mást, ki kell várnia. Hogy Warren Trent döntése igenlő lesz, afelől nem volt kétsége. Trent számára nincs, nem lehet alternatív lehetőség.
A reggeli vége felé felcsörgött a telefon. Dodó vette föl a hallgatót – Hank Lemnitzer volt az, Curtis O'Keefe személyes képviselője a nyugati parton. O'Keefe, sejdítvén a hívás természetét, bevitte szobájába a telefont, az ajtót is behúzta maga után.
A gyanított téma csak egy sereg különféle pénzügyi érdekeltségről szóló híradás után került szóba, Lemnitzer lévén ezeknek furfangos sáfára.
– Még egy dolog, Mr. O'Keefe – adta vissza a hallgató a sáfár elnyújtott, kaliforniai orrhangját. – Jenny LaMarshról volna szó, arról a csiniba... izé, arról a hölgyről, aki iránt ön olyan nyájas érdeklődést tanúsított ideát a Beverly Hills Hotelban. Emlékszik, ugye?
Hogyne emlékezett volna: szépségesen karcsú, bomba jó alakú barna csuda, gunyoros-hűvöskés a mosolya, éles eszű, gonoszkodó fajta. Szembeötlő női készségei éppolyan nagy hatással voltak a szállodásra, mint a csevegéséből kitetsző műveltsége. Mondta is valaki, jutott eszébe O'Keefe-nek, hogy a Vassar College-ban végzett. Az egyik kisebb mozistúdióval van valami szerződésféléje.
– Emlékszem.
– Hát beszéltem vele, Mr. O'Keefe, nem is egyszer. Azt mondja, örömest kísérné el magát valamelyik útjára. Vagy nem is csak egyre.
Nem kellett megkérdeznie a szállodásnak, tisztában van-e Miss LaMarsh azzal, hogy miféle viszonyt is jelentene egy ilyen utazás. Hank Lemnitzer tisztázta azt jó előre. A lehetőség roppantul érdekes, vallotta be magának Curtis O'Keefe. Jenny LaMarshsal beszélgetni, no meg egyebeket csinálni, az már igen. Miatta aztán nem kell aggódnia az ismerősei előtt, ez a lány bármilyen társaságban föltalálja magát. És nem bizonytalankodna annyit olyasmin, hogy milyen gyümölcslevet válasszon.
Curtis O'Keefe-et magát lepte meg a legjobban, hogy mégis habozik.
– Egyvalamit szeretnék azonban biztosítottnak látni közölte –, éspedig Miss Lash jövőjét.
Hank Lemnitzer hangja bizalmaskodva szelte át a kontinenst: – Amiatt ne aggódjék. Gondját viselem én Dodónak legalább úgy, mint az elődeinek.
– Nem erről van szó – torkolta le nyersen Curtis O'Keefe. Lemnitzer hasznos fiú, kétségkívül, csak ne lenne híjával bizonyos alkalmakkor minden tapintatnak.
– Hanem miről, Mr. O'Keefe?
– Azt akarom, hogy Miss Lashnek valami igazán jó bulit találjon ki. Értesítést várok, mielőtt elindítanám.
– Hát, nyélbe tudom ütni talán – bizonytalanodott el Lemnitzer hangja. – Dodó, ugye, nem az a kimondott...
– Valami elsőrangút, megértette? – vágott közbe a szállodás. – Ne sajnálja rá az időt, ha másképp nem megy.
– És mi legyen Jenny LaMarshsal?
– Hát nincs neki egyéb...?
– Attól tartok, nincs. – Érződött, Lemnitzer vonakodva enged főnöke szeszélyének, nem érti a dolgot. Végül, könnyedebben: – Hát rendben, Mr. O'Keefe, ahogy óhajtja. Majd jelentkezem.
Mikor O'Keefe visszatért a másik lakosztály nappalijába, Dodó épp a piszkos edényt rámolta vissza a zsúrkocsira. – Hagyd abba – reccsent rá barátságtalanul a hotelmágnás. – Van, akit ezért a munkáért fizetnek ebben a szállóban.
– De ha szeretem csinálni, Curtie – fordította Dodó beszédes tekintetét a férfira. Rémült sérelem csillant a lány széniében, de a rakodást nyomban abbahagyta.
O'Keefe, maga sem értvén hirtelen jött rosszkedve okát, így szólt a lányhoz: – Megyek, járok egyet a szállóban. – Később, határozta el, megbékíti Dodót, elviszi egy városnézésre. Emlékezett, van egy kikötőtúra, melyre egy otromba, öreg, farlapátkerekes gőzössel, a President-tel viszik a közönséget. A vén hajó mindig zsúfolva városnézőkkel, Dodó bizonyára élvezné.
Elfelé mentében, már az Ajtóban, hirtelen támadt sugallatra meg is említette a lánynak. Dodó válaszképpen a nyakába borult.
– Szuper vagy, Curtie! Meg is csinálom a hajam, hogy a szél ne fújja a szemembe, így ni, nézzed csak! Fél kézzel elengedve a férfit, hátrasimította arcából a hamvasszőke hajzuhatagot, és szoros kontyot csavart belőle sebtiben. A fölfelé kandikáló, őszinte örömtől ragyogó lányarc olyan lélegzetállítóan szép volt, hogy a férfi kis híján sutba vágta eredeti tervét. Ehelyett aztán csak motyogott valamit, hogy nem marad el soká, s gyorsan behúzta maga után az ajtót.
Lifttel ment le a félemeletre, onnan lépcsőn a hallba, s ott végre sikerült kivernie a lányt a fejéből. Noha látszólag szórakozottan őgyelgett, nem kerülték el figyelmét az arra járó alkalmazottak leplezett odapillantgatásai: meglátva a hotelmágnást, mindnyájan frissebben sürögtek. O'Keefe nem annyira őket nézegette, mint inkább a szálló műszaki állapotát, összehasonlítva benyomásait Ogden Bailey titkos megfigyeléseivel. Amit látott, az csak megerősítette abban, hogy a St. Gregorynak leginkább egy erős irányító kézre lenne szüksége. Igazat adott abban is Baileynek, hogy sok potenciális bevételi forrás marad kihasználatlanul.
Tapasztalt szemmel megsejtette például, hogy a hall masszív oszlopainak nincs támasztó szerepük. Ha ez így van, nem lesz nehéz fülkéket vágatni beléjük, s az így nyert teret bérbe adni helyi kereskedőknek, kirakat létesítésére.
Észrevette, hogy az utcai fronton, az árkádok alatt virágbolt működik, melyért a szálló legföljebb ha háromszáz dollár havi bérleti díjat kap. Ugyanez a tér, ha modern koktélbárnak rendezik be (folyami hajó bárját imitálva – miért is ne?), ezerötszáz dollárt is hozhat havonként. A virágboltnak kerülközne hely másutt.
Visszatérve a hallba, újabb kihasználható terek ötlöttek szemébe. A hall közterületének rovására egy sereg eladópultot lehetne beállítani: légitársaságoknak, kocsikölcsönzőnek, utazási irodáknak, ékszerészeknek, talán egy drug-store-nak is. Persze a hall jellege is megváltozna; eltűnne a tágas, kényelmes térség, a dísznövényekkel és a süppedős szőnyegekkel együtt. Manapság azonban éppen a fényesen kivilágított, reklámmal zsúfolt szállodai hallok tehetik örvendetesebbé a bevételi mérleget.
És még valami: az ülőalkalmatosságok java részét el kell tüntetni. Aki le akar ülni, tegye azt a hotel bárjaiban, éttermeiben. Gazdaságosabb.
O'Keefe sok évvel ezelőtt vette első leckéjét a potyaülőhelyekből. A legelső szállodájában történt, egy selejtanyagokból összedobott, hamis homlokzatos, tűzveszélyes fészekben, valamelyik délnyugati kisvárosban. Különlegessége volt a háznak a tucatnyi fizető-WC, amelyekre, úgy tetszett, száz mérföldnyi körzetből jártak rá a farmerok meg a mezei munkások. Az ifjú O'Keefe meglepetésére a WC-üzlet szépen virágzott, s hogy nem még szebben, annak egy helyi törvény vetett gátat, melynek értelmében egy WC-t a tizenkettő közül ingyen kellett üzemeltetni. A fukar gyalogmunkások mármost képesek voltak hosszú sorokat állni ez előtt az egy helyiség előtt. A probléma megoldására O'Keefe fölbérelte a város közismert korhelyét, aki húszcentes órabér meg egy üveg hitvány bor fejében türelmesen végigülte az ingyenvécén a csúcsforgalom óráit, s így aztán ugrásszerűen megnövekedett a többi fülke forgalma. Curtis O'Keefe elmosolyodott az emléken. Időközben megélénkült a hall forgalma. Az újonnan jöttek a recepció előtt csoportosultak, megelőzve társaikat, akik a reptéri kisbuszból kirakott poggyászukkal bajlódtak. O'Keefe érdeklődve figyelte a recepció előtt állók sorát.
Akkor tűnt szemébe, amit mások nem vettek még észre.
Középkorú, jól öltözött néger férfi lépett be a szállóba. Bőrönddel a kezében közeledett a recepció felé, elfogulatlanul, akárha délutáni sétáját végezné. A pultnál letette csomagját, és beállt – harmadikként – a sorba.
Párbeszéde a recepcióssal tisztán hallható volt.
– Jó napot kívánok – mondta a néger bizalomgerjesztő, kulturált, középnyugati hanghordozással. – Nicholas doktor vagyok, szobát foglaltam. – Fekete puhakalapját levéve fölfedte gondosan fésült acélszürke haját.
– Igen, uram, lesz szíves kitölteni ezt – felelt a recepciós, anélkül hogy föltekintett volna. Mikor fölnézett, megdermedt az arca, s visszahúzta az imént kitett űrlapot.
– Sajnálom – mondta eltökélten –, telt ház van.
A fekete férfi zavartalan mosollyal folytatta: – Csakhogy én lefoglaltam egy szobát. A hotel levélben vette tudomásul – nyúlt a belső zsebébe, vett elő egy papíroktól duzzadó levéltárcát, s hajtogatta szét a szálló levelét.
– Sajnálom, tévedés lehetett. – A recepciós szinte rá se nézett az elébe tett papírra. – Kongresszusozóink vannak.
– Tudom – mondta a másik, immár egy árnyalattal halványabb mosollyal. – A fogászkongresszus. Magam is arra jöttem.
A recepciós csak a fejét rázta. – Sajnálom, nem segíthetek.
A néger eltette papírjait. – Ez esetben mással kell beszélnem.
Megnövekedett ezenközben a pult előtt várók sora. Mi lesz ott, miért nem haladunk? – érdeklődött ingerülten egy esőkabátos férfi. O'Keefe némán figyelt. Robbanni kész időzített bomba ketyeg a hallban, gondolta.
– Az ügyvezető-helyettessel beszélhet. – A recepciós áthajolt pultján, és éles hangon kiáltotta: – Mr. Bailey!
Szemközt, a benyílóba állított asztalnál egy idősebb férfi fölkapta a fejét.
– Mr. Bailey, volna szíves idefáradni?
Az ügyvezető-helyettes biccentett, és enervált mozdulattal talpra állt. Ráncos-táskás ábrázatát hivatásos köszönőember-mosolyra igazította, miközben feléjük közeledett.
Régi bútordarab lehet, gondolta O'Keefe, hosszú évekig recepciózott, amíg megkapta külön székét, asztalát a hallban, s hozzá a jogkörét: intézheti a vendégek kisebb ügyes-bajos dolgait. Az ügyvezető-helyettesi cím valójában engedmény a vendégek hiúságának, hadd higgyék, fontos személyiség foglalkozik az ügyükkel. Ám a szálló valódi vezetői az igazgatói irodán székelnek, nem láthatók.
– Mr. Bailey, hiába magyarázom ennek az úrnak, hogy nincs üres szobánk.
– Én pedig hiába magyarázom, hogy visszajelzett szobafoglalásom van – vetette ellen a néger.
Az ügyvezető-helyettes nyájas mosolya a sort álló vendégeket is belevonta sugárzó jóindulatába. – Lássuk csak, mit tehetünk – mondta, s nikotinmocskos, tömpe kezét rátette dr. Nicholas drága öltönyének ujjara. Volna szíves helyet foglalni amott? – Mikor a kérdezett hagyta, hogy a benyíló felé tereljék, így folytatta: – Sajnos, megesik a legjobb házban is olykor. Mulasztásunkat természetesen megpróbáljuk jóvátenni.
Érti a dolgát az öreg, ismerte el magában O'Keefe. A kínosnak ígérkező jelenetet ügyesen, feltűnés nélkül tereli el a központi színpadról. A pultnál meggyűlt sort közben gyorsan apasztotta a recepciós, akinek egy segítője is kerülközött. Csak egy fiatal, széles vállú, bagolyszemüveges férfi állt ki a sorból, s figyelte a fejleményeket. Lám csak, még végül elmarad a robbanás, gondolta O'Keefe, továbbra is figyelőállásban.
Az ügyvezető-helyettes székkel kínálta vendégét, s maga is leült az íróasztal mögé. Figyelmes, bár semmitmondó arccal hallgatta a fekete férfi panaszát.
Bólintott, mikor a másik befejezte mondókáját. Kedves doktor úr, szíves elnézését kell kérnem a félreértésért – mondotta energikus, üzleties hangon. – Bizonyos vagyok benne, hogy találunk önnek szállást a városban. – Egyik kezével a telefonkagyló után nyúlt, a másikkal egy telefonjegyzéket húzott elő.
– Egy pillanatra! – vált most először élessé a vendég nyájas hangja. – Azt mondják itt nekem, tele a szálloda, és a recepción, lám, egymás után iratkoznak be a vendégek. Nekik talán valamilyen különleges szobafoglalásuk van?
– Hát igen, úgy is mondhatjuk – hervadt le a profi mosoly az öreg arcáról.
– Jim Nicholas! – visszhangzott végig a hallon a harsány, nyájas üdvözlés. Apró termetű, idősebb férfi közeledett sietős kurta léptekkel a benyíló felé, pirospozsgás ábrázatát makrancos, ősz üstök keretezte.
A néger állva fogadta a jövevényt. – Ingram doktor! Nahát, örülök, hogy látom! – Kinyújtott kezét derekasan megrázta az őszhajú.
– Hát hogy van, Jim, egykomám? Nem, nem, ne is feleljen. Kiválóan, hisz látom. Szépen boldogul, látszik. Biztosan jól megy a praxis.
– Megyeget, köszönöm – mosolygott dr. Nicholas. Bár az egyetem sok időmet rabolja el.
– Nekem mondja? Nekem, aki egész életében ilyen magaszőrű fickókat tanít, maguk meg kiröppennek, és keresik a vastag pénzeket a praxisban! – Látva, hogy a másik elértette a tréfát, így folytatta: – Maga, lám, mind a két világban szépen boldogul. Híre-neve van, barátom. Élénk visszhangja lett ennek a rosszindulatú szájüregdaganatokról szóló tanulmányának is, mindannyian kíváncsian várjuk, hogy első kézből hallhassunk róla. Mellesleg, nekem jutott az a megtisztelő feladat, hogy bemutassam a kongresszus résztvevőinek. Nem tudom, hallotta-e, ebben az évben engem választottak meg elnöknek.
– Hallottam, igen. Jobbat nem is választhattak volna. Míg ezek ketten beszélgettek, az ügyvezető-helyettes
lassan fölemelkedett székéről. Tekintete elbizonytalanodva ugrált egyik fogászról a másikra.
Az alacsony, ősz hajú férfi, Ingram doktor kacagva veregette meg kollégája vállát. – Hányas szobában lakik, Jim? Összegyűlünk néhányan egy kis ivászatra, örülnék, ha velünk tartana.
– Sajnos nem lesz nekem itt szobám. Gyanítom, a bőröm színe miatt.
Döbbent csönd. A fogászkongresszus elnöke bíborvörösre gyulladt. – Jim, magam veszem kezembe ezt az ügyet – mondta eltökélt arccal. – Majd én gondoskodom róla, hogy megkövessék és szobát is kapjon. Ha nem engednek, biztosíthatom, hogy egyetlen fogász sem marad ez alatt a fedél alatt.
Az ügyvezető-helyettes magához intett egy londinert. – Kerítse elő Mr. McDermottot, de tüstént! – súgta neki.

4.

Peter McDermott napja egy kisebbfajta szervezési problémával kezdődött. Reggeli postájával egy feljegyzés is érkezett a rezervációról, miszerint Mr. és Mrs. Justin Kubek, Tuscaloosából, másnap reggel érkezik a St. Gregoryba. Ügy pedig azért lett belőlük, mert Mrs. Kubek figyelmeztette a vezetőséget: a férje 216 cm magas.
Bár minden szállodai probléma ilyen egyszerű lenne, fohászkodott föl íróasztala mögött Peter.
– Szóljon le az asztalosműhelybe – utasította titkárnőjét, Flora Yateset. – Megvan még talán az az ágy, matracostul, amit de Gaulle tábornok használt; ha nincs meg, csináljanak egy hasonlót. Holnap kora reggel jelöljék ki a szobát, hogy készen legyenek, mire megjönnek Kubekék. Szólni kell az ágyneműrészlegnek is, nagyobb lepedőkre és paplanra lesz szükség.
Flora, szemközt ülve főnökével, ahogy szokta, nyugodtan, kérdezősködés és fontoskodás nélkül jegyezgette a tennivalókat. Az utasításokat rendben fogja továbbítani, efelől biztos lehetett Peter. Holnap Flora, anélkül hogy figyelmeztetni kéne rá, maga néz utána, rendben van-e minden.
Flórát még az elődjétől örökölte Peter, s régóta tudja, jobb titkárnőt el sem képzelhetni: rátermett, megbízható, már a negyven felé közeleg, kiegyensúlyozott a családi élete, s oly kevéssé vonzó, mint egy betonfal. Többek között épp az a jó benne, gondolta nemegyszer Peter, hogy nyugodt lelkiismerettel kedvelheti – aminthogy kedvelte is erősen. Más lenne a helyzet, ha mondjuk Christine lenne a titkárnője.
Azóta, hogy olyan svungosan búcsúzott el Christine-től az éjjel, legföljebb ha percekre bírt megfeledkezni a lányról. Még álmodott is vele. Afféle Odüsszeiát jártak ők ketten: folyón utaztak, zöld partok között (hogy micsoda járművön, azt elfelejtette), bódító muzsikaszó mellett, melyben leginkább hárfák domináltak. Kora reggel meg is telefonálta álmát a lánynak. – Fölfelé vagy lefelé utaztunk a folyón? Mert nem mindegy ám mondta Christine. Peter azonban nem emlékezett, csak arra, hogy módfelett élvezte, és reméli (tájékoztatta Christine-t), folytatódik az álma, ahol abbamaradt reggel.
De azelőtt még találkoznak személyesen is, állapodtak meg. Hogy hol és mikor, azt megbeszélik még napközben. – Legalább lesz ürügyem, amivel fölhívhatom mondta Peter.
– Kell is ahhoz ürügy! – vélte a lány. – Mellesleg, bízom benne, hogy találok valami tökéletesen lényegtelen papírt, amivel sürgősen át kell mennem magához. Áradóan boldog volt a hangja, mintha az öröm, amit egymásban leltek az éjjel, átcsordult volna erre a napra is.
Remélve, hogy Christine hamarosan betoppan, Peter visszaterelte figyelmét Flórára meg a reggeli postára.
A szokásos vegyes felvágott, zömmel kongresszusszervezők tapogatózó levelei; Peter ezeket vette sorra először. A diktáláshoz kedvenc pozitúrájába vágta magát: lábát föltette egy magas peremű, bőrrel bevont papírkosárra, párnázott forgószékét merész szögben hátradöntötte, olyannyira, hogy szinte vízszintesbe került a teste. Tapasztalata szerint jobban tudott gondolkodni ebben a helyzetben, melyet idővel addig finomított, hogy a szék most már az egyensúlyi állapot peremén billegett, rezdülésnyire a katasztrófától. Flora, mint mindig, most is várakozásteljesen nézte a diktálás szüneteiben. Ült csak, és nézett, megjegyzést nem tett.
A sorban következő levél egy helybéli, New Orleans-i polgártól jött: vagy öt hete történt, hogy a felesége egy esküvői ebéden vendégeskedett a szállodában. Rövid nercbundáját a zongorára tette, más vendégek holmija, kabátja mellé. Később aztán egy csúf, cigaretta égette lyukat talált a bundán; kerek száz dollárba került a javítás. A férj a szállodán akarja bevasalni ezt a százast; legutóbbi levele már perrel fenyegetőzik.
Peter udvarias, de rendíthetetlen választ diktált. Rámutatott – mint már az első alkalommal is –, hogy a levélíró felesége nem vette igénybe a szálló ruhatárát. Ha a kabátot a ruhatárban érte volna károsodás, a szálloda fizetne, így azonban nem felelős a történtekért.
Valószínűleg csak úgy próba szerencse alapon íródott a férj levele, gondolta Peter, bár az sem lehetetlen, hogy csakugyan per lesz belőle: volt már ilyen, nem is egy, ostobább indokkal is. A bíróság ugyan rendre visszautasítja a felperesek követelését, a dolog mégis bosszantó a beleölt idő és fáradság miatt. Mintha csak fejős tehénnek nézné a nagyközönség a szállodákat, gondolta néha Peter.
Másik levélért nyúlt, amikor halkan megkocogtatták a külső irodaajtót. Christine – váró tekintettel nézett föl Peter.
– Csak én vagyok – mondta Marsha Preyscott. – Nem volt senki odaát, hát gondoltam... – Akkor látta meg Petert: – Jesszusom, nem fog maga hanyatt esni?
– Ez idáig soha... – mondta Peter, s azon nyomban hanyatt esett.
A robajt másodpercnyi néma csönd követte.
Peter az íróasztal mögött fekve, a mennyezetet bámulva mérte föl a károkat. Bal könyöke, melyet a boruló szék lábába vert bele, fájdalmasan sajgott. Fájt a feje is, ahogy megtapogatta, bár a szőnyeg felfogta az ütés nagyját. No és az oda lett méltóság – Marsha gyöngyöző kacaja s Flora diszkrétebb mosolya ékesszólóan tanúskodott róla.
A két nő, az asztalt megkerülve, segítségére sietett. Petert dicstelen helyzetében is szíven ütötte Marsha sugárzó-friss szépsége. Egyszerű, kék vászonruhája a tegnapinál is jobban kihangsúlyozta megejtő, félig asszony, félig gyerek voltát. Hosszú fekete haja, mint tegnap, most is kibontva verte a vállát.
– Biztonsági háló, mint a cirkuszban, az kéne maga alá – vélte Marsha.
Peter gyászosan vigyorgott: – No és egy bohócruhát is beszerezhetnék.
Flora lábára állította a nehéz forgószéket. Peter éppen talpra kecmergőben volt, a két nő a könyökét fogta kétfelől, amikor belépett Christine, egy ív papírral a kezében. Megtorpant az ajtóban, magasra szaladt a szemöldöke. – Zavarok netán?
– Nem, dehogy – motyogta Peter. – Az a helyzet, hogy .... szóval hogy leestem a székemről.
Christine tekintete a szilárdan álló székre tévedt.
– Már úgy értve, hogy hanyatt fordult velem.
– Hiába, már csak ilyenek ezek a székek. Állandóan hanyatt fordulnak, nem igaz? – jegyezte meg Christine, egyre Marshát nézve. Flora közben diszkréten távozott.
Peter bemutatta őket egymásnak.
– Örvendek, Miss Preyscott – mondta Christine –, hallottam már magáról.
Marsha kutató pillantással méregette Petert és Christine-t. Hűvösen válaszolt: – Aki szállodában dolgozik, az bizonyára sok pletykát hall, Miss Francis. Maga, ugye, itt dolgozik?
– Nem a pletykákra gondoltam – ismerte be Christine. – Igaza van mellesleg, itt dolgozom. Tehát visszajöhetek később, akkor talán nem lesz ennyire mozgalmas vagy intim a légkör.
Peter figyelmét nem kerülte el a két nő ösztönös ellenkedése. Ugyan mi az oka, töprengett.
Mintha csak Peter gondolatait tolmácsolná, Marsha mázosan elmosolyodott: – Miattam ugyan nem kell mennie, Miss Francis. Csak egy percre ugrottam be, hogy emlékeztessem Petert a ma esti vacsorameghívásomra.
Peternek elszorult a gyomra. – Nem felejtettem el – füllentette.
– Ma estére? – törte meg a fagyos csöndet Christine.
– Jaj istenkém, csak nem hogy munkája vagy más elfoglaltsága lesz?
– Nem lesz – rázta meg a fejét határozottan Christine. – Magam gondoskodom róla, hogy ne legyen.
– Nahát, igazán rém aranyos magától – villantotta föl ismét mosolyát Marsha. – Na, akkor én mennék is. Szóval – fordult Peter felé – este hétre. Prytania Street, négy nagy fehér oszlopa van a háznak. Viszlát, Miss Francis – intett búcsút Marsha, s behúzta maga után az ajtót.
– Leírjam magának, hogy el ne felejtse? – érdeklődött ártatlan képpel Christine. – Nagy ház, négy fehér oszloppal.
Peter tanácstalanul tartotta föl a kezét. – Tudom, tudom, programunk volt mára, magának meg nekem. Elfeledkeztem erről a másikról, mert az az este... kettesben magával ...minden mást kivert a fejemből. Ma reggel is, mikor beszélgettünk, meg voltam még zavarodva vagy mi.
– Érthető, igazán – mondta derűsen Christine. – Ki ne zavarodna meg, mikor ennyi nő nyüzsgi körül?
Christine eltökélte, ha nehezére esik is, könnyen veszi a dolgot, még megértő is lesz, ha muszáj. Végtére Peter nem tartozik neki elszámolással, bármi történt is köztük az este. Amellett igaz lehet, hogy csak összezavarta a dolgokat. – Remélem, jól fogja érezni magát.
Peter kényelmetlenül fészkelődött. – Gyerek még ez a Marsha.
Azért a türelmes megértésnek is van határa, vélte magában Christine, Peter arcát vizslatva. – Elhiszem, hogy annak látja. Hanem asszonyszemmel, hadd mondjam meg, a drága kis Miss Preyscott annyira mondható csak gyereknek, amennyire kismacskának egy tigris. Persze elismerem, egy férfinak még kellemes is lehet, mikor fölfalják.
Peter türelmetlenül csóválgatta a fejét. – Nem érti ezt maga, Christine. Arról van szó mindössze, hogy nagy megpróbáltatáson ment keresztül ez a lány két napja, és...
– És szüksége van egy megértő barátra.
– Pontosan.
– És, ugye, ott volt maga!
– Elbeszélgettünk. Megígértem, elmegyek vacsorára hozzájuk. Másokat is hívott.
– Biztos?
Mielőtt felelhetett volna, élesen felcsörgött a telefon. Peter ingerült mozdulattal nyúlt a kagylóért.
– Mr. McDermott – mondta egy elfulladt hang –, baj van a hallban. Sürgősen kéreti az ügyvezető-helyettes.
Mire Peter letette a kagylót, Christine már sehol sem volt.

5.

Vannak döntések, gondolta zordan Peter McDermott, amelyeket legjobb volna mindörökre elkerülni. Mikor szembenéz velük az ember, mintha lidérces álma válna valóra. És akkor széjjeltépetik az ember lelkiismerete, meggyőződése, megcsúfoltatik a függetlensége, a lojalitása.
Egy perc alatt fölmérte a helyzetet a hallban, pedig még javában magyarázták neki a történteket. A méltóságteljes, középkorú néger, aki immár szótlanul ült az ügyvezető-helyettes asztalánál, az ingerült Ingram doktor, a fogászkongresszus köztiszteletnek örvendő elnöke, no meg az ügyvezető-helyettes, aki most, hogy levették a felelősséget a válláról, szemérmetlenül közönyös lett – maga a látvány mindent elmondott McDermottnak.
Csüggesztően nyilvánvaló, hogy válsághelyzetről van szó, amely, ha rosszul nyúlnak hozzá, katasztrofális robbanást okozhat.
Észrevette a jelenet két nézőjét is – a diszkrét távolságból figyelő Curtis O'Keefe jól ismert, sokat fotózott arcát meg a vastag szemüveges, széles vállú, flanelnadrágos, tweedzakós fiatalembert. A fiatalember – sok utazást megért bőrönddel a lábánál – látszólag szórakozottan bámészkodott szerte a hallban, de Peter tudta, semmit el nem szalaszt az ügyvezető-helyettes asztalánál pergő drámából.
A fogászok elnöke kihomorította százhatvanöt centiméteres testét, borzas-fehér üstöké alatt majd kicsattant kerek, piros ábrázata: – McDermott, ha maga meg a maguk szállodája ragaszkodik ehhez a gyalázatos sértéshez, figyelmeztetem, hogy nagyon meg fogják bánni. – Tüzes villámokat szórt az apró doktor szeme, s még emeltebb hangon folytatta: – Nicholas doktor egyike e legkiválóbbaknak a szakmánkban. Az, hogy nem hajlandók szállást adni neki, személyes sértés velem és a kongresszus valamennyi résztvevőjével szemben.
Bezzeg ha a taccsvonalon állnék, gondolta Peter, milyen örömest tapsolnék. Csakhogy nem ott állok, figyelmeztette magát. Az a dolgom, hogy akármi módon is, de eltereljem ezt a kínos jelenetet a hallból. – Ha befáradnának az irodámba, ön és dr. Nicholas – vetett egy tisztelettudó pillantást a fekete férfira –, nyugodtabban beszélhetnénk meg a dolgot.
– Azt már nem, uram! Éppen hogy itt fogjuk megbeszélni! – makacsolta meg magát dr. Ingram. – Még csak az kéne, elkenni az ügyet valami sötét sarokban! – És azzal keményen megvetette a lábát. – Nos tehát, hajlandók szobát adni barátomnak és kollégámnak, Nicholas doktornak?
Egyre több fej fordult feléjük. Sokan megtorpantak a hallon áthaladtukban. A tweedzakós férfi, közönyt színlelve, közelebb ódalgott.
Micsoda gonosz tréfája a sorsnak, gondolta McDermott, hogy éppen dr. Ingrammel állítja szembe, ezzel az emberrel, akit ösztönösen tisztel. És micsoda irónia egyúttal, hisz csak tegnap történt, hogy megbírálta Warren Trent álláspontját, amelynek ez a kínos helyzet is köszönhető. – Nem adnak szobát a barátomnak? – sürgette türelmetlenül az öreg orvos. Petert megkísértette a gondolat, hogy beadja a derekát, s vállalja a következményeket. De tudta, annak sem lenne eredménye. Bizonyos utasításokat adhat a recepciósnak, de olyat nem, hogy szállásoljon el egy néger vendéget. Szigorú házi szabály uralkodott erre nézvést, amelyet csak maga a szálló tulajdonosa szeghet meg. Erről vitázni a recepcióssal, csak elnyújtaná a kínos jelenetet, és sehová nem vezetne.
– Magam sem sajnálom kevésbé, mint ön, dr. Ingram – mondta végre. – Sajnos házi szabályaink megtiltják, hogy szállást adjunk dr. Nicholasnak. Bár változtathatnék ezen a szabályon, de nem tehetem. Nem tőlem függ.
– Ezek szerint maguknak semmit nem jelent egy visszaigazolt szobafoglalás?
– Dehogynem, sokat jelent. Bizonyos szempontokat tisztáznunk kellett volna, mikor előjegyzésbe vettük a kongresszust. A mi hibánk, hogy nem tettük meg.
– Ha megtették volna, nem is látnának semmit a kongresszusból. Sőt még így is elveszíthetik.
– Fölajánlottam, hogy keresek másutt szállást, Mr. McDermott – szúrta közbe az ügyvezető-helyettes.
– Nem érdekes! – fordult ismét Peter felé Ingram doktor. – McDermott, maga még fiatal ember, és intelligens is, ahogy látom. Mi a véleménye arról, amit most művel?
Megmondhatom, végtére, gondolta Peter. – Hogy őszinte legyek, doktor úr, ritkán szégyelltem magam ennyire. – Magában ezt is hozzátette: ha lenne merszem, kisétálnék ebből a szállodából. Fölmondanék. Józan esze viszont ezt súgta: mit érnél el vele? Nicholas doktor attól még nem kapna szobát, s neked sem lenne módod többé panaszt tenni Warren Trentnél, ahogy tegnap tetted, és ahogy máskor is meg akarod tenni. Ha csak ezt vesszük is, nem bölcsebb-e maradni, és tenni hosszabb távon –, ami tehető? Ha legalább ebben bizonyos lennék, gondolta.
– Az istenfáját neki! – Gyötrelem csikorgott az idős orvos hangjában! – Nem hagyom ennyiben, Jim.
A fekete férfi megrázta a fejét. – Nem mondom, hogy nem bánt a dolog. Aktivista sorstársaim bizonyára meg is feddnének, miért nem állok jobban a sarkamra. – Vállat vont: – Mit csináljak, nekem a kutatás a kenyerem. Délután indul egy gép északra. Még elérhetem.
– Hát nem érti? – állt szembe Peterrel Ingram doktor. – Ez az ember neves tanár és kutató. Ő tartja az egyik legfontosabb előadásunkat.
Peter kétségbeesetten törte a fejét. Csak-csak kell lennie valami megoldásnak.
– Van egy javaslatom – mondta. – Ha Nicholas doktor elfogadja, hogy egy másik szállodában szerezzünk neki szállást, magam intézem el, hogy látogathassa az itteni gyűléseket. – Peter tudta, mennyire veszélyes játékot űz. Nehéz lesz ennyit is kierőszakolni, és ami fejmosást kapni fog Warren Trenttől! De ezt legalább keresztülviszi – vagy veszi a kalapját.
– No és a társas események – a vacsorák, az ebédek? – függesztette rá tekintetét a fekete orvos.
Peter lassan, csüggedten megcsóválta a fejét. Mit ígérjen olyat, amit nem teljesíthet?
Dr. Nicholas megvonta a vállát, megkeményedett az arca. – Hagyjuk ezt, dr. Ingram. Majd postára adom az értekezésem, hogy körbeadhassák. Azt hiszem, magát is érdekelné egy-két megállapításom.
– Jim. – Az apró, ősz ember erősen gyötrődött. – Jim, nem tudom, mit mondjak, hacsak azt nem, hogy nincs még lefutva ez a játszma.
Dr. Nicholas a poggyászát kereste. – Hívom a londinert – mondta Peter.
– Ne hívja! – tolta félre Ingram doktor. – Magamnak tartom fenn a megtisztelő előjogot, hogy vihessem ezt a bőröndöt.
– Egy pillanatra, uraim! – csendült a tweedzakós férfi hangja. Hogy feléje fordultak, fényképezőgép kattant. Nem rossz – mondta. – Próbáljuk csak még egyszer! Belehunyorgott a Rolleiflex keresőjébe, és ismét kattant a gép. Leengedve fényképezőgépét, így szólt: – Óriási, mit tudnak ezek az érzékeny filmek. Nem olyan rég még vaku kellett volna egy ilyen felvételhez.
– Hát maga kicsoda? – támadt rá ingerülten Peter McDermott.
– Nem azt akarta kérdezni, micsoda vagyok?
– Nem az a lényeg, hanem az, hogy a szálloda magánterület, és mint ilyen...
– Ne fárassza magát, ismerjük ezt a szöveget – rakosgatta el kellékeit a fotós. Föltekintve látta, hogy Peter lép egyet feléje. – A maga helyében nem szívóznék, apafej, így is szépen ki lesz csinálva a szállodája, hát még akkor, ha maga itten erősjánoskodik egy fotóssal. – Látva, hogy Peter megtorpan, elvigyorodott: – Vág az esze, azt azért meg kell hagyni.
– Újságíró? – kérdezte dr. Ingram.
– Nem rossz kérdés, doktorom – vigyorgott a szemüveges. – A szerkesztőm szerint nem annyira, de máma más lesz a véleménye. De más ám, ha megküldöm neki ezt a gyöngyszemet a szabadságomról.
– Melyik laptól? – érdeklődött Peter, remélve, hogy holmi kis zuglapról van szó.
– A New York-i Herald Trib-től.
– Az a jó – bólogatott elégedetten a fogászok elnöke. – Azok kihozzák belőle, amit csak lehet. Remélem, látta, mi történt?
– Képet alkottam róla, mondhatni – bólintott a zsurnaliszta. – Néhány részletre azért szükségem lesz magától, nehogy rosszul írjam a neveket, például. Hanem legelőbb készítenék odakint is egy képet magáról meg a másik doktorról.
Ingram doktor megragadta fekete kollégája karját: – Így kell ezek ellen harcolni, Jim. Az ország minden lapjában meg fogjuk hurcolni ennek a szállónak a nevét.
– Az biztos – biccentett a fotós. – Bukni fognak rá a hírügynökségek. Remélem, a képeimre is.
Dr. Nicholas beleegyezőleg bólintott. Hát itt nincs mit tenni, gondolta bánatosan Peter. Semmit a világon nem lehet tenni. Curtis O'Keefe, látta, eltűnt.
– Gyorsan nyélbe kéne ütni – mondta távozóban dr. Ingram. – Amint kész a fénykép, kiköltöztetem innen az egész kongresszust. Úgy kell odaütni ezeknek, hogy meg is érezzék – az erszényükön. – Az apró orvos kemény hangja, távozóban, elenyészett a hallban.

6.

– Megtudott-e valami újabbat a rendőrség? – tudakolta a croydoni hercegnő.
Néhány perc híján délelőtt tizenegy óra volt. Az elnöki lakosztály magányában megint egyszer aggódva nézett farkasszemet a herceg és a hercegnő a házi fődetektívvel. Ogilvie hájas-idomtalan teste lecsurgott kétoldalt a nádfonatos székről. A szék panaszosan meg-megnyikordult.
A tágas, napos nappaliban voltak, zárt ajtók mögött. Mint az előző nap, a hercegnő most is elküldte valami ürüggyel a titkárt meg a szobalányt.
Ogilvie megfontolta, mit feleljen. – Hát, megtudták, hogy egy csomó helyen, ahol nézték tudniillik, nincs az autó. Ha jól tudom, csak a városon kívül meg a külvárosokban dolgoznak, ki van vezényelve az összes emberük. Van még mit bejárniuk, de gyanítom, hogy holnap már nekik is eszükbe jut, hogy tán beljebb kéne kereskedni.
Az előző napihoz képest megváltozott valamelyest Croydonék és Ogilvie viszonya. Akkor még ellenfelek voltak, ma már összeesküvők, akik bizonytalanul tapogatóznak egy nem teljesen körülhatárolt szövetség felé. – Ha ilyen kevés az időnk, ugyan miért vesztegetjük? – kérdezte a hercegnő.
A házi detektív sunyi tekintete megkeményedett: Azt akarja, most gyöjjek elő a autóval? Fényes nappal? Parkoljak is le tán a Canal Streeten?
Váratlanul megszólalt a croydoni herceg, aki ez idáig hallgatott: – A feleségem feszült idegállapotban van. Szükségtelen, hogy gorombáskodjék vele.
Ogilvie merengő-szkeptikus arckifejezése mit sem változott. Kabátzsebéből előhúzott, egy szivart, meggusztálta, majd gyorsan visszatette. – Asszem, mindnyájan feszültek vagyunk egy kicsit. És leszünk is, amíg vége nem lesz ennek.
– Nem érdekes! – vágott közbe türelmetlenül a hercegnő. – Arról beszéljen, mi történik. Tudja már a rendőrség, hogy egy Jaguart kell keresnie?
Az óriási koponya meg az alája függesztett tripla toka lassan ingott jobbra-balra. – Ha megtudja, mink is azonnal értesülünk róla. Mint mondtam, mivelhogy a maguk kocsija külföldi, egy-két napig nem tudnak biztosat mondani róla.
– És annak nincsen jele, hogy... hogy talán már nem is keresik annyira? Ha egy-két napig semmi nem történik, az emberek könnyen elvesztik az érdeklődésüket
– Meg van maga őrülve? – A kövér ember arcán őszinte meghökkenés tükröződött. – Nem látta a reggeli lapot?
– De láttam. Inkább csak hiú reményemnek adtam hangot.
– Semmi se változott – nyilatkoztatta ki Ogilvie. – Hacsak az nem, hogy a zsaruk még éberebbek lettek. A jó hírük függ attól, hogy megtalálják-e a gázolót, és ha nem találják meg, tudják, mekkora nagy lebarmolást kapnak az elsőtől az utolsó emberig. Sőt a polgármesternek se mindegy, egyáltalán nem, úgyhogy most már politika is van a dologban.
– Egyszóval most még nehezebb lesz kicsempészni a kocsit a városból? – kérdezte a hercegnő.
– Nézzük akkor a másikfelől, hercegnő. A legutolsó őrszemes zsaru is tudja, hogy ha kiszúrja az autót – a maguk autóját –, még abban az órában varrhatja föl a stráfot a kabátjára. Úgyhogy hát figyelnek mind, mint a vert malac. Ilyen kutya a helyzet.
Csönd lett; Ogilvie nehézkes szuszogása volt az egyetlen nesz jó ideig. Nyilvánvaló, minek kell a következő kérdésnek lennie, de valahogy nem könnyű megkérdezni, mintha ugyan a válasz magát a szabadulást vagy éppen a remény megfogyatkozását vonná maga után.
A croydoni hercegnő végül nekifohászkodott: – Mikor akar indulni? Mikor viszi északra a kocsit?
– Még az éjjel – felelt Ogilvie. – Ezért is gyöttem föl magukhoz.
A herceg tüdejéből hallhatóan áramlott ki a visszatartott lélegzet.
– No és hogy fogja csinálni, hogy meg ne lássák? – kérdezte a hercegnő.
– Arra aztán sehol sincs garancia. De azért kieszeltem valamit.
– Halljuk!
– Azt hiszem, legjobb, ha egykor vágok neki.
– Éjjel egykor?
Ogilvie bólintott. – Hát. Akkor már ritkul a forgalom. De még nem túl ritka.
– De azért megláthatják?
– Meglátni bárakármikor megláthatnak. Meg köll reszkírozni.
– Ha kijut a városból, New Orleansból, meddig megy tovább?
– Hatra kivilágosodik. Addigra tán Mississippibe leszek. Valahol Macon környékén.
– Hát az nem sok – biggyesztette el a száját a hercegnő. – Negyede sem a chicagói útnak.
A kövér ember megfészkelődött, a szék tiltakozva nyöszörgött. – Száguldozzak, azt szeretné? Megdöntsek egy-két sebességi rekordot? Magam után csalogassak valami pénzbírságra éhes hekust?
– Azt azért ne. Csak hát szeretném a kocsit minél messzebbre tudni New Orleanstól. Mit fog csinálni nappal?
– Félreállok. Megbújok valahol. Mississippibe nem nehéz eltűnni.
– És aztán?
– Amint besötétedik, nekivágok. Keresztül Alabamán, Tennessee-n, Kentuckyn, Indianán.
– Melyik államban szűnik meg a veszély? Hol lesz már igazán biztonságban?
– Tán Indianában.
– És péntekre ér oda?
– Úgy saccolom.
– Ezek szerint szombatra ér Chicagóba?
– Aha. Szombat reggelre.
– Nos, jó. A férjem meg én péntek este átrepülünk Chicagóba. A Drake Hotelban szállunk meg, ott várjuk a jelentkezését.
A herceg a kezét nézte, kerülte Ogilvie tekintetét.
– Jelentkezek – mondta egykedvűen a házi detektív. – Van-e szüksége valamire?
– Egy nyilatkozatra. Hogyha szükséges lesz. Hogy hát elvihetem a garázsból a kocsijukat.
– Máris írom – kelt föl a hercegnő, s lépett oda egy szekreterhez. Sebesen írt, és kisvártatva visszatért a félbehajtott szállodai levélpapírral. – Tessék.
Ogilvie meg se nézte, úgy tette el a belső zsebébe. Tekintetét továbbra is a hercegnő arcára függesztette.
Suta csönd. – Így képzelte? – kérdezte bizonytalanul a hercegnő.
A croydoni herceg fölállt, és peckesen arrébb vonult. Hátat fordítva epésen megjegyezte: – A pénz. Az kell neki.
Ogilvie elhízott arcvonásai kényeskedő mosolyba fintorodtak. – Így van, hercegnő. Tízezer, ahogy megbeszéltük. A többi tizenöt majd szombaton, Chicagóban.
A hercegnő gyűrűvel rakott ujjai a halántékához röppentek. – Ejnye no, el is felejtettem... nem is tudom, hogyan ... ebben a nagy kavargásban...
– Semmi baj. Nekem úgyis az eszembe volt.
– Ma délután, rendben? Szólni kell a bankunknak...
– Készpénzben kérem – mondta a kövér. – Csupa húszasban. Használt húszasokban.
– De miért? – nézett rá élesen a hercegnő.
– Mert úgy nem lehet utánanyomozni.
– Nem bízik bennünk?
Ogilvie megrázta a fejét. – Ilyen ügyekben senkibe se tanácsos megbízni.
– Akkor mi miért bízzunk meg magában?
– Hát csak azért, mert még tizenöt rongyot le köll akasztanom magukról. – A furcsa falzettban ingerült felhangok rezdültek meg. – El ne felejtsék, annak is készpénznek köll lennie. És szombaton zárva van a bank.
– És ha, teszem azt, Chicagóban nem fizetünk? – kockáztatta meg a hercegnő.
Ogilvie már nem is mímelte a mosolyt: – Lám, milyen jó, hogy előhozta. Már csak hogy jól megértsük egymást.
– Értem én magát, de azért mondja csak.
– Chicagóban a következők fognak történni, hercegnő. Elsuvasztom valahová az autót, persze maguk nem fogják tudni, hová. Akkor elgyövök a hotelba, és bevasalom a tizenöt rongyot. És csak azután adom oda a slusszkulcsot, és akkor mondom meg, hol a kocsi.
– Nem felelt a kérdésemre.
– Megfelelek arra is tüstént. – Az apró disznószempár élénken csillogott. – Ha becsúszik valami, ha például maga azt mondja, nincs pénz, mert elfelejtette, hogy szombaton zárva a bankok, akkor én rögvest föllármázom a rendőrséget. Ott a helyszínen.
– No és magát hogy fogja kimagyarázni? Mit fog mondani, miért hozta északra a kocsit?
– Nem nagy ügy. Annyit köll csak mondanom, hogy maguk adtak egypár százast – annyi pénz lesz csak nálam –, hogy soffírozzam föl a kocsijukat. Hogy azt mondták, nem akarnak olyan hosszút autózni, inkább röpülnek. Én meg csak Chicagóban néztem meg jobban a kocsit, és akkor fogtam gyanút. Egyszóval... – fejezte be egy vállrándítással a mondatot.
– Nem akarjuk mi megszegni az alkut – biztosította a hercegnő. – Csak mint maga, én is látni akartam, értjük-e egymást.
– Értjük – biccentett Ogilvie.
– Jöjjön vissza öt órára. Itt lesz a pénz.

Mikor Ogilvie elment, a croydoni herceg is visszajött önként vállalt magányából. A tálalóasztalon a tálcára tett poharakat és palackot kicserélték tegnap óta. A herceg töltött egy derekas adag Schotchot, belefröcskölt egy kevés szódat, és fölhajtotta.
– Lám, megint milyen korán kezded – jegyezte meg epésen a hercegnő.
– Tisztítószer – mondta tömören a herceg, s újra töltött, de most már lassabban kortyolt. – Bepiszkolt, hogy egy levegőt kellett szívnom ezzel az alakkal.
– Az az alak, úgy látszik, kevésbé finnyás – mondta a felesége. – Neki nem volt kifogása egy részeges gyerekgyilkos társasága ellen.
A herceg elsápadt. Reszkető kézzel tette le a poharát. – Hát ez öv alatti ütés volt, öreglány.
– Aki ráadásul el is szökött – tette hozzá rendíthetetlenül a hercegnő.
– Az istenfáját! ezt nem úszod meg szárazon! – horkant föl a férfi. Ökölbe szorult a keze, egy percig úgy látszott, menten odaüt. – Hát nem te voltál, aki könyörgött, hogy hajtsak tovább? Nem te mondtad, hogy vissza ne menjünk? Én bezzeg visszamentem volna. De te, hogy semmi értelme, ami történt, megtörtént. Én még tegnap is el akartam menni a rendőrségre. De nem hagytad! Most aztán itt a nyakunkon ez a... ez a dögvész pasas, ez aztán kiforgat bennünket az utolsó... A herceg rajtaütésszerűén elhallgatott.
– Vehetem olybá – érdeklődött jeges gúnnyal az asszony –, hogy vége a hisztériás rohamodnak? – Választ nem kapván, így folytatta: – Hadd emlékeztesselek, meglehetősen kevés rábeszélés kellett neked ahhoz, hogy azt tedd, amit tettél. Ha valóban más lett volna a szándékod, megengedhetted volna-e, hogy valamit is számítson a véleményem? Ami pedig a dögvészt illeti, kétlem, hogy megkaptad volna, mivel bölcsen távolabb húzódtál, rám hagyva, ami elvégzendőnk volt azzal az emberrel.
– Tudhattam volna, hogy veled ugyan hiába vitázom – sóhajtott a férfi. – Hát sajnálom.
– Ha neked vita kell ahhoz, hogy észre térítsen, én ugyan nem sajnálom – mondta közönyösen az asszony.
A herceg fölvette s szórakozottan forgatta keze közt a poharát. – Hát ez fura. Már-már azt hittem, hogy ez a dolog, akármilyen szörnyű is, legalább összébb hozott bennünket.
A nyilvánvaló esdeklés bizonytalanná tette a hercegnőt. A tárgyalás Ogilvie-vel őt is megalázta, kimerítette. Egy percnyi megbékélésre vágyott a lelke mélyén.
Valami visszás módon mégis meghaladta az erejét a békekötés. – Én ugyan nem vettem észre. – Aztán, harapósabban immár: – Akárhogy is, érzelgésre aligha van időnk.
– Rendben! – Mintha jeladás lett volna a felesége szava, a herceg fenékig ürítette poharát, és újra töltött.
Az asszony ridegen figyelte: – Leköteleznél, ha legalább öntudatlanra nem innád magad. A bankkal, gondolom, nekem kell tárgyalnom, de holmi papírokat te is alá fogsz írni.

7.

Két feladat várt Warren Trentre, de a foga egyikhez sem fűlött.
Először is, szembesítenie kellett Tom Earlshore-t a Curtis O'Keefe vádjaival. "Ez az ember a vérét szívja, Warren", mondta O'Keefe az idős alkalmazottról. És: "A dolgok állásából következtetve, jó ideje így megy ez."
O'Keefe állta a szavát, dokumentummal támasztotta alá állítását. Tíz óra után néhány perccel kapta kézhez Warren Trent a jelentést, pontos részletekkel, a hely és az időpont megjelölésével. Egy fiatal férfi volt a kézbesítő, Sean Hall, az O'Keefe Hoteltársaságtól, így mutatkozott be. A fiatalember, aki egyenest Warren Trent tizennegyedik emeleti magánlakosztályába csöngetett be, láthatólag zavarban volt. A szállótulajdonos megköszönte fáradságát, és leült, hogy áttanulmányozza a hétoldalas jelentést.
Komoran kezdett hozzá, s minél többet olvasott, annál komorabb lett. A jelentésben Tom Earlshore mellett több más, megbízhatónak tudott alkalmazott neve is szerepelt. Nyomasztó volt, de nyilvánvaló, hogy azok a férfiak és nők csapják be, akikben a leginkább megbízott, s akik közül egyeseket, mint Tom Earlshore-t is, barátjaként tartott számon. Afelől sem lehetett kétsége, hogy a pusztítás elterjedtebb, mint amennyiről számot ad a jelentés.
Gondosan félbehajtotta és zakója belső zsebébe süllyesztette O'Keefe ajándékát.
Tudta, könnyen elragadják indulatai, ha hagyja: egymás után leleplezhetné és megbüntethetné azokat, akik visszaéltek bizalmával. Némi zord elégtételt is erezne, ha ezt tenné.
Igen, de mostanában, ha szabad folyást enged mérgének, fájdalmas kiüresedéssel fizet meg érte. Inkább csak Tom Earlshore-ral ütközik meg személyesen, határozta el, a többiekkel nem.
Van azért egy nagy haszna is ennek a jelentésnek, fűzte tovább gondolatait. Fölmentik egy kötelezettsége alól.
Egészen tegnap estig úgy érezte, tartozik valamivel az alkalmazottainak, s ez befolyásolta, amikor a St. Gregory jövőjéről gondolkozott. Most, hogy bebizonyosodott ezek hűtlensége, Warren Trent fölszabadult egy kötöttség alól.
És ezzel megnyílt egy eddig nem járható út, amelyen megtarthatja talán a szállodáját. A kilátás így eléggé visszataszító volt, ezért is határozott úgy, hogy a két kellemetlen teendő közül a könnyebbikkel kezdi, vagyis Tom Earlshore-ral beszél először.

A Pontalba bár a szálló halljából nyílik egy bőr- és bronzdíszes kétszárnyú lengőajtóval. Odabenn három, szőnyeggel borított lépcsőfok vezet fel az L alakú bárhelyiségbe. A bokszokban kényelmes kárpitozott székek veszik körül az asztalokat.
A koktélbárokban uralkodó szokásos félhomály helyett a Pontalbában fényes kivilágítás fogadja a belépőt. A vendégek tehát jól látják egymást meg az L sarkában álló bárpultot. A bárpult előtt féltucatnyi párnás kakasülőke, magányos ivók számára, akik, ha akarják, székükön körbefordulva átpásztázhatják a terepet.
Öt perccel múlt fél tizenkettő, mikor Warren Trent belépett a hallból. Csöndes volt a bár, csak egy fiatal párocska ült az egyik bokszban, s két férfi beszélgetett halkan az egyik közeli asztalnál, zakójuk hajtókáján kongresszusi névtábla. Az ebéd előtt iszogatok szokásos rohama nagyjából tizenöt perc múlva esedékes, akinek csöndes beszélnivalója van, addig kell végeznie vele. Tíz perc alatt elintézheti, amiért jött, gondolta a hoteltulajdonos.
Észrevette egy pincér, s megindult felé, de Warren Trent egy kézmozdulattal elhessentette. Tom Earlshore a pult mögött állt, háttal a helyiségnek, s a pénztárgépre kiteregetett kisalakú újságot tanulmányozta. Warren Trent merev léptekkel a pulthoz ment, és fölült egy bárszékre. Meglátta, az idős mixer a turflapot olvassa.
– Hát erre költi a pénzem? – szólt rá.
Earlshore ijedt ábrázattal penderült sarkon. Ijedsége enyhe meglepődéssé, majd szemmel látható örömmé szelídült, megismerve vendégét.
– A frászt hozza az emberre, Mr. Trent – hajtotta össze ügyesen s dugta a farzsebébe Earlshore a lóversenyújságot. Ősz Mikulás-fürtökkel keretezett kopasz homloka s barázdás-öreg ábrázata mosolyba gyűrődött. Warren Trent elmélázott, miért nem vette észre sohasem, hogy ez a mosoly rejteget valamit.
– Rég volt szerencsénk a bárban üdvözölhetni Mr. Trent. Idejét se tudom már.
– Nem panaszképpen mondja, ugye?
Earlshore habozott egy csöppet. – Hát nem.
– Gondolom, mindenféle lehetőséget ad, ha nem sokat háborgatják az embert – folytatta a szállótulajdonos.
Röpke kétely árnya suhant át a bárfőnök arcán. Nevetett, mintha csak magát nyugtatná. – Hiába, maga már csak ilyen tréfás ember volt mindig, Mr. Trent. Jut is eszembe, hadd mutatok valamit. Föl is akartam már vinni az irodájába, de halogattam csak örökké. – Earlshore azzal kihúzott egy fiókot, a fiókból egy borítékot s abból egy színes fényképet. – Nézze csak, Derek, a harmadik unokám. Masszív kis kölök, az anyja fajtája, az is maga az egészség, hála önnek, amit tett érte annak idején. Ethel – a lányom, hisz tudja – sokszor kérdi, hogy van Mr. Trent. Üdvözölteti is mindég, a családja is. – Earlshore letette a pultra a képet.
Warren Trent fölvette, és anélkül hogy megnézte volna, visszaadta.
– Csak nincs valami baj? – kérdezte rossz előérzettel Tom Earlshore. Hogy nem kapott választ, így folytatta: – Keverhetek valamit uraságodnak?
Warren Trent vissza akarta utasítani, de meggondolta magát: – Egy Ramos ginfizzt.
– Igen, uram. Máris – nyúlt Tom Earlshore a kellékekért. Öröm volt nézni, hogy dolgozik. Régebben, mikor Warren Trent még vendégségeket rendezett a lakásán, nemegyszer fölrendelte Earlshore-t, leginkább azért, mert ahogy dolgozott, az külön látványosság volt, méltó párja a koktéljai minőségének. Kiszámított, gazdaságos mozdulatai egy bűvész kézügyességével párosultak. Most is boszorkányos gyorsasággal készítette el s egy elegáns mozdulattal tette Warren Trent elé az italt.
A szállótulajdonos belekóstolt, bólintott.
– Megfelelő? – érdeklődött a bárfőnök.
– Az. Kiváló, mint mindig, amit maga kever. – Tekintete Earlshore szemébe fúródott. – Örülök is, hogy ilyen jól sikerült, mert ez az utolsó koktél, amit a szállodámban kevert.
Earlshore szorongása rettegésbe csapott át. Idegesen megnyalta az ajkát. – Nem mondja komolyan, Mr. Trent. Nem mondhatja komolyan.
A hoteltulajdonos nem felelt, eltolta magától a poharat. – Miért tette, Tom? Miért kellett ezt tennie magának, éppen magának?
– Isten az atyám, hogy fogalmam sincs...
– Ne játssza meg magát, Tom. Épp elég régóta csinálja.
– De ha mondom, Mr. Trent...
– Ne hazudjon! – reccsent bele a csöndbe Warren Trent parancsa.
A bárhelyiségben elakadt a békésen zümmögő beszélgetés. Warren Trent, miközben a mixer rémült tekintetét nézte, megérezte, hogy feléjük fordulnak a fejek. S érezte, horgad fel a mérge, hiába akar úrrá lenni rajta.
Earlshore nyelt egyet. – Kérem szépen, Mr. Trent. Harminc éve vagyok a szolgálatában. Soha még így nem beszélt velem. – Suttogásnál alig volt erősebb a hangja.
Warren Trent elővette belső zsebéből az O'Keefe-jelentést. Lapozott kettőt, kihajtotta a harmadik oldalt, s egy részét a kezével letakarva, Earlshore elé tartotta: Olvassa!
Earlshore a poharak közt matatott, letette őket. Reszketett a keze. Elolvasott néhány sort, majd fölnézett. Tagadás nem volt már a szemében, csak a sarokba szorított állat ösztönös félelme.
– Semmit nem tud bizonyítani.
Warren Trent ökle lesújtott a pultra. Szabadjára engedte haragját, nem bánta, hogy mások is hallják. – Ha akarom, mindent bizonyíthatok! Ne higgye, hogy nem. Csalt és lopott, Tom, és mint minden csaló és minden tolvaj, maga is hagyott nyomokat.
Tom Earlshore bőven verejtékezett szorongatott helyzetében. Világa, melyet oly biztonságosnak hitt, robbanásszerű hirtelenséggel szakadt darabokra. Maga sem tudta, hány esztendeje rövidíti meg munkaadóját – mindenesetre olyan régóta, hogy sebezhetetlennek hitte magát. Legrosszabb balsejtelmei közepette sem gondolta, hogy valaha is ráköszönt ez a nap. Azt találgatta rettegve, tudja-e a hoteltulajdonos, mekkora zsákmányt harácsolt össze.
Warren Trent rábökött a pulton heverő dokumentumra: – Ezek az emberek kiszagolták a korrupciót, ezek bezzeg nem követték el azt a hibát, amit én, nem bíztak meg magában, nem hitték, hogy baráttal állnak szemben. – Feltörekvő indulatai elnémították egy percre. – Ha utánajárnék, nem lenne nehéz bizonyítékot találni. Többről van itt szó, mint amennyi meg van írva, igaz?
Tom Earlshore gyászosan bólintott.
– Na, ne aggódjon, nem fogok kutakodni. Magamban pusztítanék el valamit, ha arra adnám a fejem.
Morzsányi megkönnyebbülést tükrözött az idős mixer arca. Leplezni próbálta. – Soha többé elő nem fordul, esküszöm. Adjon még egy lehetőséget, hogy bizonyíthassak.
– Azt akarja mondani, hogy miután évek óta csalt és lopott, most, hogy rajtafogtam, nagy kegyesen nem fog még többet lopni?
– Az én koromban, Mr. Trent, nem könnyű új állást kapni. Nekem családom van...
– Tudom, Tom – mondta csöndesen Warren Trent. Én ne tudnám?
Volt annyi becsület Earlshore-ban, hogy elpiruljon. Félszegen mentegetőzött: – Amit itt kerestem, maga a fizetésem soha nem volt elég... Az a sok számla, a gyerekeknek is amit vennem kellett...
– No és bukmékerek, Tom. Róluk se feledkezzünk meg. Mindig is a nyakára jártak, nem? Fizetni kellett nekik. – Warren Trent vaktában célzott, de hogy talált, azt ékesszólóan bizonyította Tom Earlshore hallgatása.
– No, erről elég is ennyi – mondta nyersen. – Most pedig takarodjon innen, és vissza se jöjjön soha többé.
Egyre többen szállingóztak be a hallból a Fontaiba bárba. Újra kezdődött, fokozódó hangerővel, a beszélgetők zümmögése. Fiatal mixersegéd lépett a pult mögé, s készítgette, amit a pincérek rendeltek. Gondosan kerülte munkaadója és volt főnöke tekintetét.
Tom Earlshore hunyorgott. Nem akart hinni a fülének: – De hát a déli csúcsforgalom...
– Azzal maga ne törődjön. Megszűnt itt a munkája.
Hogy lassan tudatáig hatolt a megmásíthatatlan, megváltozott az ex-bárfőnök arckifejezése. Lehullott a tiszteletteljes álca, és torz vigyor bukkant elő mögüle: – Hát jó. Megyek. De maga se marad már soká, méltóságos miszter Trent, kiteszik a szűrét magának is. Mindenki tudja.
– Mit tud mindenki?
Earlshore szeme villogott. – Hát csak azt, hogy maga egy mihaszna öreg félnótás, aki egy papírdobozban se tudna rendet tartani, nemhogy egy szállodában. Ezért lesz innen piszok hamar kiakolbólítva, és nem én leszek az egyetlen, aki a belét is ki fogja röhögni magán. – Elhallgatott, zihálva mérlegelve a várható következményeket. Végül a bosszúvágy kerekedett felül. – Maga itten nem is tudom mióta úgy viselkedik, mintha a személyes tulajdontárgyai lennénk mindnyájan. Jó, meglehet, hogy pár centtel nagyobb bért fizetett a szokásosnál, és jótékonykodott is olykor, ugye, velem is például, Jézus Krisztusnak vagy Mózesnak vagy kinek képzelte magát. De minket ugyan nem káfolt be. A jó béreket azért adta, hogy kívül rekessze a szakszervezetet, jótékonykodnia pedig azért kellett, hogy magát érezhesse nagynak; tudta is mindenki, hogy maga végett és nem mivégettünk csinálja. Hát ezért röhögtünk össze a háta mögött, ezért segítettünk magunkon, ahogy tudtunk. Mert nekem elhiheti, történik itt egy és más, amiről maga soha, de soha nem fog tudomást szerezni. – Earlshore elhallgatott. Látszott az arcán, fél, hogy túl messzire merészkedett.
Mögöttük gyorsan telt a helyiség. Már két bárszéket is elfoglaltak mellettük. Warren Trent a gyorsuló tempójú lárma ütemére dobolt ujjával a bárpult bőrhuzatán. Különös módon semmivé foszlott a mérge. Acélos eltökéltség váltotta fel iménti indulatait – most már nem habozott megtenni azt a bizonyos második lépést.
Ráemelte tekintetét arra az emberre, akiről azt hitte harminc éven át, hogy ismeri, és lám, mégsem. – Tom, nem fogja megtudni, miért és hogyan, de nagy szívességet tett nekem még utoljára. Most pedig menjen, menjen, mielőtt meggondolom magam, és börtönbe juttatom.
Tom Earlshore sarkon fordult, és nem nézve se jobbra, se balra, kivonult a bárból.

A hallon áthaladtában – úton a Carondelet Street-i kijárat felé – Warren Trent hűvösen kerülte alkalmazottai tekintetét. Nem akart nyájaskodni: megtanulta ezen a reggelen, hogy az árulás mosolyt visel, a szívélyesség megvetést takar. Igen érzékenyen érintette, hogy kinevetik, amiért próbált jól bánni az embereivel – annál is érzékenyebben, mivel egy morzsányi igazságot is látott benne. Nos jó, gondolta, várjunk még egy-két napot. Meglátjuk, ki nevet a végén.
Mikor kilépett a mozgalmas, verőfényes utcára, tiszteletteljesen elébe lépett az egyenruhás kapus. – Kerítsen taxit! – utasította Warren Trent. Egy-két utcányit gyalog akart menni, de mivel a szálló lépcsején lefelé jövet beléhasított az isiász kése, másként határozott.
A kapus belefújt sípjába, s a forgalomáradatból kivált egy taxi. Warren Trent merev tagokkal kászálódott be, míg a kapus az ajtót tartotta, majd tiszteletteljes szalutálással becsapta. Ez a tiszteletadás is afféle üres gesztus, gyanította Warren Trent. Mától kezdve sok mindenre gyanakodni fog, tudta, amit azelőtt készpénznek vett.
Nekilódult a taxi, és Warren Trent, meglátva a visszapillantó tükörben a sofőr vizsgaábrázatát, így szólt: Hajtson csak néhány saroknyit. Telefont keresek.
– Van odabenn a szállóban egy rahedli, főnök mondta a taxis.
– Nem érdekes. Vigyen egy nyilvános telefonhoz. Nem érezte szükségét, hogy elmagyarázza: titkos beszélgetésre készül, nem kockáztathatja meg a szálló telefonjain.
A taxis vállat vont. Két sarokkal később délnek fordult a Canal Streeten, s megint egyszer szemügyre vette utasát a tükörből. – Szép idő van – mondta –, tudok egypár telefont a kikötőnél.
Warren Trent bólintott, hálás volt a néhány percnyi kikapcsolódásért.
A Tchoupitoulas Street-i keresztezés után csökkent a forgalom. A taxi egy perccel később megállt a kikötőparancsnokság épülete előtti parkolóban, néhány lépésnyire egy telefonfülkétől.
Warren Trent egy dollárt adott a sofőrnek. Nem kérte vissza az aprót. Aztán, mikor indult volna már a fülkéhez, meggondolta magát: átvágott az Eads Plazán, és megállt a folyóparton. Záporozott fejére a késő délelőtti hőség, lábát jólesően melengette az átforrósodott betonjárda. Ez kell az öreg csontoknak, gondolta.
A fél mérföld széles Mississippi túlpartján, szemközt, Algiers városa vibrált a hőségben. Szaglott a folyó, de ez így volt rendjén. A szag, a lomhaság, a sár elválaszthatatlan a Folyamok Atyjától. Mint az élettől is, gondolta Warren Trent: hordalék, iszap veszi körül az embert, változhatatlanul.
Teherhajó siklott előtte, úton a tenger felé, szirénája rájajongott egy part felé húzó uszályvontára. Az uszályvonta irányt változtatott, a teherhajó sebességcsökkentés nélkül húzott tova; nemsoká fölcseréli a folyó magányát a még magányosabb tengerre. Vajon a fedélzetén lévők törődnek-e ezzel? Nemigen. Talán mint ő, Warren Trent, a hajósok is megtanulták, hogy nincs olyan zuga a világnak, ahol ne lenne magányos az ember.
Visszaballagott a fülkéhez, gondosan behúzta maga után az ajtót. – Hitelkártyás távolsági beszélgetés – tájékoztatta a telefonkezelőt – Washington D. C.-vel.
Jó néhány percig kérdezgették, miféle ügyben óhajt beszélni, míg végre kapcsolták az illetőt. Bejött a vonalba az ország egyik leghatalmasabb – s mint mondják, legkorruptabb – munkásvezérének nyers, mogorva hangja.
– Halljam. Beszéljen.
– Jó reggelt – mondta Warren Trent. – Már attól tartottam, elment ebédelni.
– Három perce van. Tizenöt másodpercet máris elpocsékolt.
Warren Trent hadarni kezdett: – Legutóbb, mikor találkoztunk, ön tett egy puhatolózó javaslatot. Talán nem is emlékszik már...
– Mindig, mindenre emlékszem. Bánják is sokan.
– Sajnálom, hogy akkor olyan kurtán elutasítottam.
– Itt ketyeg egy stopperóra mellettem. Fél perce csevelygünk már.
– Üzletet ajánlok magának.
– Üzleteket én szoktam ajánlani. Mások legföljebb elfogadhatják.
– Ha magának ennyire ki van számítva az ideje – lőtt vissza Warren Trent –, akkor hagyjuk a tapintatoskodást. Maga évek óta próbálja megvetni a lábát a hotelszakmában. És növelni szeretné a szakszervezet befolyását New Orleansban. Nálam két legyet üthet egy csapásra.
– Mennyiért?
– Kétmillió dollárért, jelzálogkölcsönben lekötve. Cserébe csak szervezett alkalmazottakat fogok foglalkoztatni, és maga diktálja a szerződésünket. Ami méltányos is, gondolom, hiszen a maga pénzéről van szó.
– Lám csak – enyhült meg a hang. – Lám, lám.
– Nohát akkor, hajlandó leállítani azt a nyavalya stoppert? – mondta keményebben Warren Trent.
Kuncogás a vonal túlfelén. – Nincs is stopperórám. El se hiszi, mennyi időt takarítok meg ezzel a blöffel. Mikorra kell a pénz?
– A pénz péntekre. A döntése legkésőbb holnap délre.
– Szóval hozzám jött utoljára, mi? Mikor a többiek mind visszautasították?
Hazudni nem volt értelme. – Igen – felelte kurtán.
– Veszteségei vannak?
– Nem annyi, hogy visszájára ne lehetne fordítani a folyamatot. O'Keefe-ék legalábbis így látják. Meg akarják venni a szállodám.
– Jól járna, ha eladná nekik.
– Tőlük aztán meg nem kapná ezt a lehetőséget – érvelt Warren Trent.
Csönd lett, Warren Trent türelmesen várt. Tudta, gondolkozik, számítgat a másik. Afelől nem volt kétsége, hogy komolyan fontolóra veszik ajánlatát. A Nemzetközi Bérmunkás-szakszervezet jó tíz év óta próbál beszivárogni a hotelszakmába. Ez idáig csak csúfos kudarcokat vallottak, noha a szakszervezet efféle intenzív hadjáratai sikeresek szoktak lenni. A kudarc oka az egységben keresendő: ebben az egy témában egyetértenek a szállodások, akik félnek a Nemzetközi Bérmunkás-szakszervezettől, és a becsületesebb szakszervezetek, amelyek megvetik. Ha a Bérmunkás-szakszervezet szerződést köthet a St. Gregoryval, amely ez idáig szervezett munkást nem alkalmazott, rést üt a szervezett ellenállás tömör védőfalán.
Ami a pénzt illeti, egy kétmillió dolláros befektetés meg se kottyan a szakszervezet gazdag pénztárának. Az elmúlt években jócskán többet költöttek a hotelszakma meddő ostromára.
Warren Trent tudta, ha sikerül nyélbe ütnie ezt az üzletet, árulónak fogják kikiáltani szerte a szakmában. Keményen el fogják ítélni a tulajdon alkalmazottai is, legalábbis a tájékozottabbak, akik megértik, hogy munkaadójuk elárulta őket.
Mert legtöbbet az alkalmazottak veszíthetnek. Ha Warren Trent aláírja a szerződést a szakszervezettel, kapnak valamicske fizetésemelést, gesztusképpen, ahogy az már szokásos ilyenkor. Csakhogy a fizetésemelés amúgy is régtől esedékes, maga Warren Trent akarta volna megadni, ha képes máshonnan keríteni tőkét. A jelenlegi nyugdíjrendszer megszűnik, a szákszervezet nyugdíjrendszere lép a helyébe, de keresni a bolton csak a Bérmunkás-szakszervezet fog. És ami ennél is fontosabb, kötelező lesz a havi hat-tíz dolláros tagdíjfizetés. Ezzel aztán nemhogy nőni fog az alkalmazottak bére, hanem kevesebbet fognak hazavinni, mint eddig.
Nos, gondolkozott Warren Trent, a kollégák szemrehányásait majdcsak elviseli valahogy. Ami a többieket illeti, Tom Earlshore meg a hozzá hasonlók megnyugtatták a lelkiismeretét.
A munkásvezér nyers hangja riasztotta fel gondolataiból.
– Elküldöm a délutáni géppel két pénzügyi szakemberem. Az éjjel ízekre szedik a maga üzleti könyveit, ízekre szedik, úgy, ahogy mondom: meg ne próbáljon eltitkolni előlük bármit is. – A félreérthetetlen fenyegetésben ez rejlett kimondatlanul: csak a bátrak és az ostobák mernek ujjat húzni a Bérmunkás-szakszervezettel.
– Nincs mit rejtegetnem – felelt ingerülten a szállótulajdonos. – Megkap minden létező információt.
– Ha holnap reggel az embereim okét mondanak, maga aláír egy hároméves szerződést a szakszervezettel. Kijelentés volt, nem kérdés.
– Az csak természetes. Hanem persze meg kell szavaztatni az alkalmazottakat, de a szavazás eredményéért kezeskedhetem. – Warren Trentben föltámadt a futó kétely, vajon csakugyan kezeskedhetik-e érte. Annyi bizonyos, hogy éppen a Bérmunkás-szakszervezet ellen lesznek kifogások. Másfelől, az alkalmazottak nagy része melléje fog állni, ha elég meggyőzően érvel. Az a kérdés, megnyeri-e az abszolút többséget?
– Szavazás pedig nem lesz – mondta a szakszervezet elnöke.
– No de a törvény kimondja, hogy...
– Engem maga ne tanítson munkajogra! – reccsent mérgesen a hallgató. – Az az én asztalom, maga kisinasnak se jöhet hozzám! – Szünet, majd a kurtán elröffentett magyarázat: – Önkéntes elismerésen alapuló megegyezés lesz. Nem szavazás.
Úgy bizony megoldható, ismerte el magában Warren Trent.
Az eljárás alávaló, erkölcstelen, de kétségkívül törvényes. Warren Trent aláírása egy szakszervezeti szerződésen minden szállóalkalmazottat kötelez, akár tetszik, akár nem. Legyen hát így, gondolta keserűen. Egyszerűbb lesz általa minden, s a végeredmény ugyanaz.
– És hogy fogja megoldani a jelzálogkölcsönt? – kérdezte. A kérdés, tudta, csiklandós. A szenátusi vizsgálóbizottságok nemegyszer keményen elmarasztalták a Bérmunkás-szakszervezetet, ha rájöttek, hogy súlyos pénzeket fektet be olyan vállalatokba, amelyekkel munkajogi szerződése van.
– Maga ír egy kötelezvényt, mely szerint felajánl kétmillió dollárt nyolcszázalékos kamattal a Bérmunkás-szakszervezet javára. Ez a kötelezvény a kölcsön visszafizetésének biztosítéka. A befizetések a nyugdíjalap javára történnek.
Ördögien ravasz séma, ismerte el Warren Trent. Ellentmond minden, a szakszervezeti befektetésekre vonatkozó törvénynek, de betű szerint egyet sem sért meg.
– A kölcsön három évre szól, és a teljes maradékösszeg kifizetése esedékessé válik, ha elmarad két egymást követő részlettel.
Warren Trent habozott. – Egyetértek mindennel, de öt évet akarok.
– Hát csak hármat kap.
Kemény feltételek, de ez alatt a három év alatt legalább ismét versenyképessé teheti a szállodát.
– Hát jó – állt rá vonakodva. Kattanás. A vonal megsüketült.
A fülkéből kilépő Warren Trent mosolygott, annak ellenére, hogy testébe ismét belenyilallt az isiász.

8.

A dr. Nicholas távozásával tetőző viharos jelenet után Peter McDermott vigasztalanul tépelődött a szálló halljában, mi is jöhet ezután. Azon ugyan semmit nem nyer, ha elsieti az Amerikai Fogászkongresszus vezetőivel való szembesülést. Ha a fogászok elnöke, Ingram doktor valóban ki akarja költöztetni az egész kongresszust, legkorábban ha másnap reggel ütheti nyélbe elhatározását. Biztosabb és illendőbb is tehát, ha vár néhány órát, délutánra talán lehiggadnak a szenvedélyek. Majd akkor beszél Ingram doktorral, s más küldöttekkel is, ha muszáj.
Ami mármost az újságíró szereplését illeti a boldogtalan közjátékban, bármekkora kárt tett is, orvosolni késő már. Peter csak azt remélhette a szálló érdekében, hogy azok, akik döntenek az újságsztorik fontossága felől, nem fogják különösebben felfújni az esetet.
Visszatérvén félemeleti irodájába, a rutinmunkák maradékát kezdte feldolgozni. Ellenállt a kísértésnek, hogy megkeresse Christine-t: ösztönösen érezte, itt is legjobb, ha kivárja, míg meghiggadnak az érzelmek, bár túl sokáig sem halogathatja hatalmas baklövésének jóvátételét.
Déli tizenkettő előtt egy-két perccel néz be majd a lányhoz, döntötte el, de szándékát keresztülhúzta az ügyeletes ügyvezető-helyettes telefonja, mely szerint lopást jelentettek az egyik szobából. A szoba lakója egy bizonyos Mr. Stanley Kilbrick, az Iowa-beli Marshalltownból. Bár csak nemrég jelentették, a rablás az éjjel történhetett. A vendég, aki hosszú listát állított össze hiányzó értéktárgyairól és készpénzéről, roppantul izgatott, jelentette az ügyvezető-helyettes. Az egyik házi detektív már ott is van a tett színhelyén.
Peter hiába kereste telefonon a házi fődetektívet. Nem tudhatta, a szállóban volt-e Ogilvie, mert a kövér ember szolgálati óráit sűrű homály fedte, talán csak ő maga tudta, mikor kell bent lennie. Nem sokkal később azonban arról értesítették Petert, hogy Ogilvie átvette az ügyet, és jelentkezik, amint teheti. Vagy húsz perc múlva be is futott McDermott irodájába.
Ogilvie óvatosan ereszkedett bele roppant tömegével az íróasztal elé állított mély bőrfotelba.
Uralkodni igyekezve ösztönös antipátiáján, Peter megkérdezte: – Nos, mi az ábra?
– Ez a kárvallott pasas egy nagy balek. Rendesen átvágták. Itt a hiánylistája – tett egy kézírásos lapot Peter asztalára. – Egy példányt megtartottam.
– Köszönöm. Eljuttatom a biztosítónak. Mi a helyzet a szobával? Van-e nyoma erőszakos behatolásnak?
A detektív megrázta a fejét. – Kulcsbuli volt bizonyosan. Minden összepászol. Ez a Kilbrick bevallotta, hogy a francia negyedben lumpolt az éjjel. Öreg hiba, hogy nem vihette magával az édesanyucikáját. Aszondja, elvesztette a szobakulcsot. Ragaszkodik ehhez a meséhez. Szerintem valószínűbb, hogy egy bárgörl csalta ki tőle.
– Nem jön rá, hogy ha őszinte lenne hozzánk, nagyobb eséllyel kaphatná vissza a holmiját?
– Megmondtam én is, de annak ugyan hiába beszél az ember. Először is, egyelőre eléggé bamba még a tegnapitól. Másodszor, kidörzsölte, hogy a hotelbiztosításból megtérül a kára. Talán még több is: aszondja, négyszáz dollár volt a brifkójában.
– Maga elhiszi?
– Én ugyan nem.
Föl kell világosítani a pasast, gondolta Peter. A hotelbiztosítás legföljebb száz dollárig téríti meg a kárt, de eltűnt készpénzre egyáltalán nem vonatkozik. – Mi a véleménye a várható fejleményekről? – kérdezte. – Nem lesz folytatás?
– Félek, hogy lesz – mondta Ogilvie. – Szerintem egy profi hoteltolvaj ügyködik a házban.
– Miből gondolja?
– Hát csak abból, ami reggel történt. Panaszt jelentettek a 641-es szobából. Gondolom, magához még nem jutott el.
– Ha eljutott is, nem emlékszem.
– Valamikor korábban, ha jól sejtem, hajnaltájt, egy alak behatolt kulccsal a 641-esbe. A szoba lakója fölriadt. A kulcsos pofa erre részegnek játszotta meg magát, és aszondta, összekeverte a 614-essel a szobát. Na, a lakó erre elaludt, de reggel aztán szöget ütött a fejébe, hogy pászolhatott a 614-es kulcs a 641-es szoba ajtajába. Akkor szóltak nekem.
– Lehet, hogy a recepció rossz kulcsot adott ki.
– Adhatott volna éppen, de nem adott. Magam ellenőriztem. Az éjszakai recepciós esküszik rá, hogy egyik kulcsot sem adta ki. A 614-esben egy házaspár lakik; korán feküdtek le tegnap este, és ki se mozdultak.
– Megvan-e a behatoló személyleírása?
– Csak úgy nagyjából, semmire se lehet menni vele. A biztonság kedvéért összehoztam a két pasast, a 614-es és a 641-es lakóját. No és kiderült, hogy nem a 614-es ment át a 641-eshez, A kulcsokat is kipróbáltam, egyik se nyitja a másiknak az ajtaját.
– Nyilván igaza van abban, hogy profi tolvajjal állunk szemben – mondta elgondolkozva Peter. – És ez esetben hadjáratot kell indítanunk ellene.
– Tettem már egyet és mást – jelentette ki Ogilvie. Meghagytam a recepciósoknak, egypár napig kérdezzék meg a nevet, ha kulcsot adnak ki. Ha valami furaságot gyanítanak, adják ki a kulcsot, de jól nézzék meg az illetőt, és azonnal jelentsék az embereimnek. A szobalányoknak és londinereknek is meg lett mondva, figyeljék a ténfergőket, legyenek észnél általában. Az embereim pedig túlórázni fognak, minden emeleten őrt állítok egész éjszakára.
Peter helyeslőleg biccentett: – Az jó. Gondolt-e rá, hogy beköltözzön egy-két napra a szállóba maga is? Adhatok szobát, ha úgy gondolja.
Mintha tűnő zavart vett volna észre a kövér ember ábrázatán. – Az azért nem szükséges – mondta ki Ogilvie.
– De ugye kéznél lesz?...
– De mennyire hogy. – A szavak nyomatékosak voltak, mégis hiányzott belőlük a meggyőződés. Ogilvie, mint aki maga is érzi, gyorsan hozzátette: – Még ha nem leszek is itt egyfolytában, az embereim tudni fogják, mit kell tenni.
Petert ez se igen győzte meg. – Mit intézett a rendőrséggel? – kérdezte.
– Átjön egy csomó civil ruhás. Szólok nekik erről a másik dologról is, és ők majd utánanéznek, kik fordulhatnak elő a városban. Ha szerencsénk van, és priuszos az illető, akkor hamar megfoghatjuk.
– Igen, de mindezenközben a barátunk, bárki légyen is, nem fog tétlenül ülni.
– Az, lássa, tuti. És ha olyan dörzsölt, amilyennek képzelem, máris tudja, hogy a sarkában vagyunk. Tehát gyorsan fog dolgozni, és még gyorsabban olajra akar lépni.
– Egy okkal több – mutatott rá Peter –, hogy maga mindig kéznél legyen.
– De hisz mindenre gondoltam – méltatlankodott Ogilvie.
– Magam is úgy hiszem. Nemigen hagyott ki semmit. Csak az aggaszt, hogy ha maga nincs itt, mások nem lesznek olyan gyorsak és alaposak.
Gondoljunk akármit is a házi fődetektívről, elmélkedett Peter, meg kell hagyni, hogy érti a dolgát, már amikor hajlandó törődni vele. De mindenképpen dühítő, hogy ilyen nyilvánvaló dologra kell hivatkoznia a kettejük közötti furcsa viszony miatt.
– Magát csak ne aggassza semmi – jelentette ki Ogilvie. Peter azonban ösztönösen megérezte, ahogy a nehézkesen föltápászkodó és elsompolygó nagydarab embert nézte, hogy az aggódik valami okból.
Néhány perc múlva Peter is távozott, csak addig maradt, míg utasítást adott a biztosító értesítésére és a lopott holmik jegyzékének továbbítására.
Átsétált a szomszédba, Christine irodájába. Csalódottan vette tudomásul, hogy a lány nincs ott. Ebéd után újra próbálkozik, határozta el.
Lement a hallba, és átsétált a nagy ebédlőbe. Észrevette, milyen élénk ma az ebédlő forgalma: ez is a szálló telítettségére utalt.
Biccentett Maxnek, az elébe siető főpincérnek.
– Jó napot, Mr. McDermott. Egyedül kíván étkezni?
– Nem, nem, megyek a büntetőtáborba, a többiek közé. – Peter ritkán élt előjogával: igazgatóhelyettesként különasztal illette volna meg az étteremben. Legtöbbször a vezetőség számára fenntartott kerek asztalhoz ült le, a konyhaajtó közelében.
Royall Edwards, a St. Gregory főkönyvelője, és Sam Jakubiec, a korpulens, kopaszodó hitelfőnök már evett; Doc Vickery, a főmérnök, aki néhány perccel Peter előtt érkezett, az étlapot tanulmányozta. Peter rátelepedett a Max kínálta székre, és megkérdezte: – Mit érdemes enni?
– Tegyen próbát a tormalevessel – ajánlotta két kanál között Jakubiec. – Még annál is jobb, és nem is kicsit, amit az anyám szokott főzni.
Royall Edwards is megszólalt a maga precíz számvevői hangján: – Sült csirke a mai különlegesség. Mi azt rendeltünk.
Alighogy távozott a főpincér, fürgén mellettük termett egy ifjú kiszolgálópincér. Minden ellenkező értelmű rendelkezés dacára a vezetőség önhatalmúlag alakított "büntetőtábora" mindenkor a legfigyelmesebb kiszolgálásban részesült. Egyszerűen nem lehetett meggyőzni az éttermi alkalmazottakat – Peter éppúgy tudta, mint a többiek –, hogy a fizető vendég fontosabb, mint a szállót irányító vezetőség.
A főmérnök összecsukta az étlapot, s mint mindig, most is az orrára csúszó vastag keretű szemüveg fölött pislogott a pincérre: – Jó lesz nekem is ugyanaz, fiacskám.
– Akkor már én se lógjak ki a sorból – hagyta rá Peter, és kinyitatlanul adta vissza az étlapot.
A pincér habozott. – Nem tudom, ajánlhatom-e a sült csirkét. Inkább valami mást javasolnék az uraknak.
– Jókor mondja – jegyezte meg Jakubiec.
– Nincs akadálya, hogy megváltoztassuk a rendelését, Mr. Jakubiec. Vagy az önét is, Mr. Edwards.
– Miért? Mi van avval a sült csirkével? – kérdezte Peter.
– Talán jobb is lett volna, ha nem szólok – feszengett a fiatal pincér. – Az a helyzet, hogy panaszkodnak rá. Nem ízlik a vendégeknek. – Hátrafordulva végigsöpört tekintetével a zsúfolt éttermen.
– Ha így áll a helyzet – szólt Peter –, kíváncsi vagyok rá. Úgyhogy hagyjuk csak annyiban a rendelésem. Csöppet vonakodva, de a többiek is rábólintottak.
Mikor a pincér távozott, megszólalt Jakubiec: Igaz-e az a rémhír, hogy a fogászkongresszus testületileg kiköltözik?
– Jók az értesülései, Sam. Hogy rémhír-e vagy sem, az eldől még a délután. – Peter nekilátott a varázslatos gyorsasággal elébük tálalt levesnek, s közben előadta a hallban lezajlott huzavonát. Hallgatói megnyúlt ábrázattal figyeltek.
– Megfigyelésem szerint – mondta Royall Edwards a baj ritkán jár egyedül. Az utóbbi pénzügyi nehézségeinkből ítélve, önök, uraim, jól ismerik ezeket, ez csak egy a sorból.
– Hát ha így áll a helyzet – jegyezte meg a főmérnök –, semmi kétségem, hogy először is a műszaki osztály költségvetését fogják megnyirbálni.
– Úgy van – kontrázta meg a főkönyvelő. – Megnyirbáljuk, vagy mindenestül elimináljuk.
A főmérnök csak morgott, nem volt tréfára hangolva.
– De az is lehet, hogy mindnyájunkat eliminálnak vetette közbe Sam Jakubiec. – Már ha ez az O'Keefe-bagázs átveszi a hatalmat. – Kérdő tekintettel nézett Peterre, de Royall Edwards figyelmeztetőleg biccentett a közeledő pincér láttán. A kis társaság némán figyelte, milyen ügyesen szolgálja ki a pincér a főkönyvelőt meg a hitelfőnököt; körülöttük zümmögött az ebédelő vendégek beszélgetése, halkan csörögtek a tányérok, jöttek-mentek a pincérek a konyhaajtón át.
Mikor végre eltűnt a pincér, Jakubiec mohón rákérdezett: – Nos, mit tud, Peter?
McDermott csak a fejét rázta. – Semmit a világon, Sam, hacsak azt nem, hogy ez a leves tényleg átkozottul jó.
– Hadd emlékeztessem, hogy mi javasoltuk a levest mondta Royall Edwards. – Elfogadhatna egy második, még jobban megalapozott tanácsot: mondja vissza a második fogást, amíg nem késő. – A főkönyvelő ugyanis megkóstolta közben a sült csirkét. Letette a kést-villát. – Javaslom, máskor fogadjuk meg pincérünk tanácsait.
– Hát annyira rossz? – érdeklődött Peter.
– Talán nem annyira. Annak legalábbis nem, aki kedveli az avas ételt – felelt a főkönyvelő.
Most Jakubiec is megkóstolta nagy óvatosan a maga adagját. A többiek nézték. Végül megszólalt: – Mondjuk talán így: ha fizetnem kéne érte, nem fizetnék.
Peter, fölemelkedve székéről, megpillantotta és magához intette a főpincért. – Hébrand séf van szolgálatban, Max?
– Nem, Mr. McDermott. Tudomásom szerint beteg. Lemieux séfhelyettes most a főnök. – A főpincér aggodalmas képpel folytatta: – Ha netán a sült csirkéről volna szó, biztosíthatom, uram, hogy minden rendben. Leállítottuk a további felszolgálást, és ahol panasz volt, másik étellel kárpótoltuk a vendéget. – Rápillantott az asztalra: – Máris intézkedem önöknél is.
– Először is ki szeretném deríteni, mi történt – mondta Peter. – Megkérné Lemieux séfet, fáradjon ki hozzánk?
Mivel ennyire közel a konyhaajtó, gondolta Peter, erős a kísértés, hogy bemenjen és ott kérdezze meg, hogy mehetett így tönkre a napi fő attrakció. De tudta, nem lenne bölcs dolog.
A konyhafőnökökkel való érintkezésben a szálloda vezetői olyan előírásos és hagyományos protokollt követnek, amilyennek csak a királyi udvartartásban van párja, A konyhában a séf – ennek távollétében a helyettes séf – korlátlan kényúr. Elképzelhetetlen, hogy csak úgy hívatlanul betegye a lábát bárki is.
Felmondani persze lehet a konyhafőnöknek, meg is történik olykor. De amíg erre sor nem kerül, a séf birodalma szent és sérthetetlen.
Kihívni a séfet a konyhából – ez esetben egy éttermi asztalhoz – teljesen rendjénvaló. Voltaképp parancsszámba ment ez az invitáció, hiszen Warren Trent távollétében Peter McDermott a rangidős vezető. Az sem lett volna helytelen lépés, ha megáll a konyhaajtóban, és megvárja, hogy behívják. Ám ebben a nyilvánvaló válsághelyzetben, Peter tudta, az előbbi megoldás a jó.
– Ha kíváncsiak a véleményemre – jegyezte meg Sam Jakubiec, míg a séfre vártak –, az öreg Hébrand séf már rég megérett a takarodóra.
– Egyáltalán észrevenné-e bárki is, ha nyugdíjba menne? – tette fel a kérdést Royall Edwards, a konyhafőnök gyakori távolmaradásaira célozva, amiről mindnyájan tudtak. Ma is csak ez volt a helyzet.
– Mindnyájunkat épp elég hamar elér a végzetünk morogta a főmérnök. – Az csak természetes, hogy senki nem akarja a saját jószántából siettetni. – Köztudomású volt, hogy a főkönyvelő hűvös kíméletlensége fölbosszantja olykor az egyébként nyájas természetű Doc Vickeryt.
– Nem is láttam még az új helyettes séfünket – mondta Jakubiec. – Ki se igen dugja az orrát a konyhából.
Royall Edwards tekintete az alig illetett tányérra vándorolt. – Ha ez igaz, eléggé tompa egy szaglószerve lehet.
Miközben a főkönyvelő ezt mondta, ismét kicsapódott a konyhai lengőajtó. Az éppen bemenni készülő pikoló tiszteletteljesen utat adott a kifelé tartó Maxnek. Néhány jól kimért lépésnyi távolságból egy magas, karcsú figura követte, csupa fehér kikeményített vászonban, tornyos főszakácsfövegben, véghetetlenül gyötrődő arccal.
– Uraim – szólt Peter a vezetőségi asztal közönségéhez –, ha még nem találkoztak volna, bemutatom André Lemieux séfet.
– Messieurs! – állt meg s tárta szét karját a fiatal francia. – Vigasztalhatatlan vagyok a történtek miatt. – Látszott, könnyekkel küszködik.
Peter McDermott többször találkozott az új helyettes séffel az utóbbi hat hétben, mióta Lemieux a St. Gregoryba jött, s minden találkozással nőtt a rokonszenve iránta.
André Lemieux-t közvetlenül elődje távozása után nevezték ki. Az előző konyhafőnök-helyettes hónapokig emésztette magát, mígnem egy nap kirobbant a haragja korosodó főnöke, M. Hébrand ellen. Normális körülmények között mindenki napirendre tért volna az eset fölött, hiszen minden nagyobb konyhán szinte előre látható rendszerességgel törnek ki ingerült jelenetek a séf és szakácsai között. Ez az eset azonban különbözött a többitől; az exhelyettes ugyanis hozzávágott főnökéhez egy tál levest. Még szerencse, hogy hideg vichyssoise volt a tálban, másként még súlyosabbak lettek volna a következmények. Emlékezetes jelenet következett: a fehéres folyadéktól csöpögő konyhafőnök az utcára nyíló személyzeti ajtóhoz kísérte volt segédjét, és ott, öregember létére meglepő erélyről tanúskodva, egyszerűen kihajította. Egy héttel később felvették André Lemieux-t.
Lemieux kiváló minősítéseket hozott magával. Párizsban tanulta ki a szakmát, Londonban dolgozott – a Prunier's-ben és a Savoyban –, majd rövid ideig a New York-i Le Pavillonban, s ezt az állását hagyta ott a New Orleansban betöltendő magasabb beosztásáért. Peter gyanította, és méltán, hogy a St. Gregory-beli rövid tartózkodása alatt az ifjú helyettes séf máris átélte azokat a hervasztó élményeket, amelyek elődjének vesztét okozták. Természetesen M. Hébrand-ról volt szó, aki megátalkodottan ellene szegült minden újítási kísérletnek a konyhán, noha ő maga gyakran hiányzott, helyettesére hagyva minden felelősséget. Peter rokonszenvezően érezte, a helyzet sokban hasonlít az ő viszonyához Warren Trenttel.
– Volna szíves velünk tartani? – mutatott egy üres székre Peter a vezetőségi asztalnál.
– Köszönöm, monsieur – foglalt helyet komoran a fiatal francia a főpincér által alásegített széken.
Kisvártatva megjelent a kiszolgáló pincér, s mit sem törődve Peter instrukciójával, négy adag borjúszeletet tálalt elébük. A két tányér ominózus sült csirkét pedig egy arra csellengő pikoló gondjaira bízta, aki sietve eltűnt velük a konyhában. A négy vezető nekilátott a borjúszeletnek, a helyettes séf csak egy kávét rendelt.
– Ez már döfi – mondta elismerően Sam Jakubiec.
– Meg tudta állapítani, mi okozta a bajt? – kérdezte Peter a fiatal séfet.
Lemieux boldogtalan pillantást vetett a konyha felé. – A bajoknak több okaik vannak. Ennek a bajnak a rosszul ízlő sütőzsír volt az oka. De én csak magamat okozhatom; azt hittem, kiöntötték a rossz zsírt, és nem. És én, André Lemieux, én hagytam, hogy ilyen ételt vigyenek ki a konyhából! – csóválta hitetlenkedve a fejét.
– Nem lehet jelen mindenütt az ember – jegyezte meg a főmérnök. – Minden osztályvezető tudja.
Royall Edwards fogalmazta meg a gondolatot, ami Petert is nyugtalanította: – Sajnos nem fogjuk megtudni, hányan vannak, akik nem tettek panaszt, de többé meg nem szállnak nálunk.
André Lemieux gyászosan bólintott. Letette kávéscsészéjét. – Messieurs, elnézésüket kérem. Monsieur McDermott, ha készen lesz, beszélhetnék önnel?
Tizenöt perccel később Peter az ebédlőből átment a konyhába. André Lemieux elébe sietett.
– Milyen kedves öntől, hogy bejött, monsieur. Peter megrázta a fejét: – Nem nagy áldozat, szeretem a konyhát. – Körültekintve megállapíthatta, múlóban az ebéd csúcsforgalma. Még hordták ki az ételeket, elhaladva a két középkorú számlázónő mellett, akik gyanakvó-pedáns tanítónők gyanánt trónoltak dobogóra állított kasszagépük mögött, de egyre több használt edény áramlott vissza az asztalokat leszedő pincérek és pikolók jóvoltából, s egyre fogyott odakinn a vendégsereg. A konyha végében, a nagy edénymosogatónál, amely valamely fordított önkiszolgáló étteremre emlékeztetett krómozott pultjaival és hulladékgyűjtőivel, hat gumikötényes mosogatóember serénykedett, nehezen tartva a lépést a szálló számos étterméből és a fenti kongresszusi étkezőből áramló edényzuhataggal. Egy hetedik segéderő, már ahogy az szokásos, figyelte meg Peter, az el nem fogyasztott vajakat kaparta bele egy nagy krómozott edénybe. A megmentett vajat majd fölhasználják a főzésnél – így megy ez a legtöbb nagy konyhán, bár csak kevés helyen ismerik be.
– Négyszemközben akartam beszélni önnel, monsieur. Mások előtti ugye, vannak dolgok, amiket nehéz mondani.
– Egyvalamit nem értek – mondta elgondolkozva Peter. – Jól értettem, ugyebár, hogy maga meghagyta, cseréljék ki a sütő zsírját, és mégsem cserélték ki?
– Úgy van, monsieur.
– Hogy történhetett?
A fiatal séf arca zavart volt. – Ma reggel adtam az utasítást. Éreztem az orrommal, hogy a zsír rossz. De M. Hébrand mást mondott, és nekem nem szólt. Azután hazatávozott, és én itt maradtam a rossz zsírral, amiről nem tudtam.
Peter akaratlanul is elmosolyodott. – Miért változtatta meg Hébrand az utasítást?
– A zsír drága. Igen drága, ebben egyetértő vagyok M. Hébrand-nal. És sokszor cseréltük. Túlságosan sokszor.
– Rájöttek-e, hogy miért kell olyan sokszor cserélni?
André Lemieux kétségbeesetten tárta égnek a karját. – Mindennap mondtam, csináljunk kémiai vizsgát, nézzük meg, mennyi sok a szabad zsírsav. A vizsgát itt, a házi laboratóriumban is meg lehetett volna csinálni. És akkor nézhettük volna utána neki, hogy mitől romlódik a zsír. De M. Hébrand nem egyezik bele. Sok más dolgokba sem.
– Úgy véli tehát, rosszul mennek itt a dolgok?
– Nagyon sok dolgok. – Kurta, zord válasz volt, egy pillanatra úgy tűnt, ezzel vége is a beszélgetésnek. De a keservek áttörték a gátat: – Monsieur McDermott, én mondom, sok dolgok mennek itt rosszul. Nem büszkeség ilyen konyhában dolgozni. Jó séf vagyok, megkérdezheti akárkitől. De ha egy séf nem büszke a munkájával, akkor nem is jó séf már. Igen, monsieur, én sok változásokat csinálnék a hotel javára, M. Hébrand javára, mindenki javára. De csak azt kapom, mint a gyermek, hogy ne nyúlj semmihez.
– Meglehet, hogy nagy, általános változások lesznek itt nemsoká – jegyezte meg Peter.
André Lemieux rátartian kihúzta a derekát. – Ha Monsieur O'Keefe-re gondol, csinálhat ő akármekkora változtatást, én azt meg nem várom. Nem leszek instant szakács semmi hálózati hotelban.
– No és ha független marad a St. Gregory, milyen változtatásokat szeretne bevezetni? – kérdezte érdeklődve Peter.
Időközben végigsétálták szinte a konyha teljes hosszát – elnyújtott, tégla alakú nagy helyiség, elfoglalta a szálló teljes szélességét. A téglalap minden oldalán, akár egy vezénylőteremből, ajtók nyíltak a szálló földszinti és félemeleti éttermei, kiszolgáló felvonói és ételelőkészítő helyiségei felé. Megkerülve az olvasztótégely gyanánt fortyogó levesfőző üstök kettős sorfalát, az üvegfalú iroda felé közeledtek, ahol – elvben – két séf, a konyhafőnök és helyettese osztoznék a felelősségen. Elhaladtak – Peter látta – a nagy, négytartályos sütőkályha, a mai panaszok okozója mellett is. Egy konyhai kisegítő éppen a zsírt ürítette belőle; az űrtartalom láttán nem volt nehéz belátni, mennyire költséges lehet a zsír gyakori cserélgetése. Megálltak, míg André Lemieux Peter kérdését fontolgatta.
– Hogy mit változtatnék, azt kérdi, monsieur? Legfontosabb maga az étel. Sokak szerint a faszád, az étel kinézése fontosabb, mint az íze. Ebben a hotelban is túl sok pénzt költünk a décor-ra. Az a sok petrezselyem! Csak épp a mártásban nincs elég. A vízitorma is a tányért díszíti, mikor igazában a levesben van a helye. És azok a színpompás zselatinremekek! – emelte égnek kétségbeesetten a karját az ifjú Lemieux. Peter együttérzően mosolygott.
– És a borok, monsieur! Dieu merd, azok nem rám tartoznak.
– Igen – bólintott Peter, aki maga is bírálta a St. Gregory rosszul tárolt borosrekeszeit.
– Egy szóban, monsieur, egy alpári table d'hôte összes borzalmai. Ekkora nagy tiszteletlenség az étel iránt, ennyi pénz a küllemre, sírni tudna az ember. Sírni, monsieur! – Lemieux vállat vont, majd folytatta: – Ha nem pocsékolnánk ennyi sokat, olyan cuisine lehetne itt, ami valóban gerjeszti az étvágyat és megtiszteli a vendég ínyét. Mert ami most van, az fantáziátlan és nagyon közönséges.
– Igen – hagyta rá Peter, s arra gondolt, vajon reálisan ítéli-e meg André Lemieux a St. Gregory helyzetét. Ám az, mintha megérezte volna, így folytatta:
– Igaz, egy hotelnak megvan a maga problémái. A hotel nem gourmand-vendéglő, nem is lehet az. Nagyon sok adagot kell főzni, sok embernek, akik mind amerikai módra sietősök. De még ilyen megkorlátozással is lehetne kiválót adni. Olyant, ami miatt nem kell szégyenlősködni. De Monsieur Hébrand azt mondja, nem, mert túl sok pénzbe kerülnek az ötleteim. Pedig bizonyítottam, hogy nem így van.
– Hogyan tudta bebizonyítani?
– Jöjjön velem, kérem.
A fiatal francia bevezette vendégét az üvegfalú irodába. Apró kuckó volt, két íróasztal, iratszekrények zsúfolódtak benne, három fala mentén pohárszékek. André Lemieux a kisebbik íróasztalhoz lépett. Nagy manilaborítékot vett elő egy fiókból. A borítékból egy dosszié került elő. – Azt kérdi, mit akarnék változtatni. Tessék, ebben van benne minden – adta át Peternek.
Peter kíváncsian nyitotta ki. Takaros kézírással teleírt lapok, közöttük nagyobb, félbehajtott ívek: táblázatok, ugyanazzal a gondos kézírással készítve. Átfogó étkeztetési terv a teljes szállodának, költségbecslésekkel, étrendekkel, minőség-ellenőrzési tervezet, a személyzet átszervezésének szempontjai. Első pillantásra rokonszenvesnek ígérkezett mind a koncepció, mind a részletek gazdag feltárása.
Peter elfogta a fölébe hajló Lemieux tekintetét: – Szeretném alaposabban áttanulmányozni, ha szabad mondta.
– Tessék csak, nem sürgős – mosolygott rá savanykásan a fiatal séfhelyettes. – Megmondták, nem lesz belőle semmi.
– Leginkább az lep meg, hogyan tudta ilyen gyorsan áttekinteni a helyzetet.
André Lemieux megvonta a vállát: – Hogy mi nincs rendben, arra hamar rá lehet jönni.
– No, akkor tán a sütőkályhára is alkalmazhatnánk ezt az elvet – vélte Peter.
Tréfát értően derült fel Lemieux képe, de el is sötétült nyomban. – Touché! Igaza, van, erre bezzeg van szemem, a zsírra az orrom előtt nincsen.
– Nem addig van az – ellenkezett Peter. – Hiszen fölfedezte, hogy romlott a zsír, de hiába adta ki az utasítást, nem teljesítették.
– Azt kellett volna kitalálnom, mitől megy tönkre a zsír. Ok, az mindég van. És nagyobb baj is lehet, ha ki nem találjuk gyorsan.
– Milyen bajra gondol?
– Ma, szerencsénkre, csak keveset használtunk belőle. De holnap, monsieur, hatszáz adagot sütünk a kongresszusiaknak.
Peter elfüttyentette magát.
– Bizony. – Együtt mentek ki az irodából, s álltak meg a sütőnél, melynek edényeiből most távolították el a bajhozó zsiradék utolsó csöppjeit.
– Holnap persze friss zsírral kezdenek. Mikor cserélték utoljára?
– Tegnap.
– Csak nem?
André Lemieux bólintott. – M. Hébrand nem tréfált, mikor a költségekre panaszkodott. De hogy mi a baj, titok.
Peter eltűnődve szólalt meg: – Hézagos ételvegyészeti ismereteimet próbálom összeszedni. A friss zsiradék égéspontja...
– Négyszázhuszonöt Fahrenheit. Ha tovább hevítik, lebomlik.
– És a használt zsiradék égéspontja egyre alább száll.
– De csak igen lassan... már ha minden rendben van.
– Maguk itt hány fokon sütnek?
– Háromszázhatvan. Az ideális hőmérséklet, akár nagyban, akár kicsiben dolgozunk.
– Ezek szerint amíg háromszázhatvan fok fölött marad az égéspont, a zsiradék használható. Ha ez alá az érték alá süllyed, ki kell dobni.
– Így van, monsieur. Ha tovább használják, rossz, avas ízt ad az ételnek. Mint ma.
Peter fejében hajdan megtanult, de azóta megporosodott ismeretek kavarogtak. A Cornell szállodaügyviteli szakán ételvegyészetet is tanítottak. Homályosan földerengett benne egy előadás... estébe hajló délután a Statler Hallban, az ablakokon jégvirág; Peter csikorgó hidegből lépett be az előadóterem melegébe, az álmosítóan zümmögő információözönbe... zsiradékok és katalizáló anyagaik.
– Bizonyos anyagok – mondta ki lassan – a zsiradékkal érintkezve katalizátorként hatnak, és siettetik a lebomlást.
– Igen, monsieur – mondta Lemieux, és elősorolta az ujjain: – A nedvességtartalom, a só, a sütőedény vörös- vagy sárgaréz forrasztása, a túl nagy hő, az olíva olajtartalma. Mindezeket ellenőriztem. Hiába.
Az egyik szó világosságfélét gyújtott Peter agyában. Eszébe jutott, amit félig tudatosan látott csak meg az imént, amikor a tepsik tisztítását nézte.
– Milyen fémből van a merítőedények dróthálója?
– Krómból – felelte némiképp meglepetten Lemieux. A króm, tudták mind a ketten, közömbös a zsiradékok iránt.
– Azon töröm a fejem, hogy tisztességesen vannak-e galvanizálva azok a hálók? Milyen fém van a krómréteg alatt, és egyáltalán, sértetlen-e az a réteg?
Lemieux szemlátomást elbizonytalanodott. Kerekre nyílt a szeme. Szó nélkül kézbe vett egy hálót, s gondosan megtörölgette egy konyharuhával. Egy lámpa alá vonulva együtt vizsgálgatták a fém felületét.
A krómot bizony megviselte a hosszú használat, helyenként, kis foltokban egészen le is pattogzott. És ezeken a helyeken sárgás csillogást vettek észre.
– Sárgaréz! – csapott a homlokára a fiatal francia. Hát ez volt az oka, persze hogy ez! Micsoda nagy bolond vagyok!
– Nem értem, miért hibáztatja magát – mondta Peter. – Valamikor rég, még mielőtt maga hozzánk került volna, valaki takarékoskodni akart, és olcsó merítőedényeket vásárolt. És csak most derült ki, milyen drágán fizettünk is érte.
– Na de erre nekem kellett volna rájönnöm, monsieur, nem pedig önnek. – André Lemieux kicsi híján könnyekre fakadt. – Bejön ide, monsieur, a paperasserie-ből, és ön mondja meg nekem, mi a baj. Mindenki rajtam fog nevetni.
– Ha így lesz, csak azért lesz így, mert maga terjeszti a hírét. Én ugyan senkinek el nem mondom.
– Másoktól hallottam – mondta lassan Lemieux –, hogy ön jó ember, okos ember, monsieur. Most már én is tudom.
Peter a hóna alá fogott dossziéra mutatott: – El fogom olvasni a jelentését, és aztán elmondom, mi a véleményem róla.
– Köszönöm, monsieur. Azonnal új merítőedényeket hozatok. Rozsdamentes acélból. Még ma itt lesznek, ha át kell harapnom is a torkát valakinek értük.
Peter mosolygott.
– Monsieur, még valami van az eszemben.
– Nos?
A fiatal séfhelyettes habozott. – Félek, hogyan is... hogyan is mondják, hogy önteltnek fog tartani érte. Maga meg én, Monsieur McDermott, mi ketten, ha szabad kezet kapnánk, csodákat tudnánk tenni ebben a hotelban!
Peter McDermott nagyot nevetett, de a gondolat végigkísérte félemeleti irodájáig.

9.

Christine Francis, alighogy bekopogott az 1410-es szoba ajtaján, elcsodálkozott magán, miért is jött ide. Tegnap persze mi sem volt természetesebb, mint hogy meglátogassa Albert Wellst, hiszen az öregember a halálból jött vissza, s hogy visszajött, abban neki, Christine-nek is része volt. Mr. Wells azóta, hála a gondos ápolásnak, teljesen fölépült, s immár ő is rendes vendég volt csak, egy a szálló másfél ezernyi vendége közül. Semmi ok tehát erre a második személyes vizitre, gondolta Christine.
Vonzotta valami ebben a takaros kis öregemberben. Talán hogy olyan atyai gesztusai vannak, és bizonyos vonatkozásokban a saját apjára emlékezteti? Apjára, akinek hiányát öt hosszú év alatt sem tudta teljesen megemészteni? Nem, az nem lehet. Hiszen apjával kapcsolatát a ráhagyatkozás jellemezte, Albert Wellst pedig éppen ő gyámolítottá: tegnap is, lám, meg akarta védeni annak a következményeitől, hogy a, kisöreg ápolónőt hozatott.
Az sincsen kizárva, szőtte tovább gondolatait Christine, hogy egyszerűen magányosnak érzi most magát, csalódott, amiért Peter nem vele fogja tölteni az estét, hiába tervezték el közösen. Ami pedig azt, a csalódást illeti, nem lehet, hogy erősebb érzelemről volt itt szó, amikor megtudta, hogy Peter Marsha Preyscott-tal fog vacsorázni?
Ha őszinte akart lenni magához, be kellett ismernie: erősen bosszankodott reggel. Remélte, sikerült lepleznie, holmi enyhe megbántódásba és egy valamelyest epés megjegyzésbe fojtani a mérgét. Öreg hiba lett volna, ha kimutatja, birtokolni akarja a férfit, vagy ha megadja annak a fruskának egy női diadal elégtételét – még ha úgy történt is igazában.
Kopogtatására nem kapott választ. Tudva, hogy az ápolónőnek ott kell lennie, újból kopogott, ezúttal erősebben. Szék nyikordult odabent, léptek közeledtek az ajtóhoz.
Nyílt az ajtó, és maga Albert Wells állt a nyílásában. Nappali ruhában volt, jól nézett ki, az arca is színesebb, s földerült Christine láttán. – Már vártam, kisasszony. Ha nem jött volna, magam keresem fel. – Azt hittem... – mondta meglepetten Christine. A madárcsontú kis öreg elkuncogta magát. – Azt hitte, ágyban tudnak tartani. Hát nem. Jól éreztem magam: elküldtem a szálló orvosát azért a specialistáért, az illinoisi Uxbridge doktorért. No és annak megvan a magához való esze; azt mondta, aki jól érzi magát, az nyilván jól is van. Hazaküldtük az ápolónőt, és én itt vagyok, ragyogok. – Csakugyan ragyogott. – Fáradjon beljebb, kisasszony.
Christine megkönnyebbült, hogy vége szakadt a költséges ápolásnak. Gyanította, Albert Wells elhatározásában nem kis szerepet játszhatott, amikor megtudta, milyen sokat kell fizetnie.
– Egyszer kopogtatott csak? – kérdezte az öreg, követve a lányt a szobába.
– Kétszer – vallotta be Christine.
– Mintha hallottam is volna. De hát ezzel voltam elfoglalva – mutatott az ablak alatt álló asztalra. Nagyméretű, bonyolult kirakós játék volt rajta, mintegy kétharmadáig készen. – Vagy tán azt hittem, csak Bailey az tette hozzá.
– Bailey? Az meg kicsoda? – érdeklődött Christine.
– Ha vár egy csöppet, találkozhat vele – mondta huncutul csillogó szemmel az öreg. – Vele vagy Barnummal.
Christine értetlenül csóválgatta a fejét. Odament az ablakhoz, megnézte a kirakós játékot. Összeállt már annyira a kép, hogy rá lehetett ismerni: New Orleans alkonyati képe, madártávlatból, középütt a csillogó folyam. – Hajdanában én is játszottam ilyennel – mondta. – Az apám segített kirakni.
Albert Wells, melléje lépve, megjegyezte: – Vannak, akik szerint nem felnőtt embernek való időtöltés. De én, ha gondolkozni akarok, általában egy ilyen mellé ülök le. Sokszor egyszerre találom meg a kulcsdarabot meg a választ a problémámra.
– Kulcsdarab? Most hallom először ezt a szót.
– Saját szavam, kisasszony. Mindig van egy kulcsdarab, és nemcsak ebben a játékban, hanem szinte minden problémában. Van úgy, hogy azt hiszi az ember, rábukkant, pedig nem is. De mikor igazából rábukkan, tisztábban lát egy csapásra, s észreveszi, hogyan illenek bele a többiek a képbe.
Egyszer csak keményen, erőszakosan kopogtak az ajtón. – Bailey! – formálta Albert Wells ajka a szót.
Christine meglepetten látta, hogy egyenruhás hotelszolga áll a nyíló ajtóban. Vállfára akasztott öltönyök voltak a vállára vetve; maga előtt egy frissen vasalt kék gyapjúöltönyt tartott, ómódi fazonjáról ítélve kétségkívül Albert Wells tulajdonát. Gyakorlott, gyors mozdulattal akasztotta be az öltönyt a szekrénybe, s ment vissza az ajtóhoz, ahol a kis öreg állt. A szolga bal kezével a vállára vetett ruhákat fogta, jobbja, fölfelé fordított tenyérrel, automatikusan előrelendült.
– Gondoskodtam már magáról – mondta Albert Wells; a szemén látszott, hogy jól mulat. – Ma reggel, mikor elvitték a ruhám.
– Rólam ugyan nem gondoskodott, uram – rázta meg határozottan a fejét a szolga.
– A barátjának adtam oda a borravalót. Egykutya, nem?
– Nem tudok róla – felelt higgadtan a másik.
– Csak nem azt akarja mondani, hogy eltitkolta a barátja?
A kinyújtott kéz lehanyatlott. – Nem értem, miről beszél.
– Ugyan már, dehogynem – vigyorodott el szélesen Albert Wells. – Maga Bailey. Én meg Barnumnak adtam a borravalót.
A szolga tekintete Christine-re ugrott. Megismerve a lányt, kétség barázdálta meg az arcát. Báván elmosolyodott: – Igenis, uram – és azzal kiment, és becsukta maga után az ajtót.
– Árulja el már, mi volt ez – kérte Christine.
Az apró ember kuncogott. – Hát maga nem ismeri, szállodás létére, a Barnum- és Bailey-trükköt?
Christine megrázta a fejét.
– Rém egyszerű, kisasszony. A hotelszolgák párban dolgoznak. Ha az egyik vitte el az ember ruháját, biztos, hogy a másik hozza vissza. Nem véletlenből, hanem azért, hogy dupla borravalót kapjanak. A nyereséget aztán elrisztelik egymás közt.
– No lám – mondta a lány. – Magamtól sose jutott volna eszembe.
– Másoknak se igen. Ezért adnak két borravalót egyetlen szolgáltatásért. – Albert Wells tűnődve dörzsölgette verébcsőrszerű orrát. – Engem meg elszórakoztat, ugye, ha látom, hány szállodában űzik ugyanazt a kisded játékot.
Christine elnevette magát: – Hogy jött rá?
– Egy hotelszolga mondta el, miután megmondtam neki, sejtem a turpisságot. De mondott egyebet is. Az olyan szállodákban, tudja, ahol tárcsás telefon van, egyes készülékekről közvetlenül föl lehet tárcsázni a szobákat. Barnum tehát, vagy Bailey, már amelyikük a soros, föltárcsázza azt a szobát, ahová szállítandója van. Ha nem veszik föl a kagylót, vár valamennyit, aztán újra tárcsázik. Ha fölveszik, ha tehát otthon vannak, Barnum (vagy Bailey) egy szó nélkül bontja a vonalat. Néhány perc múlva megjelenik a vendég ruhájával, és bezsebeli a második borravalót.
– Maga ellenzi a borravalózást, Mr. Wells?
– Nem mondhatnám, kisasszony. A borravaló olyan, mint a halál. Elkerülhetetlen, és akkor minek rúgkapálni ellene? Hanem ma reggel, mikor pénzt adtam Barnumnak, mondhatni, előre fizettem ezért a mostani kis szórakozásomért Baileyvel. Csak azt nem szeretem, hogyha palira vesznek.
– Magát, ahogy látom, nem könnyű palira venni. Christine gyanította már, Albert Wells nem is olyan védtelen, mint hitte. Amitől csöppet sem lett kevésbé szeretetreméltó a szemében.
– Hát, úgy lehet – ismerte be az öreg. – Hanem hadd mondok valamit magának. Ebben a szállóban a szokásosnál is több csibészséget követnek el.
– Csakugyan? Miből gondolja?
– Nyitva tartom én a szemem, kisasszony. Elbeszélgetek az emberekkel, és mondanak nekem olyat is, amit magának el nem mondanának.
– Például mit?
– Rájöttek itt, és nem is kevesen, hogy bármit megengedhetnek maguknak. Azért, ha tudni akarja, mert gyönge kezekben van a vezetés. Lehetne jobb a vezetés, de hát nem az, és ezért van most bajban ez a maguk Mr. Trentje.
– Hát ez félelmetes – mondta Christine. – Peter McDermott szinte szorul szóra ugyanezt mondja. – Tekintete a kis öreg arcát fürkészte. Dörzsöltnek éppen nem mondható, gondolta, de mintha ösztönösen ráérezne az igazságokra.
Albert Wells kedvtelve biccentett: – Derék, okos fiatalember. Elbeszélgettünk tegnap.
A vallomás készületlenül érte Christine-t: – Itt járt Peter?
– De itt ám.
– Lám. Nem tudtam. – Pedig gondolhattam volna, tette hozzá magában. Rávall Peter McDermottra, hogy utánajárjon mindennek, amiben része volt személyesen. Christine régebben megfigyelte már, hogy Peter, noha nagyban gondolkodik, a részletekről sem feledkezik meg.
– Hozzámegy feleségül, kisasszony?
Zavarba hozta a hirtelen nyílt kérdés. – Mi nem jut eszébe! – tiltakozott, s tehetetlenül érezte, elpirul.
Albert Wells csak kuncogott. Vásott manóra emlékeztet néha, jutott eszébe a lánynak.
– Kitaláltam, hogy úgy mondjam, már csak abból, ahogy a nevét kimondta az imént. Meg aztán, nyilván sokat látják egymást, hisz itt dolgoznak mind a ketten; és ha annak a fiatalembernek, mint sejdítem, megvan a magához való esze, láthatja, hogy fölösleges messzebb kutakodnia.
– Mr. Wells, maga aztán igazán rémes!... Olvas az ember lelkében, zavarba hozza az embert. – Christine meleg mosolya azonban meghazudtolta szavait. Egyébként is, megkérem, ne kisasszonyozzon engem. Christine-nek hívnak.
– Lám, lám – mondta csöndesen az öreg. – Úgy hívták a feleségem is.
– Csak hívták?
– Meghalt, Christine – bólintott rá Albert Wells. Olyan rég, hogy azt hiszem néha, nem is igaz, hogy valaha együtt éltünk. Jóban-rosszban, mert kijutott bőven mind a kettőből. Máskor meg éppenséggel mintha csak tegnap lett volna. Olyankor aztán elcsüggedek, hogy hát olyan sokat vagyok egyedül. Gyerekünk, az nem született. – Múltba merengő szemmel hallgatott egy sort. Nem tudja ám az ember – folytatta –, mit oszt meg a másikkal. Csak mikor már késő. Azért mondom, ragadjanak meg minden percet, maga meg a párja. Ne vesztegessék az időt, soha vissza nem kapják, amit veszni hagynak.
Christine nevetett. – Nem a párom, ha mondom. Egyelőre legalábbis.
– De az lehet, ha ügyesen igazítja a dolgokat.
– Talán igen – Christine szeme a félbehagyott kirakós játékra tévedt. – Nem hiszem, hogy mindennek megvan a kulcsdarabja, ahogy maga mondja – közölte tétován. – Ha az ember azt hiszi, megtalálta, honnan tudhatja, nem csalódik, nem reménykedik-e csupán? – És akkor, anélkül hogy belegondolt volna, bizalmába avatta az öregembert, bevezette a múltjába, a wisconsini tragédiába, a magányosságába; beszélt a New Orleansba költözéséről, az alkalmazkodás éveiről s a teljesebb, termékenyebb élet most felcsillanó lehetőségéről. Még az esti randevú meghiúsulását, sőt az okát és az okon érzett csalódottságát is meggyónta.
Hogy Christine a végére ért, Albert Wells bölcsen bólintott. – Van úgy, hogy maguktól alakulnak a dolgok. Máskor viszont lökni kell egyet rajtuk, mozgatni kell egy kicsit az embereket.
– Hogyan képzelné, mégis?
Az öreg a fejét rázta. – Maga, nő lévén, többet tud erről, mint én. Habár egyvalamit mondhatok talán. Nem csudálnám, ha az a fiatalember a történtek után randevút kérne holnapra.
– Meglehet – mosolyodott el Christine.
– Hát akkor, mielőtt kérné, csináljon más programot magának. A fiatalember, ha várnia kell egy napot, csak annál többre fogja értékelni magát.
– Majd kigondolok valamit.
– Ne fáradjon vele. Úgyis meg akartam kérdezni, kisassz ... bocsánat, Christine, hogy volna-e kedve velem vacsorálni. Meghívnám, ha úgy vesszük, köszönetképpen azért, amit tett értem. Örömmel lennék a statisztája, már ha el bírja viselni egy ilyen vénember társaságát.
– Köszönöm szépen, elfogadom a meghívást, de biztosíthatom, nem a statisztám lesz.
– Pompás! – ragyogott föl a kis ember arca. – Legjobb lenne talán itt a szállóban, nem? Megígértem az orvosnak, nem megyek ki még egy-két napig.
Christine habozott egy csöppet. Nem tudta, van-e fogalma Albert Wellsnek, micsoda árakat számítanak a St. Gregory nagy éttermében. Az ápolás költségei, igaz, rendezve, de nem akarta tovább apasztani az öreg ki tudja milyen vézna kis tőkéjét. Eszébe ötlött valami, amivel elejét veheti a kellemetlenségnek.
Félretéve az ötletet – később is ráér –, így szólt: – Nagyon jó. A szállóban. De mivel ilyen különleges alkalomról van szó, meg kell várnia, amíg hazaugrom és valami igazán csudás ruhát kapok magamra. Állapodjunk meg hát nyolc órában – holnap este.
A tizennegyedik emeleten, távozván Albert Wells szobájából, Christine látta, hogy nem üzemel a négyes számú felvonó. Karbantartási munkát végeztek mind az emeleti ajtókon, mind a fülkében.
Másik lifttel ment hát le a félemeletre.

10.

A fogászok elnöke, Ingram doktor villámló tekintettel méregette hatodik emeleti szobájában a látogatót. McDermott, ha netán azért jött, hogy elgereblyézze valahogy a dolgot, megmondhatom, csak az idejét pocsékolja. Azért jött?
– Mi tagadás, igen.
– No, legalább nem hazudik – morgott az idős ember.
– Nincs miért hazudjak. A szálló alkalmazottja vagyok, doktor úr. És amíg az vagyok, kötelességem, hogy legjobb tehetségem szerint járjak el mindenben.
– És ami Nicholas doktorral történt, az a legjobb volt, ami tellett magától?
– Nem, uram. Hitem szerint a legrosszabb volt, amit csak tehettünk. És mit sem változtat a tényen, hogy nincs módom megváltoztatni a szálló házi szabályait.
A fogorvos felhorkant. – Ha csakugyan így látja, lett volna mersze felmondani! Tetszett volna másik állást keresni, olyant, amelyik talán kevesebbet fizet, de tisztább a morálja.
Peter elvörösödött. Türtőztette magát. Arra gondolt, mennyire tetszett neki Ingram doktor helytállása a szálló halljában. És azóta semmi nem változott.
– Nos? – szegeződött rá az éber, könyörtelen szempár.
– Tegyük fel, kilépek – mondta Peter. – Aki a helyemre kerül, az lehet, hogy tökéletesen elégedett lesz az itteni állapotokkal. Én legalább elégedetlen vagyok. És igyekszem megváltoztatni a szabályokat.
– Szabályok! Ésszerűsítés! Micsoda avas kifogások! – A fogorvos pozsgás ábrázata még jobban nekipirult. Épp eleget hallottam az én időmben is! Torkig vagyok! Torkig vagyok az egész emberfajjal! Szégyenlem, utálom!
Csönd ült meg közöttük.
– Hát jó – enyhült meg, hirtelen haragja múltán, Ingram doktor hangja. – Megengedem, maga nem annyira szemellenzős, McDermott, mint a többiek. Megvan a maga baja, nyilván, és nem segítek azzal, ha leugatom. De nem látja, fiam? A maga- meg a magamfélék átkozott okoskodása legalább felerészben felelős azért, amit megkapott ma Jim Nicholas.
– Látom, doktor úr. De azt hiszem, nem olyan egyszerű ez a kérdés, amilyennek ön szeretné látni.
– Ritkán egyszerűek a dolgok – östörgött Ingram doktor. – Hallhatta, mit mondtam Nicholasnak. Ha nem kap erkölcsi elégtételt és szobát, kiköltöztetem innen a teljes kongresszust.
Peter körültekintően, kérdéssel válaszolt: – Ezen az önök kongresszusán, ugyebár, olyasmik történnek, szakmai viták, demonstrációk, amik sok embernek válnak javára?
– Természeteden.
– Akkor hát mi haszna lenne? Nyerne rajta bárki is, ha ön mindent kisöpör? Nemcsak hogy dr. Nicholas...
– Elhallgatott, megérezve a szavai nyomán felhorgadó ellenségességet.
– Nekem maga csak ne beszéljen mellé, McDermott! – csapott le rá a fogorvos. – Feltételezhetne rólam annyi intelligenciát, hogy ezt is végiggondoltam.
– Ne haragudjon.
– Hogy miért ne csináljunk valamit, arra mindig van ok, sokszor eléggé nyomós is. Ezért állnak ki olyan kevesen a mellett, amiben hisznek, illetve amiről csak hiszik, hogy hisznek benne. Megjósolhatom, néhány óra múlva, ha beszélek bizonyos jó szándékú kollégáimmal, ők is a maga érveivel fognak előhozakodni. – Az idős fogorvos szuszogva hallgatott egy sort, majd egyenesen Peter szeme közé nézve folytatta: – Hadd kérdek most én valamit. Ma reggel bevallotta, szégyenli, hogy elküldte Nicholas doktort. Nos, mit tenne az én helyemben?
– Doktor úr, ez annyira hipotetikus...
– Ne ködösítsen itt nekem! Egyszerű, egyenes kérdés volt, ugyanilyen választ várok!
Peter fontolóra vette. Ami a szálló érdekét illeti, azon már aligha segít, bármit mond is. Akkor meg miért ne feleljen őszintén?
– Azt hiszem, azt tenném, amit ön – nem maradnék itt tovább.
– No lám! – lépett hátrébb a fogászok elnöke, elismerő pillantással mérve végig Petert. – Csak-csak kibújik a becsületes ember a hivatásos mellébeszélőből.
– És ez a becsületes ember hamarosan állás nélkül maradhat.
– Azért a fekete öltönyét el ne dobja, fiam. Elhelyezkedhet még a temetkezési szakmában. – Ingram doktor most először nevette el magát. – Tudja mit, McDermott, kedvelem magát, akármi történt is. Nincs szüksége egy jó fogorvosra?
Peter megrázta a fejét. – Ha nincs ellenére, közölhetné velem, mik a szándékai. Annál jobb, minél hamarébb. – Azonnal cselekedni kell, mihelyst bizonyossá válik a fogászok távozása. A szálló vesztesége katasztrofális lesz, megmondta az ebédnél Royall Edwards. De a holnapi, holnaputáni előkészületeket legalább idejében lehet leállítani.
– Őszinte volt hozzám, fiam, én is az leszek magához. Rendkívüli vezetőségi gyűlést hívtam össze ma ötre. Ingram doktor megnézte az óráját. – Két és fél óra múlva kezdődik. Addigra befutnak a főbb tisztségviselőink.
– Ugye, tartja velem a kapcsolatot? – kérdezte Peter.
A fogorvos bólintott, immár ismét eltökélt képpel. – Félre ne vezesse, McDermott, hogy váltottunk egy-két enyhébb szót. Semmi nem változott reggel óta: szándékom, hogy a legérzékenyebb ponton sebezzem meg magukat.

Warren Trent, Peter meglepetésére, szinte közönyösen fogadta a hírt, hogy az Amerikai Fogászok Kongresszusa elnapolja konferenciáját, és tiltakozásképpen testületileg kiköltözik a szállóból.
Peter McDermott dr. Ingramtól egyenest a félemeleti igazgatói irodába ment. Christine mintha a kelleténél hűvösebben közölte volna vele, hogy a tulajdonos odabent van.
Feltűnt Peternek, hogy Warren Trent sokkal oldottabb, mint bármikor az utóbbi napokban. Fekete márványlapos íróasztala mögött trónolva a fényűző igazgatói irodában, semmi jelét nem mutatta szokásos lobbanékonyságának. Peter jelentését hallgatva olykor halvány mosoly derengett föl az ajkán, láthatólag függetlenül a szőnyegen lévő témától. Mintha valamilyen, csak őelőtte ismeretes titkos örömben mártózkodnék a főnök, gondolta Peter McDermott.
A szállótulajdonos végül is határozottan megrázta a fejét. – Nem fognak elmenni – jelentette ki. – Beszélnek majd egy csomót, és annyiban marad az egész.
– Ingram doktor szándéka komolynak látszik – vetette ellen Peter.
– Az övé talán igen, de nem a többieké. Azt mondja, gyűlést tartanak délután? Megmondhatom, mi fog történni. Elvitatkoznak egy darabig, aztán bizottságot alakítanak a döntéstervezet megszövegezésére. Később, talán már csak holnap, a bizottság jelentést tesz a vezetőségnek. A vezetőség vagy elfogadja a tervezetet, vagy némi módosítást javasol; mindenképp tovább fognak beszélni. Még később, mondjuk holnapután, a közgyűlés elé terjesztik a határozatot. Láttunk mi már ilyet – a nagy fene demokratikus eljárás. Még akkor is tárgyalni fognak, mikor rég vége a konferenciájuknak.
– Lehet, hogy igaza van – mondta Peter –, bár eléggé beteg álláspontnak tartom.
Merész beszéd, tudta, föl is készült egy dührohamra. De a roham elmaradt. – Gyakorlatias vagyok, ennyi az egész – morogta Warren Trent. – Az emberek szívesen fecsegnek torkuk száradtáig az úgynevezett elveikről. De a kényelmetlenséget, ha csak lehet, elkerülik.
– Mégiscsak egyszerűbb lenne, ha megváltoztatnánk a politikánkat – kardoskodott Peter. – Nem megy a fejembe, mi kárt okozhatna a szállónak ez a Nicholas doktor.
– Ő talán semmit. De a többiek, a szedett-vedettek, akik követnék, azok már igen. És akkor megnézhetnénk magunkat.
– Értesüléseim szerint már most is jól megnézhetjük magunkat. – Peter valami fonák módon még élvezte is ezt a verbális katasztrófapolitikát. Vajon meddig merészkedhet, gondolta. És ugyan miért van munkaadója ilyen szokatlanul jó hangulatban?
Warren Trent patríciusvonásai csúfondáros redőkbe gyűrődtek. – Bajban vagyunk egy ideje, megengedem. De egy-két napon belül más szelek fújnak már. – És akkor minden átmenet nélkül ezt kérdezte: – Curtis O'Keefe a szállóban van még?
– Tudtommal igen. Értesítettek volna, ha kijelentkezik.
– Pompás! – állandósult a derengő mosoly. – Van egy hírem, ami talán magát is érdekli. Holnap megmondom O'Keefe-nek, eláshatja magát az egész hotelhálózatával együtt.

11.

Herbie Chandler titkon nézte a főlondineri dobogóról, hogyan sorjázik be az utcáról a négy fiatalember a St. Gregory halljába négy óra előtt néhány perccel.
Lyle Dumaire-t és Stanley Dixont felismerte Herbie, ez utóbbi vezette a csoportot mogorva ábrázattal a felvonók felé. Néhány másodperc múlva eltűntek szem elől.
Tegnapi telefonbeszélgetésükben Dixon megígérte, hallgatni fog Herbie szerepéről az előző éjjeli rendbontásban. Igen, de Dixon csak egy a négyből, gondolta nehéz szívvel a főlondiner. Hogyan állják majd a többiek – vagy akár maga Dixon – a keresztkérdéseket, az esetleges fenyegetést?
A főlondiner átszorongta az elmúlt huszonnégy órát, s most percről percre romlott a kedélyállapota.
A félemeleten ismét Dixon vezette a lifttől kiszálló különítményt. Megállva a betétes ajtó előtt, melyen az IGAZGATÓSÁG felirat derengett, Dixon még egyszer figyelmeztette cinkosait: – Aztán ne feledjétek: hagyjátok rám a szöveget.
Flora Yates kísérte be őket Peter McDermott irodájába. Peter hűvös tekintettel nézett föl. Széket mutatott nekik, és megkérdezte: – Melyikük Dixon?
– Én.
– Dumaire?
Dumaire már kevésbé magabiztosan biccentett.
– A másik kettőnek nem tudom a nevét.
– Öreg hiba – mondta Dixon. – Otthon hagytuk a névjegykártyáinkat.
Megszólalt a harmadik ifjonc: – Gladwin vagyok. Ez meg itten Waloski. – Dixon dühös pillantást lövellt rá.
– Nyilván mind a négyen tudják, hogy Miss Marsha Preyscott beszámolt a hétfőn éjjel történtekről. Ha el akarják mondani, kész vagyok meghallgatni a maguk változatát.
Dixon sebtében megelőzte a többieket: – Ide hallgasson, a maga ötlete volt, nem a miénk, hogy idejöjjünk. Ha beszéde van, ki vele.
Peter arcán megfeszültek az izmok. Némi erőfeszítéssel legyűrte mérgét.
– Hát jó. Kezdjük talán a legkevésbé fontos kérdéssel. – Papírjai közt lapozgatva Dixonhoz intézte a szót: – A maga nevére adtuk ki az 1126-27-es lakosztályt. Amikor elszaladtak – szándékos nyomaték esett az utóbbi szóra –, elfelejtettek kijelentkezni. Hát én megtettem maguk helyett. Van itt egy rendezetlen számla hetvenöt dollárról és néhány centről. És egy másik, a lakosztály megrongálásáért, száztíz dollárról.
A magát Gladwinként bemutató fiú elfüttyentette magát.
– A hetvenötöt kifizetjük – mondta Dixon. – Mást nem.
– Persze joga van vitatni a másik számlát. De megmondhatom, nem hagyjuk annyiban. Perre visszük a dolgot, ha szükséges.
– Ide süss, Stan – szólalt meg a negyedik, Joe Waloski. Dixon egy mozdulattal elhallgattatta.
A mellette ülő Dumaire megfészkelődött. – Stan, rémes felhajtást fognak ezek rendezni – mondta halkan. Legjobb, ha négyfelé tiszteljük. – És azzal Peterhez fordult: – Nehezen tudnánk egy összegben előkeríteni azt a száztízet. Már ha úgy döntünk, hogy kifizetjük. Megadhatjuk részletekben?
– Hát hogyne. – Nincs értelme megtagadni a szokásos kedvezményt, gondolta Peter. – Keressék fel a hitelfőnökünket, ő majd eligazítja a dolgot. Ebben hát megegyeztünk? – emelte rájuk tekintetét. A kvartett tagjai egymás után rábólintottak.
– Marad tehát a megkísérelt nemi erőszak – négy úgynevezett férfi egy lány ellen. – Peter meg sem kísérelte, hogy elfojtsa a hangjából kicsengő ellenszenvet.
Waloski és Gladwin elvörösödött. Lyle Dumaire feszengve kerülte Peter tekintetét.
Csak Dixon őrizte meg magabiztosságát. – Már őszerinte, ugye. A mi szánkból azért másképpen hangzana.
– Megmondtam, kész vagyok meghallgatni a maguk változatát.
– Egy frászt!
– Akkor nincs más választásom, mint hogy hitelt adjak Miss Preyscottnak.
– De szép lett volna, ha maga is ott van, hapsikám, mi? – gúnyolódott Dixon. – Bár lehet, utána megkapta a részét.
– Ne csináld a műsort, Stan – motyogta Waloski. Peter keményen megmarkolta széke karfáját. Erős késztetést érzett, hogy felpattanjon és belecsapjon Dixon szemérmetlenül vigyorgó ábrázatába. De tudta, ha megtenné, adut juttatna Dixonnak, amit az ifjú nem is habozna felhasználni. Engem ugyan bele nem hergelsz semmi meggondolatlanságba, mondta magában.
– Gondolom, mindnyájan tudják, az eset bűnvádi eljárást vonhat maga után – tagolta jeges nyugalommal.
– Ha bárkinek is ez lenne a szándéka, megindította volna már az eljárást. Úgyhogy maga csak ne etessen bennünket ezzel.
– Hajlandó-e megismételni ezt a kijelentését Mr. Mark Preyscott előtt is? – lőtt vissza Peter. – Amikor hazahívatjuk Rómából, és elmondjuk, mi történt a lányával?
Lyle Dumaire riadtan kapta föl a fejét. Dixon szemében is megvillant egy szemernyi nyugtalanság.
– Hát elmondják neki? – kérdezte aggodalmasan Gladwin.
– Kuss! – torkolta le Dixon. – Blöfföl a pasas. Be ne dőljetek már neki! – Az önbizalma azonban már neki sem volt a régi.
– Ítéljék meg maguk, blöffölök-e vagy sem – vett elő fiókjából egy dossziét Peter. – Itt egy vallomás, a tulajdon aláírásommal, amelyben lé van írva, amit Miss Preyscott-tól hallottam s amit a magam szemével láttam hétfőn este az 1126-27-es lakosztályban. Miss Preyscott még nem írta alá, de megteheti bármikor, mindazzal a kiegészítéssel, amit szükségesnek lát. És itt egy másik vallomás, ezt Aloysius Royce írta, az a szállodai alkalmazott, akit maguk tettleg bántalmaztak. Megerősíti az én jelentésemet, kiegészítve azzal, ami az ő érkeztekor történt.
Hogy Royce-tól is vallomást kérjen, előző nap késő este jutott eszébe Peternek. Telefonon beszélt a fiatal feketével, s az már másnap kora reggel átadta a gondosan gépelt dokumentumot. A tisztán, pontosan fogalmazott vallomás méltó volt a jogászhallgatóhoz. Aloysius Royce még egyszer figyelmeztette Petert: – Én csak azt mondom, nincs az a bíróság Louisianában, amelyik hitelt adna fehér nemi erőszak ügyében egy niggernek. Petert bosszantotta ugyan Royce ellenségessége, de igazat kellett adnia: – Bizonyos vagyok benne, hogy az ügy nem kerül bíróság elé, de szükségem van erre az ütőkártyára.
Sam Jakubiec is segítőkésznek mutatkozott. Peter kérésére diszkréten utánaérdeklődött Stanley Dixonnak és Lyle Dumaire-nek. Ezt tudta meg: – Dumaire apja, mint maga is tudja, a bank elnöke; Dixon apja autókereskedő, jól megy nekik, nagy házat visznek. Mind a két srác láthatólag hosszú pórázra van eresztve – vétkes szülői engedékenység, gondolom. A pénzük sok, de nem korlátlanul. El tudom képzelni, egyik apa sem bánja, ha a fiacskájuk lefekszik egy-két lánnyal; azt mondanák, "én is csak ezt tettem fiatalkoromban". No de a nemi erőszak, az mégiscsak más, pláne hogy a Preyscott lányról van szó. A három család azonos körökben mozog, de Preyscott társadalmi ázsiója, azt hiszem, magasabb. Annyi bizonyos, hogy ha Mark Preyscott rámászik az idősb Dixonra és Dumaire-re, amiért a fiacskájuk meg akarta erőszakolni a lányát, akkor szép kis grimbusz lesz, és ezt bölcsen tudják a srácok is. – Peter köszönetet mondott Jakubiecnek, és eltette az értesülést, hogy használhassa, ha szükséges.
– Nem sokat érnek ám azok a cédulák – mondta Dixon –, nem annyit, mint hinné, miszter. Nem voltak ott, amikor az ég zengett, hallomásból tudnak csak róla.
– Meglehet – hagyta rá Peter. – Nem vagyok jogász, nem tudhatom. De a maguk helyében nem legyintenek rá. Mert akár megnyerik, akár elvesztik a pert, nem valami rózsás arccal fognak kijönni a tárgyalóteremből. Arról nem is beszélve, hogy mit fog mondani apuka. Ahogy Dixon és Dumaire összenézett, abból látható volt, célba talált az utóbbi megjegyzés.
– De a francba is! Nem akarunk bíróság elé kerülni – győzködte társait Gladwin.
– Mit akar tenni velünk? – kérdezte mogorván Lyle Dumaire.
– Ha készek az együttműködésre, semmit, már ami magukat illeti. Ha viszont tovább akadékoskodnak, még ma táviratot küldök Rómába Mr. Preyscottnak, ezeket a papírokat pedig átadom Mr. Preyscott ügyvédjének.
– Mi az ördögöt jelent ez az "együttműködés"? – kérdezte gyanakodva Dixon.
– Azt jelenti, hogy leírják mind a négyen, itt és most, mi történt hétfő éjjel, azt is, ami a közbelépésünk előtt történt, és megnevezik azokat a szállodai alkalmazottakat, akiknek részük volt a dologban.
– Egy nagy fenét! – tört ki Dixon. – Nem kényszeríthet, hogy...
– Kényszeríthet, Stan! – vágott közbe türelmetlenül Gladwin. Peterhez fordult: – Tegyük fel, megírjuk a vallomást. Akkor mi lesz?
– Bármennyire szeretném is másként felhasználni, szavamat adom, hogy senki nem fogja látni, csak egykét illetékes a szállodában.
– Na és honnan tudjuk, hogy megbízhatunk-e magában?
– Nem tudhatják. Vállalniok kell a kockázatot. Csönd lett, csak egy szék nyikorgott, és egy írógép kattogása szűrődött be kintről.
– Hát én vállalom – szánta el magát Waloski. – Adjon valami papírt.
– Nekem is – mondta Gladwin.
Lyle Dumaire boldogtalan ábrázattal adta meg magát.
Dixon csak a homlokát ráncolta egy ideig, aztán vállat vont. – Ha itten mindenki grafomániás lett, édes mindegy, nem igaz? Nekem vastagon fogó tollat adjon – szólt rá Peterre –, az illik a stílusomhoz.
Félórával később Peter gondosabban is átolvasta a kézírásos oldalakat, amelyeket csak futólag nézett át az ifjak távozása előtt.
A hétfő esti események négyféle beszámolója a lényeges tényekben megegyezett, csak egyes részletekben voltak eltérések. Fény derült több homályos pontra, és a fiúk, híven Peter utasításához, megnevezték az ügybe keveredett alkalmazottakat.
A londinerfőnök, Herbie Chandler egyértelműen horogra akadt.

12.

Sperhakni Milne fejében lassacskán testet öltött a ködben gomolygó gondolat.
A croydoni hercegnő megjelenése, éppen akkor, amikor ő, Sperhakni is áthaladt a hallon, nem lehetett a véletlen műve. Nem, az ómenok ómenja volt az, kijelölvén számára az utat, melynek végén ott csillognak a hercegnő ékszerei.
A mesés Croydon-féle drágakő-kollekció, tudta, nem lehet itt, New Orleansban. Utazásaira a hercegnő köztudomásúlag csak töredékeit viszi magával dáriusi kincseinek. A várható zsákmány még így is mesés; még ha a szálló széfjében őrzik is az ékszerek egy részét, a többi bizonyára elérhető.
A helyzet kulcsa, mint mindig, most is egy kulcsban keresendő, mely nyitja Croydonék lakosztályát. Sperhakni Milne módszeresen hozzálátott a megszerzéséhez.
Föl és alá liftezgetett, sűrűn cserélve a felvonókat, nehogy gyanút keltsen. Végül, kettesben találván magát egy felvonókezelővel, amúgy mellesleg megkérdezte: Igaz-e, hogy a croydoni hercegi pár itt van megszállva?
– Igaz, uram.
– Gondolom, az efféle vendégnek különleges szobákat tartogat a szálloda – mosolygott szívélyesen Milne. – Nem olyat, mint nekünk, közönséges halandóknak.
– Hát igen, uram, a hercegi pár az elnöki lakosztályt vette ki.
– Csakugyan? Hányadik emeleten van az?
– A nyolcadikon.
Sperhakni gondolatban kipipálta az "első pontot", és kiszállt a saját emeletén, a hetediken.
Második pont: megtudni a szobaszámot. Nem nagy ügy. Fölszaladni egy emeletet a személyzeti lépcsőn, egy kurta séta a folyosón. Kétszárnyú, bőrpárnás ajtó, liliomos aranydíszítéssel, s rajta a tábla: Elnöki Lakosztály. Sperhakni megjegyezte a számát. 973-77.
Le a hallba ismét, közönyös képpel elténferegni a recepció előtt. Egy gyors pillantással fölmérte, hogy a 973-77-es lakosztálynak, ugyanúgy, mint az alantasabb szobáknak, van egy levélrekesze. A rekeszben ott volt a kulcs.
Hiba lenne most kérni el a kulcsot. Sperhakni leült, várt és figyelt. Nemhiába.
Egy-két perc múlva meggyőződhetett, hogy riasztották az alkalmazottakat. A recepciósok körültekintőbbek lettek, nem adták ki, mint még tegnap is, olyan könnyen a kulcsokat. Aki kulcsot kért, annak megkérdezték a nevét, s a nevet ellenőrizték egy listán. Napnál világosabb, okoskodott Sperhakni, hogy jelentették a hajnali huszárcsínyt, és ezért szigorították meg a biztonsági intézkedéseket.
Hideglelős félsz fogta el, eszébe jutván egy másik lehetséges következmény: talán máris riasztották a New Orleans-i rendőrséget, és csak órák kérdése, hogy személy szerint őt, Sperhakni Milne-t kezdjék keresni. Ámbár, ha hihetünk a reggeli lapoknak, a rendőrség figyelmét javarészt még most is a két nappal korábbi gázolás köti le. Azzal együtt könnyen lehet, hogy valaki szakított időt a kapitányságon egy táviratra az FBI-nak. Sperhakni, eszébe idézve egy újabb lebukás gyászos következményeit, nagy kísértést érzett, hogy biztonsági játékot folytasson: kijelentkezni, és el innen. Mardosta a határozatlanság. Végül elhallgattatta kétségeit, s a reggeli jó ómen emlékével erősítette meg magát.
Egy idő után beérett a türelmes várakozás gyümölcse. Az egyik recepciós, egy göndör-szőke, ifjú ember, láthatóan sokat bizonytalankodott, idegeskedett. Új fiú a szakmában, gondolta Sperhakni.
Erre a gyerekre kell játszani, érvelt magában, noha épp az ilyenekkel vállal nagy kockázatot az ember. De talán önmagában ez a lehetőség is jó jel, hasonlóan a nap többi eseményéhez. Eldöntötte, egy régebben bevált módszerét fogja alkalmazni.
Az előkészületek legalább egy órát vesznek igénybe. Gyorsan a végükre kell járni, amíg szolgálatban van még a kiszemelt fiatal recepciós. Sperhakni sietősen távozott a szállodából. A Canal Street-i Maison Blanche áruházba igyekezett.
Takarékosan bánt a pénzével, terjedelmes, de olcsó holmikat vásárolt, többnyire játékot, s kivárta, míg mindet becsomagolják a Maison Blanche jellegzetes dobozaiba, csomagolópapírjaiba. Alaposan fölmálházva hagyta oda az áruházat. Visszafelé mentében megállt még egy virágüzletnél, s vett egy nagy, virágzó azáleát.
A Carondelet Street-i bejáratnál az egyenruhás kapus előzékenyen szélesre tárta előtte az ajtószárnyat. Rámosolygott Sperhaknira, aki alig látszott ki csomagjai meg a terebélyes azálea mögül.
A hallban lassított, elácsorgott a kirakatok előtt, de igazában két dologra várt, arra, hogy összegyűljön néhány vendég a recepciós pult előtt, s hogy megjelenjen az ifjú tisztviselő. A két esemény szinte egyszerre következett be.
Sperhakni doboló szívvel lépett a pulthoz.
Harmadikként állt be a göndör-szőke fiatalemberre váró sorba. Egy perccel később már csak egy középkorú asszony volt előtte, az asszony bemondta a nevét, megkapta a kulcsot, de akkor, már indulófélben, valami rosszul címzett levél után kezdett érdeklődni. Hosszadalmasan kérdezősködött, a fiatalember habozva, körülményesen válaszolt. Sperhakni tűkön állt, és egyre fogyott a pultnál állók sora. És akkor fölszabadult egy másik recepciós, és várakozásteljesen tekintett feléje. Sperhakni kerülte a tekintetét, és imádkozott, érne már véget a disputa.
Végre-valahára mozdult a nő. A fiatal tisztviselő ránézett Sperhaknira, és akárcsak a kapus az imént, ő is elmosolyodott a csomagheggyel küszködő emberke láttán.
Sperhakni gondosan begyakorolt műfelháborodással mondta: – Roppantul mulatságos, tudom. De ha nem fárasztóm, megkérném, adja ide a 973-ast.
A fiatalember elpirult, ajkáról lehervadt a mosoly.
– Máris, uram – fordult sarkon mélységes zavarban (épp ez volt Sperhakni célja), s nyúlt a kulcsért.
A szoba számának említésére, Sperhakni látta, az egyik recepciós odasandított. Ez volt a mindent eldöntő pillanat. Az elnöki lakosztály számát nyilván fejből tudják, és ha beavatkozik egy tapasztaltabb tisztviselő, kész lebukás. Sperhakni verejtékezett.
– Szabad a nevét, uram?
– Mi lesz itt, kihallgatás? – dörrent rá Sperhakni, s ezzel egyidejűleg ügyesen elpottyantott két csomagot. Az egyik a pultra esett, a másik mögéje. A fiatal tisztviselő, ha lehet, még nagyobb zavarban adta vissza őket. Idősebb kollégája elnéző mosollyal fordította el a fejét.
– Szíves elnézést, uram.
– Nem történt semmi – vette át a két csomagot s rendezgette a többit Sperhakni, majd szótlanul nyújtotta kezét a kulcsért.
A fiatalember tétovázott egy röpke, hajmeresztő pillanatig, de végül is győzött a kitervelt hatás: egy fáradt, ingerült bevásárló, megrakodva, mint az öszvér, a tiszteletet ébresztő, jól ismert Miason Blanche-csomagok; a vendég türelme szemlátomást fogytán, nem tanácsos tovább ingerelni...
A recepciós előzékenyen átnyújtotta a 973-as kulcsot.
Sperhakni ráérősen indult a felvonók felé, miközben a pultnál folytatódott a rutinmunka. Egy röpke hátrapillantással fölmérte, hogy a tisztviselők ügyet sem vetnek rá. Pompás! Csökkent az utólagos gondolatok, véleménycserék veszélyes lehetősége. Mindazonáltal a kulcsot minél hamarébb vissza kell juttatni. Ha fölfedezik, hogy nincs meg, gyanakodni, kérdezősködni kezdenek, s ez igen veszedelmes lenne, hiszen amúgy is résen vannak már.
– A nyolcadikra – utasította a felvonókezelőt csupa elővigyázatból, ha bárki megjegyezte volna, hogy nyolcadik emeleti kulcsot kért. A felvonóból kilépve megállt, s csomagjait igazgatta, míg be nem csukódott az ajtó. Akkor aztán a személyzeti lépcsőhöz szaladt. Egy emelet mindössze lefelé. A lépcsőfordulóban megtorpant, s bedobta egy szemétládába a kiszolgált virágot. Néhány másodperccel később már a tulajdon szobájában volt, a 830-asban.
A csomagokat gyorsan belökte egy szekrénybe. Holnap elviszi őket az áruházba, és visszakéri a pénzét. A költség ugyan elenyésző a várható nyereséghez képest, de magával vinni fáradságos, itt hagyni veszedelmes lenne.
Sebes mozdulattal cipzárazott ki egy bőröndöt s húzott elő egy bőrrel borított kis dobozt. Fehér kartonlapok voltak benne, tűhegyes ceruzák, egy kaliberkörző meg egy csavarmikrométer. Sperhakni elővett egy kartont, rátette az elnöki lakosztály kulcsát, és nagy műgonddal körülrajzolta. Aztán a kaliberkörzőt meg a mikrométert vette kézbe, s megmérte a kulcs vastagságát, a hosszanti hornyok és keresztvágások helyzetét és mélységét, s mindet följegyezte a kartonra. A kulcs gyári számát is fölírta: segítségére lehet a megfelelő nyerskulcs kiválasztásában. Végül fény felé tartotta a kulcsot, és gondos szabadkézi rajzot készített szembenézetből.
Megvoltak tehát a paraméterek, melyek alapján egy ügyes lakatos pontos másolatot készíthet. Az eljárás Sperhakni gyakran lelte örömét a gondolatban – merőben más, mint a detektívregény-írók kedvelte viaszlenyomat-készítés, de sokkal hasznosabb.
Eltette műszeres dobozkáját, a kartont zsebre vágta. Néhány perccel később már ismét a hallban volt.
Mint korábban, most is kivárta, míg minden recepciós el van foglalva. Akkor szórakozottan odaténfergett, és észrevétlenül a pultra tette a kulcsot.
Ismét figyelőállásba helyezkedett: az egyik tisztviselő csakhamar meglátta a kulcsot, fölvette, megnézte a számát, és fapofával a helyére tette.
Sperhaknit átjárta a jól végzett profi munka öröme. Találékonysággal, furfanggal kijátszotta a hotel éberségét, megvalósította első számú célkitűzését.

13.

Peter McDermott egy sötétkék Schiaparelli-nyakkendőt vett elő ruhásszekrényéből – volt miből választania –, s eltűnődve kötötte a nyakába. Apró, belvárosi lakásában volt, nem messze a St. Gregorytól, melyből egy órája távozott. Húsz perc múlva Marsha Preyscott várja vacsorára. Vajon kik lesznek a többiek, tűnődött. Föltehetőleg nemcsak Marsha barátai – akik, bízzunk benne, nem a Dixon-Dumaire-kvartett fajtájából valók –, hanem egy-két idősebb ember is, akik közé okkal számíthatja magát is immár.
Most, hogy elközelgett az idő, bánta már, hogy elígérkezett: szívesebben találkozott volna Christine-nel. Érzett is némi kísértést, hogy indulás előtt felhívja a lányt, de belátta, tapintatosabb, ha megvárja a másnapot.
Békétlen volt valami módon, akárha fönnakadt volna az idő múlt és jövő között. Annyi minden, őt érintő kérdés lógott a levegőben: a döntés elnapolandó, míg ki nem alakulnak a dolgok. Itt volna rögtön maga a St. Gregory. Átveszi-e a hatalmat Curtis O'Keefe? Ha igen, a többi ügyek-bajok eltörpülnek mellette – eltörpül még a fogászkongresszus is, melynek tisztségviselői jelen pillanatban is arról tanácskoznak, kivonuljanak-e testületileg a szállóból. Egy órája még javában tartott a vezetőségi ülés, melyet Ingram doktor, a csupa tűz elnök trombitált össze, s el is tart még jó ideig a szobaszolgálat főpincére szerint, akinek legényei szaporán hordják föl a tanácskozóknak a jeget és az italt. Bár Peter csak arra korlátozta színfalak mögötti puhatolózását, hogy megtudja, nincs-e oszlóban már a gyűlés, a főpincér kéretlenül elmondta, hevesen vitáznak odafönt. Távozóban meghagyta az ügyeletes ügyvezető-helyettesnek, azonnal telefonáljon, ha a fogászok megállapodtak valamiben. De ez idáig semmi. Kíváncsi volt, diadalmaskodik-e dr. Ingram eltökélt álláspontja Warren Trent cinikus jóslatával szemben.
Ugyanezen bizonytalanság okából halasztotta másnapra Peter a Herbie Chandler ügyében való intézkedést. A korrupt londinerfőnököt, tudta, visszakézből el kell bocsátani, meg kell szabadítani a szállodát ettől a tisztátalan szellemtől. Persze papír szerint nem a call-girlök futtatása miatt kell felmondani neki – ha nem ő, futtatja majd más –, hanem amiért kapzsisága felülkerekedett a józan eszén.
Chandler eltávolításával önmagától szűnne meg egy sor visszaélés, bár kérdéses, hogy Warren Trent áldását adja-e egy ilyen sommás akcióra. Peter, a bizonyítékokat nézve, meg azt, mennyire szívén viseli Warren Trent a hotel jó hírét, gyanította, áldását adná.
Történjék akárhogy is, fűzte tovább gondolatait, biztosítani kell, hogy a Dixon-Dumaire-társaság vallomását csak a szálló belügyeiben használják fel. Peter ebben tartani akarta a szavát. Délután, mikor azzal fenyegetőzött, hogy jelenti Mark Preyscottnak a lányán esett sérelmet, csak blöffölt. Visszacsengett a fülébe Marsha esdeklése: Az apám Rómában van. El ne mondják neki könyörgök!
Eszébe jutván Marsha, sietőre fogta. Néhány perccel később már az utcán volt, és leintett egy cirkáló taxit.

– Ez az a ház? – kérdezte Peter.
– Hát. – A taxis vizsga tekintetet vetett utasára. – Már ugye, ha jó címet kapott.
– Jót bizony – pásztázta Peter a hatalmas, fehér homlokzatú udvarházat. Maga a homlokzat is lélegzetállító volt, A tiszafa sövény s egy sor tornyos magnólia mögött kecses teraszon álló bordázott oszlopok tartottak magasba egy rácsos erkélyt, az erkély fölött klasszikus arányú timpanon koronázta meg az oszlopsort. Kétfelől két szárnyépület ismételte kisebb léptékben a gondolatot. Igen jó karban volt az egész, a fafelületek jól konzerválva, a festés friss. A ház körül virágzó olajfák illatával volt teljes a kora este.
Peter kifizette a taxit, s áthaladt a nesztelenül nyíló kovácsoltvas kapun. Ódon vörös téglákból rakott ösvény vezetett ívben a fák, pázsitok között. Alig alkonyodon a ház előtt, mégis két fényszóró világította meg az ösvényt. Éppen a lépcső tövébe ért Peter, mikor kattant a zár és kitárult a ház kétszárnyú ajtaja. A széles ajtónyílásban Marsha. Megvárta, míg Peter fölér a lépcsőn, és akkor elébe ment.
Fehérbe volt öltözve, a szűk zsákruha döbbenetesen hangsúlyozta haja hollófeketeségét. Petert újfent szíven ütötte a lány izgalmas, gyerek-asszonyi lénye.
– Isten hozta – köszöntötte vidáman a lány.
– Jó estét. – Peter egy mozdulattal körbemutatott. Tudja, el vagyok egy kissé kápráztatva.
– Mindenki így van vele – fűzte karját a Peterébe Marsha. – Hadd vezessem körbe a hivatalos Preyscott-túrán, amíg ránk nem sötétedik.
Visszasétáltak a lépcsőn, s a rugalmas-lágy pázsiton mentek tovább. Marsha nem tágított mellőle; Peter a zakó ujján át is érezte a lány szoros, meleg húsát. Marsha ujjhegye gyöngéden a csuklóját érintette. Az olajfavirág illatához egy másik, nem kevésbé gyengéd illat társult.
– Várjunk csak – fordult sarkon hirtelen Marsha. Innen a legszebb. Fényképezni is innen szokás.
Valóban, a pázsit végéből még lenyűgözőbb volt a látvány.
– Egy életművész francia nemes építtette a házat a múlt század negyvenes éveiben. Szerette a klasszikus megújhodás építészetét, a boldog, kacagó rabszolgákat, s szerette, ha kéznél van a kedvese. Ővégette építtette a mellékszárnyat. A másik szárnyat az apám toldotta hozzá. Kedveli az egyensúlyt – a számláin, a házán egyaránt.
– Ilyen az új idegenvezető-stílus? Bölcselettel tűzdelt tények?
– Én aztán csordultig vagyok mind a kettővel. Tényekre kíváncsi? Nézze meg a tetőt. – Fölfelé vándorolt mindkettejük tekintete. – Láthatja, hogy túlnyúlik a felső erkélyen. A nevezetes louisianai görög stíl, így építették a régi nagy házak java részét. Van is értelme ezen az éghajlaton, árnyas, levegős. Sokszor volt, hogy legtöbbet az erkélyen tartózkodtunk. Afféle családi központ lett, a beszélgetések, az együttlét szentélye.
– Ha a szolgák és a család megosztják az élet kellemes perceit, helyesen és bölcsen járnak el – idézte Peter.
– Hát ezt meg ki mondta?
– Arisztotelész.
Marsha bólintott: – Csípte volna ezt az erkélyt. – Elhallgatott, merengett. – Apám sokat költött tatarozásra. A ház jobb is lett, de mi nem élünk jobban benne.
– Bizonyára szereti ezt a helyet.
– Gyűlölöm – jelentette ki Marsha. – Gyűlölöm, mióta az eszemet tudom.
Peter kíváncsian nézett rá.
– Persze én is szeretném, ha vendégként látnám, ha én is leszurkolnám a többiekkel együtt az ötven centemet, hogy körülvezessenek, ahogy a tavaszünnepen szoktuk megnyitni a házat a nyilvánosságnak. Rajonganék érte, szeretem az öreg dolgokat. No de örökké itt élni, különösen mikor egyedül van az ember, sötétedés után...
– Sötétedik – emlékeztette Peter a lányt.
– Tudom. De most más, itt van maga.
Visszafelé indultak a füvön. Peternek most tűnt csak fel a nagy csönd.
– Nem hiányolja már a többi vendég?
Marsha cinkos pillantással sandított fel rá. – A többi vendég? Hogyhogy?
– De hisz azt mondta...
– Azt mondtam, vacsorát adok, meg is lesz. Magának adok vacsorát. Ha a gardedámot hiányolná, itt van Anna. – Odabent, a magas mennyezet alatt félhomály és hűvösség fogadta őket. A háttérből fekete selyemruhás, apró öregasszony mosolygott rájuk. – Szóltam magáról Annának – mondta Marsha. – Ő nem bánja. És mivel apám tökéletesen megbízik Annában, a világon semmi baj. És itt van Ben is.
Ben, a néger szolga nesztelenül követte őket egy könyvvel szegélyezett kis dolgozószobába. A faliszekrényből üveget, poharakat vett elő. Marsha tagadólag rázta meg a fejét, Peter elfogadott egy pohár sherryt, s ráérősen belekóstolt. Marsha intett, üljön melléje a szófára.
– Sokat van egyedül? – kérdezte a férfi.
– Két útja között azért hazajövöget az apám. Csak hát az útjai egyre hosszabbak, az itt-tartózkodásai egyre rövidebbek. Tudja, szívesebben laknék valami csúf, modern bungalóban. Ha élet lenne benne.
– Hát, nem tudom, tényleg szívesebben lakna-e ott.
– Higgye el, ha mondom. Valakivel, aki valóban fontos nekem – erősködött a lány. – De még egy szálloda is megtenné. Mondja csak, a hotelmenedzsereknek nincsen saját lakásuk – a szállodájuk tetején, például?
Peter meglepetten kapta fel a fejét; látta, a lány mosolyog.
Egy perccel később a szolga halkan jelentette, tálalva a vacsora.
A szomszéd szobában egy kis, kerek asztalnál volt terítve, két személynek. Gyertyaláng csillogott a terítéken, a faburkolatú falakon. A fekete márványkandalló fölött szigorú tekintetű pátriárka portréja; Peternek az volt az érzése, őt tanulmányozza roppant kritikusan.
– Ne zavartassa magát a dédapámtól – mondta Marsha, mikor leültek. – Nem magára, rám néz olyan szigorúan. Tudja, megírta a naplójában, hogy dinasztiát kíván alapítani, és magam volnék az utolsó, hiú reménysége.
Végigcsevegték a vacsorát, egyre oldottabban; a fekete szolga diszkréten sürgött körülöttük. Elsőrangú vacsora volt – szenzációsan fűszerezett jambalaya a fő fogás, s ezt követte a gyengéd ízekben tobzódó créme brulée. Rossz előérzettel jött el Peter, és íme, őszintén élvezte az estét. Marsha a percek múltával egyre élénkebb, egyre elbűvölőbb lett, s Peter egyre oldottabban élvezte a társaságát. Ami korántsem meglepő, gondolta, végtére nem is olyan nagy a korkülönbség köztük. A gyertyalobogásban, az árnyakat dajkáló ódon szobában nem győzött álmélkodni a lány csodás szépségén.
Vajon a hajdani francia nemes, a ház építője ugyanilyen meghitten vacsorálgatott a kedvesével? Efféle gondolatokba bűvölte a környezet és a perc varázsa Petert.
Vacsora végeztével így szólt Marsha: – A kávét pedig a verandán isszuk meg.
Peter tartotta a szék támláját, míg Marsha fölállt, s habozás nélkül, mint az előbb, belekarolt a férfiba. Peter kellemes érzések közepett hagyta vezetni magát a hallba szájadzó íves-széles lépcsőhöz. Odafenn széles folyosó – freskódíszes fala derengett a félhomályban – nyílt rá az erkélyre, melyet az immár sötétbe borult kertből pillantott meg először Peter.
Ezüstkanna, porcelán kávéscsészék álltak egy vesszőből font asztalon, fejük fölött rebbenő lángú gázlámpa égett. Marsha és Peter egy kerti hintaszékhez vitték kávéjukat, a hinta lustán meglendült, mikor ráültek. Kellemesen hűs volt az esti levegő. Leheletnyi szellő támadt. A kertből fölhangzott a rovarok zöngése; kétutcányiról, a St. Charles Avenue-ról beszűrődött a forgalom tompa moraja. Peternek feltűnt, mennyire elcsöndesedett a mellette ülő lány.
– Ejnye, milyen szótlan lett – korholta szelíden.
– Hát igen. Mondanék valamit, csak nem tudom, hogy.
– Legjobb tán, ha nem cifrázza.
– Nos, jó – mondta elakadó lélegzettel a lány. – Elhatároztam, feleségül megyek magához.
Peter nem mozdult; mintha hosszú percekig tartott volna, noha igazából néhány másodpercnél nem lehetett hosszabb a tökéletes csönd, még a hintaszék is megállt. Végül egy gondosan kiszámított mozdulattal letette a csészéjét.
Marsha elköhintette magát, aztán ideges kis nevetésbe csapott át a köhögés: – Ha el akar szaladni, arra a lépcső.
– Nem – mondta a férfi. – Ha elszaladnék, soha meg nem tudnám, miért mondta ezt.
– Lássa, magam sem igen tudom – nézett, félig elfordulva, ki az éjszakába Marsha. Reszket, vette észre Peter. – Valahogy kikívánkozott belőlem. Nem is bánom.
Peter tudta, feleljen bármit is, gyöngéden, körültekintően kell mondania ennek az érzékeny kis teremtésnek. Elszorult a torka idegességében, nem volt kellemes érzés. Érthetetlenül az jutott eszébe, amit Christine mondott reggel: a kis Miss Preyscott annyira hasonlít gyerekre, mint tigris a macskára. A megjegyzés persze igazságtalan, sőt kegyetlen volt. Annyi azonban igaz, hogy Marsha nem gyerek, nem is szabad gyerekként bánni vele.
– Marsha, hiszen alig ismerjük egymást.
– Hisz az ösztönökben?
– Hiszek, bizonyos mértékig.
– Nohát, én ösztönösen ráéreztem magára. A legelső pillanatban. – Kezdetben tétova volt a hangja; határozottabban fejezte be: – Nem szoktam csalatkozni az ösztöneimben.
– Hogy is volt akkor hát Stanley Dixonnal, Lyle Dumaire-rel? – emlékeztette a férfi gyöngéden.
– A megérzésem figyelmeztetett. Nem hallgattam rá, ennyi az egész. Most viszont rá hallgatok.
– Megérzéseink tévesek is lehetnek.
– Bármikor tévedhet az ember, akkor is, ha sokat vár – fordult szembe Peterrel a lány. Peter a szemét kereső tekintetbe nézve ez idáig észre nem vett jellemszilárdságot olvasott ki belőle. – Apám és anyám tizenöt évi ismeretség után házasodtak össze. Anyámtól tudom, aki csak ismerte őket, mind azt mondta, ez lesz csak a tökéletes házasság. No és mi lett belőle, a legrosszabb. Én csak tudom.
A férfi nem tudta, mit mondjon.
– Tanultam belőle, elhiheti. Másból is. Látta Annát, igaz?
– Láttam.
– Tizenhét éves korában hozzáerőltették egy férfihoz, akivel mindössze egyszer találkozott. Afféle családi házasságszerződés, akkoriban még dívott ez.
– Figyelek – nézte Peter a lány arcát.
– Anna átsírta az esküvő előtti éjszakát. Aztán férjhez ment annak rendje és módja szerint. Ötvenhat évig éltek együtt. Tavaly halt meg a férje, itt éltek velünk. Életembe se láttam kedvesebb, aranyosabb embert. Ha létezett valaha tökéletes házasság, az övék az volt.
Peter nem szívesen kezdett volna vitát, mégis ellen kellett mondania: – Anna nem hallgatott a megérzésére. Ha rá hallgat, nem ment volna férjhez.
– Tudom. Csak azt mondom, nincs biztos recept, és a megérzés se rosszabb iránymutató, mint a többi. – Kis szünet után így folytatta: – Tudom, meg tudnám szerettetni magam idővel.
A férfit váratlanul és abszurd módon felizgatta a gondolat. Lehetetlen gondolat, persze: süldőlányos képzelgés romantikus terméke. Éppen ő ne tudná, Peter McDermott, aki maga is megszenvedte annak idején a maga romantikus gondolatait? És mégis... Vajon minden helyzet csak az elmúlt események utóhatása? Igazán olyan képtelen lenne Marsha ajánlata? Irracionális meggyőződés kerítette hatalmába: igaz lehet, amit a lány mondott.
Nos és mit szólna mindehhez Mark Preyscott, tűnődött.
– Ha az apámra gondol...
– Honnan tudja? – nézett rá döbbenten Peter.
– Csak onnan, hogy én már ismerni kezdem magát.
Peter mély lélegzetet vett, akárha ritka levegőből. – Nos, mit szólna az édesapja?
– Felizgatná magát, gondolom, hanyatt-homlok hazarepülne. De azt se bánnám. – Marsha elmosolyodott. Apám hallgat a józan érvekre, tudom, hogy meg tudnám győzni. Annál is inkább, mert biztosan megkedvelné magát. Tudom, miféle embereket csodál, maga közülük való.
– Hát, hát – mondta Peter, maga sem tudván, tréfára vegye-e vagy komolyra –, ez aztán a megkönnyebbülés.
– Még valamit. Nekem nem fontos, de őneki az lehet. Lássa, én tudom, és apa is meg fogja érezni, hogy maga előbb-utóbb megcsinálja a szerencséjét a hotelszakmában, talán saját szállodája is lesz. Nem mintha engem fikarcnyit is érdekelne. Magát akarom – fejezte be elakadó lélegzettel.
– Marsha – mondta gyöngéden Peter –, nem is tudom ... egyszerűen nem tudom, mit mondjak.
A beállott csöndben megérezte, a lányt elhagyja önbizalma. Mintha korábban puszta akaraterővel gerjesztette volna föl magabiztosságát, s most, ereje fogytán oda a bátorsága is. Halkan, bizonytalanul szólalt meg: Most arra gondol, micsoda kis szamár vagyok. Mondja ki, essünk túl rajta.
– Van is eszemben, hogy ilyet gondoljak – nyugtatta meg Peter. – Ha mindenki, magamat is beleértve, ilyen egyenes volna...
– Hát nem haragszik?
– Hogy haragudnék? Meg vagyok hatva, el vagyok bűvölve.
– Akkor egy szót se többet! – ugrott talpra s tárta ki a karját Marsha. Peter megfogta a kezét, összekulcsolt ujjakkal álltak egymással szemben. Lám, mennyire úrrá tud lenni bizonytalankodásán, gondolta Peter, még ha csak részben oszlattam is el a kétségeit. – Most pedig menjen és gondolkodjék – sürgette a lány. – Sokat, és főként rólam!
– Nehéz is lenne nem azt tenni – mondta ki őszintén Peter.
A lány, feléje hajolva, csókra kínálta az arcát. Peter csakugyan az arcát akarta megcsókolni könnyedén, de Marsha a száját nyomta oda, s mikor összeért az ajkuk, hevesen átölelte a férfit. Peter lelke mélyén megkondult egy vészharang. A lánytest szorosan hozzásimult, áramütésként hatott az érintése. Parfümillat hulláma borította el. Lehetetlen volt másnak, mint asszonynak látni most Marshát. Peter érzékei tüzet fogtak, elnyomták a vészharang kongását. Nem jutott csak ez az eszébe: A kis Miss Preyscott... egy férfinak kellemes lehet mikor fölfalják.
Eltökélten kibontakozott az ölelésből. Megfogta gyöngéden a lány kezét: – Mennem kell.
Marsha kikísérte a teraszra. Peter a haját simogatta. – Peter, kedves – susogta a lány.
Úgy botorkált le Peter a lépcsőn, hogy jószerint észre se vette.

14.

Este fél tizenegykor Ogilvie, a fődetektív egy föld alatti folyosón cammogott át a szállóból a szomszédos hotelgarázsba.
Azért választotta az alagutat a kényelmesebb földszinti folyosó helyett, amiért az időpontot: kerülni akart minden feltűnést. Tíz harminckor akinek éjszakai programja van, elvitte már a kocsiját, de haza ilyenkor még csak kevesen térnek. Ilyen idő tájban, legalábbis, autón, új vendég se igen érkezik.
Eredeti tervét, hogy ti. éjjeli egykor – kevesebb mint három óra múlva – indul neki Croydonék Jaguarjával, nem változtatta meg. De volt még mit tennie indulás előtt, s ezt akarta minél észrevétlenebbül végrehajtani.
Papírszatyorban hozta magával a munka kellékeit. Amit még indulás előtt kellett elvégeznie Ogilvie-nek, az nem szerepelt a hercegnő egyébként körültekintő terveiben. Ogilvie kezdettől fogva gondolt erre is, de úgy döntött, majd maga jár a végére.
A hétfő éjjeli kettős gázoláskor széttörött a Jaguar egyik fényszórója. Nemcsak hogy a fényszórókeret veszett el – az most a rendőrség birtokában van –, hanem meglazult a felerősítés is. A törött fényszórót ki kell cserélni a tervezett éjszakai utazáshoz, s megoldandó, ideiglenes módszerrel legalábbis a felerősítés. Szerelőműhelybe vinni kész őrültség, a szálloda saját szerelője sem jöhet szóba.
Ogilvie az előző nap – persze olyankor, amikor csöndes a garázs – megszemlélte az oszlop mögött rejtőző kocsit. Úgy látta, ha be tudja szerezni a megfelelő fényszórót, amúgy átabotában maga is beszerelheti.
Miután meggondolta, mekkora kockázat lenne a város egyetlen Jaguar-kereskedőjéhez menni, elvetette az ötletet. Még ha nem tudja is egyelőre a rendőrség, milyen márkájú kocsit keres – Ogilvie bízott benne, hogy nem tudják még –, egy-két nap múlva, mire azonosítják a fényszóróüveg cserepeit, bizonyosan tudni fogják. Ha tehát fogja magát és vesz egy Jaguar-fényszórót, a kereskedő emlékezni fog, mikor eljutnak hozzá a kérdezősködők, és visszanyomozzák a vételt. Vett tehát egy szabványos biluxégős, aszimmetrikus fényű amerikai fényszóróbetétet az önkiszolgáló alkatrészüzletben. Szemre úgy látszott, ez is megteszi, s most itt volt az idő, hogy kipróbálja.
A fényszóróvétel csak egy volt az aznapi bokros teendői közül, melyek teljesítése elégedett, egyszersmind aggodalmas-feszült hangulatba hozta a detektívet. Fáradt volt fizikailag is; nem a legjobb állapot a reá váró hosszú autóút kezdetén. A huszonötezer dollárral vigasztalta magát, melyből tízet délután meg is kapott annak a rendje és módja szerint a hercegnőtől. Hűvös, feszült jelenet volt, a croydoni hercegnő ridegen harapta össze az ajkát, Ogilvie pléhpofával, de annál mohóbban gyömte aktatáskájába a bankókötegeket. Maga a herceg részegen támolygott mellettük, fátyolos tekintetén látszott, alig is tudja, mi történik.
A pénz gondolata kellemesen melengette a kövér ember bensőjét. Biztonságba helyezte az összeget, mindössze kétszáz dollárt vett magához, ha történne valami a hosszú úton.
Hogy mégis feszengett, annak két oka volt: tudta, mi lesz a következménye, ha nem tudja átcsempészni a Jaguart New Orleanson, Louisianán, Mississippin, Tennessee-n, Kentuckyn. Másrészt aggasztotta, hogy Peter McDermott megkérte, legyen mindig kéznél az elkövetkezendő napokban.
Soha rosszabbkor nem jöhetett volna a tegnap éjjeli tolvajlás meg annak a valószínűsége, hogy egy hivatásos tolvaj ténykedik a St. Gregoryban, Ogilvie bevonta az ügybe a városi rendőrséget, melynek nyomozói már ki is kérdezték a kárvallottat. Alaposan kioktatta minden eshetőségre készen a hotelszemélyzetet is, elsősorban a maga embereit, és persze leginkább a helyettesét. Mindazonáltal bölcsen tudta, hogy személyesen kellene irányítania a hadműveleteket. Ha – legkésőbb holnap McDermott értesül a távozásáról, elsőrangú botrány lesz. Hosszú távon ugyan ennek sem lesz súlyosabb következményé, mert McDermott meg a hozzá hasonlók elveszíthetik állásukat, míg ő, Ogilvie, olyan okból, amit csak ő és Warren Trent tud, bizonyosan megmarad. A figyelem azonban mindenképpen ráterelődik, és a házi detektív éppen ezt akarta volna kerülni az elkövetkezendő napokban.
Egy szempontból azonban hasznosnak bizonyult a tolvajlás meg az utóhatása: ürügyül szolgált Ogilvie-nek, hogy újabb látogatást tegyen a rendőrségen, s amúgy mellesleg megérdeklődje, hogy áll a nyomozás a gázolás ügyében. Megtudta, a rendőrség most is teljes készültséggel nyomoz. A délutáni States-Item-ben felkérték a lakosságot, jelentse, ha sérült fényszórójú vagy lökhárítójú autót lát. Ogilvie örült az információnak, bár tudta, így még nehezebb lesz kicsempészni a városból a Jaguart. Bele is izzadt egy kissé a gondolatba.
Kiért az alagútból a föld alatti garázsba.
Csönd volt a ritkásan megvilágított garázsban. Ogilvie tétovázott, vajon rögtön a néhány szinttel följebb parkírozó Jaguarhoz menjen-e, vagy az irodába, az éjszakás garázsmesterhez. Úgy döntött, illő, ha az irodába megy először.
Nehézkesen, szuszogva mászott meg kétemeletnyi vaslépcsőt. A garázsmester, idősebb, fontoskodó férfiú, bizonyos Kulgmer, egyedül volt fényesen kivilágított kalickájában a kijárati rámpa mellett. Hogy meglátta a fődetektívet, letette az esti újságot.
– Csak tudatni akarom – közölte Ogilvie –, hogy nemsoká kiviszem a croydoni herceg kocsiját a 371-es kocsiállásból. Szívességből, a herceg kért meg rá.
Kulgmer a homlokát ráncolta. – Nem hiszem, hogy megengedhetném, Mr. O. Hacsak nincs meghatalmazása.
Ogilvie elővette a hercegnőtől kért meghatalmazást. – Ennél jobb, gondolom, magának se kell.
A garázsmester gondosan áttanulmányozta az iratot, még meg is fordította. – Megteszi, gondolom – mondta.
A detektívfőnök nyújtotta párnás kezét a papírért. Kulgmer megrázta a fejét. – Ez nálam marad. Ha bárki kérdi.
A kövér ember megvonta a vállát. Jobb szerette volna a saját zsebében tudni, de ha makacskodik, gyanút kelthet, így meg feledésbe merül az eset. Rámutatott papírszatyrára: – Berakom ezt a kocsiba. Magát a kocsit egy-két óra múlva viszem csak.
– Ahogy tetszik, Mr. O. – bólintott a garázsmester, és visszabújt újságja mögé.
Néhány perccel később, közeledőben a 371-es kocsiálláshoz, Ogilvie feltűnés nélkül körülnézett. Csöndes és elhagyatott volt az alacsony mennyezetű beton parkolószint, kocsival talán ha félig tele. Az éjszakás garázssofőrök nyilván mind a földszinti öltözőben, alvással, kártyával ütve agyon a holtidőt. Mindazonáltal szaporán kell dolgozni, gondolta Ogilvie.
A garázs távolabbi sarkában, a Jaguar meg az előtte álló oszlop takarásában kiürítette a papírszatyor tartalmát, a fényszóróbetétet, csavarhúzót, fogót, szigetelt vezetéket, fekete szigetelőszalagot.
Látszatra oly esetlen ujjai boszorkányos ügyességgel dolgoztak. Miután kesztyűt húzott, hogy meg ne vágja a kezét, eltávolította a törött lámpa maradványait. Egy perc alatt rájött, hogy az új betét beleillik a régi helyébe, de a kábelcsatlakozás nem jó. Számított erre is: a fogó, a kábel meg a szigetelőszalag segítségével elfogadható érintkezést hevenyészett. Dróttal rögzítette helyére a fényszóróbetétet, a hiányzó keret hézagába a zsebéből elővett hullámpapírt gyömködte, majd az egészet átragasztotta a fekete szigetelőszalaggal. Valódi gányolás volt, napvilágnál szemet szúrt volna, de éjszaka, gondolta, megjárja. Alig negyedóra alatt készen is lett. Kinyitotta a volán felőli ajtót, bekapcsolta a világítást. Működött mind a két fényszóró.
Elégedett kis röffentés szakadt ki belőle. Abban a pillanatban szaggatott kürtszó hallatszott odalentről, majd egy gyorsuló kocsi motorzaja. Ogilvie megdermedt. Közeledett a motorzúgás, hangját megsokszorozták a betonfalak meg az alacsony mennyezet. És akkor felvillantak a fényszórók, s végigsöpörve a rámpán továbblendültek, egy szinttel följebb. Sivalkodó gumiabroncsok; majd elhallgatott a motor, csapódott a kocsi ajtaja. Ogilvie megnyugodott. A garázssofőr, tudta, lifttel megy vissza.
A távolodó lépteket hallgatva visszarámolta a szerszámokat meg a maradék anyagot s a törött fényszóró néhány nagyobb cserepét. A szatyrot félretette azzal, hogy majd magával viszi.
Még fölfelé jöttében figyelt meg egy takarítókamrát egy emelettel lejjebb. A lejtős rámpán ment le a kamrához.
Valóban takarítóeszközök voltak odabent, mint várta. Fogott egy seprűt, egy szemétlapátot meg egy vödröt. A vödörbe meleg vizet eresztett, s belerakott egy felmosórongyot. Kivárta, amíg elhalad két kocsi, aztán fölszaladt a Jaguarhoz.
Gondosan körülsöpörte a kocsit. Még csak az kéne, hogy a rendőrök üvegszilánkot találjanak a kocsi helyén, s összehasonlítsák a baleset helyszínén talált cserepekkel.
Nem sok ideje maradt. Egyre több kocsi érkezett haza. Söprés közben kétszer is meg kellett állnia, hogy észre ne vegyék; még a lélegzetét is visszafogta, mikor egy kocsi a Jaguartól néhány yardnyira lévő állásbán parkolt le. A sofőr szerencsére körül se nézett. Mindenesetre intő jel volt: sietni kell. Ha meglátja egy sofőr és odajön, nyilván kérdezősködni is fog, s odalent megemlítheti, mit látott. És nem valami meggyőző a magyarázat, amit Ogilvie a garázsmesternek adott. Arról nem is beszélve, hogy csak úgy juthat észrevétlenül északra, ha minél kevesebb nyomot hagy.
Egy teendő volt már csak hátra. A meleg vízbe mártott felmosóronggyal gondosan megtörölgette a Jaguar görbült lökhárítóját és környékét. Mikor kicsavarta a rongyot, barnás lett a tiszta víz. Ogilvie gonddal ellenőrizte munkáját, majd elégedetten röffentett. Történjék most már bármi is, a kocsin nincsenek odaszáradt vérnyomok.
Tíz perccel később már a főépületben verejtékezte ki izgalmait. Egyenest az irodájába ment, ott akart hunyni egy órácskát, mielőtt nekivág a hosszú chicagói utazásnak. Megnézte az óráját: tizenegy óra tizenöt perc.

15.

– Talán hasznosabban működhetnék közre – jegyezte meg élesen Royall Edwards –, ha tájékoztatnának az urak, miről is van szó.
A St. Gregory főkönyvelője a hosszú irodai asztalnál vele szemközt ülő két férfihoz intézte szavait. Irattartók, dossziék, főkönyvek tornyosultak közöttük, s az iroda, melyben ilyenkor sötétség szokott honolni, fényárban fürdött. Maga Edwards gyújtott lámpát egy órája, mikor Warren Trent tizennegyedik emeleti lakosztályából egyenest ide kalauzolta a vendégeket.
A szállótulajdonos utasításai egyértelműek voltak. Ezek az urak át fogják vizsgálni a könyveinket. Valószínűleg reggelig dolgoznak. Megkérem, Edwards, maradjon velük. Adjon oda mindent, amit kérnek. Ne tagadjon meg semmilyen információt.
Royall Edwards munkaadója utasításait hallgatva megjegyezte magában, hogy rég látta ilyen vidámnak az öreget. De meg ettől sem békélt a főkönyvelő, akit már hazulról, a bélyeggyűjteménye mellől citáltak vissza a szállóba; az pedig különösen bántotta, hogy Warren Trent nem avatta bizalmába, s nem tudta, mire megy ki a játék. A szálló egyik legkövetkezetesebb "nyolcórás" dolgozója lévén, nem lelkesedett az éjszakahosszú túlmunka kilátásaiért sem.
Azt persze tudta, hogy pénteken lejár a jelzálogkölcsön, s arról is volt fogalma, mit jelent Curtis O'Keefe ittléte. Összefüggésben lehet mind a két ténnyel ez a mostani látogatás is, de hogy mi módon, nem tudhatta. Annyit kiokoskodott a vendégek poggyászcédulájából, hogy Washington D.C.-ből repültek ide. Ösztöne megsúgta azonban, hogy a két könyvvizsgáló – mert azok voltak, nyilván – nem a kormánytól jött. Majd csak megtudja a választ, gondolta, de erősen bántotta, hogy afféle jelentéktelen kishivatalnokként kezelik.
Választ nem kapván, megismételte, hogy többet segíthetne, ha tudná, miről van szó.
Az idősebbik vendég, súlyos testű, kiismerhetetlen arcú, középkorú férfi, fölemelte és kiürítette kávéscsészéjét. – Én már csak amondó vagyok, Mr. Edwards, hogy nincs is jobb egy jó erős feketénél. A legtöbb szállóban, sajna, nem tudnak tisztességes feketét főzni. Itt bezzeg igen. Azzal a szállóval, amelyik ilyen pompás kávét főz, nemigen lehet baj. No nem igaz, Frank?
– Aszondom, ha végezni akarunk reggelre, ne sokat fecsegjünk – felelt savanykásan a másik, föl se nézve egy nyersmérleg-kimutatásból, amelyet ugyancsak elmélyülten tanulmányozott.
Idősebb kollégája békítő kézmozdulatot tett: – Lássa, így van ez, Mr. Edwards. Igaza lehet Franknek. Sokszor van igaza. Vagyis, bármennyire szeretném is elmagyarázni töviről hegyire, jobb tesszük, ha nem vesztegetjük az időt.
– Nos, jó – nyelte le kényszeredett képpel Royall Edwards a rendreutasítást.
– Köszönöm, Mr. Edwards. Most pedig szeretnék megismerkedni a leltárrendszerükkel, a beszerzési számlákkal, a kartotékregiszterrel, látni szeretném a legutóbbi ellátmánycsekket és a többi. Hanem ez a kávé, ez igen. Kaphatnánk még egy csöppet?
– Leszólok érte – mondta a főkönyvelő, keserves képpel észlelve, hogy rögtön éjfél. Nyilván jó néhány órát fognak még itt tölteni.

CSÜTÖRTÖK

1.

Ha munkaképes akar lenni holnap, gondolta Peter McDermott, ideje hazamenni és mihamar elaludni.
Éjszaka fél egy volt. Vagy két órája, talán még több ideje sétált. Felfrissültnek, ugyanakkor kellemesen fáradtnak érezte magát.
Régi szokása volt, hogy sétával fejezze be a napot, különösen ha volt min gondolkoznia, vagy ha nehezen oldódó probléma foglalkoztatta.
Magára hagyván Marshát, egyenest belvárosi lakására ment. De valahogy nem nyughatott a zsúfolt kis lakásban, nem akarózott elálmosodnia, fogta hát magát, és folyóparti sétára indult. Elcsavargott a Poydras és a Julia Street menti rakpartokon, s a kikötött hajókat nézte; volt, amelyik hallgatott s egy-két lámpa égett csak rajta, másokon indulásra készülőben nyüzsgött az élet. Aztán felszállt a Canal Street-i kompra, átvitette magát a Mississippin, s a túlparti kihalt gátakon járva a város fényeit nézte a sötét folyó fölött. Visszatérőben a Vieux Carré felé került, s most ott ült a régi francia piacon, café au lait-t kortyolgatva.
Néhány perce, órák óta először gondolván a szállodára, áttelefonált a St. Gregoryba. Megkérdezte, történt-e valami a kollektív kivonulást tervező Amerikai Fogászkongresszus ülésén. Igen, tájékoztatta az ügyvezető-helyettes, a gyűlésen szolgáló főpincér üzenetet hagyott nem sokkal éjfél előtt. Amennyire kiokoskodhatta a főpincér, a fogászok igazgatótanácsa hatórás gyűlésezés után sem jutott egyértelmű határozatra. Másnap fél tízre rendkívüli közgyűlést hirdettek meg azonban minden küldött részére a Dauphine szalonban. Mintegy háromszáz emberre számítanak. Zárt ajtók mögött kívánnak gyűlésezni, gondos biztonsági óvó rendszabályokat léptetnek életbe, s a szállodát is megkérték, segítsen megőrizni elszigeteltségüket.
Peter meghagyta, teljesítsék a fogászok minden kérését, és azzal eltette magában másnapra a szállodai gondokat.
Ezt a kis kitérőt nem számítva, gondolatai főként Marsha és az esti események körül forogtak. Konok méhek módjára zümmögtek fejében a kérdések. Hogyan járjon becsülettel végére ennek az ügynek úgy, hogy meg ne sértse Marshát, s el ne kövessen valami ügyetlenséget? A lány prepozíciója kész képtelenség, ez az egy biztos. Mégis, el se képzelhetni nagyobb taplóságot, mint fölényesen legyinteni egy ilyen becsületes fölkínálkozásra. Mit is mondott a lánynak: Ha mindenki ilyen egyenes volna...
És még valami, amivel szintén szembe kell nézni, ha vállaljuk a kölcsönös nyíltságot. Peter az este nem mint fiatal lányhoz, hanem mint érett nőhöz vonzódott Marshához. Ha lehunyja a szemét, most is úgy látja maga előtt a lányt. Most is még mintha nehéz bortól lenne mámoros.
Csakhogy: nehéz bort kóstolt ő már máskor is, de íze megkeseredvén a szájában, megfogadta, nem kér többet belőle. Vajon az effajta tapasztalat mérsékli-e az ember ítéletét, bölcsebbé teszi-e a nők megválogatásában? Aligha, gondolta Peter.
És mégis, férfi volt Peter, lélegző, érző, eleven. Nem tart, nem is tarthat örökké az ilyen önként vállalt elzárkózás. Csak az a kérdés, mikor és hogyan vessen véget neki?
És egyáltalán, mit tegyen most? Találkozzék ismét Marshával? Óhatatlanul fel fogja keresni, érezte, hacsak most rögtön, határozottan véget nem vet kapcsolatuknak. S ha felkeresi, mitévő legyen? Itt volna rögtön a kettejük közötti korkülönbség.
Marsha tizenkilenc éves. Ő harminckettő. Eléggé széles szakadék, de vajon tényleg az-e? Ha csak tíz évvel öregebbek lennének, senki nem vélné rendkívülinek viszonyukat vagy akár a házasságukat. Az is kérdéses, megtalálná-e Marsha a hangot valaha is egy magakorú fiúval?
Kérdések vég nélkül. De azt, hogy találkozzék-e Marshával, s ha igen, milyen körülmények között, most kell eldöntenie.
Mindezen kérdések között és mögött ott lappangott Christine. Az utóbbi néhány nap alatt igen közel kerültek egymáshoz. Eszébe jutott, az este, mielőtt távozott volna a Preyscott-házból, Christine volt az utolsó gondolata. Most is azon kapta magát, alig várja, hogy lássa, s hogy meghallja a hangját.
Milyen furcsa, gondolta, hogy ő, aki olyan eltökélten független volt még egy hete is, most két nő között őrlődik.
Gyászosan vigyorogva fizette ki a kávét, s állt föl, hogy hazainduljon.
Nagyjából útjába esett a St. Gregory; léptei ösztönszerűleg arrafelé vitték. Egy óra múlt néhány perccel, mikor a szálló elé ért.
A hallban, látta, zajlik még az élet. Kinn a St. Charles Avenue-n csönd volt, csak egy cirkáló taxi s egy-két gyalogos mozgott a láthatáron. Peter átkelt az úttesten, s a szálló mögé került. Itt még nagyobb volt a csönd. Épp a garázskapu előtt akart átmenni, mikor megtorpantotta egy kifelé igyekvő motor zaja és sugárkévéje. Perccel később egy alacsony építésű, fekete kocsi tűnt föl. Tempósan húzott ki a garázsból, s nyiszorgó abronccsal fékezett az utcatorkolatban. Éppen egy utcalámpa alatt állt meg. Jaguar, állapította meg Peter, első lökhárítója mintha be lenne horpadva, s a horpadás fölött valahogy furcsán állt a fényszóró is. Csak tán nem a garázssofőrök gondatlanságából, remélte Peter. Mert ha igen, hallani fog róla hamarosan.
Akaratlanul is a vezető felé pislantott. Nicsak, Ogilvie! A házi fődetektív is szemmel láthatóan meglepődött, mikor találkozott a tekintetük. De máris indult tovább a kocsi.
Ugyan miért és hová hajt Ogilvie, tűnődött Peter, és miért egy Jaguarban ül a saját viharvert Chevroletje helyett? Végül is nem az ő dolga, hogy mit csinálnak a szálló alkalmazottai szabadidejükben, gondolta, s ment tovább a lakása felé.
Nem sokkal később egészséges álomba merült.

2.

Sperhakni Milne bezzeg nem aludt olyan jól. Hiába, hogy olyan ügyesen és gyorsan szerezte meg az elnöki lakosztály kulcsának méreteit, a másolat elkészíttetésében már nem járt ilyen szerencsével. Kapcsolatai, melyeket kiépített a városba érkeztében, a vártnál gyengébben működtek. Végül az Irish Channel szomszédságában, egy lerobbant utcában talált egy lakatost állítólag megbízhatót –, aki vállalta a munkát, bár eleget morgott, hogy csak a méreteket kapja meg egy valódi, másolható kulcs helyett. Ráadásul csak csütörtök délre ígérte az új kulcsot, és felháborítóan sokat kért érte.
Sperhakni, mit volt mit tennie, rábólintott az árra és a várakozási időre. Különösen a várakozás nyomasztotta, tudván, hogy óráról órára növekszik lefüleltetésének valószínűsége.
Ezen az estén lefekvés előtt meghányta-vetette magában, elinduljon-e egy újabb hajnali vadászatra. Két kulcsnak nem vette még hasznát a gyűjteményéből, a 449-esnek, amelyet másodikként szerzett be kedden a repülőtéren, és a 803-asnak, amelyet a recepcióstól csalt ki a magáé, a 830-as helyett. Úgy döntött, jobb, ha békén marad, vár, és a nagyobb cápára, a croydoni hercegnőre összpontosít. Tudta azonban, döntésében a félelem játszotta a főszerepet.
Aznap éjjel kerülte az álom, s nőttön-nőtt benne a félsz, míg odáig nem jutott, hogy már tagadni se próbálta maga előtt. Holnap azonban, fogadkozott, holnap kiveri magából a majrét, s ismét a régi, oroszlánszívű Sperhakni Milne lesz belőle.
Végül zaklatott szendergésbe szédült. Egy nagy vaskaput álmodott, amely lassan záródva kívül rekeszti a levegőt, a napvilágot. Ki akart surranni, amíg nem késő, de cserbenhagyta az ereje. Mikor a kapu rácsukódott, sírva fakadt, tudva, hogy soha többé meg nem nyílik.
Vacogva riadt föl a sötétben. Arca könnyben ázott.

3.

Ogilvie vagy hetven mérföldre északra járt már New Orleanstól, s még egyre a Peter McDermott-tal való találkozásán rágódott. A megrázkódtatást szinte szó szerint, fizikailag szenvedte el: egy jó óra hosszat feszülten, idegesen vezetett, s alig is vette észre, hogyan haladt át a Jaguar a városon, majd a Pontchartrain töltésúton, s tér rá végül az északnak vezető 59-es államközi útra.
Tekintete minduntalan a visszapillantó tükörre rebbent. Ha feltűnt mögötte egy fényszórópár, egyre azt várta, megelőzik gyorsan, s hallani vélte szinte az üldöző szirénavijjogást. Előretekintve pedig minden kanyarban felkészült, hogy fékeznie kell egy hirtelen felbukkanó rendőrblokádnál.
Azt kellett hinnie, Peter McDermott nem másért bukkant föl a garázskapuban, mint hogy tanúja legyen a vétkét bizonyító útra kelésnek. Fogalma sem volt, hogyan dörzsölhette ki tervét McDermott. De hogy kidörzsölte, az nyilvánvaló, és Ogilvie, a fődetektív csapdába esett, mint egy nyálas amatőr.
Jóval később, mikor már hajnali derengésben suhant el mellette a táj, gondolt csak arra, hátha véletlen közjáték volt mindössze.
Mert ha McDermott szándékkal járt volna ott, már rég üldözőbe veszik a Jaguart, vagy útját állták volna. S mivel erről szó se volt ez idáig, valószínűre, sőt bizonyosra vehető a találkozás véletlenszerűsége. Ogilvie nekividult a gondolattól. Terveket kezdett szövögetni az út végén reá váró huszonötezer dollárról.
Megfordult a fejében, talán okosabb lenne továbbhajtani, ha már ilyen szépen sikerült minden. Egy óra múlva fényes nappal lesz. Eredeti terve az volt, hogy félreáll valahol, és csak a sötétség beálltával folytatja útját. Igen, de a tétlenség is veszélyes. Még csak félúton jár Mississippi államban, nem eléggé távol New Orleanstól. Ha továbbhajt, persze rizikós, de kérdés, hogy mennyire. Ellene szólt az előző napi kialvatlansága. Fáradt volt máris, erősen kívánta az alvást.
És akkor történt. Mögötte, mintegy varázsütésre, villogó vörös fény tűnt fel. Ellentmondást nem tűrő szirénahang visított.
Éppen ezt várta órák óta, s hogy nem következett be, megnyugodott, így aztán kétszeres súllyal szakadt rá a valóság.
Ösztönösen padlóig nyomta a gázpedált. A Jaguar kilőtt nyílként lendült előre. A sebességmérő mutatója hetven, nyolcvan, nyolcvanöt mérföldre kúszott fel. Kilencvennél fékezni kellett egy kanyar előtt. A vörös villogás közben egészen a nyakára mászott. Ismét felbődült a sziréna. A vörös fény, előzőben, oldalt lendült.
Ogilvie tudta, hasztalan keftet. Ha azt lerázza is, tehetetlen az előre riasztott, reá váró többiekkel szemben. Csüggedten hagyta lassulni kocsiját.
Egy pillanatra vehette csak szemügyre a mellette elzúgó kocsit: hosszú limuzin, világos színű; gyéren világított utasterében ülő alak hajol egy fekvő fölé. És már tova is viharzott a mentőkocsi, villogó vörös lámpája gyorsan távolodott.
Ogilvie-t alaposan megrázta a közjáték, megbizonyosodhatott tulajdon kimerültségéről. Eldöntötte, nem mérlegeli tovább, melyik a nagyobb kockázat: félreáll, és bevárja az estét. Macont, ezt a kis Mississippi menti települést, első napi úti célját már amúgy is elhagyta. Keleten megvilágosodott az ég alja. Ogilvie megállt, hogy tanácsot kérjen térképétől; nem sokkal később letért a sztrádáról, és bevette magát a mellékutak szövevényébe.
Hamarosan füves-göröngyös ösvénnyé züllött az útburkolat. Gyorsan világosodott. Ogilvie kiszállt a kocsiból, és körülnézett.
Elhagyatott, ligetes-füves vidék, embernek semmi nyoma. Nem messze magányos facsoportot fedezett föl. Gyalog indult felderítésére, és megállapította, hogy az ösvény véget ér a fák között.
A kövér ember elégedett röffentést hallatott. Visszaült a Jaguarba, s óvatosan, lépésben hajtott be a fák közé, míg el nem takarták a lombok. Aztán gondosan körbejárta a ligetet, s megállapította, hogy csak egészen közelről látszik a kocsi. Bemászott a hátsó ülésre, és elaludt.

4.

Warren Trent nem sokkal reggel nyolc előtt ébredt, és hosszú percekig nem jött rá, mitől érzi olyan szabad-könnyednek magát. Aztán rájött: ma fogja nyélbe ütni a Bérmunkás-szakszervezettel kötendő üzletet. Ellene szegülve minden nyomásnak, minden zord jóslatnak, minden ravasz csapdának, a huszonnegyedik órában megmentette a St. Gregoryt a falánk O'Keefe-hálózat fogaitól. Személyes diadal! Elhessegette a gondolatot, hogy ez a bizarr szövetség a szakszervezettel később még súlyosabb gondokat fialhat. Majd ha bekövetkeznek, akkor foglalkozunk velük, most az a fontos, hogy elmúlt a közvetlen veszedelem.
Fölkelt, és tizennegyedik emeleti lakosztálya ablakából lenézett az utcára. Szép nap volt készülődőben, az immár magasan álló nap úgyszólván felhőtlen égből tűzött alá.
Halkan dúdolva tusolta le magát, s dúdolt, miközben Aloysius Royce borotválta. Munkaadója jó hangulata annyira szokatlan volt, hogy Royce kérdőleg vonta fel szemöldökét, de Warren Trent, akinek korán volt még bármiféle társalgáshoz, nem világosította föl.
Felöltözvén, a nappaliból azonnal fölhívta Royall Edwardsot. A főkönyvelő, akit a telefonközpontos otthonában ért utol, érzékeltette főnökével, hogy egész éjjel dolgozott, és jól megszolgált reggelije mellől ugrasztottá el a telefonhívás. Warren Trent eleresztette füle mellett a duzzogó felhangokat, s azt tudakolta, miként vélekedett a két éjszakai könyvvizsgáló látogató. A főkönyvelő elmondta hát, hogy a vendégek, noha tájékozódtak a szálló pénzügyi válsága felől, semmi rendkívülit föl nem fedeztek, s kielégítették őket Edwards válaszai.
Warren Trent megnyugodva hagyta tovább reggelizni főkönyvelőjét. Talán, gondolta, éppen ebben a percben megy Washingtonba a telefon, mely megerősíti, amit ő, Trent mondott a St. Gregory helyzetéről. Feltételezte, hamarosan felhívják Washingtonból.
És íme, kisvártatva felcsörgött a telefon.
Royce éppen a reggelit kezdte volna tálalni az imént érkezett zsúrkocsiról. Warren Trent intett, várjon.
A telefonközpontos távolsági hívást jelentett. Mikor Warren Trent bemondta a nevét, egy másik telefonkezelő megkérte, várjon. Végül beérkezett a Bérmunkás-szakszervezet elnökének reszelős hangja:
– Trent?
– Én vagyok. Jó reggelt.
– Nem megmondtam tegnap, a fene enné meg, hogy el ne titkoljon semmit? Hogy lehetett olyan ostoba, hogy mégis megpróbálja?! Csak azt mondom, aki engem akar átejteni, a napot is megbánja, mikor a világra jött. Az az egy szerencséje, hogy kibújt a szög a zsákból, mielőtt megkötöttük volna a boltot. De figyelmeztetem, eszébe ne jusson még egyszer!
Warren Trentben benn fagyott a szó a váratlan, goromba szózápor hallatán. Összeszedvén magát, tiltakozni kezdett: – De az isten szerelmére, fogalmam sincs, miről van szó!
– Fogalma sincs mi, amikor faji zendülés volt abban az istenverte szállodájában! Mikor az összes New York-i és washingtoni lapok széltében-hosszában teregetik az ügyet!
Jó néhány másodpercbe tellett, míg Warren Trent rálelt az összefüggésre a dühödt tiráda meg a Peter McDermott előző napi beszámolója között.
– Volt egy jelentéktelen kis incidens tegnap, az igaz. De faji zendülésről vagy efféléről szó sincs. Amikor magával tárgyaltam, nem is tudtam róla még. De ha tudtam volna, se tartottam volna említésre méltónak. A New York-i lapokat meg nem láttam.
– A szakszervezet tagsága viszont látni fogja. Ha ezeket nem, hát a többit, szerte az országban, ma estére. Arról nem is beszélve, hogy ha befektetek egy olyan szállóba, amelyik nem fogad be niggert, megnézhetem, mit kapok minden uli-buli kis képviselőtől, aki a színesek szavazatára utazik!
– Egyszóval nem az elv bántja magát. Nem érdekli, amíg rá nem jönnek.
– Hogy mi bánt, az az én dolgom. Az is, hogy mibe fektetem be a szakszervezet pénzét.
– Titokban tarthatnánk ezt a mi tranzakciónkat.
– Ha azt hiszi, bolondabb, mint amilyennek gondoltam.
Igaz, gondolta bánatosan Warren Trent, előbb-utóbb elhírlik az ilyen egyezség. Másfelől próbálkozott hát: Nem egyedi eset, ami itt történt. Megesett, máskor is meg fog esni a déli szállókban. Elfelejtik, másra kezdenek figyelni egy-két nap múlva.
– Az lehet. De ha a maga szállodájába pénzt fektet a Bérmunkás-szakszervezet, a történtek után, ugyebár, hát akkor piszok gyorsan újra oda fognak csodálkozni. És ez az, amire semmi szükségem.
– Szeretnék tisztán látni – mondta Warren Trent. Olybá vegyem-e, hogy semmissé vált a tegnapi egyezségünk, noha a maga könyvvizsgálói rendben találtak mindent?
– Vegye olybá – mondta a washingtoni hang. – Nem a könyveivel van baj, azok felöl megnyugtattak az embereim. A miatt a másik dolog miatt mondom, hogy vissza az egész.
Lám, a tegnapi közjáték miatt, aminek nem tulajdonított semmi jelentőséget, oda a győzelmi mámor, gondolta keserűen Warren Trent. Tudván, hogy most már mondhat akármit, epésen megjegyezte: – Nem volt maga mindig ilyen finnyás a szakszervezet pénzével.
Csönd. – Ezt még megkeserüli egy nap – mondta aztán lágyan a Bérmunkás-szakszervezet elnöke.
Warren Trent lassan visszatette a hallgatót. Aloysius Royce időközben szétteregette az asztalon a légipostán érkezett New York-i újságokat. Rámutatott a Herald Tribune-ra: – Ebben van a legtöbb. A Times-ban egy sort sem találtam.
– Washingtonban később jönnek ki a hírekkel – jegyezte meg Warren Trent, a Herald Tribune címsorát betűzve. Futó pillantást vetett a fényképre: a tegnapi jelenet a St. Gregory halljában, a középpontban dr. Nicholas és dr. Ingram. Úgy döntött, a cikket később olvassa el, most nem venné be a gyomra.
– Föltálalhatom a reggelit?
Warren Trent megrázta a fejét. – Nem vagyok éhes. Fölnézve találkozott a fiatal néger állhatatos tekintetével. – Most nyilván azt gondolod, csak azt kaptam, amit megérdemeltem.
Royce megfontolta a választ: – Hát igen, ilyesmit. Inkább azt mondanám, nem fogadja el a kort, amelyben élünk.
– Ha így van, nem kell többé aggódnod miatta. Holnaptól édeskeveset fog számítani itt az én véleményem.
– Azt őszintén sajnálnám.
– Hogy jobban megértsd, O'Keefe lesz az új tulajdonos. – Az öregember azzal az ablakhoz lépett, és jó ideig szótlanul nézett ki rajta. Váratlanul szólalt meg ismét: – Hallhattad, milyen feltételeket ajánlottak nekem. Többek között azt, hogy maradhatok a lakásomban.
– Hallottam.
– Mivel ez a helyzet, ha lediplomázol a jogi karon a jövő hónapban, gondolom, továbbra is meg kell tűrjelek itt. Ahelyett, hogy kitenném a szűrödet, mert leginkább azt kéne tennem.
Aloysius Royce tétovázott. Más körülmények között nem késett volna egy gyors, jól fésült visszavágással. Igen, de tudta, egy legyőzött, magányos ember kéri voltaképp, hogy maradjon.
Dönteni nehezére esett volna, pedig tudta, nem halogathatja sokáig. Csaknem tizenkét éve immár, hogy Warren Trent szinte a tulajdon fiaként tartja. Ha marad, tudta, nemigen lesz más dolga, mint hogy társa, bizalmasa legyen az öregnek, már amikor ügyvédi munkája engedi. Korántsem kellemetlen kilátások. De hogy maradjon-e, menjen-e, azt sok más, egymásnak ellentmondó tényező is befolyásolja.
– Hát ezen még nem sokat gondolkoztam – füllentette. – Jobban meg kell gondolnom.
Warren Trent elmerengett: kis dolgok, nagy dolgok, mind változnak, többnyire hirtelenül. Nem volt kétséges számára, hogy Royce hamarosan elhagyja, ahogy a St. Gregory irányítása is kicsúszik a keze közül. Magányérzete meg az, hogy kívül reked az események sodrán, talán minden emberre jellemző, aki túl sokáig élt.
– Felőlem mehetsz, Aloysius – mondta. – Nem kedvem ellen való, hogy egyedül maradjak egy darabig.
Elhatározta, néhány perc múlva hivatalosan közli Curtis O'Keefe-fel, megadta magát.

5.

A Time magazin, melynek szerkesztői a reggeli lapok olvastán meglátták a blikfangos sztoriban rejlő fantáziát, nem habozott rávetni magát a New Orleans-i polgárjogi incidensre. Riasztották a lap helyi tudósítóját – főállásban a New Orleans-i States-Item munkatársát –, számoljon be mindenről, amit csak meg bír tudni az eset körülményeiről. A Time houstoni irodafőnökének már az előző éjjel telefonáltak, nem sokkal azután, hogy a Herald Tribune korai kiadása szétkürtölte New Yorkban az eseményt, s a houstoni zsurnaliszta át is repült a kora reggeli járattal.
És most ott ült mind a két ember Herbie Chandlerrel, a londinerfőnökkel egy földszinti kis odúban. A helyiségben, melyet sajtószoba néven szoktak emlegetni, nem volt más bútor, mint egy asztal telefonnal, meg egy kalapfogas. Az egyetlen széken, státusához illően, a houstoni pasas foglalt helyet.
Chandler, tudva, milyen bőkezű a Times azokkal, akik útjait egyengetik, tiszteletteljes jelentést tett az imént végzett felderítőútjáról.
– Tájékozódtam a fogászok gyűlése felől – mondta. Annyira titkolóznak, hogy egy légy se juthat be. Megmondták a pincérüknek, egy lélek be nem mehet, csak a tagok, még a feleségüket sem eresztik be. A saját embereik állnak őrt az ajtóban, és ellenőrzik a neveket. Mikor elkezdődik, a szállodaszemélyzetnek is ki kell mennie, és magukra zárják az ajtókat.
Az irodafőnök, bizonyos Quaratone, energikus, kefefrizurás fiatalember, bólintott. A fogászok elnökét, Ingram doktort már korábban meginterjúvolta. Amit a londinerfőnök mondott, csak megerősítette értesüléseit.
– Így van, rendkívüli közgyűlést tartunk – mondotta volt dr. Ingram. – Tegnap este határozott így az igazgatótanácsunk. De zárt ajtók mögött fogunk tanácskozni. Ha rajtam múlna, fiam, én bizony tárt ajtóval fogadnék mindenkit, magát is. Egyik-másik kollégám azonban másként gondolja. Azt mondják, szabadabban beszélnek az emberek, ha tudják, nincs ott a sajtó. Úgyhogy ebből a buliból sajnos ki kell maradnia.
Quaratone, akinek esze ágában sem volt kimaradni a buliból, udvarias köszönetet mondott a doktornak. Mivel Herbie Chandlert megnyerte már szövetségesének, úgy gondolta, egy régi fortélyát veszi elő: londineregyenruhát szerez, és abban lopózik be a gyűlésre. Chandler jelentése hallatán megértette, haditervet kell változtatnia.
– Valami nagyobbféle gyűlésteremben lesz az összejövetel? – kérdezte.
Chandler bólintott: – A Dauphine szalonban, uram. Háromszáz férőhelyes. Lesznek is vagy annyian.
A Time munkatársa elgondolkozott. Egy gyűlés, amelyen háromszázan vesznek részt, megszűnik titkosnak lenni, mihelyst befejeződik. Könnyűszerrel elvegyülhet a kitóduló küldöttek között, s fogásznak adva ki magát megtudhatja, mi történt. Csakhogy elvesztene így egy csomó "emberi" részletet, márpedig a Time és olvasói éppen az ilyenre bukkannak a legjobban.
– Karzata van-e annak az izé szalonnak? – tudakolta.
– Van, egy kicsi. Utána is néztem: sajnos ott is fogászok fognak ülni. És ki lesz kapcsolva az erősítőberendezés.
– A francba is – tört ki a helyi riporter –, mitől félnek ezek, szabotázstól?
Quaratone hangosan gondolkodott: – El akarják mondani, ami a bögyükben van, ha tudják, nem marad nyoma. Az ilyen szakemberfélék – faji kérdésekben legalábbis – nem szívesen foglalnak határozott állást. Itt azonban máris csapdába ejtették magukat; csak a között választhatnak, hogy kivonuljanak-e drasztikusan, vagy valami szelídebb formában tiltakozzanak, jelképesen inkább. Ebből a szempontból szerintem egyedi esettel állunk szemben. – És valószínűleg érdekesebb históriát kanyaríthat belőle, mint előszörre gondolta, tette hozzá magában. Elhatározta, ha törik, ha szakad, ott kell lennie.
Váratlanul ezzel fordult Herbie Chandlerhez: – Szükségem lenne a gyűlésezőszint meg a fölötte levő szint tervrajzára. De nemcsak a szobaelrendezésre, hanem a műszaki részletekre is, olyan rajzot kérek, ami megmutatja a falak szerkezetét, a csövezést, a födémszerkezetet meg a többit. Méghozzá gyorsan: egy óránk sincs, ha kezdeni akarunk valamit.
– Hát, nem is tudom, uram, létezik-e ilyen. Mindenesetre ... – A londinerfőnök elharapta a szót, s Quaratone-t nézte, aki hámozni kezdett egy kötegnyi húszdollárost.
A Time-tudósító öt húszast nyomott Herbie markába: – Kerítsen valakit a téemkán, a műszaki osztályon, tudom is én, hol. Használja ezt a pénzt. Magával majd később számolok. Visszavárom félóra múlva, ha lehet, még hamarább.
– Igenis, uram! – fintorodon hajbókoló mosolyba Chandler menyétképe.
Quaratone eligazította a New Orleans-i riportert: Maga lesz szíves körülszagolni a városban, igen? Beszéltesse meg a városházát, a fontosabb polgárokat. De hisz tudja azt maga.
– Mi az hogy, álmomban is meg tudnám írni.
– Azért ne úgy. És meg ne feledkezzen az emberi tényezőről. Marha szép lenne például, ha a férfimosdóban tudná szóra bírni a polgármestert. Miközben a kezét mossa. Szimbólum, értjük? Nem lenne rossz indítás.
– Majd elbújok a klozetban. – A riporter vidáman távozott, tudva, hogy nagyvonalúan fogják honorálni túlmunkáját.
Maga Quaratone a St. Gregory kávézójában rendezkedett be a várakozásra. Jeges teát rendelt, s azt szopogatta, a kerekedő sztorin elmélkedve. Nem túl nagy szám, de ha be tud vinni egy-két szokatlan szempontot, kaphat vagy másfél hasábot a jövő heti számban. Ami jól jönne, mert az utóbbi hetekben jó tucatnyi gondosan cizellált sztoriját dobta vissza New York, s amit elfogadtak, az tördelés közben szorult ki a lapból. Nem éppen szokatlan dolog, a Time-Life munkatársai kénytelen-kelletlen megtanulják, hogy sokszor potyára kell törniük magukat. De Quaratone szerette, ha kinyomtatják, s ha felfigyelnek rá, ahol ez számít.
Visszament a parányi sajtószobába. Néhány perc múlva megjött Herbie Chandler, egy keményen metszett arcú, overallos ifjat terelve maga előtt. Ches Ellis, mutatta be Chandler, a szálló karbantartó részlegéből. A jövevény tisztelettudóan kezet rázott Quaratone-nal, s a hóna alatt hozott fénymásolattekercsre mutatott: Ezeket vissza kell ám vinnem – jelentette ki aggodalmasan.
– Rögtön készen leszünk – segített Quaratone szétgöngyölni a tekercset, s leszorítani a sarkait. – Nos, hol a Dauphine szalon?
– Itt ni.
– Szóltam neki a gyűlésről, uram – szúrta közbe Chandler. – Elmondtam, maga hallani akarja, mi történik, anélkül hogy bent lenne.
Az újságíró Ellist kérdezte: – Mi van a falakban és a mennyezetben?
– A fal tömör. A födém üreges, de ha arra gondol, hogy oda bújjék, felejtse el. Beszakadna a mennyezet.
– Törölve – mondta Quaratone, aki csakugyan arra gondolt. Rábökött a rajzra: – Ezek a vonalak mit jelentenek?
– Meleg légakna a konyhából. Megsül, ha csak a közelébe megy is.
– Hát ez?
Ellis a rajz fölé hajolt. Elővett egy másik pauszt.
– Hideg légakna. Végigfut a Dauphine szalon mennyezetén.
– Vannak nyílásai a szobára?
– Három is. Középütt és a két végén. Be van jelölve, itt meg itt.
– Mekkora az az alagút?
A karbantartó eltűnődött. – Háromszor három láb úgy nagyjából.
– Vigyen oda – mondta határozottan Quaratone. Belebújok, és elmászom valahogy a nyílásig, hogy lássam-halljam, mi történik odalent.
Meglepően kevés időt vesztegettek el. Ellis eleinte nem akart kötélnek állni, de Chandler biztatására csakhamar szerzett egy overallt meg egy szerszámládát. A riporter gyorsan ruhát váltott, és fölkapta a ládát. Ellis akkor idegesen, de minden zökkenő nélkül elkalauzolta a tárgyalószint konyhájából nyíló fülkébe. A londinerfőnök diszkréten elpárolgott. Quaratone nem tudhatta, mennyit kapott Ellis a százasból. Gyanította, nem az egészet, de nyilvánvalóan eleget.
Zavartalanul haladtak át a konyhán – két karbantartó munkás. A fülke falából, a mennyezet alól Ellis jó előre eltávolította a vasrácsot. Hosszú létra volt a nyíláshoz támasztva. Quaratone szó nélkül mászta meg a létrát s bújt be a nyíláson. Látta, térden-könyéken épp hogy el fog férni benne. A sötétséget csak a konyhából beszüremlő derengés enyhítette. Hideg légáram érte az arcát; leste, kitöltvén a fém alagutat, megnövelte a levegő sebességét.
Ellis utánasuttogott: – Számolja a nyílásokat! A negyedik, ötödik és hatodik van a Dauphine szalon fölött. Halkan, uram, meg ne hallják valahogy. Visszajövök félóra múlva, s ha még nincs készen, várok még egy felet.
Quaratone hiába próbált visszanézni. Ebből is láthatta, visszafelé nehezebb lesz az útja. – Rendben – szólt vissza halkan. Kúszni kezdett,
A fém nyomta a térdét, a könyökét. A toldásoknál fájdalmasan éles sarkokba ütközött. Elfintorodott, mikor egy csavarvég, átszakítva overallját, megsebezte a lábát. Odanyúlt, kiszabadította magát, és óvatosan továbbtekergett.
A nyílásokat könnyen megismerhette a fölszüremlő fényről. Átkúszott az első három fölött, remélve, hogy megbírják a rácsok. A negyedikhez közeledve hangokat hallott. Lám, megkezdődött a gyűlés. Örömére tisztán hallott minden szót, s addig tekergeti, míg meg nem látta a terem egy részét is. A következő nyíláson át, tudta, többet fog látni. Úgy is lett: láthatta több mint felét az egybegyűlteknek, s magát az emelvényt is, amelyen éppen az elnök, Ingram doktor szónokolt. A Time riportere nagy nehezen előhúzott egy noteszt meg a parányi lámpával kombinált golyóstollat.
– ...kérem önöket – mondta dr. Ingram –, a lehető leghatározottabban és -keményebben foglaljanak állást.
Kivárt egy keveset, majd így folytatta: – A magunkféle tudósnépség, természettől középutas lévén, túlságosan régóta tétovázik már az emberi jogok kérdésében. Magunk között soha nem vagy csak a legritkábban éltünk diszkriminációval, s azt hittük, elég ennyi. A köreinken kívül történő eseményekre, a kívül ható erőkre álig is figyeltünk. Azzal érveltünk, szakemberek vagyunk, orvosok, másra nem jut időnk. Igaz lehet, még ha kényelmes is. De itt és most – tetszik, nem tetszik döntenünk kell, teljes felelősséggel; a bölcsességfogunk gyökeréig érintve vagyunk a dologban.
A kis doktor elhallgatott, végigpásztázta közönségét. – Mindnyájan tudnak róla, micsoda hallatlan sértés érte a szálloda részéről kiváló kollégánkat, Nicholas doktort. Kollégánk megsértői nyíltan szembehelyezkednek a polgárjogi törvénnyel. Megtorlásként én, mint az önök elnöke, radikális lépést javasolok. Rekesszük be kongresszusunkat, és testületileg vonuljunk ki a szállodából.
Meglepett hangok a terem többi részéből. Ingram doktor folytatta: – Önök közül a legtöbben nem először hallják javaslatomat. Akik ma reggel érkeztek, azoknak újdonság. Mindnyájuknak meg kell mondanom, a lépés, melyet javasoltam, kényelmetlenséggel, csalódással jár, nekem sem kevésbé, mint önöknek – és ott volna ráadásul, amit a szakma és a nagyközönség veszít. Vannak azonban alkalmak, súlyos lelkiismereti döntést érintők, amikor csak a leghatározottabb cselekvés segít. S én ezt az alkalmat ilyennek hiszem. Hiszem továbbá, hogy érzéseink erejét másként nem demonstrálhatjuk; csak ezzel bizonyíthatjuk egyértelműen, hogy az emberi jogok kérdésében mesterségünk képviselői nem ismernek tréfát.
Számos éljen, éljen! röppent fel a közönség soraiból, de hallatszottak elégedetlen hangok is.
A terem közepe táján talpra kecmergett egy testes figura. Quaratone, előrébb csúszva, terebélyes tokát, vastag ajkú mosolyt, vastag keretű szemüveget látott. Kansas Cityből jöttem – jelentette ki a testes férfiú. A közönség derűs éljenzését párnás keze egy mozdulatával köszönte meg. – Csak egyet kérdeznék tisztelt elnökünktől. Hajlandó lesz-e elmagyarázni kis feleségemnek – aki, gondolom, több más sorstársával együtt régóta számított erre a kiruccanásunkra –, hajlandó lesz-e elmagyarázni neki, ugyan miért megyünk haza, alighogy ideértünk?
– Nem erről van szó! – tiltakozott egy felháborodott hang, de belefulladt a többiek felszabadult nevetésébe.
– Bizony ám – folytatta a köpcös –, szeretném, ha ő magyarázná meg az asszonynak. – Leült, és szemlátomást roppantul meg volt elégedve magával.
Ingram doktor vörös arccal, vérig sértve szökkent talpra. – Uraim, ez egy komoly és sürgető ügy. Huszonnégy órája halogatjuk máris a cselekvést, legalább félnapos késésben vagyunk!
Megtapsolták, de csak röviden és szórványosan. Többen egyszerre kezdtek beszélni. A dr. Ingram mellett ülő elnök kalapácsával megkocogtatta az asztalt.
Egymást követték a szónokok; mind elítélték Nicholas doktor kirekesztését, de a megtorlás kérdését megválaszolatlanul hagyták. A figyelem végül, mintegy közmegegyezésre, egy fürge kis emberre összpontosult, aki az első sorok egyikében állt föl, tekintélyt parancsoló tartásban. Quaratone nem értette a nevét, mikor az elnök megadta neki a szót, csak ennyit fogott fel: – ... második elnökhelyettesünk, az igazgatótanács tagja.
Az új szónok fakó hangon, de élénken beszélt: – Az én javaslatomra történt, melyet az igazgatótanács több tagja is támogatott, hogy gyűlésünket zárt ajtók mögött rendeztük meg. Nyugodtan beszélhetünk tehát, nem jegyzik s így félre sem magyarázhatják később, amit itt mondunk. Hozzátehetem, hogy tisztelt elnökünk, dr. Ingram erősen ellenezte javaslatomat.
Ingram doktor felmordult az emelvényen: – Mitől fél, attól, hogy állást kell foglalnia?
A helyre kis ember nem reagált a megjegyzésre. – Jómagam, személy szerint, éppen úgy elítélem a faji megkülönböztetést, mint bármelyikünk. Sokan a lég... – habozott, kereste a szót – ...a legkedvesebb munkatársaim közül más hiten vannak, más fajhoz tartoznak. Ingram doktorral teljes egyetértésben ítélem el magam is a tegnapi incidenst. Csak közvetlen teendőnk megítélésében vagyunk más véleményen. Ingram doktor – ha szabad folytatnom az ő hasonlatát – az extrakció híve. Nézetem szerint egy efféle kellemetlen, de lokalizált infekció enyhébb gyógykezelést igényel. – A szónok higgadt mosollyal nyugtázta a kirobbanó nevetést.
– Kötve hiszem, hogy oly szerencsétlenül távol maradt kollégánk, dr. Nicholas bármit nyerne is kongresszusunk elhalasztásán. A szakma viszont érzékeny veszteséget szenvedne. Továbbmenve, s mivel magunk között vagyok, hadd legyek egészen őszinte, nem hiszem, hogy bennünket, szervezetként, foglalkoztatnia kellene a faji kapcsolatok nehéz kérdésének.
– Dehogynem kell foglalkoztatnia! – tiltakozott valahonnan mellőle egy árva hang. – Mindnyájunk ügye, nem?! – Ám a terem várakozásteljes csöndben maradt.
A szónok megrázta a fejét. – Jussunk bármilyen álláspontra is, csak magánemberként tehetjük. Természetesen, ha szükséges, ki kell állnunk a közülünk valókért; magam is javasolnék bizonyos lépéseket dr. Nicholas ügyében. Egyébiránt azonban egyetértek Ingram doktorral: szerintem is orvosok vagyunk elsősorban, másra nemigen jut időnk.
Dr. Ingram ismét talpra szökött: – Én azt nem mondtam. Éppen arra mutattam rá, hogy elavultnak tartom ezt az álláspontot! A leghatározottabban szemben állok vele!
A vékony ember megvonta a vállát. – Mégiscsak elhangzott tehát.
– De nem ebben az értelemben! Nem tűröm, hogy kicsavarják a szavaimat! – Villámot szórt az apró termetű orvos szeme – Elnök úr, mi itt csevegünk csupán, azt mondjuk, "sajnálatos", "szerencsétlen közjáték" meg a többi. Hát nem látják, mennyivel többről van itt szó? Az emberi jog és tisztesség kérdéséről? Ha önök is tanúi lettek volna tegnap, s látták volna, mint én, hogyan aláznak meg egy kollégát, egy barátot, egy igaz embert...
– A tárgyra! A tárgyra! – kiáltoztak közbe. Az elnök megkocogtatta az asztalt, s Ingram doktor vonakodva, égő arccal ült vissza.
– Folytathatom? – érdeklődött udvariasan a vékony ember. A gyűlés elnöke biccentett.
– Köszönöm. Uraim, hadd tegyem meg röviden javaslataimat. Először, javaslom, a jövőben olyan helyen tartsuk kongresszusainkat, ahol dr. Nicholast és a fajtájabelieket szívesen és zavartalanul fogadják. Számtalan helyszín van, ami, biztos vagyok benne, mindnyájunknak megfelel. Másodszor, javaslom, szerkesszünk tiltakozó memorandumot, melyben elítéljük a szállodának kollégánkkal szemben tanúsított magatartását, és aztán folytassuk munkánkat a tervek szerint.
Ingram doktor hitetlenkedve csóválta fejét az emelvényen.
A szónok elővett egy ív papírt. – Igazgatótanácsunk több tagjával egyetértésben megszerkesztettem a memorandum tervezetét...
Quaratone búvóhelyén abbahagyta a hallgatózást. Maga a memorandum már nem érdekes. Tartalma megjósolható, a szöveget, ha kell, később is megszerezheti. Inkább az arcokat kezdte figyelni. Átlagos, iskolázott emberre valló ábrázatok, gondolta. Megkönnyebbülés tükröződött rajtuk. Megkönnyebbülés, amiért mégsem kerül sor a dr. Ingram javasolta kényelmetlen, szokatlan akcióra. A demokratikus mázzal bevont szóáradat kiutat mutatott, a lelkiismeret megkönnyebbedését ígérte, kényelmetlen következmények nélkül. Támadt ugyan némi lanyha ellenállás – egy árva támogatója akadt Ingram doktornak –, de az sem volt hosszú életű. A vita elsekélyesedett, immár csak a memorandum megszövegezése körül terjengett.
A Time munkatársa megborzongott – egyéb kellemetlenségeit nem számítva, majd egy órája kucorgott a hűvös huzatban. Akárhogy is, megérte. Eleven sztorit zsákmányolt, a New York-i kollégák csoda, hogy milyen riportot rittyenthetnek belőle. Jó okkal sejthette, e heti munkáját nem fogják papírkosárba hajítani.

6.

Peter McDermott a fogászok határozatát, mely szerint folytatják a kongresszust, szinte már a zárt ajtós gyűlés berekesztésének pillanatában megtudta. A gyűlés olyannyira fontos lévén a szállónak, McDermott a rendezvényosztály egyik tisztviselőjét odaállította a Dauphine szalon ajtaja elé, azzal, hogy tüstént jelentse, ha megtud valamit. A tisztviselő egy-két perce jelentette: a kitóduló tagok beszélgetéséből nyilvánvaló, hogy leszavazták a kivonulási javaslatot.
Ha a szálló szempontját nézi, örülnie kellene, gondolta Peter. Mégis, inkább levertnek érezte magát. Ingram doktorra gondolt, őt vajon hogyan érinti, hogy így meghiúsult minden igyekezete, tántoríthatatlan jó szándéka?
Lám, Warren Trent cinikus helyzetfölmérése bizonyult helytállónak, gondolta rezignáltán. Tudatni kell vele a fejleményeket.
Mikor Peter belépett az igazgatói iroda előterébe, Christine kérdőleg emelte rá tekintetét. Melegen rámosolygott a férfira, eszébe juttatva, mennyire szeretett volna beszélni Christine-nel az este.
– Nos, milyen volt az estély? – kérdezte a lány. Hogy Peter késett a válasszal, csúfondárosan megtoldotta a kérdést: – Nocsak, már el is felejtette volna?
Peter megrázta a fejét. – Szép volt, jó volt. Csak magát hiányoltam... és még mindig komiszul érzem magam, amiért így összekutyultam a programot.
– Idősebbek lettünk huszonnégy órával. Még meggondolhatja magát.
– Ha szabad ma este, szívesen tenném jóvá a tegnapit.
– Lám, mennyi meghívás! – mondta a lány. – Ma este Mr. Wellsszel vacsorázom.
Peternek Összeszaladt a szemöldöke. – Hát meggyógyult!
– Annyira még nem, hogy kimehessen a szállóból Ezért fogunk itt vacsorázni. Ha sokáig benn tartja a munkája, velünk tarthatna.
– Tartok is örömmel, ha úgy alakul. – Peter az igazgatói iroda csukott kétszárnyú ajtaja felé bökött: – Odabent van W. T.?
– Bemehet. Remélem, nem valami új problémával jött. Rossz hangulatban van.
– Inkább jó hírem van. A fogászok leszavazták a kijelentkezést. – Komorabb hangra váltott: – Gondolom maga is látta a New York-i lapokat.
– Láttam. Azt kaptuk, mondhatni, amit megérdemeltünk.
Peter bólintott.
– A helyi lapokat is olvastam – folytatta Christine Semmi új annak a rémes gázolásnak az ügyében Egyre azon jár a fejem.
– Nekem is – mondta együttérzően Peter. Beléhasított meg egyszer a háromnapos élmény, a kötélkordon a tényben úszó úttest, a nyomot kereső, komor rendőrök Vajon megtalálják-e a gázoló kocsit és vezetőjét? Lehet, már mind a kettő biztonságban van, elérhetetlenek Bár ne úgy lenne. És az egyik bűntett emléke felidézte a másikat. Meg kell kérdeznie Ogilvie-t, haladt-e az éjjel a szállodai tolvaj után való nyomozásban. Ejnye, jutott eszébe, mégiscsak furcsa, hogy nem jelentkezett magától a házi fődetektív.
Még egyszer rámosolygott Christine-re, kopogott majd belépett Warren Trent ajtaján.
A hoteltulajdonosra nem sok hatással volt az újság. Szórakozottan biccentett, mint akinek nehezére esik elszakadni saját gondolataitól, bármik legyenek is azok Mintha beszélni akart volna – valami egészen másról érezte meg Peter – de gondolt egyet, és hallgatott. Váltottak néhány szót, a lehető legrövidebben és Peter távozott.
Igaza lett Albert Wellsnek, gondolta Christine, mikor megjósolta, Peter McDermott randevút fog kérni mára. A lány meg is bánta egy pillanatra, hogy szándékosan elsáncolta magát.
Erről aztán eszébe jutott, amit tegnap sütött ki: el kell rendeznie, hogy Albert Wells olcsón ússza meg az estét. Föltárcsázta Maxet, a nagy étterem főpincérét.
– Max, a maguk vacsoraárai egyenesen felháborítóak – közölte vele.
– Nem én szabom meg őket, Miss Francis. Sokszor azt kívánom, bár én szabhatnám meg.
– Mostanában nem mondhatni, hogy túlzsúfoltsággal küszködnek, igaz?
– Úgy érzem néha – közölte a főpincér –, mint Livingstone, Stanleyre várva. Megmondhatom, Miss Francis, dörzsöltebbek lettek az emberek. Tudják, hogy az ilyen szállodáknak egy nagy konyhájuk van, és mindegyik éttermében ugyanazt az ételt, ugyanannak a főszakácsnak a főztjét kapják. Akkor hát miért ne oda üljenek, ahol olcsóbban kapják, még ha nem is olyan csicsás tálalásban?
– Ide hallgasson – mondta Christine –, van egy barátom, egy Wells nevű öregúr, aki magánál akar vacsorázni ma este. Velem. Szeretném, ha elviselhető lenné a vacsoraszámlája, persze csak annyira, hogy gyanút ne fogjon. A különbözetet, megkérem, írja az én számlámra.
A főpincér kuncogott. – Szavamra, Miss Francis, bár én járhatnék vacsorázni magával.
– Magának nem tenném meg, Max – utasította rendre Christine. – Mindenki tudja, hogy maga a második leggazdagabb ember ebben a házban.
– Miért, ki az első?
– Hát nem Herbie Chandler?
– Nem örülök egyáltalán, hogy ezzel a névvel együtt említi az enyémet.
– De Mr. Wellsnek azért gondját fogja viselni?
– Azt fogja hinni, Miss Francis, mikor megkapja a számlát, hogy az automata büfében vacsorált.
Christine nevetve tette le a kagylót, tudva, hogy Max tapintatosan, jó érzékkel fogja kezébe venni a dolgot. Peter McDermott fortyogó méreggel, hitetlenkedve olvasta újra, lassan, Ogilvie feljegyzését.
A feljegyzés ott várta az asztalán, mikor visszatért a Warren Trentnél tett rövid vizitből.
A papírra tegnapi dátum volt bélyegezve, Ogilvie nyilván a többi, házon belül kézbesítendő levele között hagyta a maga irodájában. Az is napnál világosabb, hogy az időzítés meg a kézbesítés módja úgy volt megválasztva, hogy Peter, mikor megkapja, már semmit ne tudjon tenni. Pillanatnyilag legalábbis.
Ez állt benne:

Mr. P. McDermott

Tárgy: szabadságolás

Alulírott négy nap szabadságot kérek a holnapi nappal kezdődően, halaszthatatlan magánügyeim intézésére.
W. Finnegant, helyettesemet eligazítottam a házi tolvajlással kapcsolatban, tájékoztattam a megtett lépésekről stb. Minden más ügyben is cselekvőképes. Alulírott jövő hétfőn veszem fel újra a munkát.

Tisztelettel
T. I. Ogilvie
Házi Fődetektív

Huszonnégy órája sincs még, gondolta ingerülten Peter, hogy Ogilvie maga mondta, valószínűleg egy profi tolvaj garázdálkodik a St. Gregoryban. Peter akkor hiába javasolta a kövér embernek, költözzön be néhány napra a szállóba. Lám, Ogilvie már akkor tudhatta, hogy távozni fog alig néhány óra múlva, de egy árva mukkot nem szólt. Vajon miért nem? Nyilván, mert tudta, Peter nem akarná elengedni, s nem volt kedve vitázni, esetleg belenyugodni egy halasztásba.
"Halaszthatatlan magánügyek", ez állt a papíron. Ez igaz lehet, tűnődött Peter. De annyit még Ogilvie-nek is tudnia kell, bármennyire jól áll is a szénája Warren Trentnél, hogy ezt a rajtaütésszerű távozást, éppen most, nem ússza meg egy alapos fejmosás nélkül.
És ugyan miféle magánügyei lehetnek? Bizonyos, hogy valami görbe dolog, nem olyan, amivel nyíltan elő lehet hozakodni, amit meg lehet beszélni. Másként nem így járt volna el. Álljanak bármiként is a szálló ügyei, ha egy alkalmazottnak valóban nehéz személyes problémája van, számíthat a vezetőség rokonszenvére. Nem ez lenne az első eset.
Ogilvie tehát olyasmiben sántikál, amit nem lehet kiteregetni.
Ha így van is, okoskodott Peter, neki, Peternek semmi köze hozzá, illetve csak annyi, amennyi kára a szállónak lehet belőle. S mivel ez utóbbi lehetőség fennáll, joggal lehet kíváncsi. Elhatározta, utánanéz, miért és hová tűnt el Ogilvie.
Csöngetett Flórának, s mikor a titkárnő belépett, felmutatta a feljegyzést.
Flora bánatos képet vágott. – Olvastam. Gondoltam is, hogy nem fog tetszeni magának.
– Kíváncsi vagyok, hová ment. Nézzen utána, ha tud. Próbálkozzon meg az otthoni telefonjával meg minden más szóba jöhető hellyel. Járjon utána, látta-e ma valaki, volt-e találkozója valakivel. Hagyjon üzeneteket. Ha megtalálja, magam fogok beszélni vele.
Flora buzgón jegyzetelt.
– Ja, és még valamit. Hívja föl a garázst. Az éjjel történetesen a hotel felé jártam. Barátunk éppen akkor hajtott ki a garázsból – egy Jaguarral. Talán szólt a garázsban, hová igyekszik.
Mikor Flora kiment, Peter magához hívatta a helyettes fődetektívet, Finnegant. Az ösztövér, vontatott beszédű New England-i megfontoltan válaszolgatott Peter türelmetlenül pergő kérdéseire.
Nem, nem tudja, hová ment Mr. Ogilvie. Mr. Ogilvie csak tegnap késő este tájékoztatta, hogy az elkövetkezendő néhány nap ő lesz a főnök. Igen, az éjjel hotelszerte állandó készültséget tartottak, de semmi gyanúsat nem észleltek. Nem is jelentettek egy szobából sem illetéktelen behatolást. Nem, a New Orleans-i rendőrségtől nem kaptak üzenetet. Igen, Finnegan, Mr. McDermott javaslatára, személyes kapcsolatba lép a rendőrséggel. És hogyne, amint megtud valamit Mr. Ogilvie hollétéről, értesíti Mr. McDermottot.
Peter elbocsátotta Finnegant. Pillanatnyilag nem volt mit tenni, bár haragja fennen lángolt Ogilvie ellen.
Lángolt még akkor is, amikor Flora bejelentette néhány perccel később az intercomon: – Miss Marsha Preyscott a kettes vonalon.
– Mondja meg neki, el vagyok foglalva, majd visszahívom. – De máris meggondolta magát: – Azazhogy kapcsolja mégis.
Fölvette a kagylót. – Hallottam ám – szólt bele vidáman Marsha.
Peter dúlt-fúlt; ki kell oktatnia Flórát, ha az intercomon beszél, a telefon piros gombját le kell nyomni. Hát sajnálom – mondta –, pocsék egy reggel, pláne a tegnapi pompás estéhez képest.
– Lám, én meg azt hittem, a szállómenedzserek legelőször azt tanulják meg, hogyan kell gyorsan regenerálódni egy görbe este után.
– Mások talán igen. Én nem.
Érezte, habozik a lány. Végre kibökte: – Tényleg olyan pompás volt az este?
– Tényleg.
– Akkor jó. Akkor kész vagyok beváltam ígéretem.
– Mintha már beváltotta volna, nem?
– Nem. Azt ígértem, bevezetem New Orleans történelmébe. Ma délután el is kezdhetnénk.
Peter már azon volt, nemet mond, lehetetlen itt hagyni a szállodát; csakhogy rájött, szívesen menne. Miért is ne? Úgyis ritkán veszi ki azt a heti két teljes napot, ami jár neki; mostanában meg különösen sokat túlórázott. Egy-két órás távollétet megengedhet magának.
– Hát jó – mondta –, kíváncsi vagyok, hány évszázadot tudunk beleszuszakolni két órába, kettő és négy óra között.

7.

A húszperces reggeli ima alatt Curtis O'Keefe kétszer is azon kapta magát, elkószálnak gondolatai. Biztos jele a nyugtalanságnak. Elnézést is kért Istentől, de csak kurtán, végtére a hotelmágnás természetéből fakadt s föltehetőleg Istentől eredezett ez az örökkön vándorló figyelme.
Mindenképpen megkönnyebbülés, hogy ez az utolsó napja New Orleansban. Az este New Yorkba repül, másnap reggel Itáliába. Odaát a nápolyi O'Keefe Hotelban kívánt megszállni Dodóval. Megnyugtató már a színtérváltozás is, de az különösen, hogy ismét saját házai egyikében lakhat. Curtis O'Keefe soha nem értette kritikusait, akik azt kifogásolják, hogy az ember az O'Keefe-hálózat jóvoltából úgy utazhatja körül a világot, mintha át se lépte volna az USA határát. O'Keefe, noha szeretett utazni, nem kevésbé szerette, ha ismerős holmik veszik körül, amerikai dekoráció, minimális engedménnyel csak a helyi jellegnek, amerikai vízvezeték, amerikai eledel, és – legnagyobbrészt – amerikai emberek. Az O'Keefe-intézmények nyújtják mindezt.
Nem mintha egy hét múlva Olaszországban nem jönne rá éppúgy a mehetnék, mint most New Orleansban. Nem számít, rengetegfelé mehet a tulajdon birodalmában – ott a Tadzs Mahal O'Keefe, az O'Keefe Lisszabon, az Adelaide O'Keefe, az O'Keefe Koppenhága, és még ki győzné. Mindezeken a helyeken a főmufti látogatása – noha simán gördülne anélkül is a biznisz – fel: dobja az üzletmenetet, ahogy egy székesegyházat is feldob a pápa vizitje.
Később persze visszajön még New Orleansba, egykét hónap múlva talán, amikorra a St. Gregoryt – vagyis hát az O'Keefe-St. Gregoryt – valódi O'Keefe-mintára szabták már át, Diadallal, fanfárszóval fog bevonulni a megnyitóra, ott lesz a város színe-java, a sajtó, a rádió, a tévé. S mint más efféle alkalmakkor, most is ünnepelt személyiségek érkeznek az uszályában, hollywoodi sztárok is, akiket nem nehéz elcsalni egy ilyen vidám potyabulira.
Curtis O'Keefe, elábrándozván, alig várta ezeknek az eseményeknek a bekövetkeztét. Csalódott is volt némiképp, amiért Warren Trent ez idáig nem jelentkezett, hogy elfogadja a két nappal ezelőtt felajánlott feltételeket. Csütörtök volt, késő délelőtt immár. Nem egész kilencven perc múlva, délben, lejár a határidő. A St. Gregory tulajdonosa nyilván jó okkal vár az utolsó percig a fegyverletétellel.
O'Keefe nyughatatlanul téblábolt lakosztályában. Dodó félórája ment el vásárolni, több száz dollárt kapott rá a hotelmágnástól, csupa nagy címletű bankóban. O'Keefe azt javasolta, vegyen néhány könnyű ruhát is, mert Nápolyban előreláthatólag még melegebb lesz, mint itt, és New Yorkban nincs idő vásárolgatni. Dodó illendőképp megköszönte, mint mindig mindent, de különös módon hiányzott most belőle az a túláradó lelkesedés, amivel a tegnapi hajótúrán vett részt a kikötőben, pedig az mindössze hat dollárba került. Ezek a nők, gondolta O'Keefe, ezeken aztán nehéz eligazodni.
Megállt az ablaknál és kifelé bámészkodott, mikor rácsörgött a telefon. Fél tucat lépéssel mellette termett.
– Tessék.
Warren Trent hangjára számított, ám a telefonkezelő városközi hívást jelentett. Egy perccel később Hank Lemnitzer orrhangú, nyúlás kaliforniai tájszólását hallhatta.
– Maga az, Mr. O'Keefe?
– Én. – Curtis O'Keefe-et valami megmagyarázhatatlan okból felingerelte, hogy nyugati parti képviselője huszonnégy órán belül már másodszor keresi.
– Nagy újsággal szolgálhatok.
– Nocsak.
– Megfaggyúztam egy jó kis szerződést Dodónak.
– Mintha tegnap világosan megmondtam volna, csakis elsőrangú dologról lehet szó Miss Lashnek.
– Még hogy elsőrangú, Mr. O'Keefe? Ez annál is több, valódi főnyeremény! Szerencsés kölök ez a Dodó.
– Halljam.
– Walt Curzon most forgatja a You Can't Take It With You-t. Emlékszik, ugye? Bennünket is megfeszegetett egy kalap pénzre.
– Emlékszem.
– Nohát, tegnap kidörzsöltem, hogy Waltnak kell egy lány az Ann Miller régi szerepébe. Egy első osztályú mellékszerep. Úgy illik Dodóra, mint egy pászentos cicifix.
Curtis O'Keefe megint csak arra bírt gondolni, de szép is lenne, ha Lemnitzer megválogatná a szavait.
– Gondolom, először a próbafelvételek.
– Persze hogy.
– Akkor meg honnan tudja, hogy Curzon bele fog egyezni a szereposztásba?
– Ugrat, Mr. O'Keefe? Ne becsülje le már annyira a befolyását. Dodó süt, ha mondom. Arról nem is beszélve hogy bekáfoltam Sandra Straughant, hogy vele dolgozzon. Ismeri Sandrát?
O'Keefe ismerte. Sandra Straughan a filmvilág egyik legjobb drámai instruktornője. Többek között arról nevezetes, hogy befolyásos jóakaróval rendelkező, névtelen lányokból valódi közönség kedvencét tud csinálni.
– Marhára örülök, hogy így bejött Dodónak – mondta Lemnitzer. – Mindig is szerettem azt a kölköt. Csak az a bökkenő, hogy sietni kell.
– Mennyire?
– Holnapra kell nekik a lány, Mr. O'Keefe. Egyébiránt a többit is elboronáltam már.
– Mi az a többi?
– Hát Jenny LaMarsh – mondta meglepetten Hank Lemnitzer. – Elfelejtette?
– Nem. – O'Keefe nagyon is jól emlékezett a szép és szellemes Vassar-diplomás kis barnára, aki valósággal elbűvölte egy-két hónapja. De a Lemnitzerrel folytatott tegnapi beszélgetés óta egy időre félretette Jenny LaMarsh gondolatát.
– Minden el van ganézva, Mr. O'Keefe. Jenny ma este New Yorkba repül, holnap találkozik magával. Dodó nápolyi helyfoglalását átíratjuk az ő nevére, és Dodó egyenest mihozzánk repül New Orleansból. Egyszerű, nem?
Tényleg egyszerű volt. Olyannyira egyszerű, hogy O'Keefe nem tudott hibát találni benne. Nem értette, miért keresi mégis.
– Szóval kezeskedik érte, hogy Miss Lash megkapja azt a szerepet?
– Az anyám sírjára esküszöm, Mr. O'Keefe!
– De hisz él az anyja.
– Akkor a nagyanyáméra. – Kis szünet, majd ismét Lemnitzer, mint akinek megvilágosodása támadt: – Bízza csak rám, ha nem akarja elmondani Dodónak. Majd én. Menjen el sétálni egy-két órát. Fölhívom, ég elgereblyézem vele a dolgot. Semmi balhé, semmi búcsúzkodás.
– Köszönöm. Majd csak magam.
– Ahogy gondolja, Mr. O'Keefe. Csak segíteni akartam.
– Miss Lash meg fogja táviratozni, mikor érkezik Los Angelesbe. Lesz szíves elébe menni a reptérre?
– Mi az hogy. Odáig vagyok, hogy láthatom. Hát akkor, Mr. O'Keefe, érezze jól magát Nápolyban. Irigylem ezért a Jennyért.
O'Keefe szó nélkül tette le a kagylót.
Dodó lélegzetből kifogyva, csomaggal megrakva futott be, nyomában egy vigyorgó londiner, hasonlóképpen fölmálházva.
– Haza is szállíttathattad volna – morgott O'Keefe.
– De mikor így sokkal izgalmasabb! Olyan, mint a karácsony – lelkendezett Dodó, és azzal a londinerhez fordult: – Tudja, Nápolyba megyünk. Olaszországba.
O'Keefe adott egy dollárt a londinernek, és megvárta, amíg eltűnik.
Dodó, kibontakozván skatulyáiból, szeles mozdulattal dobta karjait O'Keefe nyaka köré. Megcsókolta kétfelől az arcát. – Hiányoztam, ugye? Jaj, Curtie, én olyan boldog vagyok!
O'Keefe gyöngéden lefejtette magáról a lányt. – Üljünk csak le. Változtak a tervek. És van egy jó hírem a számodra.
– Hamarébb indulunk!
A férfi megrázta a fejét. – Téged jobban érint, mint engem. Az a helyzet, drágám, hogy filmszerepet kaptál egy filmben, amiben az én munkám is benne van. Ma reggel tudtam meg, minden el van intézve.
Dodó ártatlan-kék tekintettel méregette.
– Biztosítottak, hogy nagyon jó szerep; igazság szerint én kötöttem ki, hogy elsőrangú legyen. Ha minden jól megy, és elvárom tőlük, hogy úgy legyen, ez valami nagyon nagynak a kezdetét jelentheti a számodra. Curtis O'Keefe megtorpant, sértette fülét a tulajdon hangja tompasága.
– Gondolom, ez annyit jelent – mondta lassan Dodó –, hogy... hogy el kell mennem.
– Hát bizony, drágám, azt.
– Hamar?
– Sajnos... Holnap reggel. Egyenest Los Angelesbe repülsz. Hank Lemnitzer várni fog rád.
Dodó feje lassan, megadóan lehorgadt. Könnyű ujjai öntudatlanul az arcához röppentek, visszasimítva egy hamvasszőke hajtincset. Egyszerű kis mozdulat, de mint annyi más mozdulata, érzékiséggel teljes. O'Keefe-be irracionális féltékenység hasított belé, Hank Lemnitzer mellé képzelve a lányt. Lemnitzer, aki régóta egyengeti főnöke szerelmi kalandjainak útját, nem merne kikezdeni O'Keefe választott kedvencével. De így, utólag... Utólag, az már más tészta. O'Keefe elhessentette a gondolatot.
– Szeretném, ha tudnád, kedvesem, fájlalni fogom a hiányod. De a jövődre kell gondolnunk.
– Semmi baj, Curtie – mondta Dodó, egyre ráfüggesztve tekintetét. Ártatlan tekintet, a hotelmágnásnak mégis az a kényelmetlen érzése támadt, hogy átlát a szitán. – Semmi baj. Ne aggódj értem.
– Azt hittem... jobban fogsz örülni ennek a szerepnek.
– De hisz örülök, Curtie! Csakugyan. Igazán aranyos tőled.
Némiképp visszatért O'Keefe önbizalma. – Hát tudod, tényleg óriási lehetőség. Biztos vagyok benne, hogy sikered lesz; eztán is figyelemmel kísérem a karriered. – Megpróbálta Jenny LaMarshra terelni a gondolatait.
– Gondolom... – kezdte árnyalatnyi gyanakvással a lány – gondolom, te már ma este továbbmégy. Még énelőttem indulsz.
A férfi visszakézből megváltoztatta tervét. – Nem. Lemondom a repülőjegyem, és csak holnap reggel indulok. És a mai este csak a kettőnké lesz.
Dodó hálás szemmel nézett föl, és akkor felcsöngött a telefon. O'Keefe megkönnyebbülten, hogy akadt valami teendője, fölvette a kagylót.
– Mr. O'Keefe? – érdeklődött egy kellemes női hang.
– Én vagyok!
– Itt Christine Francis, Mr. Warren Trent asszisztense. Mr. Trent kérdezteti, tudná-e most fogadni.
O'Keefe az órájára sandított. Néhány perc múlva dél.
– Igen. Örömmel várom. Mondja meg neki.
Visszatéve a kagylót, rámosolygott a lányra. – Nos, drágám, úgy néz ki, mindkettőnknek lesz mit ünnepelni. Neked a ragyogó jövődet, nekem egy új szállodát.

8.

Körülbelül egy órával korábban történt, hogy Warren Trent magába roskadva üldögélt az igazgatói iroda dupla szárnyú ajtaja mögött. A délelőtt folyamán több ízben azon volt már, hogy fogja a telefont, s megmondja Curtis O'Keefe-nek, elfogadja a feltételeit, övé a hotel. Nem volt már miért halasztani a dolgot. A Bérmunkás-szakszervezet volt az utolsó mentsvára. A goromba visszautasítás végképp megtörte Warren Trent ellenállását, lélekben megadta már magát az O'Keefe-behemótnak.
És mégis, valahányszor a kagylóért nyúlt, elakadt a keze. Mint egy rabnak, gondolta, akit halálra ítéltek, s kitűzték a kivégzés óráját, de az öngyilkosság lehetősége megvan még. Eszével beletörődött a változtathatatlanba. Alternatíva nem lévén, legalább megkurtíthatja haláltusáját. De az emberi természet már csak olyan, hogy körömszakadtáig ragaszkodik minden másodperchez, míg el nem pereg az utolsó is, és immár nem kell dönteni.
Legközelebb akkor volt a fegyverletételhez, amikor rányitott Peter McDermott, s ezzel megakasztotta. McDermott jelentése, miszerint az Amerikai Fogászkongresszus folytatja munkáját, nem érte váratlanul, hisz már tegnap megjósolta, hogy így lesz. Távolinak, lényegtelennek tetszett az ügy; örült, mikor McDermott távozott végre.
Akkor egy időre megmerült emlékeiben, felidézte régi győzelmeit s a győzelmek ízét. Mert volt idő, nem olyan nagyon régen, mikor a legnagyobbak és a majdnem legnagyobbak látogatták szállodáját: elnökök, koronás fők, arisztokraták, ünnepelt szépasszonyok, kiváló férfiak, a pénz és a hatalom nábobjai, csupa híres és hírhedt ember, s ami mindőkben közös volt: figyelmet parancsoltak és arattak. És ez az elit sokakat odavonzott; valóságos Mekka volt a St. Gregory, zarándokhely és aranybánya egyúttal.
Mikor az embernek már csak az emlékei maradnak vagy legalábbis így hiszi –, bölcsen teszi, ha elidőzik velük. Warren Trent már csak azt remélte, szállótulajdonosi pályájának utolsó órájában senki nem fogja megzavarni.
Hiú remény volt.
Csöndesen rányitott Christine Francis, aki mindig érzékenyen reagált főnöke hangulataira. – Mr. Emile Dumaire szeretne beszélni önnel. Nem akartam megzavarni, de Mr. Dumaire szerint sürgős az ügy.
Trent fölmordult. Lám, gyűlnek a dögkeselyűk. Másodjára meggondolva, igazságtalannak érezte a hasonlatot. Az Industrial Merchants Banknak, melynek Emile Dumaire az elnöke, sok pénze fekszik a St. Gregory Szállóban. Ugyancsak az Industrial Merchants tagadta meg néhány hónappal ezelőtt Trent hitelének meghosszabbítását s egy nagyobb kölcsön folyósítását a refinanszírozásra. Most már nincs miért aggódnia Dumaire-nek és társigazgatóinak. Ha ez az üzlet megköttetik, visszatérül a pénzük. Miért is ne nyugtassam meg őket, gondolta Warren Trent.
És azzal nyúlt is a telefonért.
– Ne tessék – szólt rá Christine –, Mr. Dumaire idekinn vár.
Warren Trent meglepetten nézett föl. Nem vall Dumaire-re, hogy bankerődítményét odahagyva, személyesen keressen föl bárkit is.
Christine egy perccel később betessékelte a látogatót, s behúzta utána az ajtót.
A kurta termetű, pocakos bankár – kopasz feje búbját kunkori ősz fürtök koszorúzták – régi louisianai francia telepes családból származott. Kinézetre azonban, fura módon, mintha a Pickwick Papers lapjai közül lépett volna elő; nagyképű, fontoskodó modora jól illett hozzá.
Futólag kezet ráztak. A szállótulajdonos székkel kínálta vendégét.
– Mi járatban?
– Ha megengedi, sorrendet tartanék. Először hadd mondjam meg, mennyire sajnálom, hogy nem elégíthettük ki hiteligényét. Az igényelt összeg és a feltételek sajnálatos módon messze fölötte álltak lehetőségeinknek, s ellenkeztek bankunk szokásos hitelpolitikájával.
Warren Trent semmire sem kötelezően biccentett. Nem kedvelte a bankárt, bár alá soha nem becsülte képességeit. Sokakat megtévesztő, fontoskodó modorossága mögött, tudta, ravasz és okos elme dolgozik.
– Mindazonáltal olyan szándékkal bátorkodtam fölkeresni, amely, remélhetőleg, fátylat borít múltbéli, oly kevéssé szerencsés kapcsolatunkra.
– Hát ez aligha valószínű – jegyezte meg Warren Trent.
– Meglátjuk. – A bankár egy lapos levéltárcából néhány ceruzával sűrűn teleírt, vonalazott lapot varázsolt elő.
– Tudomásom szerint ön vásárlási ajánlatot kapott szállodájára az O'Keefe Hoteltársaságtól.
– Nem hiszem, hogy ennek kiderítéséhez az FBI-ra lett volna szüksége.
A bankár mosolygott. – Lenne szíves tájékozhatni a feltételekről?
– Már miért tájékoztatnám?
– Mert azért jöttem, hogy ellenajánlatot tegyek – mondta ki óvatosan Dumaire.
– Ez esetben még kevesebb okát látom, hogy tájékoztassam. Annyit megmondhatok, hogy O'Keefe-éknek ma délre ígértem a döntést.
– Hogyne, uram, tudomásom van róla; ez okból bátorkodtam haladéktalanul fölkeresni. Mellesleg, bocsánatát kell kérnem, amiért korábban nem jöhettem, de némi időt vett igénybe információim és instrukcióim összegyűjtése.
Hogy ajánlatot kap a huszonnegyedik órában – ebből a forrásból legalábbis –, nem hatotta meg a szállótulajdonost. Feltételezése szerint helyi tőkések egy csoportja állhatott össze egy olcsó vétel s egy későbbi, kolosszális nyereségű viszonteladás reményében, s ezeknek az embereknek a szószólója Dumaire. Ajánljanak bármit is, aligha tudják túlkínálni Curtis O'Keefe-et. És Warren Trent pozícióján sem segíthet valami sokat az ellenajánlat.
A bankár belemélyedt ceruzás jegyzeteibe. – Értesülésem szerint az O'Keefe-korporáció négymillió dolláros vételárat kínált fel. Ebből kétmillió a jelzálogkölcsön megújítására fordítandó, a maradék egymillió készpénzre és egymillió dollár értékű, új kibocsátású O'Keefe-részvényre oszlik meg. Hírlik továbbá, hogy ön, személy szerint, valamiféle örökös jogot kapna a szállóbéli lakrésze megtartására.
Warren Trent elvörösödött mérgében. Öklével nagyot csapott az asztalra, – Ördög és pokol! Mit szórakozik itt velem, Emile?!
– Ha így látja, szíves bocsánatát kérem.
– De az ég szerelmére! Minek kérdi tőlem a részleteket, ha ilyen jól tudja?
– Az igazat megvallva, éppen erre az igazolásra vártam. Az ajánlat, amelyet meghatalmazásom szerint elő kívánok terjeszteni, valamelyest kedvezőbb, mellesleg.
Warren Trent látta, micsoda régi, kezdetleges cselnek dőlt be. Bántotta, hogy Dumaire szükségesnek ítélte vele szemben ezt a fortélyt.
De az is világos, hogy kell lennie egy árulónak az O'Keefe-szervezetben, valakinek, aki közel ül a tűzhöz, s beavatottja a titkos üzleti méregkeverésnek. Micsoda ironikus igazságtétel, gondolta, hogy O'Keefe-nek, aki módszeresen foglalkoztat üzleti kémeket, szintén kikémlelik a titkait.
– Hogy értsem azt, hogy kedvezőbb? És egyáltalán, kicsoda az ajánlattevő?
– Hogy a második kérdésre feleljek előbb, pillanatnyilag nem nevezhetem meg az illetőt.
Warren Trent felhorkantott: – Csak azzal kötök üzletet, akit látok, szellemekkel nem.
– Én nem vagyok szellem – figyelmeztette Dumaire. És a bank nevében biztosíthatom, az ajánlat, melynek proponálására meghatalmaztattam, teljességgel bona fide, és meghatalmazónk hitele bankunknál megingathatatlan.
A szállótulajdonos, aki még mindig füstölgött az iménti olcsó trükk miatt, csak ennyit mondott: – Térjünk a tárgyra.
– Éppen azt szándékoztam tenni – lapozgatott jegyzeteiben a bankár. – Principálisom alapjaiban ugyanúgy értékeli a szálló helyzetét, mint az O'Keefe Társaság.
– Aligha meglepő, miután O'Keefe felmérését tartja a kezében.
– Másrészt, számos ponton lényeges különbségek mutatkoznak.
Most először érezte Warren Trent a beszélgetés során, hogy fokozódó érdeklődéssel hallgatja a bankárt.
– Először, principálisaim nem kívánják, hogy ön megszakítsa személyes kapcsolatát a szállóval, s függetlenítse magát annak financiális struktúrájától. Másodszor, az a szándékuk, hogy – amennyiben ez gazdaságilag lehetséges – megőrizzék a St. Gregory Szálló függetlenségét s jelenlegi karakterét.
Warren Trent megmarkolta széke karfáját. Jobb felé, a faliórára pillantott. Háromnegyed tizenkettő.
– Ragaszkodnak viszont a kintlévő törzsrészvények többségéhez (méltányos igény, a körülményeket tekintve), a szálló vezetésének kézben tartása végett, így ön lesz a legnagyobb kisebbségi részvényes. További követelmény, hogy azonnal mondjon le elnöki és igazgatói tisztségéről. Megkérhetném, adjon egy pohár vizet?
Warren Trent töltött az asztalán álló termoszból. Mit akarnak, úgy mégis? Hogy kifutófiú legyek? Vagy helyettes portás?
– Korántsem – kortyintott egyet Dumaire, s poharát vizsgálgatva megjegyezte: – Mindig csodálkozásra késztet, micsoda pompás ivóvizet szolgáltat ez a mi sáros Mississippink.
– Halljam!
A bankár elmosolyodott. – Principálisaim javaslata szerint önt, lemondásával egy időben, megválasztanák az igazgató tanács elnökének, kezdetnek kétéves időtartamra.
– Vagyis hogy tortadísz legyek!
– Afféle, meglehet. Nézetem szerint ennél sokkal rosszabb is történhetne. Jobb szeretné talán, ha Curtis O'Keefe lenne az a tortadísz?
A szállodatulajdonos hallgatott.
– Instrukcióim szerint tájékoztatnom kell arról is, hogy principálisaim készséggel mennek elébe egy afféle személyes természetű ajánlatnak, amilyent talán az O'Keefe Társaságtól is kapott, e házban való lakhatását illetőleg. Ami mármost a részvényátruházás és a refinanszírozás kérdését illeti, ha megengedi, részletekbe bocsátkozom.
Miközben a bankár, jegyzeteibe pillogva, tovább beszélt, Warren Trenten úrrá lett a fáradtság meg valami irreális érzés. Egy réges-régi emlék képzett meg előtte. Hajdan, kisfiúként, elment a vásárra, markában szorongatva kevés megtakarított fillérkéjét. Hosszas tanakodás után rámerészkedett a lengőpallóra; ez a fajta vásári szórakozás vélhetőleg rég kiment azóta a divatból. Többszörös csuklószerkezetre függesztett deszkaplató, folytonos mozgásban, előre-hátra, föl-le... a horizont soha nem nyugodott, és aki nekivágott, jó okkal számíthatott rá, hogy fölbukik, mielőtt elérné a túlsó végét. Izgalmas mulatságnak ígérkezett, de a palló vége felé járva, emlékezett, nem volt már egyéb vágya, mint minél hamarébb szilárd talajra jutni.
Hát az utóbbi hetek is olyanok voltak, mint ez a lengőpalló. Bizakodó volt kezdetben, ám a palló megbillent a lába alatt. Reménye újultán emelkedni kezdett, hogy aztán annál mélyebbre huppanjon. Utoljára a Bérmunkás-szakszervezet ígért nyugvópontot, de aztán az is tovahuppogott az eszelős csuklókon.
És most, váratlanul, mintha újra elnyugodna a lengőpalló; Warren Trentnek nem volt egyéb vágya, mint minél, hamarébb szilárd talajra jutni.
Tudta, később változni fognak érzései; mint mindig, most is újjá fog éledni a szálló iránt való személyes érdeklődése. Pillanatnyilag azonban eltöltötte a megkönnyebbülés: ilyen vagy amolyan módon, de mindenképp leveszik válláról a felelősség terhét. S megkönnyebbülésével megújult a kíváncsisága is.
Vajon a város melyik üzleti vezére állhat Emile Dumaire mögött? Kinek van mersze megkockáztatni, hogy hagyományos, független szállóként üzemeltesse tovább a St. Gregoryt? Csak nem Mark Preyscottnak? Tágítani akarná az áruházvezér amúgy is kiterjedt érdekeltségei körét? Eszébe ötlött, hallotta valakitől az elmúlt hetekben, hogy Mark Preyscott Rómában tartózkodik. Ez megmagyarázhatja a közvetett ajánlattételt. Nohát, akárki légyen is az, gondolta, hamarosan megtudja.
A bankár felvázolta részvénytranzakció becsületesnek ígérkezett. O'Keefe ajánlatához képest kevesebb készpénz ütné Warren Trent markát, de kárpótolja a szállóban megmaradó érdekeltsége. O'Keefe tervei szerint ezzel szemben teljességgel félre kellene állnia.
Ami elnöki kinevezését illeti az igazgató tanácsban, még ha puszta cím lesz is az, hatalom nélkül, megmaradna legalább belső, privilegizált szemlélőnek. És az ő presztízsére nem lehet csak úgy legyinteni.
– Hát ez lenne a dolog veleje – fejezte be mondókáját Dumaire. – Ami az ajánlattevő megbízhatóságát illeti, azt, mint mondottam, maga a bank szavatolja. Ma délután, ha kívánja, közjegyző előtt hitelesített okmánnyal is igazolhatom a vételi szándékot.
– S ha ráállok, mikor köthető meg az üzlet?
A bankár összepréselt ajakkal vette fontolóra. – Semmi okunk, hogy halogassuk az adásvételi okmányok megszerkesztését, annál is kevésbé, mivel sürget a jelzálogkölcsön lejárta. Azt mondanám, holnap ilyen tájban tető alá hozhatnánk.
– Amikorra, ugyebár, megtudom a vevő kilétét is?
– Ez óhatatlanul szükséges a tranzakció lebonyolításához – nyugtatta meg Dumaire.
– S ha holnap igen, most miért nem?
A bankár megrázta a fejét. – Instrukcióim megkötik a kezemet.
Egy pillanatra ismét felhorgadt Warren Trent mérge. Kísértést érzett, hogy kösse magát a vevő kilétének felfedéséhez. Józan esze viszont ezt mondta: mit számít az, ha a feltételek egyébként megfelelnek? Amúgy sem érezte eléggé erősnek magát semmiféle vitához. Ismét átbukott rajta az iménti fáradtsághullám.
Sóhajtott egyet, majd egyszerűen kijelentette: – Elfogadom.

9.

Curtis O'Keefe hitetlenül, lángoló dühvel meredt Warren Trentre.
– Ezt az arcátlanságot! Van képe ideállni nekem azzal, hogy mással kötött boltot a hátam mögött!
Az O'Keefe-lakosztály nappalijában voltak. Alighogy távozott Emile Dumaire, Christine Francis telefonon bejelentette főnökét a hotelmágnáshoz. Ott állt tehát Warren Trent; Dodó bizonytalan arckifejezéssel téblábolt O'Keefe mögött.
– A maga dolga, ha arcátlanságnak nevezi – felelt meg Warren Trent. – Én csak tájékoztatni akartam. Tálán érdekli, ha azt is elmondom, hogy nem adtam el mindenemet: tetemes érdekeltségem maradt a szállodában.
– Hát el fogja veszíteni! – tajtékzott vörös képpel O'Keefe. Hosszú évek óta először vallott kudarcot vásárlási szándékában. Még most, keserű csalódottságában sem tudta elhinni, hogy valóban visszautasították. Az istenfáját! Kikészítem, Trent, esküszöm, hogy ki!
Dodó megmozdult, megérintette O'Keefe karját. – Curtie!
O'Keefe lerázta magáról a lány kezét. – Elhallgass! – Halántékán, látszott, lüktetett az ér. A keze ökölben.
– Ne izgasd föl magad, Curtie. Miért kell...
– A franc essen beléd! Maradj már magadnak! Dodó könyörgő tekintetet vetett Warren Trentre, s az menten lehiggadt ettől a pillantástól, pedig már-már kirobbant az ő haragja is.
– Azt tesz, amit akar – mondta a hotelmágnásnak. De hadd figyelmeztessem, ne higgye, hogy isteni előjogai lennének. Végtére, magától jött, nem én hívtam.
– Megbánja még ezt a napot, Trent! Maga meg az a másik, akárki legyen is! Építeni fogok! Tönkrevágom ezt a szállodát! Taccsra teszem! Egyenest arra fogom terveztetni a házam, hogy tönkretegye a magáét! És magát, Trent!
– Már ha megéljük. – Warren Trent, megfékezvén magát, egyre higgadtabb lett, O'Keefe viszont rohamosan vesztette önuralmát. – Meg se éljük talán, hiszen időbe kerül, amit maga tervez. És lehet, hogy a szállodám új vezetői alaposan megnehezítik a dolgát. – A St. Gregory tulajdonosa vaktában jósolt, de remélte, nem helytelenül.
– Ki innen! – tajtékzott Curtis O'Keefe.
– Még az én házam, egyelőre – figyelmeztette Warren Trent. – Maga a vendégem lévén, élvez bizonyos előjogokat a szobáiban. Jól tenné, ha nem élne vissza jogaival. – Udvariasan meghajtotta magát Dodó előtt, és szó nélkül távozott.
– Curtie – szólalt meg Dodó.
O'Keefe, mintha nem is hallaná. Zihálva szedte a levegőt.
– Curtie, jól vagy?
– Hülye kérdés. Persze hogy jól! – O'Keefe föl-alá szaladgált a szoba hosszában.
– Hisz csak egy szálloda, Curtie! Annyi van neked.
– De én ezt akarom!
– Annak az öregembernek... csak ez az egy van...
– Na, szép! Gondolhattam volna, hogy így fogod fel. Rám se bagózva! Ostobán! – csapott hisztérikus magasságokba a hotelmágnás hangja. Dodó megrémült, nem látta még ennyire fékevesztettnek a férfit.
– Curtie, kérlek!...
– Hülyékkel vagyok körülvéve! Hülyékkel! Hülyékkel! Hülye vagy, érted? De le is rázlak a nyakamról. Más jön a helyedbe.
Megbánta a szót, alighogy kimondta. Őt magát is megrázta, s úgy kioltotta a mérgét, mint fecskendő a tüzet. Másodpercnyi szünet után ezt mormogta: – Bocsáss meg, kár volt mondanom.
Dodó párás szemmel, szórakozottan nyúlt a hajához, épp az imént megfigyelt mozdulattal.
– Tudtam én azt, Curtie, anélkül is.
És azzal átment a szomszédos lakosztályba, és magára csukta az ajtót.

10.

Váratlan nyereség derítette aznap jobb kedvre Sperhakni Milne-ot.
Reggel visszavitte a Maison Blanche áruházba a stratégia okán vásárolt holmit. Az áruház nem akadékoskodott, gyorsan, udvariasan visszavettek mindent. Milne, megszabadulván egy nyűgös tehertől, egy amúgy is lyukas óráját üthette agyon ily módon. Ráérős órája volt több is, amíg át nem veheti az Irish Channel menti lakatosnál a méretre rendelt kulcsot.
Elfelemenőben volt már a Maison Blanche-ból, amikor rámosolygott a szerencse.
Az egyik földszinti pultnál egy jól öltözött nő, hitelkártyáját keresgélve, elpottyantott egy kulcscsomót. Észre, úgy tűnt, senki nem vette. Csak Sperhakni. Közelebb somfordált, és nyakkendőket kezdett bámulni a szomszédos pultnál, míg tovább nem állt a nő.
Elsétált akkor a másik pult mentében, s mintha akkor látná meg, lehajolt érte. Rögtön meglátta, hogy holmi autókulcsok társaságában lakáskulcs is van a karikán. Tapasztalt szeme meglátott valami ennél is jobbat – egy miniatűr autórendszámot, azt a fajtát, amilyet az autótulajdonosok az elvesztett autókulcsok visszaszolgáltatását megszervező hadirokkantaktól kapnak. A táblácskán louisianai rendszám volt.
Sperhakni, feltűnően csörgetve a kulcsot, a távozó asszony nyomába szegődött. Ha valaki meglátta volna iménti cselekedetét, megnyugodhat: lám, viszi a jogos tulajdonos után.
De a Canal Street-i gyalogosáradatba merülve nyomban zsebre vágta a leletet, s tisztes távolból követte az asszonyt, aki az áruháztól kétsaroknyira átvágott a Canal Streeten, s betért egy kozmetikai szalonba. Sperhakni odakintről nézte, hogy az asszony a recepciós elé járul, a recepciós belepillant előjegyzési füzetébe, bólint, s az asszony letelepszik, sorára várva. Sperhakni emelkedett kedélyállapotban sietett egy telefonfülkéhez.
Egy helyi hívás kiderítette, hogy az információt, amelyre szüksége van, Baton Rouge-ban, az állam fővárosában őrzik. Tárcsázta hát az interurbán számot, és a gépjárműosztályt kérte. A telefonos fejből tudta, melyik melléket kell kapcsolni.
Szeme elé tartva a kulcskarikát, Sperhakni beolvasta a telefonba a rendszámot. Unott hangon tájékoztatták: a kocsi egy bizonyos F. R. Drummond nevén van, s az illető a New Orleans-i Lakeview kerületben lakik.
Louisianában, mint az USA több más államában, nem nehéz kinyomozni az autótulajdonosok címét, legtöbbször egy telefonhívás is megteszi. Sperhakni nem először élt ezzel a ragyogó lehetőséggel.
Lebonyolított még egy hívást; kinézte a telefonkönyvből és feltárcsázta F. R. Drummond számát. Nem kellett csalódnia, hosszas csöngetés után sem vették fel a kagylót.
Tudta, sietni kell. Becslése szerint egy óra, talán valamicskével több állt a rendelkezésére. Leintett egy taxit, és parkoló kocsijához vitette magát. Innen aztán, egy várostérkép segítségével, elnavigált a Lakeview kerületbe, ahol minden nehézség nélkül megtalálta a följegyzett címet.
Félutcányi távolságból gusztálta meg a házat. Szépen gondozott, kétszintes rezidencia, dupla garázzsal, nagy kerttel. A kocsifelhajtót egy nagy ciprus árnyékolta be, s takarta szerencsésen a rálátást a ház mindkét oldali szomszédja felől.
Sperhakni bátran behajtott a fa alá, s gyalog indult a ház ajtajához. Az ajtót simán nyitotta az első kulcs, amivel megpróbálkozott. Odabent csönd. – Idehaza vannak? – kurjantott hangosan Sperhakni. Ha felelnek, kész lett volna a válasszal, nyitva volt az ajtó, s ő tévedésből rossz címre ment. De nem felelt senki.
Gyorsan átkutatta a földszinti szobákat, majd az emeleten folytatta. Négy hálószoba, üres valamennyi. A legnagyobb háló szekrényében két szőrmebundát talált. Kiakasztotta és az ágyra tette őket. Egy másik szekrényben bőröndökre bukkant. Kiválasztotta a legnagyobbat, s belegyömöszölte a bundákat. Az öltözőasztal fiókjából előkerült ékszerdoboz tartalmát a bőröndbe ürítette, ide került egy filmfelvevő, egy távcső és egy táskarádió is. A bőröndöt becsukta és levitte a földszintre, ám ott ismét ki kellett nyitnia, hogy beletegyen egy ezüstkannát és egy ezüsttálcát. Az utolsó pillanatban fölfedezett magnóval az egyik kezében, a bőrönddel a másikban ment ki az autóhoz.
Tíz percet is alig töltött a házban. Berakta a csomagtartóba a bőröndöt és a magnót, és elhajtott. Egy órácskával később már el is dugta a szajrét a Chef Menteur sztráda menti motelszobájában, s megint egyszer leparkolván a belvárosban, vidáman baktatott vissza a St. Gregoryba.
Az utcán még, csupa tréfából, bedobta a kulcsokat egy postaládába, a karikára fűzött miniatűr táblácska útmutatása szerint. A hadirokkant-szervezet bizonyára teljesíti ígéretét, és visszajuttatja a tulajdonosnak.
A váratlan zsákmányt Sperhakni közel ezer dollárra becsülte.
A St. Gregory kávézójában elköltött egy szendvicset és egy kávét, aztán elsétált az Irish Channel lakatosához. Készen volt az elnöki lakosztály kulcsának másolata, és Sperhakni könnyű szívvel szurkolta le az orcátlanul nagy munkadíjat.
Visszatértében mintha a nap is jóindulattal tűzött volna le rá a felhőtlen égből. Ez meg a délelőtti váratlan szerencse jó jelnek ígérkezett, sikerrel kecsegtetve a hamarosan sorra kerülő nagyobb akciót. Lassacskán visszaszivárgott Sperhakni régi önbizalma, melyet ezúttal a legyőzhetetlenség érzete is fűszerezett.

11.

Delet kongattak városszerte, ráérős összevisszaságban, New Orleans harangjai. Ellenpontos melódiájuk tompán szűrődött be az elnöki lakosztály nyolcadik emeleti ablakain, melyeket zárva, szigetelve tartottak a hatékony légkondicionálás végett. Croydon hercege bizonytalan kézzel töltött szódás whiskyt, a negyediket már késő délelőtt óta; meghallván a harangszót, órájára pillantott, mintegy igazolásul. Hitetlenkedve csóválta meg a fejét, és így mormogott: – Még csak?... A leghosszabb nap... mióta kétágú vagyok.
– Vége lesz egyszer ennek is. – A hercegnő egy szófán kuporgott, s mindhiába próbált elmerülni W. H. Auden költeményeiben; visszavágása jócskán erélytelenebb volt, mint amit férje megszokott tőle az utóbbi napokban. Az éjjel óta tartó szakadatlan várakozás, annak tudata, hogy Ogilvie az inkriminált kocsival úton van észak felé – de hol járhat?! –, megviselte a hercegnő idegeit is. Tizenkilenc órája már, hogy semmit nem tudnak Ogilvie-ről.
– Az áldóját neki, nem tud telefonálni az a fickó? szaladgált te és tova a nappaliban immár kora reggel óta a herceg.
– De hisz megállapodtunk, hogy nem tartjuk a kapcsolatot – emlékeztette a hercegnő, még mindig szelíden. – Biztonságosabb így. Meg aztán, ha eldugta a kocsit nappalraj, nyilván ő sem akar mutatkozni.
A croydoni herceg egy szétteregetett Esso-térkép fölé hajolt, s azt böngészte, ki tudja, hányadszor. Ujja kis kört húzott a Mississippi-béli Macon köré. Félig-meddig önmagának mondta: – Közel van, sajna, pokoli közel. És egész nap, egyfolytában... várni csak... Várni! – Ellépett a térkép mellől. – Föl is fedezhették a fickót – motyogta.
– Bizonyos, hogy nem fedezték föl, mert akkor már így vagy amúgy, de hallottunk volna felőle. – A hercegnő mellett ott volt a States-Item délutáni száma; nemrég küldték érte a titkárt a hallba. És egész délelőtt a rádió óránként bemondott híreit hallgatták. Most is szólt halkan a készülék, de a bemondó valami massachusettsi viharkárokról beszélt, aztán a Fehér Ház vietnami közleményét olvasta be. Az újság és a reggeli lapok foglalkoztak a gázolással is, de csak annyit mondhattak, hogy folyik a nyomozás, egyelőre eredménytelenül.
– Mindössze néhány óráig hajthatott csak az éjjel folytatta a hercegnő, mintegy magát nyugtatva. – Ma éjjel más lesz a helyzet. Sötétedéskor rögtön nekivághat, és reggelre biztonságban lesz.
– Biztonságban! – tért vissza mogorván poharához a férfi. – Hát ez az, jobban tesszük, ha ezzel törődünk. És nem azzal, ami történt. Az az asszony... az a gyerek. Képeket is közöltek... te is láttad.
– Ezen már túl vagyunk. Minek újra fölpiszkálni?
A férfi, mint aki nem hallja. – Ma lesz a, temetés... Ma délután... elmehetnénk legalább.
– Nem mehetsz, te is jól tudod.
Nehéz csönd nyomta meg az elegáns, levegős szobát.
A csöndet a telefon csörgése törte meg. Egymásra meredtek, egyikük sem akarta fölvenni a kagylót. A herceg arcán vitustáncba kezdtek az izmok.
Újból csörgött, aztán elhallgatott. Az ajtókon tompán behallatszott a titkár hangja, aki a melléken vette föl a telefont.
Egy perccel később kopogott, és tisztelettudóan belépett. A hercegre pislogott. – Kegyelmes utam, a helyi sajtó keresi. Azt mondják... – habozott az ismeretlen szó előtt –, azt mondják, kaptak egy villámtájékoztatót, amely önt érinti,
A hercegnő némi erőfeszítéssel összeszedte magát. Majd én beszélek. Tegye le a melléket. – És azzal fölvette a kagylót; csak jó megfigyelő vehette volna észre, hogy reszket a keze.
Megvárta a mellékvonal megszakadását jelző kattanást, majd bemondta: – Itt a croydoni hercegnő.
Nyers férfihang: – Asszonyom, a States-Item helyi hírrovata vagyunk. Kaptunk egy villámtájékoztatót az Associated Presstől, hogy aszondja... – Elakadt a hang. – Egy pillanat... – A hercegnő meghallotta a beszélő mérges-fojtott hangját: – Na, hol a pokolba van... Hé, Andy, passzold csak át azt a kutyanyelvet.
Papírzörgés, aztán újra a férfihang. – Ezer bocsánat. Máris olvasom.

LONDON (AP) – Parlamenti források ma a croydoni herceget, a neves brit diplomatát nevezték meg mint Nagy-Britannia lehetséges washingtoni nagykövetét. A bejelentés első visszhangja kedvező. Hivatalos közlemény nemsoká várható.

És ez még nem minden, asszonyom. Nem akarnám fárasztani tovább. Valójában azért telefonáltunk, hogy volna-e közlendője a kedves férjének lapunk számára. Aztán, szíves engedelmükkel, átküldenénk a fényképészünket is.
A hercegnő lehunyt szemmel engedte át magát a nyugtató orvosságként ható megkönnyebbülés hullámának.
– Hall engem, asszonyom? – riasztotta fel a hang.
– Igen? – kényszerített figyelmet magára a másik,
– A nyilatkozatról, amit szeretnénk...
– Pillanatnyilag nincs közlendője a férjemnek – vágott közbe az asszony. – Nem is lesz, míg hivatalosan meg nem erősítik a kinevezést.
– Ez esetben...
– Ugyanez áll a fényképre is.
– A következő számban persze hozzuk azért, amink van – mondta némiképp csalódottan a hang.
– Joguk van hozzá.
– És szeretnénk jelentkezni, mihelyst megjelenik a hivatalos közlemény.
– Amint ez meglesz, a férjem, biztos vagyok benne, örömmel nyilatkozik a sajtónak.
– Akkor tehát jelentkezhetünk újra?
– Hogyne.
Visszatéve a kagylót, a hercegnő egyenes derékkal ült és hallgatott. Végül játszi mosoly enyhítette meg ajkát, s így szólt: – Megtörtént hát. Sikerült Geoffreynak.
Férje hitetlenkedve bámult rá. Megnyalta az ajkát: Washington?
Az asszony elmondta az AP-tájékoztató velejét. – Talán szándékkal szivárogtatták ki a hírt, kíváncsiak voltak a fogadtatására. Nohát, az is kedvező.
– Még a fivéredről sem hittem volna, hogy...
– Pedig az ő befolyása segített. És egyéb okok, nyilván. Az időzítés. Olyan ember kellett nekik, mint te. A politikai nézeteiddel. És ne feledjük, tudtuk, fennáll a lehetőség. Szerencsésen jöttek össze a dolgok.
– Igen, de hogy ez történt... – A hercegnek nem akaródzott befejezni a gondolatot.
– Hogy ez történt? Micsoda?
– Nem tudom... végig bírom-e csinálni.
– Mi az hogy! Végig fogod csinálni. Végig fogjuk.
A férfi kétkedve ingatta a fejét. – Volt idő, mikor...
– Az az idő most is itt van! – csattant föl ellentmondást nem tűrően a hercegnő hangja. – Még ma találkoznod kell a sajtóval. És lesznek egyéb dolgok is. Fontos, hogy észre térj valamelyest, és úgy is maradj.
A férfi lassan rábólintott. – Hát majd igyekszem. Eltűnődve emelte ajkához a poharat.
– Azt már nem! – állt föl s vette ki férje kezéből a talpas poharat a hercegnő. Kiment a fürdőszobába, s a férfi hallotta, hogy a mosdóba önti. – Nem iszol többet ma, megértetted? – mondta, mikor visszajött. – Egy kortyot sem!
A herceg tiltakozni készült, de inkább megadta magát: – Hát... gondolom, nincs más módja.
– Ha még egyszer italhoz nyúlsz, egyszerűen elzárom a palackokat.
– Jól van – rázta meg a fejét a herceg –, majd csak elboldogulok. – Látható erőfeszítéssel szedte össze gondolatait. Kaméleonképességével, melynek előző nap is tanújelét adta, még az arcát is eltökéltebbé varázsolta. A hangja is ércesebben csengett: – Hát ez jó hír.
– Bizony az – hagyta rá a hercegnő. – Új kezdetet jelenthet.
A férfi lépett egyet felesége felé, aztán meggondolta magát. Bármit jelentsen is az az új kezdet, azt, tudta, nem foglalja magában.
Az asszony fennhangon szőtte tovább gondolatait: – Át kell gondolnunk chicagói terveinket. Mostantól kezdve minden mozdulatodat figyelik. Ha ketten megyünk föl Chicagóba, biztos, hogy megírja, feltűnő helyen, a városi sajtó. És az is érdeklődést kelthet, ha javítóba visszük az autót.
– Egyikünknek mindenképp mennie kell.
– Én megyek – mondta határozottan az asszony. Meg is változtathatom valamelyest a külsőmet. Szemüveget veszek. Ha óvatos leszek, elkerülhetem a közfigyelmet. – Tekintete egy kis diplomatatáskára vándorolt a szekreteren. – És viszem a többi pénzt, s megteszem, ami majd szükségesnek bizonyul.
– De hisz te abból indulsz ki... hogy ez a mi emberünk eljut Chicagóba. És hol vagyunk még attól.
A hercegnő, mint akinek elfeledett rémálom jut az eszébe, kerekre nyitotta a szemét. – Jaj istenem – suttogta –, most már... el kell jutnia. Muszáj!

12.

Peter McDermott ebéd után nem sokkal hazasompolygott, s szokásos sötét öltönyét vászonpantallóra és könnyű zakóra cserélte. Utána visszaszaladt irodájába, kutyafuttában aláírt néhány levelet, s kifelé mentében letette őket Flora asztalára.
– Visszajövök még a délután – mondta. Kisvártatva még valami eszébe jutott: – Ogilvie-ről megtudott-e valamit?
A titkárnő megcsóválta a fejét. – Szinte semmit. Utánajártam, megmondta-e valakinek, hová megy. Hát nem mondta meg.
– Nem is számítottam rá – morgott Peter.
– Valamit azért megtudtam – mondta habozva Flora. – Lehet, hogy nem fontos, de mindenképpen fura egy kicsit.
– Nos?
– Mit is mondott, milyen kocsiban látta Ogilvie-t? Jaguarban?
– Abban.
– Nohát, az a kocsi a croydoni hercegi páré.
– Nem tévedés?
– Először magam is azt gondoltam – mondta Flora –, a biztonság kedvéért beszéltem hát a garázzsal. A garázs azt mondta, keressek meg egy Kulgmer nevezetű éjszakás garázsmestert.
– Ismerem a pasast,
– No, ez a Kulgmer reggel tette le a szolgálatot, úgyhogy csak az otthoni számán tudtam elérni. Azt mondta, Mr. Ogilvie-nek írásos meghatalmazása volt a hercegnőtől, hogy viheti a kocsit.
Peter vállat rándított. – Akkor nyilván minden rendben. – De azért nehezen tudta elképzelni, mi dolga lehetett Ogilvie-nek Croydonék kocsijában, s egyáltalán, hogy mi közös ügye van ennek a faragatlan tuskónak a hercegi párral. Flora fejében is ilyen gondolat motoszkálhatott.
– Visszajött a Jaguar? – kérdezte Peter.
Flora megrázta a fejét. – Már arra gondoltam, megkérdem a hercegnőt. Aztán eszembe jutott, előbb magának szólok.
– Bölcsen tette. – Mi sem lenne egyszerűbb, gondolta Peter, mint megkérdezni Croydonékat, hová vitte a kocsijukat Ogilvie. Nekik csak tudniuk kell. Mégis tétovázott. A késő esti szóváltásuk után nem szívesen kockáztatott volna meg egy újabb félreértést a hercegnővel; okkal feltételezte, hogy tolakodásnak vennének egy efféle kérdést. És be kellene vallani a kínos tényt, hogy a szálló nem tudja, hová lett a házi fődetektív.
– Hagyjuk tán egyelőre – tanácsolta Flórának.
És van egy másik elintézetlen ügy, jutott eszébe – a Herbie Chandler ügye. Ma reggel akarta volna jelenteni Warren Trentnek, hogy nyilatkozatot csikart ki Dixonból, Dumaire-ből meg a másik kettőből, s a nyilatkozatból kiderül, hogy a londinerfőnöknek része volt a hétfő éjszakai erőszakoskodásban tetőző események előkészítésében. Látva azonban, hogy a szállótulajdonosnak messze járnak a gondolatai, nem hozta szóba a dolgot. Jobb lesz talán, ha maga beszél Herbie Chandlerrel, döntötte el.
– Nézzen utána, szolgálatban lesz-e ma este Herbie Chandler – utasította Flórát. – Ha igen, mondja meg neki, idevárom este hat órára. De legkésőbb holnap reggelre.
Peter azzal odahagyta az igazgatói irodát, és leliftezett a hallba. Egy perccel később a szálló viszonylagos sötétségéből kilépett a St. Charles Street kápráztató kora délutáni verőfényébe.
– Peter! Itt vagyok!
Marsha egy fehér cabriolet-ből integetett rá, a kocsi a várakozó taxik sorába volt beékelve. A fürge kapus megelőzte Petert, s kinyitotta előtte a kocsi ajtaját. Mikor Peter beült Marsha mellé, látta, három taxisofőr sokatmondóan összevigyorog, egyikük még el is füttyentette magát.
– Hahó! – üdvözölte Marsha. – Gondoltam, ha nem jön, fölszedek egy taxiutast. – Világos nyári ruhájában szép volt a lány, mint mindig, de bármilyen könnyedén üdvözölte is Petert, a férfi elfogódottságot érzett ki a hangjából, talán a miatt, ami elhangzott kettejük között az este. Melegen megszorította s el sem engedte a lány kezét.
– Finom – mondta Marsha. – Bár igaz, megígértem apának, mindig két kézzel fogom a kormányt. – A taxisok előzékenyen előrébb, illetve hátrébb álltak, hogy Marsha besorolhasson a forgalomba.
Míg zöldre vártak a Canal Street sarkán, Peternek az az érzése támadt, mintha örökké csinos nőkkel autókáznék New Orleans-szerte. Három napja lett volna még csak, hogy a Volkswagennal Christine lakására hajtottak? Aznap este találkozott először Marshával. Mintha sokkal régebben történt volna, talán azért, mert közbejött Marsha házassági ajánlata. Vajon most, napvilágnál, Marsha is józanabbul látja? Akárhogy is, ő, Peter, hallgatni fog róla, amíg a lány szóba nem hozza.
Testük közelségének tudata most is épp olyan izgató volt, különösen, ha felidézte a búcsú pillanatát – a csókot, mely szűziesnek indult, de a tartózkodás oldódván, egyre tüzesebb lett: a lélegzetállító pillanatot, mikor a lányban megérezte az asszonyt; mikor szorosan átölelve vérébe hatolt az asszonytest sürgető hívása. Rásandított titkon: mohó fiatalságára, üde lábára, teste gyöngéd körvonalaira a könnyű ruha alatt. Ha most odanyúlna...
Nehezen bár, de leküzdötte a vágyat. Önsanyargató módon emlékeztette magát: eddigi felnőtt életében az asszonyok közelsége mindig elgyöngítette ítélőképességét, mindig veszedelmes vizek felé sodorta.
Marsha oldalvást rápislantott, nem törődve a forgalommal: – Mire gondol, Peter?
– A történelemre – füllentette emez. – Hol kezdjük?
– A régi St. Luis temetőben. Járt már ott?
Peter megrázta a fejét. – Teendőim listáján ez idáig nemigen szerepelt a temetőjárás.
– Márpedig New Orleansban azt is föl kell venni a listára.
Csakhamar megérkeztek a Basin Streetre. Marsha ügyesen leparkolt az utca déli oldalán, s átvágva az úttesten, a kőfallal kerített temető régi, oszlopos kapujához járultak.
– Itt kezdődik a város történelmének java része – karolt bele Peterbe a lány. – Az 1700-as évek elején, amikor a franciák megalapították New Orleanst, mocsár volt szinte mindenütt. Ma is az lenne, ha a gátak kordában nem tartanák a folyót.
– Valóban nedves a város talaja – helyeselt Peter. A szálló pincéjében éjjel-nappal működnek a szivattyúk, mert nem le, hanem fölfelé kell nyomni a szennyvizet a csatornahálózatba.
– És mennyivel nedvesebb volt valaha. A legszárazabb helyeken is három láb mélységben ott volt már a talajvíz, úgyhogy mikor kiástak egy sírgödröt, megtelt vízzel, mielőtt beletehették volna a koporsót. Azt mondják, a sírásók ráálltak a koporsóra, hogy lenyomják valahogy. Máskor meg lyukakat fúrták a fenekébe, hogy elsüllyedjen. Akkortájt járta a mondás, aki véletlenből nem halt meg, mikor temették, az is bizonnyal megfulladt.
– Huhh. Mint a rémfilmekben.
– Bizonyos könyvek szerint hullaszagú volt még az ivóvíz is – vágott utálkozó grimaszt Marsha. – Elég az hozzá, hogy törvényt hoztak: a holtakat nem szabad a földbe temetni.
Elindultak a roppant különösen épített sírok sora közt. Peter életében se látott ilyen temetőt. Marsha körülmutatott: – Hát ez történt, mikor meghozták azt a törvényt. Azóta hívják a New Orleans-iak a holtak városának a temetőket.
– Érthető.
Csakugyan városszerű, gondolta a férfi. Girbegurba utcák; a sírok, mint megannyi miniatűr házikó, téglából rakva, stukkóval díszítve; egyeseknek kovácsoltvas rácsos balkonjuk s körül keskeny járdájuk is volt. És többemeletes mind. Ablak nem volt egyiken sem, annál több apró ajtó. – Mint a bérházak – jegyezte meg Peter.
– Azok is – bólintott rá a lány. – És legtöbbjének elég rövid a bérleti ideje.
Peter kíváncsian várta a folytatást.
– A sírházak kamrákra vannak osztva – magyarázta Marsha. – Kettő-hat kamrás az átlagos családi sírház, de vannak nagyobbak is. Minden kamrának saját kis ajtaja; temetéskor kifalaznak egy ajtót, s jó előre kiürítik a benne lévő koporsót. A csontokat ledobják a kamra végében, egy kis aknán, a földre. A régi koporsót elégetik, s berakják az újat. Egy évig hagyják nyugodni, és akkor megismétlődik az egész.
– Mindössze egy évig?!
– Nem köll annál több – szólalt meg egy hang a hátuk mögött. – Van, hogy hosszabbat nyughatnak, már ha az utánnuk gyövők nem sürgetik őket. És hát segélnek a csótányok is.
Megfordultak. Mocskos cejgvászon kezeslábasba bújtatott, idősebb, hordóhasú férfi vigyorgott rájuk nyájasan. Lekapva foszladozó szalmakalapját, megtörölte tar feje búbját egy vörös selyemkendővel. – Csuda meleg van, mi? Odabe biztos hűvösebb – veregette meg bennfentesen egy sírkamra oldalát.
– Hát tudja – mondta Peter –, én azért inkább a melegre szavazok.
A másik kuncogott. – Pedig hűvösre kerül a végin. Adj isten, Miss Preyscott.
– Lám csak, Mr. Collodi – üdvözölte a lány is. – Bemutatom Mr. McDermottot.
A sírásó szertartásosan biccentett. – Egy kis látogatás a családi fészekbe?
– Olyasformán – mondta Marsha.
– No, akkor erre tessék e. – Nekiindulva, a válla fölött szólt vissza: – Épp a hetekbe pofoztuk ki egy kicsit. Úgyhogy egész jól föst.
A keskeny utakon kanyargóban réges-régi nevek és évszámok köszöntöttek Peterre. Vezetőjük egy füstölgő hamukupacra mutatott: – Raktunk egy kis tábortüzet. Peter fölfedezte egy koporsó üszkös maradványait a füstben.
Egy hatkamrás sír előtt álltak meg, hagyományos kreol ház stílusában épült. Fehérre volt festve, az állaga jobb, mint a környező építményeké. Viharvert márványtábláin nevek és nevek, többségükben Preyscottok. Régi család vagyunk – jegyezte meg Marsha –, odalennt biztos nagy a zsúfoltság.
Ferde napsugarak tűztek a sírra.
– Takaros, nem? – mérte végig elismerően a sírásó, majd rámutatott egy ajtónyílásra a felső szinten. – Legközelebb ezt nyissuk föl, Miss Preyscott. A kedves papájának. – Eggyel lejjebb mutatott: – Ez pedig a magáé lesz. De magát ma nem hiszem, hogy én fogom betenni. – Várt egy keveset, elgondolkozva folytatta: – Iszen hamarébb jön úgyis, mint várná az ember. Azér is mondom, ki köll használni minden percet. De ki ám. – Ismét megtörölte a homlokát, majd tovaballagott.
Peter összeborzongott a hőségben. Hogy egy ilyen fiatal teremtésnek így ki legyen jelölve a nyughelye!
– Nem olyan morbid ám ez, amilyennek tűnik – mondta Marsha, Petert nézve, aki ismét rádöbbent, hogy a lány olvas a gondolataiban. – Egyszerűen arról van szó, hogy bennünket itt úgy nevelnek, hogy lássuk, a halál is része az életünknek.
Peter bólintott. Mindazonáltal elégé volt mára ebből a helyből.
Kifelémenőben, a Basin Street-i kapuhoz közeledve, Marsha a karjánál fogva megállította a férfit.
Odakinn épp akkor állt meg egy sor gépkocsi. Nyíltak az ajtók, s a járdára lépő emberek öltözetéből nem volt nehéz kitalálni, temetési menet van készülőben.
– Várnunk kell, Peter – suttogta Marsha. Félrehúzódtak, s a kapun belül, kevéssé feltűnő helyen vártak.
A járdán most kettévált a csoport, utat adva egy kis menetnek. Pergamenbőrű ember lépkedett elöl, arcán a temetési vállalkozók kenetes kifejezése. Mögötte a pap.
A pap után hat férfi vitte vállán a nehéz koporsót. Mögöttük egy kis fehér koporsót vittek négyen, a koporsón egyetlen oleanderág.
– Jaj istenem – nyögte Marsha. Peter megszorította a kezét.
Csendült a pap hangja: – Angyalok vigyenek téged a paradicsomba, vértanúk kísérjenek téged utadon, s vezessenek Jeruzsálembe, a szent városba.
A második koporsó után a gyászolók. Élükön, egyedül, fiatal férfi, rosszul szabott fekete öltönyben; kalapja sután a kezében. Szemét le nem vette volna az apró koporsóról, arca könnyben ázott. Az őt követők sorában hangosan zokogott egy idősebb asszony, egy másik a karjánál támogatta.
– ...üdvözöljön téged az angyalok kórusa, s Lázárral, aki szintén szegény volt egykor, az örök világosság fényeskedjék néked...
– Annak a cserbenhagyásos gázolásnak az áldozatai susogta Marsha. – Egy anya meg a kislánya. Megírták a lapok is. – Marsha is sír, vette észre Peter.
– Tudom. – Peter maga is részese volt a jelenetnek, osztozott a többiek gyászában. Első találkozása a tragédiával, hétfő éjjel, zord volt és személytelen. Most bensőségesebben, valószerűbben élte át a szomorú eseményt. Érezte, az ő szeme is könnybe lábad, ahogy továbbhaladt a menet.
A gyászoló család mögött a többiek. Peter meglepetten ismert föl egy arcot közöttük. Először nem jött rá, honnan ismeri, míg meg nem világosodott, hogy Sol Natchezt látja, a korosodó szobapincért, akit hétfőn este, a croydoni hercegi párral történt incidense után felfüggesztettek szolgálatából. Kedd reggel Peter magához hívatta Natchezt, s közölte Warren Trent végzését: maradjon otthon, teljes fizetéssel, a hét végéig. Natchez most arra nézett, ahol Peterek álltak, de szemlátomást nem ismerte meg Petert.
A menet továbbhaladt, s kisvártatva eltűnt szem elől. Vártak, amíg elmennek előttük a gyászolók és a bámészkodók is.
– No, indulhatunk már – mondta Marsha. Egyszer csak megérintették Peter karját. Sol Natchez volt az. Lám, mégis megismerte őket.
– Megláttam, Mr. McDermott. Ismeri tán a családot?
– Nem. Véletlenből jártunk erre. – Peter bemutatta Marshát.
A lány megkérdezte a pincért: – Nem várja meg a szertartás végét?
Az öregember megrázta, a fejét. – Nem lehet azt kibírni.
– Maga tehát ismerte őket?
– Nagyon is jól. Nagyon, nagyon szomorú dolog. Peter némán bólintott, nem volt mit mondani. Ismét Natchez szólalt meg: – Már kedden is meg akartam mondani, Mr. McDermott, csak nem volt érkezésem. Hálás vagyok önnek. Már ugye azért, hogy szót emelt értem.
– Jól van, Sol. Tudtam, hogy maga nem lehet hibás.
– Azért fura, ha belegondol az ember – nézett Marshára, majd Peterre az öreg. Látszott, nem akarózik távoznia.
– Fura? Micsoda? – kérdezte Peter.
– Hát ez az egész. Ez a baleset – intett Natchez arra, amerre eltűnt a menet. – Közvetlenül az előtt történhetett, hogy nekem az a kis incidensem volt hétfőn este. Csak rágondolni is, hogy amíg maga meg én beszélgettünk...
– Hát igen – hagyta rá Peter. Nem volt kedve, hogy elmondja, mit élt át ő maga is később a baleset színhelyén.
– Igaz is, meg akartam kérdezni, Mr. McDermott, lett-e valami folytatása annak az ügynek a herceggel meg a hercegnővel?
– Nem. Semmi.
Peter arra gondolt, hogy mint neki, Natcheznek is bizonyára megkönnyebbülést jelent, hogy másról beszélhet, nem a temetésről.
A pincér eltűnődve folytatta: – Sokat gondolkoztam ám rajta. Mintha mindenáron azon lettek volna, hogy minél nagyobb botrányt csináljanak. Nem tudtam mire vélni. Ma sem tudom.
Peternek eszébe jutott, Natchez nagyjából ugyanezt mondta hétfőn este is. Felidézte a pincér szavait. Natchez a hercegnőről beszélt: Meglökte a karomat. Szinte azt is hihettem volna, szándékosan tette. Később Peternek is hasonló benyomása volt: a hercegnő emlékezetessé akarta tenni az esetet. Mit is mondott? Olyasmit, hogy egy csöndes estét akartak eltölteni a lakosztályukban, s csak egy rövid sétára mentek el a háztömb körül. Épp az imént jöttek vissza, mondta a hercegnő. Peternek fölrémlett, már akkor is csudálkozott, minek ezt annyira hangsúlyozni.
Akkor történt, hogy a croydoni herceg motyogott valamit, hogy a kocsiban hagyta volna a cigarettáját. És a hercegnő rövid úton elhallgattatta.
A herceg a kocsiban hagyta a cigarettáját.
No de ha otthon maradtak, s csak egy gyalogsétára mentek ki...
Akkor nyilván még napközben maradt ott a cigaretta. Peter valahogy nem tudta elhinni. Erősen gondolkozott, meg is feledkezett szinte a másik kettőről.
Miért titkolták Croydonék, hogy hétfőn este használták az autójukat? Miért kellett úgy tenniük, mintha otthon ültek volna? Vajon az a panasz a kilöttyent ráksaláta miatt szándékosan megrendezett komédia lett volna? Szándékosan keverték bele Natchezt, majd őt, Petert is? Csak azért, hogy hihetőbbé tegyék ezt a fikciót? Peter el is hitte volna, ha nincs az a megjegyzése a hercegnek, amelyik szemlátomást felingerelte a hercegnőt.
Miért titkolták, hogy autóztak aznap este?
Mit is mondott Natchez az imént: Fura... közvetlenül az előtt történhetett, hogy nekem az a kis incidensem volt.
A hercegi párnak Jaguar kocsija van.
Ogilvie.
Eszébe jutott hirtelen a garázsból felbukkanó Jaguar. Mikor a kocsi megállt a lámpa alatt, Peter valami szokatlant látott rajta. Mit is? Kegyetlen-élesen hasított most belé: sérült volt a lökhárító és a fényszóró. Most értette csak meg az utóbbi napokban olvasott rendőrségi közlemények jelentőségét.
– Hé, Peter, mitől sápadt így el? – szólt rá Marsha. Alig is hallotta.
El kell innen tűnni, gondolta, valahová, ahol zavartalanul gondolkodhat. Gondosan, logikusan, komótosan végig kell gondolni ezt az egészet. Kerülni kell az elsietett következtetéseket.
Egy kirakós játék darabkái, így, ránézésre, összeillenek. De jobban meg kell őket nézni, összeilleszteni innen is, onnan is. És a végén talán kidobni az egészet.
Képtelen gondolat. Fantasztikus, nem lehet igaz. Ámbár...
Marsha hangja, mintha nagyon messziről: – Peter. Mi baj?
Sol Natchez is gyanakodva nézett rá.
– Marsha, most semmit sem mondhatok. De mennem kell.
– Mennie? Hová?
– Vissza a szállóba. Ne haragudjon. Később mindent megmagyarázok.
– Azt hittem, együtt teázunk – mondta csalódottan lány.
– Higgyen nekem, szépen kérem! Fontos dologról van szó.
– Hát, ha el kell mennie, szívesen elfuvarozom.
– Nem. – Ha Marshával megy, beszélgetni kell, magyarázkodni. – Hadd menjek most. Majd fölhívom.
Sarkon fordult, azok ketten értetlenül bámultak utána.
A Basin Streeten elfogott egy taxit. Bár Marshának azt mondta, a szállodába megy, meggondolta magát, és a taxisnak a saját címét adta meg.
Ott nagyobb nyugalma lesz.
Hogy gondolkodjon. És eldöntse, mi a teendő.
Késő délután lett, mire Peter McDermott összegezést csinált.
Azt mondta magában: Mikor az ember hússzor, harmincszor, negyvenszer végez el egy összeadást, és mindig ugyanazt az eredményt kapja, s ez az eredmény éppenséggel az, ami, akkor az ember ki nem bújhat már a ránehezedő felelősség alól.
Azóta, hogy jó másfél órája faképnél hagyta Marshát, ki se mozdult a lakásából. Legyűrvén ösztönös sietségét és felajzottságát, racionális, higgadt, körültekintő gondolkodásra kényszerítette magát. Pontról pontra egymás mellé sorakoztatta a hétfő éjszaka óta történteket. Összefüggést, értelmet nem talált mást bennük, mint azt, amelyik erre a megvilágosodásszerűen előállt, iszonytató végkövetkeztetésre vezet.
A gondolkodási idő lejárt, dönteni kell immár.
Megfontolta, tálalja-e ki, amit összeállított, Warren Trent elé. Megfontolta és elvetette: gyávaság lenne, menekülés a tulajdon felelőssége elől. Bármit tesz is, egyedül kell tennie.
Összeállt lassacskán, mi légyen az. Gyorsan sötétebb öltönyre váltotta a világosat, s taxiba vágta magát, noha egy-két utcányira volt csak a St. Gregory.
Átvágott a hallon, fogadva az üdvözléseket, és egyenest félemeleti irodájába ment. Flora már nem volt ott. Halom üzenet az asztalán; nem vett tudomást róluk. Ült egy percet a néma irodában, gondolatait szedte össze. Aztán nyúlt a telefonkagylóért, és föltárcsázta a városi rendőrkapitányságot.

13.

Ogilvie egy moszkitó kitartó zümmögésére ébredt délután, a rovar beszabadult valahogy a Jaguar utasterébe. Lassan tért magához, eleinte azt se tudta, hol van. Aztán visszaderengett minden, az indulás a szállodából, az autózás a pirkadat sötétjében, a nagy ijedség, mely oktalannak bizonyult, elhatározása, hogy kivárja az estét, s csak akkor folytatja útját észak felé, s végül a füves ösvény meg a kis liget, melyben elrejtette a kocsit.
Lám, jó búvóhelyet választott. Órájára pillantva megállapította, csaknem nyolc órát aludt egyhuzamban.
Öntudatával együtt jelentkezett a gyötrő kényelmetlenségérzet. Fullasztotta a kocsi levegője, tagjait elnyomorította a szűk hátsó ülésen való kucorgás. A szája száraz és pokoli rossz ízű. Szomjas volt, és felháborítóan éhes.
Kínlódó nyögések közepette tornázta ülő helyzetbe magát s nyitotta ki a kocsi ajtaját. Abban a pillanatban megrohanta még egy tucatnyi moszkitó. Lesöpörte őket, s körülnézett, ráérősen tájékozódott, összehasonlítva a látványt hajnali benyomásaival. Akkor alig derengett még csak, és hűvös volt, most magasan állt a nap, s a hőség a fák alatt is nagy.
A liget széléig ballagva láthatta a távoli főutat s fölötte a hőség vibrálását. Hajnalban, mikor leállt, nem volt forgalom; most mindkét irányban személy- és teherautók vonultak, motorzajuk zümmögéssé szelídült. Ideát, nem számítva a rovarok kitartó zenéjét, semmi élet. A liget és a főút között álmos mezőség, a kihalt ösvény, egy-két elszórt facsoport, a leginnenső védelmében, rejtve, a Jaguar.
Ogilvie könnyített magán, majd kibontotta a csomagot, amit induláskor dugott a kocsi csomagtartójába. Egy termosznyi kávé, több konzerv sör, szendvicsek, egy rúd szalámi, egy üveg savanyúság meg egy almás pite. Derekasan befalt, hosszú korty sörökkel, majd egy kevés kávéval öblítve le a falatot. A kávé sokat hűlt tegnap óta, de erős volt és aromás.
Evés közben bekapcsolta az autórádiót, a New Orleans-i híreket hallgatta. A gázolásról mindössze néhány szó: nincs újabb fejlemény a nyomozásban.
Később felfedezőútra indult. Néhány száz yardnyira, egy dombtetőn újabb liget, valamelyest nagyobb, mint emez. Ogilvie átvágott a nyílt mezőn, s a domb túlfelén mohás partra s egy álmos, iszapos csermelyre bukkant. Melléje térdelve macskamosdást végzett. Felfrissült tőle; ideát a fű is zöldebb, hívogatóbb volt. Elégedetten lehevert, zakóját tette párnának a feje alá.
Kényelembe vackolván magát, fölelevenítette az éjszaka eseményeit, s a jövendőket fontolgatta. Meggyőzte magát: a Peter McDermott-tal való találkozás véletlenszerű volt, nyugodtan megfeledkezhet róla. Annyi bizonyos, hogy McDermott iszonyú dühös lesz, ha értesül házi fődetektívjének távollétéről. De ez, önmagában, semmit el nem árulhat neki Ogilvie útjának okáról és céljáról.
Persze nincs kizárva, hogy valami más okból riadót fújtak azóta, s most már teljes készültséggel keresik Ogilvie-t és a Jaguart. Bár, a rádióhír hallatán, ez se valószínű.
Nagyjából és egészében tehát ragyogóak a kilátások, különösen, ha a biztonságba helyezett összegre gondolunk, meg arra a pénzre, ami Chicagóban vár ránk holnap, összegezte Ogilvie.
Most pedig nincs más teendő, mint a sötétedésre várni.

14.

Sperhakni Milne emelkedett lelkiállapota kitartott egész délután. Jótékony hatással volt az önbizalmára is, miközben, nem sokkal öt óra után, az elnöki lakosztály felé lopakodott.
Most is a személyzeti lépcsőn ment át a hetedik emeletről a nyolcadikra. A kültelki lakatos készítette kulcsmásolat ott lapult a zsebében.
Elhagyatott volt az elnöki lakosztály előtti folyosó. Sperhakni megállt a bőrpárnás, kétszárnyú ajtó előtt, s feszülten hallgatózott. Semmi nesz.
Széttekintett a folyosón, majd egyetlen mozdulattal elővette s bepróbálta a zárba a kulcsot, melyet jó előre grafitporral kent meg, hogy jobban csússzon. A kulcs behatolt, elakadt egy pillanatra, de aztán könnyedén elfordult. Sperhakni egyhüvelyknyire megnyitotta az ajtót. Odabentről még mindig semmi. Óvatosan visszacsukta, s a kulcsot zsebre vágva távozott.
Nem akart most behatolni. Majd később. Ma éjjel.
Most csak a kulcs felől kívánt megbizonyosodni, alkalmas-e azonnali használatra. Később majd lesállásba helyezkedik, s kivárja a kedvező alkalmat.
Visszatért egyelőre hetedik emeleti szobájába, beállította az ébresztőórát, és elaludt.

15.

Alkonyodott. Peter, elnézést kérve, fölkelt íróasztalától, s villanyt gyújtott az irodában, majd visszaült, szemközt a halk beszédű, szürke flanelöltönyös férfival. Voiles kapitány, a New Orleans-i rendőrség nyomozóirodájáról, inkább nézett ki bármi másnak, mint detektívnek. Udvariasan hallgatta, akár egy bankigazgató, aki épp egy hitelfolyósítás ügyében tárgyal, hogyan sorolja Peter a tényeket s a belőlük leszűrt feltételezéseit. Egyszer szakította csak félbe a hosszas előadást: megkérdezte, használhatja-e a telefont. Engedélyt kapván, az iroda távolabbi sarkába vonult, s olyan halkan beszélt, hogy Peter egy szavát sem értette.
Mivel felfogható visszajelzést nem kapott, Peternek újraéledtek kétségei, olyannyira, hogy ezzel fejezte be mondókáját: – Nem vagyok bizonyos semmiben, sőt azt sem tudom, van-e valami értelme is annak, amit összehordtam. Az igazat megvallva, kezdem ostobán érezni magam.
– Ha mások is ilyen segítőkészek lennének, Mr. McDermott, jócskán könnyebb lenne a rendőrség munkája – nyugtatta meg Yolles kapitány, s csak most húzta elő jegyzettömbjét, ceruzáját. – Ha kiderül, hogy jó nyomon járt, akkor természetesen szükségünk lesz a részletes vallomására. Addig is, néhány részletre lennék kíváncsi. Először a kocsi rendszámára.
Flora feljegyzésében, melyben megerősítette korábbi jelentését, megtalálták a kért információt. Peter felolvasta, a nyomozó leírta magának.
– Köszönöm. Másodszor, ennek a maguk Ogilvie-jének a személyleírását kérem. Ismerem ugyan, de öntől szeretném hallani.
Peter elmosolyodott, most először: – Hát az nem lesz nehéz.
Mikor végzett a személyleírással, csöngött a telefon. Peter vette föl a kagylót, majd a nyomozó elé tolta a készüléket. – Magát keresik.
Ezúttal hallható volt, amit a detektív mond, jobbára csak annyit, hogy "igen, uram", "értem, uram".
A detektív, míg a telefonba hallgatott, egy ízben vizsga tekintetet vetett Peterre, majd ezt mondta: – Véleményem szerint nagyon is megbízható. – Mosolyfélébe gyűrődött az arca: – És erősen aggódik, igen.
Bemondta a telefonba a rendszámot meg Ogilvie személyleírását, aztán bontotta a vonalat.
– De mennyire hogy aggódom – mondta neki Peter. Most mi lesz, beszélni fog a herceggel és a hercegnővel?
– Egyelőre nem. Ahhoz valamivel többre van szükségünk. – A nyomozó figyelmesen nézte Petert. – Nem olvasta az esti lapot?
– Nem.
– Úgy hírlik, a States-Item szerint legalábbis, hogy a croydoni herceg lesz a washingtoni brit nagykövet.
Peter halkan füttyentett.
– Épp most hallom a főnökömtől, hogy a rádióban már hivatalosan is megerősítették a kinevezést.
– Annyit jelentsen ez, hogy a herceg valamiféle diplomáciai immunitást élvez?
A nyomozó megrázta a fejét. – Nem, ha korábban történt az eset. Ha ugyan megtörtént.
– Igen, és egy hamis vádemelés...
– Mindenképpen súlyos ügy lenne, ebben az esetben meg különösen. Ezért kell körültekintőnek lennünk, Mr. McDermott.
Peter eltűnődött, mit is jelentene neki meg a szállodának, ha kiszivárog a gyanúsítás híre, és Croydonék történetesen vétlenek.
– Hadd könnyítsék két értesüléssel a lelkiismeretén mondta Yolles. – A mieink elgondolkoztak odaát a dolgon, mióta telefonáltam nekik. Valószínűnek tartják, hogy ez a maguk Ogilvie-je ki akarja szöktetni a kocsit az államból, nyilván észak felé igyekszik. De hogy van-e megállapodása Crpydonékkal, s ha igen, milyen, azt nem tudhatjuk.
– Fogalmam sincs nekem sem – mondta Peter.
– Úgy néz ki, hogy – miután találkozott magával – egész éjjel autózott, és nappalra megbújt valahol. Ahogy az a kocsi kinéz, több esze is vari, mint hogy napvilágnál mutogassa. Ha ma éjjel kimerészkedik az országútra, vége. Épp most rendeltünk el tizenkét államban készenlétet.
– Tehát komolyan veszik, amit mondtam?
– Két értesülést ígértem – mutatott a telefonra Yolles. – Részben azért hívtak az imént, hogy elmondják, mit végzett az állami labor a helyszínen talált üvegcserepekkel meg a fényszórókerettel. Nos, eléggé kacifántosan, de megállapíthatták végre, hogy az üveg és a keret egy Jaguar gyártmányú kocsié.
– Ezt ilyen bizonyosra lehet venni?
– Még ennél is bizonyosabbra, Mr. McDermott. Ha megtaláljuk a gyilkos kocsit, minden kétséget kizáróan igazolhatjuk.
Yolles kapitány azzal fölállt. Peter kikísérte a külső irodán át. Meglepetten látta, hogy ott várakozik Herbie Chandler. Akkor jutott csak eszébe, ő maga rendelte ide estére, vagy legkésőbb másnap reggelre. Hogy ilyen sűrű lett a délutánja, szerette volna elhalasztani ezt a várhatóan kellemetlen beszélgetést, de aztán arra gondolt, nem sokat nyer, ha húzza-halasztja.
Látta, a nyomozó és Chandler tekintete összevillan.
– Jó estét – köszönt rá Peter, gonoszkás elégtétellel nyugtázva a londinerfőnök menyétképén vibráló szorongást. Mikor a rendőr elköszönt, Peter a belső irodába invitálta Chandlert.
Íróasztala egyik kulcsra nyíló fiókjából elővette a négy fiatal vallomását rejtő dossziét. Átadta Chandlernek.
– Érdekelni fogja, gondolom. Ha valami bohókás ötlete támadna, ne fárassza magát: ezek csak másolatok, az eredeti példányok nálam vannak.
Chandler aggodalmas ábrázattal kezdett olvasni. A lapokat forgatva egyre szorosabbra préselte az ajkát. Peter hallotta, hogyan szűri Chandler a foga közt a levegőt. – A rohadékok! – sziszegte.
– Azért, mert megírták, hogy maga kerítő? – csapott le rá Peter.
A londinerfőnök elvörösödve tette le a papírokat. – Most aztán mit akar csinálni? – kérdezte.
– Legszívesebben minden teketória nélkül kirúgnám. De mivel olyan régóta szolgál itt, Mr. Trent elé terjesztem az ügyet.
Chandler szinte szűkölve kérte: – Mr. Mac, egy szóraj ha lehetne...
Választ nem kapván, rákezdte: – Mr. Mac, egy ilyen szállóban sok mindenféle történik ám...
– Ha az élet tényeiről, call-girlökről, egyebekről akar nekem kiselőadást tartani, aligha tud újat mondani. De egyvalamit mind a ketten jól tudunk: bizonyos ügyekben egyetlen szálloda vezetősége sem ismer tréfát. Például a kiskorúaknak való kerítés ügyében.
– Mr. Mac... muszáj magának Mr. Trenthez mennie? Nem maradhatna kettőnk között ez a dolog?
– Nem.
A londinerfőnök tekintete idegesen körültáncolt a szobán, majd számító kifejezést öltve megállapodott Peteren. – Mr. Mac, én már csak azt mondtam mindig, élni és élni hagyni, ugyebár...
– Nos?
– Hát csak az, hogy nem bánná meg, ha ez egyszer...
A kíváncsiság torkára forrasztotta Peternek a választ. Chandler tépelődött egy sort, majd körülményesen kigombolta zubbonyzsebét. Kettébe hajtott borítékot húzott elő, s tette le az asztalra.
– Hadd lám csak – mondta Peter.
Chandler közelebb tolta hozzá. Nem volt leragasztva, öt darab százdolláros lapult benne. Peter kíváncsian nézegette őket.
– Valódiak?
– De mennyire – somolygott Chandler.
– Csak arra voltam kíváncsi, mennyire taksál – lökte vissza a pénzt Peter. – Fogja, aztán tűnjön innen.
– Mr. Mac, ha netán valamicskével többet....
– Tűnjön innen – mondta halkan, ültéből félig fölemelkedve Peter. – Amíg be nem töröm azt a ronda, korrupt fejét.
Herbie Chandler fölmarkolta a pénzt, és leplezetlenül gyűlölködő képpel távozott.
Magára maradván, Peter McDermott visszasüppedt karosszékébe. A rendőrrel és a londinerfőnökkel folytatott beszélgetés kimerítette, kilúgozta. A második volt a sokkal rosszabb, talán azért, mert valahogy tisztátalannak érezte magát, amiért meg akarták vesztegetni.
Azaz... hogy is volt csak? Legyünk őszinték magunkhoz, biztatta magát. Volt egy pillanat, amikor kezébe fogván a pénzt, kísértést érzett, hogy zsebre vágja. Ötszáz dollár igazán csinos kis summa. Peter bölcsen tudta, kettejük közül melyik keres többet. Ha nem Chandlerrel áll szemben, talán engedett is volna a kísértésnek. Vajon? De jó is lenne bizonyosat tudni, gondolta. Annyi szent, hogy nem ő lenne az első hotelvezető, aki elfogad egy kis pénzt a beosztottaitól.
És ami a legcifrább az egészben: hiába erősködött Peter, hogy Warren Trent elé viszi az ügyet, könnyen lehet, hogy semmi nem lesz belőle. Warren Trentnek nem lesz beleszólása többé, ha, mint valószínű, meg kell válnia a szállodájától. No és maga Peter is könnyen az utcán találhatja magát. Az új vezetőség nyilván utánanéz a főbb tisztségviselők múltjának, s akkor napvilágra kerül az a Waldorf-béli rossz emlékű história is. Vagy tán máris napvilágra került. Akárhogy is, hamarosan kiderül, mi lesz a sorsa.
A jelenre próbálta összpontosítani gondolatait.
Asztalán ott feküdt, Flora jóvoltából, a késő délutáni házi jelentés. Kezébe vette a kitöltött formanyomtatványt, és áttanulmányozta a számokat. A szálloda, látta, megtelőfélben, ma estére is telt ház várható. Ha buknia kell is a St. Gregorynak, legalább harsonaszó kíséri a vesztét.
A házi jelentés meg a telefonüzenetek mellett egy halom friss feljegyzés is rá várt. Átböngészve őket megállapította, nincsen közöttük, amelyik rá ne érne másnap reggelig. A feljegyzések, alatt egy felbontott manilaboríték: André Lemieux, a főszakácshelyettes átfogó élelmezési terve, amelyet még a reggel kezdett olvasni Peter.
Órájára pillantva úgy döntött, olvas még egy keveset, mielőtt esti ellenőrző kőrútjára indul. Kiteregette hát a pedáns kézírással és gondosan rajzolt táblázatokkal teli lapokat.
Minél tovább olvasott, annál inkább csodálta a fiatal főszakácshelyettest. Valóban mestermunka volt; látszott, Lemieux átlátja a szálló problémáit, s tisztában van az éttermi ágazat lehetőségeivel. Petert módfelett ingerelte, hogy a főszakács, M. Hébrand – Lemieux szerint – figyelemre se méltatta a tervet.
Bizonyos konklúziói, igaz, vitathatók voltak; egy-két ötlettel maga Peter sem értett egyet. Első pillantásra optimistának látszott egyik-másik költségkalkuláció is. No de mindez mellékes; az a lényeg, hogy egy nyilvánvalóan rátermett elme tisztán látja a jelenlegi fogyatékosságokat, és megoldási javaslatokkal áll elő. Az is nyilvánvaló, hogy ha a St. Gregory nem siet kiaknázni André Lemieux nem mindennapi tehetségét, Lemieux hamarosan másutt fogja kamatoztatni azt.
Peter azzal a jóleső érzéssel tette vissza borítójába a tervet, hogy lám, van itt a szállóban valaki; aki ilyen őszintén lelkesedik a munkájáért. El is határozta, azonnal közli benyomásait André Lemieux-vel, noha sokkal többet nem tehet érte a szálló jelenlegi bizonytalan helyzetében.
Egy telefonból kiderült, hogy a főszakács továbbra is beteg, s helyettese, M. Lemieux van szolgálatban. Peter, ügyélve a hagyományos protokollra, megüzente, hogy látogatást tesz a konyhán.
André Lemieux a nagy ebédlőre nyíló konyhaajtóban várta.
– Fáradjon be, monsieur! Örömmel látjuk. – Utat mutatva a zajos, gőzös konyhán át, a fiatal séfhelyettes belekiabált Peter fülébe: – Ahogy a muzsikusok mondják, éppen a crescendo felé közeledünk.
Az előző napi, viszonylag nyugodalmas délutánhoz képest valóban pokoli volt a sürgés-forgás. Teljes volt a létszám; a keményített fehérben pompázó szakácsok, segédszakácsok és kukták, megannyi szélben hajladozó margaréta. Körülöttük gőzfelhőkben, hőhullámokban
Verejtékező konyhai segítők csörömpöltek a tányérokkal, serpenyőkkel, üstökkel; mások tálalókocsit tolva száguldoztak, kerülgették egymást meg a tálcájukat a fejük fölé tartó, szaladó pincéreket, pincérnőket. A fűtött pultokon a menüadagokat porciózták, tálalták s indították útnak az éttermek felé. A különleges rendeléseket – az á la carte választott ételeket meg a szobákba szállítandókat – egy gyors mozgású szakácskülönítmény bonyolította, kezük mintha tíz adagot csinált volna egyszerre. A pincérek rendeléseiket sürgették, a szakácsok mérgesen vakkantgattak vissza. Más pincérek, immár rakott tálcával, kifelé száguldottak az emelvényen trónoló, pénztárgépen zongorázó két szigorú számlázónő között. A levesrészleg felől illatos gőzöket bocsátottak világgá a bugyborgó óriás üstök. Szomszédságukban két specialista zsúrpirítósokat és meleg vegyes ízelítőket rendezgetett boszorkányosan fürge ujjakkal. Rajtuk is túl egy aggodalmas cukrászfőnök vizsgáztatta a desszertet. Ha nyílt egy-egy sütő ajtaja, elmélyülten figyelő arcokon rezdült meg a tűz visszfénye; maga a kemence torka, akár a pokol. És mindent áthatott a fülsértő tányércsörgés meg az orrot ingerlő illatorgia, melyben a friss kávé édes-kesernyés párája vitte az egyik vezérszólamot.
– Mikor a legtöbb a munkánk, monsieur, akkor vagyunk a legbüszkébbek. Vagy hát lehetnénk, ha nem nézünk a dolgok mélyére.
– Elolvastam a jelentését – adta vissza Peter a dossziét, majd követte a séfhelyettest a konyhalármát tompító üvegfalú irodába. – Igen rokonszenves elképzelések. Egy-két kérdésben tér csak el a véleményem, igazán nem sokban.
– Jó is lenne megvitatni, ha végül valóra is lehetne váltani a dolgokat – vélte Lemieux.
– Az még odébb van. Legalábbis ami a maga elképzeléseit illeti. – Mielőtt újjászerveznének bármit is, mutatott rá Peter, meg kell várni, míg tisztázódik a szálló tulajdonjoga.
– Lehet, máshová kell menjek a tervemmel együtt. Nem baj – rándított vállat gall módra Lemieux. Kisvártatva ezzel folytatta: – Monsieur, föl kell mennem a gyűlésszinti étterembe. Elkísér?
Peter amúgy is ellenőrizte volna körútja során a kongresszusiak vacsoráját. Miért ne kezdje a gyűlésszinti konyhával? – Köszönöm. Örömmel jövök.
Szolgálati lifttel utaztak föl két szintet, s a felvonóból kilépve mintha az alanti főkonyha másodpéldányában találták volna magukat. Ebből a konyhából vagy kétezer adag szolgálható föl egyszerre a St. Gregory három gyűléstermében és tucatnyi magánebédlőjében. A tempó itt is olyan szédületes volt, mint odalent.
– Mint tudja, monsieur, két nagy bankettünk van ma este. A Nagy Bálteremben és a Bienville Hallban.
Peter bólintott: – Igen. A fogászkongresszus meg a Gold Crown Cola. – A hosszú konyha két végében kiáramló ételeket figyelve megállapíthatta, hogy a fogászoknál pulykapecsenye, a kólásoknál hirtelensült lepényhal a fő fogás. A szakácsok és kisegítők hada gépies ritmusban porciózta a húst, a főzeléket, majd egyetlen, sima mozdulattal tették rá a fémfedőt a tányérra, és csapták a tányért a pincérek tálcájára.
Tálcánként kilenc tányér – ennyi fogorvos, illetve kólás ül egy asztalnál. Egy pincérre két asztal jut. A vacsora négyfogásos, plusz a külön rendelt zsemlye, vaj, kávé és petits fours. Peter gyors fejszámolást végzett: legalább tizenkét, csurig rakott tálca jut minden pincérre, de talán több is, ha a vacsorázok úgy kívánják, vagy ha be kellett állítani néhány pótasztalt is. Nem csoda, hogy olyan nyúzott egyik-másik pincér a műszak végére.
Kevésbé fárad el talán a makulátlan fehér csokornyakkendőben, frakkban pompázó maître d'hôtel. Jelenleg, akár egy közlekedési rendőr, ott állt a konyha kellős közepén, s irányította a pincérek kétfelé áramló forgalmát. Meglátva André Lemieux-t és Petert, feléjük indult.
– Jó estét, séf, jó estét, Mr. McDermott. – Bár Peter rangban mindkettejük fölött állt, a maître d'hôtel, helyesen – hiszen a konyhában voltak – az ügyeletes főszakácsot köszöntötte előbb.
– Hány vacsoravendégünk van, Mr. Dominic? – kérdezte André Lemieux.
A kérdezett előhúzott egy papírszeletet. – A Gold Crown kétszáznegyvenet jelentett, és nagyjából vannak is vagy annyian.
– Hja, kérem, ügynökök, fizetett munkaidőben – jegyezte meg Peter. – Muszáj ott lenniük. A fogorvosok maguk rendelkeznek az idejükkel. Biztosan most is elcsellengenek egy csomóan.
A maître d'hôtel egyetértően biccentett. – Ahogy hallom, sokan a szobájukban iszogatnak. Rém, hogy mennyi jég fogy, a szobaszolgálat alig győzi keverni nekik az italt. Idelent nyilván kevesebb vacsora fog fogyni.
Az örök találós kérdés: mennyi vacsorát készítsenek a gyűlésezőknek. Mind a három embernek régi fejfájása ez a kérdés. A szervezők képtelenek pontos előrejelzést adni a szállónak: egy-két százzal könnyen alá- vagy fölébecsülhetik a vacsorázok létszámát. Nem tudhatni ugyanis, hányan verődnek össze kisebb bandákba, és hagyják oda a hivatalos vacsorát, illetve hányan esnek be mégis az utolsó pillanatban.
A nagy kongresszusi bankettek előtti pillanatok óhatatlanul feszültek minden szállodakonyhán. Ilyenkor derül ki az igazság: hogy hogyan állnak helyt a válságos pillanatokban, az megmutatja, milyen jó a részleg szervezettsége.
– Hány főre számítottak? – kérdezte Peter a maître d'hôtel-t.
– A fogászoknál ötszázra. Vannak is majdnem annyian. Megkezdtük az ételek kihordását, de még most is egyre jönnek.
– Kiderül-e gyorsan, hány új emberrel kell számolnunk?
– Az imént küldtem ki egy embert. Már jön is, ni. Pincértársait kerülgetve egy vörös kabátos főpincér tört utat magának a Nagy Bálteremből nyíló lengőajtón át.
– Tudjuk-e biztosítani a plusz adagokat? – kérdezte Peter Lemieux-től.
– Ha megtudom, monsieur, milyen sokra lesz szükség, megtesszük, amit tudunk.
A maître d'hôtel röviden értekezett a főpincérrel, majd visszatért Peterekhez. – Hát úgy néz ki, hogy százhetven fővel lesznek többen. Csak úgy özönlenek befelé! Pótasztalokat állítunk be.
A válság, mint mindig, szinte előjel nélkül ütött be, ezúttal valóban elemi erővel. Százhetven adag a terven felül bármelyik konyhának súlyos megterhelést jelentene. Peter André Lemieux felé fordult, de a fiatal franciának már csak hűlt helyét találta.
Mint akit katapultból lőttek ki, úgy lendült akcióba a fiatal főszakács. Beosztottjai gyűrűjében állva, géppuskasebességgel pergette utasításait. Egy segédszakácsot a főkonyhára, rekvirálja el a holnapi hidegtálhoz készülő hetven sült pulykát... Teli torokból rikkantott parancs az előkészítőbe: Elő a tartalékokkal! Gyorsan! Fölszeletelni mindent, amit csak lehet!... Zöldséget még! Elvonni a másik bankettről, amit lehet; ott, úgy látszik, nem fogy annyi!... Még egy segédet a főkonyhára, hajtson föl minden létezhető zöldséget ...És küldjenek föl segítséget! Két kézilányt, még két szakácsot... Riasztani a cukrászfőnököt! Százhetven desszert, terven felül, de tüstént!... Egyik lyukból tömni be a másikat! Zsonglőrmutatvány! Jóllakatni a fogorvosokat! Az ifjú André Lemieux, a gyors eszű, a magabízó, a higgadt, biztosan tartja a gyeplőt.
Már a pincéreket is kezdték átcsoportosítani: a Gold Crown Cola bankettjéről feltűnés nélkül elhívtak néhányat, az ott maradóknak helyettük is meg kell dolgozniok. A vacsorázok észre sem fogják venni, hogy a következő fogást valaki más szolgálja föl. A Nagy Bálteremben, a fogászoknál egyik-másik pincérre három asztal, huszonhét teríték jut immár a tizennyolc helyett. A legügyesebb kezű, leggyorsabb lábú régiek talán négy asztallal is megbirkóznak. Morogni fognak ugyan, de nem nagyon. A gyűléstermi pincérek általában szabadúszók, bármelyik szállodának rendelkezésére állnak, ha a szükség úgy kívánja. Többletmunka: többletpénz. Két asztalra háromórai munkáért négy dollárt kapnak; ahány asztallal többet vállalnak, annyiszor két dollár többlet üti a markuk. A bankettszámlához előzetes megállapodás alapján hozzáírt borravaló megkétszerezi a keresményüket. A gyorslábúak tizenhat dollárt visznek haza; egy kis szerencsével megkerestek már ugyanennyit a reggelivel, az ebéddel is
A szolgálati liftből, Peter látta, épp az imént gördült ki egy tálalókocsi, három frissen sült pulykával. A trancsírozó szakácsok egy emberként vetették rá magukat. A segédszakács már fordult is a következőért vissza.
Egy pulyka tizenöt porciót ad ki. Gyors fölszeletelés, sebészdoktort megszégyenítő kézügyességgel. Ugyanazt minden tányérra: mellehúsát, combját, töltelékjét. Húsz adag egy tálalótálcára. A tálcát gyorsan a tálalópultra. Újabb körítéses kocsik, megannyi gőzhajó, gyűlnek össze.
A főszakács küldötte hírvivőkkel megcsonkult a szervírozó különítmény: maga Lemieux állt be a hiányzó kettő helyére. A különítmény felgyorsult, sebesebben dolgozik, mint annak előtte.
Tányér... hús... első köret... második ... mártás... tányér tovább... fedőt rá! Minden mozzanathoz külön ember; karok, kezek, merőkanalak együtt mozognak. Másodpercenként egy tányér... gyorsabban, még gyorsabban! A tálalópult előtt megreked, felgyűlik a pincérek sora.
A konyha túlsó végében a főcukrász a hűtőket nyitogatja: felmér, válogat, bevágja az ajtókat. Rohanvást érkeznek segítségére a főkonyha cukrászai. Tartalék desszerteket varázsolnak elő. Megnyílnak az alagsori hűtőszekrények is.
A nagy sürgésben egy oda nem illő közjáték.
Egy pincér jelentést tesz a csoportvezetőnek, a csoportvezető továbbítja a főpincérnek, a főpincér André Lemieux-nek:
– Főnök, az egyik vendég nem szereti a pulykát. Kaphat helyette marhasültet?
A verejtékező szakácsokból kirobban a hahota.
Az óhaj, Peter látta, bejárta a szigorú szolgálati utat. Csak a főszakács engedélyezheti az étlaptól való eltérést.
André Lemieux vigyorogva válaszolt: – Kaphat, de gondja legyen rá, hogy utolsónak szolgálják ki az asztalánál.
Ez is régi éttermi hagyomány. A legtöbb hotel hajlandó az efféle változtatásra, még akkor is, ha a külön kért étel drágább. De az individualistának, mint most is, mindig várnia kell, amíg asztaltársait ki nem szolgálták; óvintézkedés az ellen, hogy másoknak is ilyen ötletük támadjon.
Fogyóban volt a tálalópult előtt váró pincérsor. A Nagy Bálterem legtöbb vendége, még aki későn jött is, megkapta a fő fogást. Megjelentek a piszkos edényt beszállító kisegítő pincérek. Mintha megenyhült volna a válsághelyzet. André Lemieux kiszállt a tálalók közül, s kérdőleg tekintett a főcukrászra.
Ez utóbbi, gyufacingár emberke, olyan, mint aki nemigen kóstolgatja a tulajdon készítményeit, kört formált hüvelyk- és mutatóujjával. – Rajtra készen, séf.
André Lemieux mosolyogva tért vissza Peter mellé: Monsieur, ahogy önöknél mondanák, úgy néz ki, hárítottuk a labdát.
– Annál jóval többet tettek, ahogy látom. Mondhatom, le vagyok nyűgözve.
A fiatal francia vállat vont. – Amit látott, az valóban jó. De csak része a munkánknak. Más helyeken nem állunk ilyen jól. Bocsánat, monsieur – mondta, és azzal továbblibbent.
Bombe aux matrons, cherries flambées volt a desszert. Szertartásosan kell ezt felszolgálni, elsötétíteni a báltermet, magasra tartani az égő tálcákat.
A pincérek felsorakoztak a lengőajtók előtt. A főcukrász és segédei ellenőrizték a tálcákat. Adott jelre minden tálca középső tányérja lángra lobban. Két szakács égő gyertyával állt készenlétben.
André Lemieux megszemlélte a sort.
A Nagy Bálterem bejáratában a főpincér, fölemelt karral Lemieux arcát figyelte.
Mikor Lemieux bólintott, a főpincér leengedte karját.
A két gyertyás szakács végigszaladt a soron, meggyújtva a tálakat. A kétszárnyú lengőajtó feltárult. Odakinn, adott jelre, az elektrotechnikus letompította a teremvilágítást. Elült a nagy teremben a beszélgetés moraja.
A vacsorázók feje fölött kigyúlt egy fényszóró, megvilágítva a konyha ajtaját. Másodpercnyi csönd, aztán harsogó trombitajel. Ennek végeztével a zenekar meg egy orgona fortisszimóban rázendített a The Saints első taktusaira. És a pincérek sora magasra emelt égő tálcával bemasírozott a muzsika ütemére.
Peter McDermott is bement a bálterembe, hogy jobban lássa a szállót zsúfolásig megtöltő vendéghadat.
Oh, when the Saints; Oh, when the Saints; Oh, when the Saints go marching in... a konyhából pincér pincér után, testre szabott kék egyenruhában, lépdelt elő a zene ritmusára. Ez a pillanat magukat a pincéreket is lenyűgözte. Sokan közülük néhány perc múlva visszatérnek munkájukhoz a másik bankett-terembe, de most a félhomályban örömtűz gyanánt lobog magasba tartott lángjuk... Oh, when the Saints; Oh, when the Saints; Oh, when the Saints go marching in... Spontán üdvrivalgásban törtek ki a vacsorázok, és csakhamar mindenki taktusra verte össze a tenyerét, miközben a pincérek körbejárták a termet. A közönség, már ahogy elvárták tőle, hitet tett a St. Gregory mellett. Senki nem sejthette, hogy néhány perce mekkora válsággal szemben diadalmaskodott a konyha... Lord, I want to be in that number, When the Saints go marching in... Mikor a pincérek az asztalukhoz értek, megújuló taps és üdvrivalgás közepett gyúltak ki ismét a fények.
André Lemieux odaállt Peter mellé. – Hát ennyi volt a mára rendelt, monsieur. Hacsak nem hogy kedve támadt egy kis konyakra. Van némi készletem a konyhában.
– Nem, köszönöm – mosolygott rá Peter. – Pompás show volt. Gratulálok.
Mikor elfordult, utánaszólt a fiatal főszakácshelyettes: – Jó éjt, monsieur. És ne felejtse.
– Micsodát? – torpant meg zavartan Peter.
– Amit mondtam. Azt a szuper szállót, monsieur, amit maga meg én csinálhatnánk.
Peter mosolygós gondolatok közepette kerülgetve az asztalokat, a bálterem túlsó ajtaja felé igyekezett.
Odaért már majdnem, mikor rájött, hogy valami nincs rendjén. Megállt, körülnézett, nem tudván, mire vélje. És akkor rájött. A kongresszus egyik fő eseményéről lévén szó, a temperamentumos kis elnöknek, Ingram doktornak kellene elnökölnie a díszvacsorán. De a doktor nem volt sem az asztalfőn, sem másutt a hosszú főasztal mentében.
A küldöttek már szabadon járkáltak, üdvözölték más asztalnál ülő barátaikat. Egy hallókészülékes ember állt meg Peter mellett: – Ezek aztán megadják a módját, mi?
– Az biztos. Remélem, ízlett a vacsora?
– Nem volt rossz.
– Jut is eszembe – mondta Peter –, nem látom sehol Ingram doktort.
– Hát azt nem is fogja – reccsent nyersen a másik hangja. Gyanakvó szempár fürkészte Petert: – Valami újságtól van?
– Nem. A szállótól. Többször beszéltem dr. Ingrammel...
– Lemondott. Még a délután. Ha kíváncsi a véleményemre, sült bolondot csinált magából.
Peter elfojtotta meglepődését. – Nem tudja véletlenül, a szállodában tartózkodik-e még?
– Gőzöm sincs – lépett tovább a hallókészülékes.
Peter a félemeleti telefonhoz sietett.
Dr. Ingram még nem jelentkezett ki, tájékoztatták, de a szobája már nem válaszol. Peter a főpénztárost hívta. – Dr. Ingram, Philadelphiából, kijelentkezett már?
– Ki, Mr. McDermott, alig egy perce. Épp itt látom még a hallban.
– Mondják meg neki, lesz szíves várni egy percet. Indulok lefelé.
Ingram doktor esőkabáttal a karján, bőröndökkel a lábánál várta Petert.
– Most meg mi a baj, McDermott? Ha azt akarja, hogy dicshimnuszt zengjek a szállodájáról, el van tévedve. Arról nem beszélve, hogy rögtön lekésem a repülőgépem.
– Most hallom, hogy lemondott. Csak azt szeretném mondani, sajnálom.
– Ők azért túl fogják tenni magukat rajta. – Két szinttel följebbről, a Nagy Bálteremből leszüremlett az üdvrivalgás. – Mintha már túl is tették volna.
– Bánja?
– Nem én. – A kis doktor csoszogott, lesütötte a szemét, és aztán ezt morogta. – Hazudok. De mennyire hogy bánom. Nem kéne, és mégis.
– Más is csak így lenne – jegyezte meg Peter.
Dr. Ingram felütötte a fejét. – Jól értse meg, McDermott. Nem szenvedtem én vereséget, semmi okom, hogy azt higgyem. Tanárember voltam egész életemben, és nem is eredménytelenül. Derék embereket neveltem Jim Nicholast, például, meg másokat, eljárásokat neveztek el rólam, a könyvek, amiket írtam, ma már standard kézikönyvek a szakmában. És ez az, ami számít. A többi – biccentett a Nagy Bálterem felé –, a többi semmi. Cukormáz.
– Nem tudtam, hogy...
– Mindazonáltal egy kis cukormáz nem árthat. Még meg is kedveli az ember. Elnök akartam lenni. Boldog voltam, mikor megválasztottak. Megtiszteltetés azok részéről, akiknek a véleménye számít. Ha őszinte akarok lenni, McDermott, és csak a jó ég tudja, miért mondom ezt magának, esz a fene, hogy nem, lehetek odafent. Elhallgatott, és fölnézett, hogy ismét hallható lett a fönti zsivaj.
– De hát megesik olykor, hogy ütközik, amit szeretne és amiben hisz az ember, – Az apró fogorvos felmordult. – Egyik-másik barátom szerint hülyén viselkedtem.
– Nem hülyeség, ha kiáll az ember az elveiért.
Dr. Ingram keményen Peter szemébe nézett: – Maga nem állt ki, McDermott, mikor alkalma lett volna. Féltette a szállodát, az állását.
– Igaz, sajnos.
– No, mivel van annyi becsület magában, hogy nem tagadja, mondok én is valamit, fiam. Nincs egyedül. Volt idő, amikor magam sem álltam ki a hitemért. És így vagyunk ezzel mindnyájan. De olykor adatik az embernek még egy lehetőség. Ha magának is adatik... éljen vele.
Peter intett egy londinernek. – Hadd kísérem ki az ajtóig.
Dr. Ingram megrázta a fejét. – Ne kísérjen. Ne szédítsük egymást, McDermott. Nem szeretem én ezt a szállodát. Magát sem szeretem.
A londiner kérdően nézett rá. – Na, menjünk – mondta neki Ingram doktor.

16.

Késő délután, nem messze a Jaguart rejtő ligettől, Ogilvie aludt még egy sort. Alkonyodott, amikor fölébredt, a nap narancsgömbje a nyugati hegyek peremét pedzette. Kellemes hűvössé enyhült a nappali forróság. Ogilvie összekapta magát, látva, nemsoká indulhat.
Először is meghallgatta az autórádiót. Új hír semmi, csak amit ez idáig is hallott. Elégedetten kapcsolta ki a rádiót.
Visszaballagott a szomszéd facsoporton túli patakhoz, s meglocsolva arcát, fejét, kikergette szeméből az álom maradványait. Sietősen megvacsorált a maradékokból, aztán friss vízzel töltötte meg a két termoszt, s a hátsó ülésre tette őket, némi sajttal és kenyérrel együtt. A rögtönzött készlet, úgy tervezte, kitart az éjjel. Reggelig, ha lehet, nem akart megállni.
A New Orleansból való indulás előtt megtervezett és betanult útiterv szerint északnyugati irányban kellett Mississippi állam határáig autóznia. Aztán átkel Alabama nyugati dombságain, s egyenest északnak fordulva utazik keresztül Tennessee-n és Kentuckyn. Louisville-nél nyugatnak fordul, és Indianapolis érintésével átlósan átvág Indianán. Hammond közelében lépi át az illinoisi határt, s onnan már nincs messze Chicago.
Összesen hétszáz mérföld, ami hátravan. Egy nekifutásra túl sok lenne, de hajnalig elérhet Indianapolis közelébe, ahol, úgy gondolta, biztonságban lesz már. Onnan már röpke kétszáz mérföld Chicago.
Teljesen besötétedett már, mikor kifarolt a fák alól, s lassan a főút felé navigált. Elégedett kis röffentéssel kanyarodott rá az északnak vezető U.S.45-ös útra.
A Mississippi-béli Columbusban – itt nyugszanak a shiloh-i ütközet halottal – megállt, hogy tankoljon. Körültekintően egy városszéli kis vegyesboltot választott, melynek ómódi benzinkútjai egy árva lámpa világította meg. Előrehúzott, amennyire lehetett, hogy a kocsi orra kikerüljön a lámpa fényköréből.
Nem viszonozta a boltos "jó estét"-jét, nem felelt, mikor megkérdezték, messzire megy-e. Készpénzzel fizetett a benzinért meg egy kurtán rendelt fél tucat tábla csokoládéért, s már hajtott is tovább.
Kilenc mérföldes utazás után átlépte Alabama állam határát.
Rendre maradoztak el a kisvárosok, Vernon, Sulligent, Hamilton, Russellville, Florence. Ez utóbbi, mint egy tábla hirdette, WC-ülőke-iparáról nevezetes. Még néhány mérföld, és már Tennessee-ben járt.
Átlagos ritkás volt a forgalom, a Jaguar kitűnően szuperált. Ideális út- és látási viszonyok között haladt, ez utóbbinak a telehold is kedvezett, amely nem sokkal sötétedés után jelent meg az égen. Rendőri tevékenységnek se híre, se hamva.
Ogilvie friss volt és elégedett.
Nashville-től ötven mérföldnyire északra, a Tennessee-beli Columbiánál rátért az U.S.31-es főútra.
Megsűrűsödött a forgalom. Nehéz pótkocsis teherautók végeláthatatlan sora dübörgött délnek, Birminghamnek, s északnak, a középnyugati iparvidék felé; fényszóróik hosszú, szemkápráztató láncban döfölték az éjszakái. Személykocsik, melyek közül sokan nagyobb kockázatot vállaltak, mint a teherkocsisok, kerülgették a menetoszlopot. Maga Ogilvie is nekilendült, és megelőzött egy lassan haladó, hosszú vontatmányt, de vigyázott, hogy túl ne lépje a sebességkorlátozást. Semmiképp nem akarta magára terelni a figyelmei. Egy idő után figyelmes lett egy mögötte haladó személykocsira. A kocsi tartotta az Ogilvie diklálta tempót. Ogilvie elállította a visszapillantó tükröt, mert bántotta szemét a másik fényszórója, majd lelassított, hogy megelőzhessék. A másiknak azonban nem akarózott előznie, Ogilvie vállal vont tehát, és rálépett a gázpedálra.
Néhány további mérföld után meglassult az északnak tartó forgalom. Föl-fölgyulladtak az előtte haladók féklámpái. Balra húzódva meglátta, hogy elöl egy sávra szűkül össze a két forgalmi sávot beterítő fényszórók sugárkévéje. Országúti baleset lehet, gondolta.
Ám egy kanyarban csakhamar rájött, miről is van szó. Az út két oldalán a tennessee-i rendőrség országúti járőrkocsijai parkoltak, tetejükön villogó vörös fény. A középső sávot kivilágított korlát zárta el. És abban a pillanatban az Ogilvie mögött haladó kocsi tetején is villogni kezdett a vörös rendőrlámpa.
Mikor a Jaguar lassított, majd megállt, mindenfelől rendőrök rohanták meg, fegyverrel a kézben.
Ogilvie reszketve tartotta föl két kezét.
Zömök őrmester nyitotta rá a kocsiajtót: – Hagyja csak úgy a kezét – reccsent rá –, és szálljon ki szép lassan. Le van tartóztatva.

17.

Christine Francis hangosan elmélkedett: Lám csak, megint azt csinálja. Mikor az első csésze kávét kitöltötték, akkor is ugyanígy fogta a két keze közé. Mintha megnyugtatná a mozdulat, vagy mi.
Albert Wells rávillantotta a lányra hetyke kis verébmosolyát a vacsoraasztal fölött. – Maga aztán figyelmesebb, mint a legtöbb ember – mondta.
Milyen törékenynek néz ki megint, gondolta a lány. Csaknem olyan sápadt, mint három napja volt, s meg-megrázza az a csúnya, mélyről jövő köhögés, de a kedélye szemlátomást töretlen. Szüksége lenne valakire, aki gondját viseli.
A St. Gregory nagy éttermében ültek, több mint egy órája immár. A vacsorázok java része eltávozott, aki maradt, az is már mind kávét; röviditalt iszogatott csak. Hiába, hogy tele a szálló, a nagy éttermet egész este gyéren látogatták.
Diszkréten asztalukhoz lépett Max, a főpincér.
– Parancsol még valamit, uram?
Albert Wells Christine-re nézett, a lány megrázta a fejét.
– Most már talán semmit. Hozhatja a számlát, ha úgy gondolja.
– Máris, uram – biccentett Christine felé Max, jelezve, hogy nem feledte megállapodásukat.
Mikor a főpincér távozott, megszólalt Albert Wells: Ami a kávét illeti. Odafönn északon, ha az ember ércet kutat, és életben akar maradni, semmit nem engedhet kárba veszni. Még egy bögre melegét sem. Szokásává válik az embernek. Fölhagyhatnék vele, persze, de vannak dolgok, amikre nem árt, ha emlékezteti magát néha az ember.
– Vajon azért, mert azok voltak csak a szép idők, vagy azért, mert most annyival könnyebb az élet?
Albert Wells elgondolkozott: – Ezért is, azért is, azt hiszem.
– Azt már mondta, hogy bányász volt – mondta Christine. – De most hallom először, hogy ércet is kutatott.
– A kettő sokszor ugyanaz. Különösen a Kanadai Paizson, Christine, odafönn északnyugaton, ameddig csak tart a kontinens. Mikor az ember egyedül van, vagyis hát kettesben a tundrával, a sarki sivataggal, ahogy nevezik, akkor mindent magának kell csinálnia, a bányaigényt jelző kitűzőkarók leverésétől a fagyott talaj átégetéséig és tovább. Mert ott aztán senki meg nem csinálja az ember helyett.
– És mondja csak, milyen ércet keresett?
– Uránt, kobaltot. De leginkább aranyat.
– No és talált? Aranyat, mármint.
– Azt, sokan találtak – bólintott az öreg. – A Nagy Rabszolga-tó mellett, Yellowknife környékén. Az 1890-es évektől kezdve egészen az 1945-ös aranylázig sokan bukkantak aranyra. Bár az a vidék nagyon cudar, nehezen adja oda az aranyát.
– Kemény élet lehetett.
A kis öreg köhintett, ivott egy korty vizet, s bocsánatkérően elmosolyodott. – Akkor még én is keményebb legény voltam. Pedig a Paizs irgalmatlanul megöli, akit csak megölhet. – Albert Wells körbejáratta tekintetét a kristály csillárok fényében úszó ragyogó termen. – Az a vidék bizony messze van innen.
– Azt mondta, nehezen adja oda az aranyát az a vidék. Mindig is nehezen adta?
– Nem mindég. Volt, aki nagyobb szerencsével járt, bár ezek közül is sokan jártak pórul. Talán hogy azért, mert a Paizs meg az Átokföldje fura dolgokat művel az emberrel. Sokszor épp arról derül ki, hogy gyönge, akit erősnek, és nemcsak testben erősnek hisznek. És akikre az életét is rábízná az ember, sokszor épp azokban kell csalódnia. De megesik fordítva is. Emlékszem, egyszer ... – Elhallgatott, mikor a pincér egy kis tálcán elébe tette a számlát.
– Ne hagyja abba – kérte a lány.
– Hosszú história ez, Christine – forgatta, vizsgálgatta a számlát az öreg.
– Akkor is. Hallani szeretném – mondta Christine, és úgy is gondolta. Egyre erősebben kedvelte ezt a szerény kis embert.
Mikor Albert Wells föltekintett, mintha vidám kis szikra lobbant volna a szemében. Tekintetével megkereste a főpincért, s nyomban utána a lányra nézett. Aztán elővette ceruzáját, és aláírta a számlát.
– Harminchatban történt – kezdett bele a mesébe –, akkortájt ütött ki Yellowknife-ban az utolsó aranyláz. Én a Nagy Rabszolga-tó partján kutakodtam akkor. Partnerom is volt, bizonyos Hymie Eckstein. Ohiói gyerek volt. Próbálkozott azelőtt ruhakereskedéssel, használtautó-eladással, isten tudja, mi mindennel még. Erőszakos, nagydumás fráter, de valahogy bizalmat tudott kelteni az emberekben. Sármja volt, úgy mondják, azt hiszem. Mikor Yellowknife-ba vetődött, volt egy kevés pénze. Én meg le voltam égve. Így aztán Hymie előlegezte mindkettőnk költségeit.
Albert Wells eltűnődve ivott egy korty vizet.
– Hymie ott látott először hótalpat, permafrostról, az örökké fagyott talajról sose hallott, meg nem bírta volna különböztetni a palát a kvarctól. De azért jól megvoltunk kezdettől fogva.
Egy vagy tán két hónapja is kinn voltunk már a terepen. A Paizson elveszti az ember az időérzékét. Elég az hozzá, hogy egy nap nem messze a Yellowknife River torkolatától leültünk, hogy na, megsodrunk egy cigarettát. Üldögélünk hát, amúgy aranyásó módra, én beleturkálok az ott heverő gossam-ba – a gossam oxidálódott kőzet, Christine –, és zsebre vágok egy-két darabot. Később aztán, a tó partján kimostam a kavicsokat, és mit ad isten, kiderült, hogy jó nyersarany van benne. Képzelheti!
– Hűha, ez aztán, gondolom, a legizgalmasabb élmény a világon; mikor megesik az emberrel.
– Van talán annál is izgalmasabb, nem tudom. Ha van, én még nem találkoztam vele. Na, rohantunk vissza arra a helyre, és jól betakartuk mohával a köveket. Két nappal később láttuk csak meg, hogy az a rész ki van már cövekelve. Rohadtabb csalódást nem hiszem, hogy bármelyikünk is megélt volna. Mint kiderült, egy torontói pasas foglalta le a területet. Egy évvel mielőttünk járt ott, de nem tudva, mit talált, visszament délre. Mármost, az ottani törvények szerint, ha valaki egy éven belül nem kezdi meg a kitermelést, lejár a joga a területhez.
– És mennyi volt hátra az évből?
– Mink júniusban bukkantunk rá az aranyra. Ha semmi nem történik, szeptember utolsó napjáig kellett volna várnunk.
– És addig, ugye, csöndben kellett volna maradni?
– Hát hisz ez az. Azt akartuk, csak nem volt olyan könnyű. Egy az, hogy a lelőhelyünk egy már működő bánya nyomvonalába esett, és nem mink voltunk egyedül, akik azon a környéken kutakodtunk. Kettő, hogy kifogytunk a pénzből és az élelemből, de rendesen ám!
Albert Wells odaintett egy pincért. – Ejnye no, mégis iszom még egy kávét. Hozassak magának is?
– Nem, köszönöm. De ne hagyja abba. Kíváncsi vagyok a végére. – Milyen különös, gondolta, hogy egy ilyen kalandnak, amiről annyian álmodnak, ez a köznapinak látszó kis montreali emberke részese volt.
– Hát, Christine, ahogy így visszagondolok, hosszabb három hónapot, mint mink, senki emberfia nem élt át. És nehezebbet se igen. Tudja, min éltünk? Halon, gizgazon. A vége felé már olyan voltam, mint az ujjam, a lábom fekete a skorbuttól. Akkor jött rám a bronchitisz meg a visszérgyulladás is. Hymie se volt sokkal fényesebben, de soha nem panaszkodott. Egyre jobban megkedveltem.
Megjött a kávé. Christine várt.
– Végre ránk virradt szeptember harmincadika. Azt beszélték Yellowknife-szerte, ha lejár a terület joga, mások is meg akarják majd kaparintani. Nem kockáztattunk hát, jó előre elkészítettük kitűzőkaróinkat, és éjfél után azonnal le is vertük őket. Szurokfekete éjszaka volt, emlékszem, szakadt a hó, goromba szél fújt.
És azzal Albert Wells megint csak tenyere közé fogta a kávéscsészét.
– Többre aztán nem is emlékszem, mert elvesztettem az eszméletem, és egy kórházi ágyon tértem magamhoz, Edmontonban, majd ezer mérföldre a lelőhelyünktől. Mint később kiderült, Hymie cipelt el a Paizsról, de hogy hogyan bírhatta, máig sem értem. Aztán egy elbitangolt magánpilóta vett a gépére, és röpített délre. Nemegyszer adták föl a reményt, még a kórházban is, hogy életben maradok. De hát megmaradtam. Bár meghaltam volna, kívántam magamnak, mikor kiderültek aztán a dolgok.
– Hogyhogy? Nem volt érvényes a bányaigényük? – kérdezte Christine.
– Avval nem volt semmi baj. Hanem a partnerommal. – Albert Wells eltűnődve simogatta verébcsőrorrát. Egy kicsikét talán élőbbről kezdeném. Még mikor ott várakoztunk a Paizson, két adásvételi szerződést szerkesztettünk és írtunk alá, melyek értelmében kölcsönösen egymásra hagytuk a magunk fél bányáját.
– Ennek meg mi értelme volt?
– Hymie találta ki, arra az esetre, ha valamelyikünk elpusztulna. Aki megmarad, az veszi magához a papírokat, igazolandó, hogy övé az egész bánya – a másik papírt persze széttépi. Hogy hát ezzel megspórolunk egy csomó jogi huzavonát, azt mondta. Akkortájt magam is értelmét, láttam a dolognak. Megegyeztünk, ha életben maradunk, akkor mind a két okmányt eltépjük.
– Aha, és amíg maga a kórházban volt...
– Addig Hymie magához vette a két papírt, és a maga nevére jegyeztette be a bányát. Mire fölépültem annyira, hogy utánanézhettem a dolgoknak, Hymie, teljes jogú tulajdonosként, már gépeket vett, embereket fogadott, és megkezdte a kitermelést. Megtudtam, egy nagy cég negyedmillió dollárt ígért a bányáért, és mások is szívesen megvették volna.
– És maga már semmit nem tehetett?
A kis öreg megrázta a fejét. – Én már vert helyzetben rajtoltam. De azért, amint kiengedtek a kórházból, szereztem annyi kölcsönpénzt, amennyivel fölutazhatok északra.
Albert Wells elhallgatott, és élénken integetni kezdett. A föltekintő Christine Petert látta meg hozzájuk közeledőben. Vajon emlékezett rá a férfi, hogy meghívta vacsora utánra Albert Wells asztalához? Peter láttán kellemes melegség áradt szét Christine-ben. Ám akkor meglátta, milyen rossz hangulatban van a másik.
Az öreg melegen üdvözölte Petert. Sebtiben megjelent egy pincér, és széket kínált neki.
Peter hálásan ült le. – Sajnos, nem jöhettem előbb. Történt egy és más. – Ami ugyancsak enyhe kifejezés, tette hozzá magában.
Christine, remélve, hogy később négyszemközt maradhatnak, így szólt: – Mr. Wells épp egy csodálatos történetet mesél. Meg kell hallgatnom, hogy végződik.
Peter belekortyolt az időközben elébe tett kávéba. Csak egész nyugodtan, Mr. Wells. Olyan lesz, mintha késve értem volna a moziba. Majd menet közben kisütöm az elejét.
A kis öreg elmosolyodott, kérges-bütykös kezét nézegette. – Nincs már sok hátra, csak éppen egy nagy kanyar. Északra mentem tehát, és Yellowknife-ban, egy szállodafélében megtaláltam Hymie-t. Hát aztán elmondtam őtet mindennek, ami csak eszembe jutott. Az meg nem szólt, csak teli képpel vigyorgott, amitől persze még zabosabb lettem, úgyannyira, hogy a végén legszívesebben meg is öltem volna. De persze nem tettem kárt benne, és Hymie ismert annyira, hogy ő is tudja ezt.
– Micsoda utálatos egy ember lehetett – jegyezte meg Christine.
– Nohát, nekem se volt más a véleményem. Hanem aztán, mikor lehiggadtam egy csöppet, aszdodta menjek vele. Elmentünk egy ügyvédhez, és ott készen vártak a papírok, amik szerint visszakapom a felerészem sőt meg jól is jártam, mert Hymie semmit nem számított fel azért a munkáért, amit egyedül végzett a betegségem alatt.
Christine értetlenül rázogatta a fejét. – Nem értem Miért kellett akkor...
– Megmagyarázta. Aszondta, kezdettől tudta mennyi jogi hercehurcával jár ez, mennyi sok aláírogatással különösen, ha nem akarjuk eladni, hanem magunk akarjuk művelni a bányát, és Hymie tudta, hogy nekem is ez a szándékom. A bankkölcsönök, ugye, a gépekre, az emberek bérére. És hogy én a kórházban voltam és azt se tudtam sokáig, fiú vagyok-e vagy lány, Hymie nem boldogult volna, ha az én nevem is ott van a papírokon Fölhasználta tehát az adásvételi szerződésünket és munkához látott. De mindig is az volt a szándéka hogy visszaadja a részem. Csak hát pokoli rossz levélíró volt és nem értesített, mi újság. De jogilag már a kezdet kezdeten egyenesbe tette az ügyet. Ha meghalt volna rám száll az ő része is.
Peter McDermott és Christine nagy szemeket meresztett.
– Később – folytatta Albert Wells – én is azt csináltam a magam részével, halálom esetére Hymie-re hagyományoztam. És ennyiben is maradtunk, mígnem öt éve – Hymie meghalt. Hát egyvalamire, azt hiszem jól megtanított: ha egyszer megbíztunk valakiben alaposan gondoljuk meg, mielőtt megváltoztatjuk róla a véleményünk.
– No és a bánya? – kérdezte Peter McDermott. – Következetesen visszautasítottunk minden vételi ajánlatot, és a végén kiderült, milyen jól tettük Hymie sok éven át üzemeltette, és a bánya mai nap is termel A leggazdagabb északi bányák egyike. Oda-odautazok néha, és körülnézek, fölelevenítem a régi időket.
Christine tátott szájú döbbenettel nézte a kis öreget:
– Szóval, magának... magának... aranybányája van!...
– Úgy ám! – biccentett derűsen Albert Wells. – És még egypár kacatom.
– Ha megbocsátja a kíváncsi kérdést – szólalt meg Peter McDermott –, mi légyen az a pár kacat?
– Nem is tudom mindet így hirtelenjében – fészkelődött szégyenlősen az öreg. – Egy-két újság, valahány hajó, egy biztosítótársaság, házak, ilyesmi. Tavaly vettem egy élelmiszer-kombinátot. Szeretem az új dolgokat. Lekötnek.
– Azt elhiszem – mondta Peter.
Albert Wells ravaszkásan mosolygott. – Van valami, amit igazság szerint csak holnap akartam megmondani, de most már csak kibököm. Épp most vettem meg ezt a szállodát.

18.

– Azok az urak keresik, Mr. McDermott – mutatott Max, a főpincér a hall túlsó végébe. Az újságosstandnál két férfi ácsorgott. Yolles nyomozókapitány volt az egyik.
Néhány perccel korábban történt, hogy Max elhívta Petert az éttermi asztaltól, ahol ő meg Christine dermedt csöndben emésztették éppen Albert Wells váratlan kijelentését. Sem Peter, sem Christine nem tudta teljes mélységében fölmérni az újságot, annak minden következményével. Megváltás volt Peternek, mikor elhívták. Sietősen kimentette magát, ígérve, hogy visszajön, ha lehet.
Yolles kapitány elébe indult. Bemutatta társát, Bennett nyomozó őrmestert. – Mr. McDermott, beszélhetnénk valahol nyugodt körülmények között?
– Erre tessék – kalauzolta be Peter a két férfit a hitelfőnök estére gazdátlanul maradt irodájába. Yolles kapitány, amint bementek, Peter kezébe nyomott égy félbehajtott újságot, a másnapi Times-Picayune korai kiadását. Háromhasábos cím adta hírül:

CROYDONT HIVATALOSAN MEGERŐSÍTETTÉK
ANGOL NAGYKÖVETI TISZTSÉGÉBEN. A HÍRT
NEW ORLEANSBAN TUDTA MEG.

Yolles kapitány behúzta maguk után az ajtót. – Mr. McDermott, letartóztatták Ogilvie-t. Egy órája állították meg Nashville előtt. A tennessee-i rendőrség tartja fogva. Már érte is küldettünk. A kocsit teherautón, ponyva alatt hozzák vissza. A helyszíni vizsgálat nem sok kétséget hagy, hogy ez az a kocsi.
Peter bólintott. Tudta, a két rendőr élénken figyeli.
– Ha netán lassan reagálnék, az csak attól van – közölte velük –, hogy amolyan megrázkódtatásfélén estem át az imént.
– Ezzel az üggyel kapcsolatban?
– Nem. A szállodával.
Szünet, majd Yolles: – Érdekelni fogja talán, hogy Ogilvie vallomást tett. Azt állítja, nem tudta, hogy a kocsi karambolozott. Szerinte mindössze annyi történt, hogy a croydoni hercegnő kétszáz dollárral megfizette, vigye a kocsit északra. Éppen kétszáz dollárt találtunk nála.
– Maguk elhiszik?
– Éppenséggel igaz is lehet. De éppúgy lehet hazugság is. Holnap, ha kikérdezzük az érdekelteket, okosabbak leszünk.
Holnapra, gondolta Peter, Sok minden kitisztul. Ez a mai este irreális valahogy. – Most mi lesz? – kérdezte.
– Meglátogatjuk a croydoni hercegi párt. Ha nincs ellenére, szeretnénk, ha velünk jönne.
– Háát... Ha szükségesnek tartják.
– Köszönöm.
– Még valamit, Mr. McDermott – mondta a másik detektív. – Értesülésünk szerint a croydoni hercegnő írásos meghatalmazást adott Ogilvie-nek a kocsi elvitelére a garázsból.
– Igen, én is hallottam róla.
– Fontos lehet, uram. Mit gondol, megőrizték azt valahol?
– Talán igen – felelt eltűnődve Peter. – Ha akarják, fölhívhatom a garázst.
– Inkább menjünk oda – javasolta Yolles kapitány.

Kulgmer, az éjszakás garázsmester bosszúsan mentegetőzött. – Tudja, uram, az úgy volt, hogy aszondom magamban, kell nekem az a papír, hogy fedezve legyek, ugye, ha megkérdi valaki. És higgye el, uram, épp ma este kezdtem keresni, mikor eszembe jutott, hogy biztosan kidobtam még tegnap, az uzsonnapapírommal együtt. Igazán nem az én hibám, ha jobban megnézzük. – Kulgmer az üvegkalicka felé bökött, amelyből az imént bújt elő. – Rém, hogy milyen szorosan vagyunk odabent. Nem csoda, ha elkallódnak a dolgok. Épp a minap mondtam, de szép is lenne, ha egy kicsit több helyünk lenne. És nekem, ugye, itten kell vezetnem az éjszakai kimutatást...
Peter McDermott közbevágott: – Hogyan szólt az a meghatalmazás?
– Hát csak úgy, hogy Mr. O.-nak engedélye van a kocsi elvitelére. Emlékszem, még csudálkoztam is...
– A szálló levélpapírjára volt írva?
– Arra, uram.
– Dombornyomásos papír volt, "Elnöki Lakosztály" felirattal a tetején?
– Igen, Mr. McDermott. Arra világosan emlékszem. Úgy, ahogy mondja. És eléggé kis alakú papír volt.
– Annak a lakosztálynak külön levélpapírt nyomatunk – közölte a detektívekkel Peter.
A másik detektív kérdőre fogta Kulgmert: – Szóval a szendvicspapírral együtt dobta ki a meghatalmazást?
– Hát igen, csak úgy történhetett. Tudják, igen precíz ember vagyok. Tavaly is például...
– Mikor történt?
– Hogy tavaly mikor?
– Nem, hanem tegnap éjjel – mondta türelmesen a detektív. – Mikor kidobta a szendvics papírját. Hánykor történt?
– Hajnali kettő tájban, úgy rémlik. Egykor szoktam enni kezdeni. Akkor, ugye, kevesebb már a dolgom, és...
– Hová dobta?
– Mindig ugyanoda. Ide, ni – vezette őket Kulgmer a tisztítószeres kamrában álló szemétládához. Levette a fedelét.
– Lehet, hogy benne van még a tegnapi szemét?
– Nem, uram, az lehetetlen. Minden áldott nap ürítik. Kényes rá a szálló. Nincs igazam, Mr. McDermott?
Peter bólintott.
– Arról nem is beszélve – tette hozzá Kulgmer –, hogy emlékszem, tegnap este majdnem tele volt. Most meg, láthatják, alig van benne valami.
– Azért biztos, ami biztos – nézett Peterre Yolles, és megkapván annak beleegyezését, kiborította a szemétláda tartalmát. Gondosan átkutatták, de nem találták sem a szendvicspapírt, sem a hercegnő meghatalmazását.
Kulgmer otthagyta őket, hogy utánanézzen a ki-be közlekedő autóknak.
Yolles egy papír zsebkendőbe törölte a kezét. – Hová megy innen a szemét? – kérdezte.
– A központi égetőkemencénkbe. De oda már nagy, kerekes kukásedényekben kerül, összekeverve a szálló többi szemetével. És egyáltalán, a tegnapi hulladékot ez idáig valószínűleg el is égették már.
– Talán nem is olyan fontos – vélte Yolles. – De azért jó lenne a kezemben tudni azt a papírt.

A felvonó megállt a nyolcadik emeleten. Peter, mikor nyomában a detektívekkel kiszállt, így szólt: – Nem mondhatnám, hogy örülök ennek a látogatásnak.
– Néhány kérdés mindössze – nyugtatta meg Yolles. – Megkérem, figyelje jól mind a kérdéseket, mind pedig a válaszokat. Előfordulhat ugyanis, hogy tanúskodnia kell később.
Peter meglepetésére tárva-nyitva volt az elnöki lakosztály ajtaja. Beszélgetés, nevetés foszlányai szűrődtek ki a folyosóra.
– Vendégségre érkeztünk volna? – mondta a másik nyomozó.
Az ajtóban megálltak, Peter becsöngetett. Egy másik, félig nyitott ajtón át belátott a tágas nappaliba. Férfiak, nők vegyesen, közöttük a hercegi pár. A vendégek java része poharat tartott az egyik, noteszt vagy papírt a másik kezében.
Croydonék titkára jelent meg az előszobában. – Jó estét – köszönt rá Peter. – Ez a két úr a herceggel és a hercegnővel szeretne beszélni.
– A sajtótól?
Yolles kapitány megrázta a fejét.
– Akkor, sajnos, lehetetlen. A herceg sajtótájékoztatót tart. Ma este erősítették meg hivatalosan nagyköveti kinevezését.
– Tudjuk – mondta Yolles –, de ez a mi ügyünk nem tűr halasztást.
Míg Yolles beszélt, beléptek az előszobába mind a hárman. Láttukra a croydoni hercegnő otthagyta vendégeit, és feléjük indult. – Kerüljenek beljebb – mosolygott rájuk.
– Az urak nem a sajtótól vannak – szólt közbe a titkár.
– Ó! – A hercegnő, látszott, megismerte Petert. Ránézett a másik kettőre.
– Rendőrség, asszonyom – jelentette ki Yolles. – Talán önnek is jobb, ha nem mutatom fel itt az igazolványom. – És azzal a nappali felé biccentett, ahonnan kíváncsian kukucskált át néhány vendég.
A hercegnő intett titkárának, csukja be a nappali ajtaját.
Peter nem tudta eldönteni, képzelődik-e, vagy csakugyan a félelem jelét látta átsuhanni a hercegnő arcán a "rendőrség" szóra. Akárhogy történt is, a hercegnő immár teljesen ura volt a helyzetnek.
– Szabad kérdeznem, mi keresnivalójuk van itt?
– Néhány kérdésünk lenne, asszonyom, önnek és a férjének.
– Az időpont aligha alkalmas.
– Mindent megteszünk, hogy a lehető legrövidebben végezzünk – mondta nyugodtan, mégis ellentmondást nem tűrően Yolles.
– Megkérdeni a férjemet, fogadhatja-e önöket. Kérem, várjanak meg amott.
A-titkár egy dolgozónak berendezett szobába kalauzolta őket az előszobából, s ő maga távozott. Egy-két perccel később belépett a hercegnő, nyomában a herceggel. Ez utóbbi bizonytalan tekintettel pislogott hol a feleségére, hol a jövevényekre.
– Úgy tájékoztattam vendégeinket, hogy mindössze néhány percig leszünk távol – figyelmeztette őket a hercegnő.
Yolles kapitány nem felelt. Elővette jegyzetfüzetét. Szeretném, ha elmondanák, mikor használták utoljára az autójukat. Jaguar gyártmány, ha jól tudom. – És azzal fölolvasta a rendszámát.
– Az autónkat? – A hercegnő meglepettnek látszott. Nem is tudom. Azazhogy, várjunk csak... megvan. Hétfő reggel. A szállógarázsban hagytuk. Most is ott van.
– Gondolja meg, kérem. Hétfő este nem használta ön vagy a férje vagy esetleg közösen?
Nem véletlen, gondolta Peter, hogy Yolles automatikusan nem a herceget, hanem a feleségét faggatja.
A croydoni hercegnő arcán két piros foltocska jelent meg. – Nem vagyok szokva hozzá, hogy kétségbe vonják a szavam. Megmondtam, a kocsit hétfő reggel használtuk utoljára. És szeretném, ha megmagyarázná, mit jelentsen ez az egész.
Yolles némán jegyezgetett.
– Ismerik-e Theodore Ogilvie-t?
– Ismerősen hangzik, de hirtelenjében...
– A szálló fődetektívje.
– Aha, csakugyan. Itt járt, hogy mikor, nem tudom már. Egy talált ékszer ügyében. Valaki azt mondta, talán az enyém. De nem az enyém volt.
– És ön, uram? – fordult most Yolles egyenest a herceghez. – Ismeri-e Theodore Ogilvie-t, volt-e dolguk egymással?
A croydoni herceg láthatólag habozott. Felesége rebbenetlen, kemény tekintettel nézte. – Hát... csak annyi, amennyit a feleségem mondott.
Yolles becsukta jegyzetfüzetét, és higgadtan, halkan a következőket mondta: – Nos, akkor bizonyára meglepi önöket, hogy gépkocsijuk jelenleg Tennessee államban, van. Theodore Ogilvie vitte oda a kocsit, Ogilvie letartóztatás alatt áll. Továbbmenőleg, Ogilvie azt vallja, pénzt kapott önöktől, hogy vigye a kocsit Chicagóba. És még tovább, előzetes nyomozásunk kimutatta, hogy az önök kocsijával követték el a hétfő éjszakai cserbenhagyásos gázolást New Orleansban.
– Igaza van – felelt a croydoni hercegnő –, csakugyan mélységesen meg vagyok lepődve. Ennél nevetségesebb fabrikációt életemben sem hallottam.
– Nem fabrikáció, asszonyom, hanem tény, hogy az autójuk Tennessee-ben van, és Ogilvie hajtott vele oda.
– Ha igen, akkor ez az ember a tudtunk és beleegyezésünk nélkül tette, amit tett. Továbbá, ha, mint mondja, gázoltak a kocsival hétfőn éjjel, akkor nyilvánvaló, hogy ugyanez az ember vitte el a kocsit akkor is, a maga céljaira.
– Ön tehát Theodore Ogilvie-t vádolja...
– Vádolni bárkit is, az a maga szakmája – csattant fel a hercegnő. – Láthatólag specialista ebben a témában. Azt a vádat azonban magam is megkockáztatom, hogy ez a szálloda kárhozatosan képtelen megóvni a vendégei vagyontárgyait. – És azzal nagy lendülettel Petert vette célba: – Biztosíthatom, hallani fog még erről épp eleget!
– Csakhogy ön írt egy meghatalmazást – védekezett Peter. – Megírta, hogy Ogilvie elviheti a kocsit.
A hercegnőt mintha arcul csapták volna. Megremegett az ajka, láthatóan elsápadt. Peter rájött, sikerült eszébe juttatnia egyetlen mulasztását, az egyetlen terhelő tényt.
Végtelennek tetszett a csönd. Akkor az asszony felütötte a fejét.
– Hadd lássam azt a papírt!
– Hát sajnos... – kezdte Peter.
Látta, csúfondáros diadal csillan a hercegnő szemében.

19.

Végre, egy sereg további kérdés és banalitás után véget ért Croydonék sajtótájékoztatója.
Mikor az utolsó vendég után is becsukódott az elnöki lakosztály ajtaja, a croydoni hercegből kirobbant a benn szorult szó: – Az isten áldjon meg, hogy tehettél ilyet! Hogy képzeled, hogy megúszod...
– Hallgass! – A croydoni hercegnő széttekintett az elcsöndesedett nappaliban. – Ne itt. Nem bízom már ebben a szállóban, semmiféle tekintetben.
– Hát akkor hol? Hol, az ég szerelmére?!
– Elmegyünk. Ki innen, ahol senki nem hallja. De odakint leszel szíves nem ilyen izgágán viselkedni?
A hercegnő azzal kinyitotta a hálószoba ajtaját, ahová a Bedlington terrierek voltak berekesztve. A kutyák izgatottan tódultak ki, és ugatva tűrték, hogy az asszony fölcsatolja pórázukat, tudva, mit jelent ez az előkészület. Az előszobában a titkár tiszteletteljesen ajtót nyitott, s a kutyák vontatta hercegi pár kivonult.
A felvonóban a herceg már rákezdte volna, de felesége tiltóan rázta meg a fejét. Csak mikor már odakinn voltak, s messze a többi gyalogostól, akkor mondta: Na most.
– Őrültség, amit művelsz, ha mondom! – kezdte izgatott-szaporán a férfi. – Mikor amúgy is ilyen slamasztikában vagyunk. Egyre csak takargatjuk, ami történt. Van neked fogalmad, mi lesz itt, ha kiderül az igazság?
– Igen. Van némi fogalmam. Ha kiderül.
– Ha a dolog erkölcsi oldalát és egyéb vonatkozásait nem nézzük is, lehetetlen, hogy megússzuk.
– Már miért lenne lehetetlen?
– Mert az. Olyan nincs, hogy ki ne derüljön. Máris sokkal rosszabbul állunk, mint kezdetben. És most még ez is a tetejébe... – A hercegnek elcsuklott a hangja.
– Egyáltalán nem állunk rosszabbul. Sőt pillanatnyilag jobban. Hadd emlékeztesselek a washingtoni kinevezésre.
– Csak nem képzeled, hogy egy szikra esélyünk is van rá?
– Megvan minden esélyünk.
A terrierekkel az élen, végigsétálván a St. Charles Avenue-n, a forgalmasabb, jobban kivilágított Canal Streeten folytatták útjukat. Délkeletnek, a folyó felé fordulva, fölkeltették a tarka kirakatok előtt sétáló New Orleans-iak érdeklődését.
A hercegnő lehalkította hangját: – Bármennyire ízléstelen is ez az egész, bizonyos tényeket tudnom kell azzal a hétfő estével kapcsolatban. A nőszemélyről van szó, akivel az Irish Bayouban voltál. Te fuvaroztad oda?
A herceg elvörösödött. – Nem. Taxin jött. Odabent találkoztunk. Azt terveztem, hogy később...
– Kímélj meg a terveidtől. Szóval az a nőszemély bízvást hihette, hogy te is taxin jöttél?
– Erre, látod, nem is gondoltam. Szerintem hihette.
– Mikor utánad mentem – szintén taxival, ez szükség esetén bizonyítható is –, megfigyeltem, hogy a kocsidat jó messze parkoltad le attól a rémes klubtól. Olyan helyen, ahol nem volt parkolóőr.
– Igen, szándékosan csináltam. Arra gondoltam, így kisebb az esélye, hogy megtudod, hol jártam.
– Egyszóval nincs, aki tanúsíthatná, hogy hétfőn éjjel használtad a Jaguart.
– Hacsak nem a szálló garázsában. Mikor visszajöttünk, megláthattak.
– Nem! Emlékszem, megálltai, és mint máskor is, ott hagytuk a kocsit rögtön a bejáratban, és senkit nem láttunk. Minket sem látott senki.
– No és amikor kivittük?
– Nem vittük ki. A hotelgarázsból legalábbis nem. Hétfőn reggel egy kinti parkolóban hagytuk.
– Igaz is – mondta a herceg. – Onnan vittem el hétfő este.
A hercegnő tovább szőtte gondolatait: – Persze azt fogjuk mondani, hogy hétfőn a hotelgarázsba vittük vissza. Annak, hogy visszatértünknek nincs írásos nyoma, nem sok a jelentősége. Ami bennünket illet, nem láttuk az autónkat hétfő dél óta.
A herceg hallgatott, tovább sétáltak. Némán nyúlt oda s vette át a terrierek pórázát a feleségétől. A kutyák, megérezve a friss kezet, megújult erővel csörtettek előre.
Végül mégis a férfi szólalt meg: – Mindenesetre figyelemre méltó, milyen szépen összepászol minden.
– Több is, mint figyelemre méltó – mondta az asszony. – Ez volt a szándékunk a kezdet kezdetétől. És most...
– És most egy másik embert akarsz börtönbe csukatni helyettem.
– Nem!
A férfi a fejét csóválta. – Nem bírom megtenni, még ővele sem bírom.
– Ami őt illeti, megígérhetem, nem lesz bántódása.
– Miért vagy olyan biztos benne?
– Mert a rendőrségnek be kell bizonyítania, hogy ő okozta a balesetet. És azt nem fogják bizonyíthatni, aminthogy azt sem, hogy te vagy a tettes. Érted már? Megengedem, tudják, hogy kettőtök közül az egyik, még talán azt is sejtik, melyiktek. De hinni valamit és bizonyítani, az kettő.
– Hát tudod – mondta őszinte ámulattal a férfi –, te aztán tényleg fantasztikus vagy néha.
– Gyakorlatias vagyok csupán. És ha már gyakorlatiasságról van szó, hadd emlékeztesselek még valamire. Ennek az Ogilvie-nek tízezer dollárunk van a zsebében, így legalább kapunk is érte valamit.
– Apropó, hol a többi tizenötezer?
– A hálószobámban, abban a bezárt kisbőröndben. Magunkkal kell vinnünk. Gyanút keltene, ha az itteni bankba vinnénk vissza.
– Te aztán tényleg mindenre gondolsz.
– Az a baj, hogy nem. Az a meghatalmazás. Mikor azt hittem, a kezükben van... Őrült voltam ilyen papírt adni bárkinek is a kezébe...
– Te sem láthattad előre.
Végére értek a Canal Street fényesen kivilágított üzleti szakaszának. Visszafordultak, és ismét a belváros felé indultak.
– Ördögi, mondhatom – mondta a croydoni herceg. Délben ivott utoljára, s így tisztább volt a hangja, mint bármikor az utóbbi napokban. – Leleményes, ravasz, ördögi. Lehet, hogy beválik. Nincs kizárva.

20.

– Hazudik ez a nő – szögezte le Yolles. – De rábizonyítani nehéz lesz, ha éppen nem lehetetlen. – És azzal tovább rótta lassú lépteivel Peter McDermott irodáját. Az elnöki lakosztályból való szégyenletes távozás után ide hozta Peter a két nyomozót. Ez idáig csak az történt, hogy Yolles föl-alá sétált, s a másik kettő némán nézte.
– A férje talán megtörik – vélte az őrmester –, ha egyedül beszélhetünk a fejével.
Yolles nem hitte: – Arra semmi esélyünk. Először is, a nő sokkal dörzsöltebb annál, hogy hagyja. Másodszor, rémségesen óvatosnak kell lennünk, tekintve, hogy kicsodákkal állunk szemben. – Ránézett Peterre. – Mert nehogy azt higgye, uram, hogy a rendőrség ugyanúgy bánik a szegényekkel, mint a befolyásos gazdagokkal.
Peter bólintott, de valahogy úgy, mint akinek nem sok köze van a dologhoz. Megtette, amit a kötelesség meg a lelkiismerete diktált; a többi, úgy vélte, a rendőrség dolga. Ám a kíváncsiság mégiscsak egy kérdésre késztette: – Ha az a meghatalmazás, amit a hercegnő a garázsmesternek írt...
– Ha az meglenne – kapta fel a szót az őrmester –, maga lenne a perdöntő bizonyíték.
– És az nem elég, ha a garázsmester – és nyilván Ogilvie is – megesküszik, hogy volt egy ilyen okmány?
– Az asszony ráfogná, hogy hamisítvány, Ogilvie maga készítette. – Elgondolkozva tette hozzá: – Különleges levélpapírra volt írva, igaz? Mutasson nekem egy olyat.
Peter a külső irodában talált belőle egy köteget. Vastag, világoskék papír, rajta dombornyomással a szálló neve és emblémája, valamint ez a két szó: Elnöki Lakosztály.
A két rendőr megvizsgálta a papírt.
– Eléggé csicsás – vélekedett a nyomozó őrmester.
– Hányan férhetnek hozzá ilyen levélpapírhoz? – kérdezte Yolles.
– Normális körülmények között csak kevesen. De aki nagyon akar, gondolom, tud szerezni.
– Akkor nem stimmel – morogta a bajusza alá Yolles.
– Azért maradt egy lehetőség – mondta Peter, akinek egy hirtelen támadt gondolat elfújta a közönyét
– Nos?
– Kérdezték már egyszer, és akkor azt mondtam, ha egyszer kiürítették a szemétládákat – aminthogy a garázsbélit kiürítették –, akkor már semmi vissza nem szerezhető. És úgy is gondoltam, igazán... lehetetlennek véltem egy árva papírt megtalálni. De akkor még nem is volt olyan jelentős az a meghatalmazás.
Látta, mind a két rendőr élénk figyelemmel csüng az ajkán.
– Van egy emberünk – folytatta –, a szemétégető kemence kezelője. A szemét nagy részét kézzel válogatja szét. Az esély szinte semmi, és egyáltalán, lehet, hogy már késő...
– Az isten szerelmére! – csattant föl Yolles. – Gyerünk, de tüstént!
Leszaladtak a földszintre, onnan egy személyzeti ajtón át a teherlifthez mentek, hogy azzal ereszkedjenek alá. A lift foglalt volt, hallatszott, hogy odalent csomagot raknak ki belőle, Peter leordított a rakodóknak, siessenek.
Várakozás közben megszólalt Bennett őrmester: – Hallom, egyéb bajuk is volt a héten.
– Tolvajlás, tegnap kora hajnalban – felelt Peter. Lám, meg is feledkeztem róla.
– Az egyik kollégám említette, onnan tudom. A rangidős szállódetektívvel volt együtt... hogy is hívják?
– Finegan. Most ő a főnök. – Peter a helyzet komoly volta ellenére is elmosolyodott. – A valódi detektívfőnökünknek ugyanis más elfoglaltsága akadt.
– Ami a tolvajlást illeti, nyom szinte semmi, amin el lehetne indulni. A mieink átnézték a szálló vendéglistáját, persze eredménytelenül. Történt azonban egy fura dolog ma. Betörtek egy lakeview-i magánházba. Kulccsal hatoltak be. A tulaj, egy nő, reggel elvesztette a lakáskulcsát a belvárosban. Aki megtalálta, az nyilván rögtön a helyszínre ment. Ugyanaz a stílus, mint a maguk esetében, az eltulajdonított holmi is hasonló, ujjlenyomat semmi.
– Letartóztatás nem volt?
A nyomozó megrázta a fejét. – Csak órákkal az eset után jöttek rá. Egyetlen nyomra vezető van. Az egyik szomszéd látott egy kocsit. Hogy milyet, arra nem emlékszik. Csak azt tudja, hogy a rendszám zöld-fehér. Ilyen rendszámot öt államban használnak, Michiganben. Idahóban, Nebraskában, Vermontban, Washingtonban – s a kanadai Saskatchewanben.
– Segít az valamit?
– Hát, a fiúk figyelni fogják egy-két napig a rendszámokat. Megállítanak és átkutatnak minden zöld-fehér rendszámost. Meglehet, találnak valamit. Volt már szerencsénk ennél halványabb nyomra vezetővel is.
Peter langyoskás érdeklődéssel bólintott. Két napja már az esetnek, és újabb incidens nem történt. Volt miért fájjon a feje, épp elég.
Egy perc múlva megjött a teherlift.
Booker T. Graham verejtékes ábrázata felragyogott Peter McDermott láttán, ő lévén az egyetlen a vezetőségből, aki valaha is figyelemre méltatta az égetőhelyiséget, odalent mélyen az alagsorban. Peter ritka látogatásai ünnepnek számítottak Booker T. Graham szemében.
Yolles kapitány elfintorodott a penetráns szemétbűztől, amit csak fokozott a helyiségben uralkodó pokoli meleg. Koromsújtott falakon táncolt a tűz visszfénye. Peter túlordította a helyiség végében bömbölő kemencét: – Hagyják ezt talán énrám. Majd én elmagyarázom, mit keresünk.
Yolles bólintott. Mint mások, akik először léptek ebbe a helyiségbe, azt gondolta, a pokolba lehet ilyen belépni. Mint mások, ő sem értette, hogyan bírhatja ki emberi lény kicsit is huzamosabban ezt a klímát.
Yolles tehát nézte, hogyan tárgyal McDermott a nagydarab négerrel, aki szemétválogatással és -égetéssel keresi a kenyerét. Peter Graham elé tartotta a mintának hozott különleges levélpapírt. A néger bólintott, eltette a papírt, de az arca kétséget tükrözött. A dugig tömött szeméttartályok tucatjaira mutatott. Odakint még több van, kézikocsikra halmozva, figyelte meg befelé jövet Yolles. Megértette, miért tartotta lehetetlennek McDermott, hogy megtaláljanak egy szál papírt. A néger most, válaszképpen egy kérdésre, megrázta a fejét. McDermott visszajött a két nyomozóhoz.
– Ennek itt a java része még tegnapi szemét – magyarázta –, csak ma gyűjtötték össze. Mintegy harmadát égették el ez idáig, de hogy közte volt-e, amit keresünk, nem lehet tudni. A maradékot Graham át fogja kutatni, mint mindig, ezüstneműt, ép palackokat keresve. Közben utánanéz, hátha talál olyan papírt, amilyet mutattam neki, de mint láthatják, nem sok eredménnyel kecsegtet a munkája. Mielőtt ide jut a szemét, összepréselik, és a nedves hulladékok összevizeznek minden mást is. Megkérdeztem Grahamet, kér-e segítséget, de azt mondja, csak ront a helyzeten, ha más is beleturkál.
– Akárhogy is – jegyezte meg Bennett –, nem sok pénzt mernék rátenni, hogy meglesz.
– Mégis ez a legtöbb, amit tehetünk – összegezte Yolles. – Ha talál valamit a barátunk, miben állapodtak meg?
– Azonnal értesít. Én pedig meghagyom, szóljanak nekem, bárhol lennék is. És akkor nyomban üzenek önökért.
Yolles helyeslőleg biccentett. Mikor a három ember kifelé, indult, Booker T. Graham már egy lapos tálcán tologatta puszta kézzel a hulladékot.

21.

Sperhakni Milne aznap kudarcot kudarcra halmozott. Kora este óta figyelte az elnöki lakosztályt. Vacsoraidő tájt, mikor méltán remélhette, hogy a hercegi pár, mint szinte minden szállóvendég, elhagyja szobáit, megfigyelőállásba helyezkedett a nyolcadik emeleti személyzeti lépcsőnél, ahonnan láthatta a lakosztály bejáratát, s ő maga, veszély esetén, észrevétlen megbújhatott a lépcsőajtóban. Vissza is kellett többször húzódnia, valahányszor megállt a lift, és jöttek-mentek a többi szobák lakói, de mindannyiszor sikerült azért egy pillantást vetnie rájuk. Számolt azzal is – helyesen –, hogy a napnak ebben a szakában a felsőbb emeleteken nemigen mozgolódik a személyzet. Ha bármi előre nem látható esemény következne be, könnyen visszaosonhat a hetedikre, s ha szükséges, eltűnhet a tulajdon szobájában.
A tervnek ezzel a részével nem is volt baj. Csak az volt a bökkenő, hogy a herceg és a hercegnő egész este ki nem dugta az orrát a lakosztályból.
Ugyanakkor láthatta, hogy nem hozattak föl vacsorát a szobaszolgálattal, s ez tovább éltette reményét.
Egy ízben, arra gondolván, hogy talán nem vette észre a lakók távozását, odaóvakodott az ajtó elé, és behallgatózott. Sajnálatára hangokat hallott, női hangot is.
Csalódottságát fokozták a kisvártatva megérkező látogatók. Egyesével-párosával futottak be, és az első néhány után nyitva hagyták a lakosztály ajtaját. Nem sokkal később szobapincérek érkeztek vegyes tálakkal, s a folyosóra is kihallatszott a beszélgetés moraja, a pohárcsengés, a jégkocogás.
Később egy széles vállú fiatalember érkezte ejtette zavarba Sperhaknit: ítélete szerint a hotel egyik tisztviselője lehetett. Igen komor volt a fiatalember képe, a társaságában érkező két férfié nemkülönben. Sperhakni megkockáztatott egy hosszabb pillantást, és kitalálta, hogy a másik kettőnek rendőrnek kell lennie. De aztán hamarosan megnyugtatta magát: nyilván csak túl élénk fantáziája mondatja ezt vele.
Az utolsónak érkezett triász távozott elsőként, jó félóra múlva követté csak őket a vendégsereg maradéka. Sperhakni bízott benne, hogy hiába olyan nagy a forgalom a folyosón, észrevétlen tudott maradni, legföljebb ha egy szállóvendég vette észre.
Mikor az utolsó vendég is távozott, tökéletes csönd telepedett a nyolcadik emeleti folyosóra. Kicsi híján tizenegy óra volt már, s nyilvánvalóan nem lehetett újabb fejleményre számítani. Sperhakni úgy döntött, vár még tíz percet, aztán távozik.
Nappali, kora esti derűlátása pesszimizmusba csapott át.
Nem tudta, megkockáztathatja-e, hogy még huszonnégy órát a szállóban maradjon. Megfordult a fejében, hogy az éjjel vagy kora hajnalban behatol a hercegi lakosztályba, de elvetette az ötletet. Túl nagy lett volna a kockázat. Ha valaki fölébred, Sperhakni soha ki nem magyarázza magát: mit keresett az elnöki lakosztályban. És tegnap óta azt is tudta, számolnia kell Croydonék titkárával és a hercegnő szobalányával is. A lánynak, mint megtudta, máshol van a szobája, és egész este nem volt látható. Igen, de a titkár a lakosztályban lakik, egy emberrel több tehát, akit felriaszthat. No és a kutyák, Sperhakni látta őket egyszer kivonulni a hercegnővel, a kutyák aztán tényleg könnyen ébrednek.
Várnia kell tehát még egy teljes napot, vagy le kell mondania a hercegnő ékszereiről.
Idáig jutott gondolataiban, s már menni akart, mikor Croydon hercege és hercegnője, s előttük a Bedlingtonok, kiléptek a folyosóra.
Sperhakni gyorsan behátrált a lépcsőajtó mögé. Meggyorsult a szívverése. Lám, mikor már lemondott a reményről is, akkor jött el a sóvárgott alkalom.
Nem éppen a legzavartalanabb fajta. A hercegi pár nyilván nem sokáig lesz távol. És valahol a lakosztályban ott a titkár. De hol? Külön szobában, zárt ajtó mögött? Talán már az ágyban is? Olyan kis tejbetök-kinézetű ember, bizonyára korán fekszik.
Bármekkora is a kockázat, vállalni kell. Sperhakni tudta, ha nem cselekszik most, nem lesz mersze és türelme még egy napot várni.
Hallotta nyílni, majd csukódni a felvonó ajtaját. Visszaóvakodott a folyosóra. Minden kihalt, csöndes. Macskaléptekkel osont az elnöki lakosztály ajtaja elé. A méretre csináltatott kulcs, mint a délután, most is simán nyitotta a zárat. Résnyire nyitotta az egyik ajtószárnyat, óvatosan engedte vissza a rugó ellenében, húzta ki s tette zsebre a kulcsot. A zár meg se nyikkant, az ajtó sem, mikor szélesebbre tárta. Előszobában találta magát, azon túl tágas szobára látott. Jobbra és balra még két ajtó, csukva mind a kettő. A jobb oldali mögül mintha rádiószó szüremlett volna ki. Sehol senki, de a villanyok égtek.
Sperhakni belépett. Kesztyűt húzott, majd becsukta a lakosztály ajtaját.
Óvatosan, de fürgén nyomult előre. Az előszoba és a nappali szőnyegpadlója elfojtotta léptei neszét. A nappalin átvágva, egy nyitott ajtó felé igyekezett. Az ajtó, mint várta, két tágas hálószobára nyílt, külön fürdőszobája s a fürdő előtt külön öltözőszobája volt mind a kettőnek, A hálókban is égett a lámpa. Nem volt nehéz megállapítani, melyik a hercegnőé.
Bútorzata többek között egy magas fiókos szekrényből, két toalettasztalból és egy tágas beépített szekrényből állt. Sperhakni módszeresen látott hozzá, hogy átkutassa mind a négyet. Ékszerdoboz, mert azt keresett, nem volt sem a fiókos szekrényben, sem az első toalettasztalban. Egyebet, arannyal átszőtt alkalmi erszényeket, arany cigarettadobozt, drágának látszó púderkompaktot bőséggel talált, máskor örömmel rakta volna őket zsebre, de most, a főnyereményt keresve, csak legyintett rájuk.
Kinyitotta a másik toalettasztal első fiókját. Nem volt benne semmi érdekes. A másodikkal sem járt jobban. A harmadikban, felül, intim női ruhadarabok. Alattuk egy öblös bőrdoboz, Valódi kézi munka, zárva.
Sperhakni a fiókban hagyta a dobozt, s egy késsel és egy csavarhúzóval kezdte feszegetni a zárját. Masszív darab volt, nehezen boldogult vele. Múltak a drága percek, Sperhakni verejtékezett kínjában.
Végre-valahára engedett a zár, nyílt a fedő. Szikrázó, lélegzetállító ékszerkollekció, két rétegben. Gyűrűk, melltűk, nyak- és fejékek, fülbevalók, mind nemesfémből, legtöbbjén drágakő-berakás. Sperhakni levegő után kapkodott. Lám, a hercegnő mesés gyűjteményének egy jó részét mégsem a szálló széfjében őrzik! Sperhakni megérzése s a biztató előjelek nem csaltak. Két kézzel markolt bele a bűvöletes zsákmányba. Ebben a pillanatban kulcs zördült a lakosztály ajtajában.
Sperhakni reflexe nem késett. Lecsapta az ékszerdoboz fedelét, belökte a fiókot. Bejövet nyitva hagyta a háló ajtaját, odaugrott az ajtóréshez. A hüvelyknyi nyíláson át belátott a nappaliba: a szálló egyik szobalánya lépett be; friss törülközőkkel a karján a hercegnő hálószobája felé közeledett. Öreg volt, nehézkesen kacsázott. Sperhakni csak a lassúságában reménykedhetett.
Egy szökkenéssel az állólámpa mellett termett. Megrántotta a kapcsolózsinórt, sötét lett. Valamit, tudta, a kezébe kell kapnia, tevékenységet mímelve. Valamit, akármit!
A fal mellett egy kisméretű diplomatatáskát látott meg; fölkapta, és határozót? léptekkel az ajtó felé indult.
Hirtelen mozdulattal tárta szélesre az ajtót. – Ó! – rezzent össze s kapott a szívéhez a szobalány.
A férfi homlokráncolva támadt rá: – Hol késett? Már rég itt kellett volna lennie!
Az ijedség meg a vád megtették a magukét. Sperhakni éppen erre számított.
– Sajnálom, uram – makogta zavartan a szobalány. Annyi ember volt itt, ugye, és azt hittem...
– Most már mindegy – vágott a szavába Sperhakni. Végezze a dolgát, és van ott egy lámpa, meg kell csináltatni – biccentett a hálószoba felé. – Még az este. A hercegnő ragaszkodik hozzá – mondta szigorúan, de halkan, nem feledkezvén meg a titkárról.
– Meglesz, uram, szólok – ígérte a szobalány.
– Nos, jó – biccentett hűvösen Sperhakni, és emelt fővel távozott.
Igyekezett nem gondolkodni a folyosón. Sikerült is, míg magára nem csukta a saját szobája, a 830-as ajtaját. Kétségbeesetten vetette magát az ágyra, s fúrta a párnába a fejét.
Csak egy jó óra múlva szánta rá magát, hogy fölfeszítse a diplomatatáska zárját.
Vastag köteg amerikai papírpénz. Használt bankjegyek, csupa kis címlet.
Reszkető kézzel olvasott meg tizenötezer dollárt.

22.

Peter McDermott a szemétégetőből az alagsori, St. Charles Street-i ajtóhoz kísérte a két nyomozót.
– Egyelőre – figyelmeztette Yolles kapitány – szeretném, ha mélyen hallgatna a történtekről. Kérdés, az lesz úgyis elég, mikor vádat emelünk ez ellen az Ogilvie ellen. De addig semmi értelme, hogy nyakunkra csődítsük a sajtót.
– Ha a szállón múlna – nyugtatta meg Peter –, lehetőség szerint kerülnénk minden nyilvánosságot.
– Arra ne is számítson – morogta Yolles.
Peter visszament a nagy ebédlőbe, s nem lepte meg, hogy Christine-t és Albert Wellst már nem találja ott.
A hallban azonban intett neki az éjszakás ügyvezetőhelyettes. – Mr. McDermott, üzenetet hagyott önnek Miss Francis.
Leragasztott borítékban volt az üzenet, mindössze ennyi:

Hazamentem. Ha tud, jöjjön el.
Christine.

Megyek, döntötte el Peter. Gondolta, Christine alig várja, hogy megbeszélhessék a nap eseményeit, elsősorban Albert Wells döbbenetes színvallását.
Mára a szállóban nem maradt tennivaló. Vagy mégis? Peternek eszébe jutott hirtelen, mit ígért Marsha Preyscottnak, mikor olyan kurtán-furcsán ott hagyta a temetőben. Azt ígérte, felhívja, de kiment a fejéből. Mindössze néhány órája még csak a délutáni krízisnek, mégis mintha napok múltak volna el azóta. Marsha is igen távolnak tetszett. Elhatározta, felhívja, bármilyen későre jár is.
Bement hát még egyszer a hitelfőnök földszinti irodájába, és onnan tárcsázott. Marsha jelentkezett, rögtön az első csöngetésre.
– Ó; Peter, itt ülök a telefonnál, de már mióta! Csak vártam és vártam, közben kétszer is hívtam. Hagytam üzenetet is.
Peter bűntudattal gondolt az asztalán hagyott megnézetlen üzenetekre.
– Végtelenül sajnálom. De, egyelőre legalábbis, még magyarázatot sem adhatok. Rengeteg minden történt.
– Mondja el holnap.
– Marsha, sajnos a holnapi napom is rémesen zsúfolt lesz...
– Reggelizzünk együtt – ajánlotta a lány. – Ha csakugyan annyira mozgalmas napja lesz, akkor nem árt egy valódi New Orleans-i reggeli. Volt már része ilyenben?
– Nem szoktam reggelizni.
– Hát holnap fog. Anna mesés reggelikészítő. Ilyen reggelit, fogadok, nem eszik a maga vén szállodájában.
Marsha lelkesedésének nem lehetett ellenállni. Arról nem beszélve, milyen csúnyán otthagyta Peter a délután.
– Hát, ha lehetne jó korán...
– Amikor csak akarja.
Fél nyolcban állapodtak meg.
Néhány perccel később Peter már taxiban ült, úton Christine Gentilly-beli lakása felé.
A kapuban csöngetett, Christine nyitott lakásajtóval várta.
– Egy szót sem a második pohárig – szólt rá a lány. Egyszerűen nem fér a fejembe ez a töméntelen újság.
– Akkor kapaszkodhat – mondta Peter –, még a felét se hallotta.
Christine daiquiri-t kevert jó előre, az ital ott hűlt a frizsiderben. Az asztalon púpozott tál csirkés és sonkás szendvics. Frissen főtt kávé aromája lengte be a lakást.
Peternek csak akkor ötlött eszébe, hogy a hotelkonyhán tett látogatása meg a reggeliről való beszélgetés ellenére falatot sem evett ebéd óta.
– Pont így képzeltem – mondta Christine, mikor Peter megvallotta éhségét. – Lásson hozzá!
Peter nem kérette magát, s elnézte közben, milyen ügyesen tesz-vesz a lány a parányi konyhában. Jóleső nyugalom szállta meg, védve érezte magát, bármi történik is odakünn. Arra gondolt, fontos lehet ő Christine-nek, ha ennyi törődéssel veszi körül. S ennél is lényegesebb, hogy valami titkos empátia, egyetértés van közöttük, amely, lám, szavak nélkül is működik.
Arrébb tolta a koktélpoharat, és a kávéscsészéért nyúlt. – Nos tehát – mondta –, hol is kezdjük?
Majd két óra hosszat beszélgettek, s nőttön-nőtt a hangulat meghittsége. Végül csak annyiban lehettek bizonyosak, hogy nem akármilyen nap lesz az a holnapi.
– Én ugyan nem fogok, elaludni – jelentette ki Christine. – Képtelen lennék. Tudom.
– Én is – mondta Peter –, de nem azért, amit maga gondol.
Kétségei nem voltak; csak azt tudta, szeretné, ha örökké tartana ez a pillanat. Karjába vette és megcsókolta a lányt.
És ezek után már a világ legtermészetesebb dolgának érezték, hogy ágyba bújjanak.

PÉNTEK

1.

Teljességgel érthető, gondolta Peter McDermott, hogy miért görgeti a croydoni hercegi pár a labdává összekötözött házi fődetektívet, Ogilvie-t a St. Gregory tetejének pereme, a mélység felé, melynek fenekéről tengernyi emberi arc mered fölfelé. Az viszont már furcsa, sőt rémisztő volt, hogy tőlük néhány méternyire Curtis O'Keefe és Warren Trent vagdalkozik életre-halálra két véres párbajkarddal. És vajon miért áll ott Yolles kapitány a lépcsőajtóban tétlenül, miért nem lép közbe? Akkor vette csak észre Peter, hogy a rendőrtiszt egy óriási madárfészket figyel, s a fészekben épp akkor repedezik meg egy hatalmas tojás. És íme, ki is bukkant egy túlméretezett verébfióka, és Albert Wells virgonc ábrázatával tekingetett körül. Peter figyelme most ismét a tető széle felé terelődött: Christine, bárhogy kapálózott, összegabalyodott Ogilvie-vel, és Croydonék mellett immár Marsha Preyscott is ott volt, és segített az iszonyú mélység felé görgetni a dupla terhet. Az alanti tömeg a száját tátotta, Yolles kapitány pedig ásítva dőlt az ajtófélfának.
Ha meg akarja menteni Christine-t, cselekednie kell, villant föl Peterben. De lépni hiába próbált, csak a teste dőlt előre, a lába mintha sűrű ragasztóba ragadt volna. Kiáltani akart, de nem jött ki hang a torkán. Néma kétségbeeséssel meredt Christine-re, s a lány vissza reá. Egyszer csak megtorpantak a Croydonok, megállt Marsha, O'Keefe, Warren Trent. A veréb, vagyis Albert Wells félrebillent fejjel hallgatózott, ugyanígy Ogilvie, Yolles és Christine. Ugyan mit hallanak?
Akkor aztán Peter is meghallotta: mintha a világ összes telefonjai, őrült kakofóniában, egyszerre csöngetnének. Nőttön-nőtt, dagadt a lárma, elborított mindent és mindenkit. Peter a fülére szorította tenyerét. A csörömpölés csak erősödött. Lehunyta, majd kinyitotta a szemét.
A lakásában találta magát. Ágya mellett az ébresztőóra reggeli fél hetet mutatott.
Feküdt néhány percet, fejét rázva próbált szabadulni a lidérces álom foszlányaitól. Aztán kitámolygott a fürdőszobába, lezuhanyozott, végül ráengedte a hideget, és teljes egy percig állt a jeges permet alatt. Teljesen éberen szállt ki a kádból. Frottírköpenybe bújva, föltette a kávét a teakonyhában, aztán a telefonhoz ment, és fölhívta a szállodát.
Az éjszakás ügyvezetővel beszélt, s az tájékoztatta, hogy az éjjel nem kapott üzenetet a szemétégetőből. Nem, nem, mondta fáradtan az ügyvezető, személyesen nem nézett utána. Hogyne, ha Mr. McDermott kívánja, máris lemegy, és utána rögtön megtelefonálja az eredményt. Peter érezte hangjában a vonakodást: ilyen képtelen küldetésre indulni egy hosszú, fárasztó szolgálat utolsó perceiben. A szemétégető, ugye, valahol az alagsorban van?
Peter borotválkozott éppen, mikor visszahívták. Az éjszakás ügyvezető beszélt ezzel a Grahammel, a kemencés emberrel, és Graham sajnálja, de a papír, amit Mr. McDermott keres, nem került elő. És úgy néz ki, hogy nem is fog. Az ügyvezető hozzátette, hogy Graham éjszakai műszakja – és az övé – már majdnem véget ért.
Yolles kapitánnyal majd később közli a rossz hírt, döntötte el Peter. Visszaemlékezett, mit mondott az este: a szálló megtette, amit tehetett, a többi most már a rendőrség dolga. És ez így van rendjén, gondolta most is.
Míg a kávét kortyolta, s később, miközben öltözködött, a két legfontosabb kérdésen törte a fejét. Az egyik Christine lett volna, a másik a saját jövője, ha van egyáltalán, a St. Gregory-szállodában.
A tegnapi éjszaka óta tudta, bármit hozzon is a sorsa, szeretné, ha Christine-nek része lenne benne. Meggyőződése addig nőtt-növekedett, míg mára tiszta lett és határozott. Akár azt is mondhatni, hogy szerelmes vagyok, gondolta, csakhogy nem szerette megfogalmazni, még magának se, mélyebb érzéseit. Egyszer rég hamuvá égett a keze között, amit szerelemnek hitt. Bölcsebb hát, ha az ember reménykedik csak, és bizonytalanul tapogatózik az ismeretlen végkifejlet felé.
Persze nem valami romantikus, ha azt mondja, jól megvan Christine-nel. Nem romantikus, de igaz, és bizonyos értelemben megnyugtató. Meg volt győződve, a kettejük közötti szálak csak erősödni s nem gyengülni fognak az idő múlásával. Úgy hitte, hasonlóak a Christine érzései is.
Ösztöne azt súgta, mértékkel élvezni s nem felfalni kell, amit elébe tálalt a sors.
Ami pedig a szállót illeti, még most is nehéz felfogni, hogy Albert Wells, akit mindketten kellemes, következetlen kis öregnek tartottak, egyszer csak dúsgazdag pénzemberként áll elő, s hatalmába keríti, vagy fogja nemsoká, a St. Gregory-hotelt.
Peter nem tartotta lehetetlennek, hogy a váratlan fordulat megerősíti helyzetét. Megbarátkozott a kis öreggel, s az volt az érzése, hogy az is kedveli őt. No de kedvelni valakit és az üzlet, az kettő. A legaranyosabb ember is tud keményfejű és könyörtelen lenni, ha azt látja jónak. De hát az sem valószínű, hogy Albert Wells személyesen akarná vezetni a szállodát; akit pedig maga helyett állít, annak határozott nézetei lehetnek a személyzet múltbéli botlásait illetőleg.
Mint eddig, most is annyiban hagyta Peter, hogy aggódni ráér majd akkor, ha bekövetkezik, amitől félt.

Fél nyolcat ütöttek New Orleans-szerte az órák, mikor Peter McDermott taxija a Prytania Street-i Preyscott-rezidencia elé gördült.
Magasba törő, kecses oszlopai mögött méltósággal állt a nagy fehér ház a kora reggeli verőfényben. Frisshűvös volt a levegő, érződött még benne a hajnal előtti köd párája. Enyhe magnóliaillat lengett, a füvön harmat csillogott.
Csöndes volt az utca, a ház, de a St. Charles Avenue felől, s még távolabbról, idáig szüremlett az ébredő város neszezése.
Peter a pázsit közt kanyargó ódon vörös téglás ösvényen közeledett a ház felé. Fölment a lépcsőn, s bezörgetett a kétszárnyú, faragott ajtón.
Ben nyitott ajtót, az inas, akit Peter ismert már a szerdai vacsoráról. Szívélyesen köszöntötte Petert. – Jó reggelt, uram. Fáradjon be, kérem. – Odabenn így folytatta: – Miss Marsha meghagyta, kísérjem föl az erkélyre. Néhány perc, és ő is itt lesz.
Peter fölment Ben nyomában a széles ívben kanyarodó tágas lépcsőn, s végiglépkedett a freskódíszes, széles folyosón, amelyet Marshával látott először a szerda esti derengésben. Valóban csak két napja történt volna? kérdezte magától.
Az erkély napvilágnál is éppen olyan szép és hívogató volt, mint éjjel. Mély öblű, puha karosszékek, dézsában pompázó virágok. A korlátnál, a kertre nézve, két személyre terített asztal.
– Csak nem hogy végettem ébredt ilyen korán a ház?
– Nem, uram – nyugtatta meg Ben. – Korán kelők vagyunk. Mr. Preyscott, már amikor itthon van, szereti korán kezdeni a napot. Azt mondja, rövidebb a nap, hogysem elpocsékolhatná az ember az elejét.
– Lássa, megmondtam, hogy apám sokban hasonlít magához!
Peter megfordult Marsha hangja hallatán. A lány halkan érkezett mögéjük. Peternek harmatra és rózsákra kellett gondolnia, meg arra, hogy olyan üdén kelt a lány, mint a nap.
– Jó reggelt! – mosolygott rá a lány. – Ben, kérem, adjon Mr. McDermottnak egy absinthe Suissesse-t – és azzal megfogta Peter karját.
– Csak keveset, Ben – figyelmeztette Peter. – Tudom, absinthe Suissesse nélkül nincs New Orlearis-i reggeli, de az a helyzet, hogy új főnököm van. Nem akarok részegen állítani elé.
– Igenis, uram! – vigyorgott az inas.
Mikor asztalhoz ültek, Marsha rákezdett: – Tulajdonképp mi miatt...
– Hogy miért tűntem el, mint a bűvész nyulacskája? Valami egészen más miatt.
A lány elkerekedő szemmel hallgatta a cserbenhagyásos gázolás meg a nyomozás történetét, melyből Peter kihagyta Croydonék nevét. Elhárította Marsha kérdezősködését, csak ennyit tett hozzá: – Alakuljon bárhogy is, ma újabb fejlemények lesznek.
Magában így okoskodott: Mostanra bizonyára New Orleansba hozták már Ogilvie-t, valószínűleg most faggatják. Ha őrizetben tartják, vádat is kell emelni ellene, bíróság elé citálják, és azt úgyis kiszagolja a sajtó. És persze említeni fognak egy Jaguar kocsit, ami viszont óhatatlanul Croydonékra tereli az érdeklődést.
Peter belekóstolt az elébe tett absinthe Suissesse-be Mixer korából emlékezett az alkotórészekre: herbsaint, tojásfehérje, tejszín, mandulatejszirup és egy csöpp ánizs. Jobban keverve nemigen itta még. Marsha, szemközt, narancslét ivott.
Peter eltűnődött: vajon Croydonék, szembesülve Ogilvie vádjával, továbbra is ártatlanságukat fogják hangoztatni? Újabb kérdés, amire választ hoz a mai nap.
Hanem a hercegnő meghatalmazása eltűnt – ha létezett egyáltalán. A szállónak üzennivalója – erről – nem volt több, és Booker T. Graham rég letette a szolgálatot.
Ben egy-egy tál gyümölccsel körített Kreol Evangeline krémsajtot tett Peter és Marsha elé.
Peter gyönyörűséggel látott neki.
– Mondani akart valamit az imént – figyelmeztette Marsha. – A szállodáról.
– Ja, igen. – Kétfalatnyi sajt és gyümölcs között Peter elmagyarázta, ki is az az Albert Wells. – Ma jelentik be a tulajdonosváltozást. Épp mikor indultam hazulról, kaptam a telefont.
A telefonáló pedig maga Warren Trent volt. Megmondta Peternek, Mr. Dempster, Montrealból, az új tulajdonos pénzügyi képviselője úton van New Orleansba. Jelen pillanatban New Yorkban van, és a menetrendszerű Eastern Flight géppel érkezik meg késő délelőtt. Lakosztályt foglalt, és értekezletet beszéltek meg a régi és az új vezetőség között körülbelül fél tizenkettőre. Petert megkérték, legyen bármikor elérhető.
Warren Trent meglepő módon egyáltalán nem tűnt levertnek; ellenkezőleg, napok óta nem volt ilyen vidám a hangja. Tudja-e vajon W. T., elmélkedett Peter, hogy a St. Gregory új gazdája máris itt van a szállodában? Tudva, hogy amíg hivatalosan meg nem történik a váltás, őt, Petert a régi gazdához köti a lojalitás, beszámolt Warren Trentnek, miről beszélgetett előző este Albert Wellsszel és Christine-nel. – Tudom – mondta rá Warren Trent. – Emile Dumaire az Industrial Merchants Banktól (ő tárgyalt Wells nevében) fölhívott késő este, és megmondta. Titkolták valami okból, de most már nem titok.
Peter azt is tudta, hogy Curtis O'Keefe és kísérője, Miss Lash elutazik még a délelőtt. Külön mennek, nyilván, mivel a hotel – amely fontos személyiségeknek maga intézi az ilyesmit – Miss Lashnek egy Los Angeles-i gépre foglalt helyet, Curtis O'Keefe pedig New York és Róma érintésével Nápolyba megy.
– Lám, milyen mélyen elgondolkozott – törte meg a csöndet Marsha. – Elmondhatna valamennyit nekem is a gondolataiból. Apám, az mindig beszélt volna reggelinél, de anyámat nem érdekelte. Engem viszont érdekel.
Peter mosolygott. Elmondta, milyen nap vár rá.
Miközben beszélgettek, elvitték előlük az Evangeline sajt maradványait, s gőzölgő, illatos Sardou-tojást tettek elébük. Két buggyantott tojás, articsókaágyon, étvágygerjesztően körítve parajkrémmel, holland szósszal. Peter elé egy üveg vörösbort tettek.
– Most már értem, miért mondta, hogy zsúfolt napja lesz – jegyezte meg a lány.
– Én meg már azt értem, mit nevez maga tradicionális reggelinek. – Peter meglátta a szeme sarkából a háttérbe húzódó házvezetőnőt, Annát. – Pompás! – kiáltotta neki, s örömmel nyugtázta Anna mosolyát.
Aztán már csak hápogni tudott, mikor megjelent a gombával körített vesepecsenye meg a lekváros francia pirítós.
– Hát... igazán nem is tudom – kezdte bizonytalankodva.
– Már csak a crépes Suzette van hátra – tájékoztatta Marsha –, no meg a café au lait. Mikor még nagy ültetvények voltak erre, az emberek csak fintorogtak az európaiak petit déjenuer-jére. Nekik még szertartás volt a reggeli.
– Maga is szertartást csinált belőle – dicsérte Peter. Ebből és még sok egyébből. Abból, hogy találkozhattam magával, a történelmi leckénkből, abból, hogy itt ülünk ketten. Nem felejtem el. Soha.
– Ez úgy hangzik, mintha búcsúzkodnék, jó uram.
– Úgy is van, Marsha. – Állta a lány tekintetét, majd elmosolyodott. – Rögvest a crépes Suzette után.
Eltelt egy kis idő, mire megszólalt a lány: – Azt hittem ...
Peter átnyúlt az asztalon, és megfogta a lány kezét. Álmodoztunk mind a ketten, úgy hiszem. Meg kell mondjam, soha szebbet nem álmodtam.
– Miért kell ennek így lennie?
– Vannak dolgok, amiket nem lehet megmagyarázni – felelt gyöngéden Peter. – Nem az számít, mennyire kedvelünk valakit, hanem a döntés, a leghelyesebb cselekedet megválasztása. Az ítélet...
– Hát az én ítéletem nem számít?
– Marsha, nekem az enyémben kell bíznom. Mindkettőnk érdeke végett. – Magában azonban ezt mondta: Csakugyan megbízhatok benne? Hisz máskor is megbízhatatlannak bizonyult az ösztöne. Talán éppen most téved egy nagyot, akkorát, hogy évek múlva keservesen bánni fogja. Hogyan bízzék az ember bármiben is, mikor az igazságot gyakran csak később tudja meg?
Látta, Marsha könnyekkel küszködik.
– Bocsásson meg – mondta halkan a lány. Fölállt, és szapora léptekkel távozott.
Peter, egyedül maradván, bánta már, hogy ilyen egyenes volt. Gyöngédséggel kellett volna mérsékelnie szavait, azzal a gyöngédséggel, amit csakugyan érzett ez iránt a magányos teremtés iránt. Visszajön-e vajon? Néhány perc múlva Anna jelent meg helyette. – Hát úgy néz ki, uram, egyedül kell befejeznie a reggelit. Nem hiszem, hogy Marsha visszajönne.
– Mit csinál?
– Sír a szobájában. – Anna vállat vont. – Nem először. Nyilván nem is utoljára. Merthogy megkap mindent, amit csak akar. – Leszedte a tányérokat. – Ben fogja felszolgálni a többit.
– Nem, nem, köszönöm – rázta meg a fejét Peter, Mennem kell.
– Akkor hadd hozzam a kávét legalább. – Bár Ben is ott tett-vett a háttérben, Anna hozta ki és tette Peter elé a café au lait-t.
– Nem szeretném, ha aggódva menne el, uram. Ha Miss Marsha túl lesz rajta, hiszem, meg tudom vigasztalni. Fölösen van ideje, túl sokat foglalkozik magával. Más lenne a helyzet, ha többet lenne itthon a papája. De hát nincs. Szinte soha.
– Ön igazán nagyon megértő.
Eszébe jutott, mit mondott Annáról a lány: hogyan erőltették hozzá fiatalon egy alig ismerős férfihoz, mégis boldog házasság lett belőle, majd negyven éven át, míg a férj meg nem halt.
– Hallottam a kedves férjéről – mondta Peter. – Derék ember lehetett.
– Még hogy a férjem! – vihogta el magát a házvezetőnő. – Életemben se voltam soha férjnél. Hajadon vagyok én... már úgy-ahogy.
Pedig Marsha ezt mondta: Itt éltek velünk, Anna meg a férje. Életemben se láttam kedvesebb, aranyosabb embert. Ha létezett valaha tökéletes házasság, az övék az volt. Marsha éppen az ő szokatlan házassági ajánlatának védelmében hozta föl a példát.
Anna még egyre kuncogott. – Uramatyám! Hát magát is a kisded meséivel szórakoztatta Miss Marsha! Sok ilyen históriája van. Szerepet játszik szinte mindig, ezért is mondtam, nem kell aggódnia.
– Értem – mondta Peter, noha nem tudta, csakugyan érti-e. Mindenképp megkönnyebbült.
Ben kísérte ki. Kilenc óra múlt, máris nagy volt a hőség. Peter fürgén lépkedett a St. Charles Avenue felé, majd elkanyarodott a szálló irányába. Azt remélte, ha szedi a lábát, kiröppen szeméből a lucullusi reggeli okozta álmosság. Őszintén bánta, hogy nem láthatja többé Marshát; különös szomorúságot is érzett, melynek okát nem tudta volna megnevezni. Vajon kiismeri-e valaha is magát a nőkön? Aligha, gondolta.

2.

Már megint szeszélyeskedett a négyes számú felvonó. Cy Lewin, nappali kezelője már egészen odavolt a felvonó kisded trükkjeitől. Egy hete kezdett makrancoskodni a gép, és azóta egyre rosszabb a helyzet.
Már a múlt szombaton is több ízben megtagadta az engedelmességet, pedig jól csukódott a fülke ajtaja és a kinti ajtó is. A váltótárs elmondta Cynak, hogy vasárnap éjjel is ugyanaz történt; Mr. McDermott, az igazgatóhelyettes is tanúsíthatja.
Szerdán aztán olyan hibája lett, amivel jó néhány órára ki kellett vonni a forgalomból. A kuplungszerkezet romlott el, mondták a műszakiak, s csak ők tudják, ez mit jelent; de hiába javították meg, a lift másnap háromszor is megmakacsolta magát, és nem akart elindulni a tizennegyedikről.
És ma már minden indulásnál és megállásnál ránt egy nagyot a fülke.
Nem Cy Lewin dolga, hogy megállapítsa, mi a hiba. Nem is érdekli különösebben, bár hallotta, mikor Doc Vickery, a főmérnök a bajsza alá morog, "gányolunk, örökké csak gányolunk", s hogy "százezer dolcsi kéne, és akkor ki lehetne hányni a liftek beleit, hogy új szerkezetet építsünk beléjük". Nohát, kinek ne fájna a feje annyi sok pénzért? Cy Lewinnek bizonyosan fájna, ezért is kapar össze minden évben egy "sweepstake" jegyre valót a lovin, bár nyerni ez idáig legföljebb ha tapasztalatot nyert.
No de egy ilyen régi St. Gregory-dolgozónak vannak már bizonyos előjogai, meg is kéri holnap, tegyék át egy másik liftre. Miért is ne? Huszonhét éve dolgozik a St. Gregoryban, liftkezelő volt ő már akkor is, amikor egyik-másik itteni ifjú titán a világon se volt még. Holnaptól vesződjön más a négyes felvonó szeszélyeivel. A szálló valamivel tíz óra előtt kelt igazán életre. Cy Lewin teljes terheléssel indult a hallból, kongresszusozókat vitt, nevük ott virított a hajtókájukon, s tette ki őket a köztes emeleteken, míg el nem értek a szálló tetejére, a tizennegyedikre. Lefelé menetben már a nyolcadikon dugig telt a fülke, úgyhogy meg sem állt a földszintig. Ebben a menetben nem rángatott a fülke. Nos, akármi volt is a baja, magától meggyógyult.
És ebben nagyot tévedett Cy Lewin.
Magasan a feje fölött, a szálló tetején, egy galambdúcszerű házikóban van a felvonó vezérlőszerkezete. Itt, a négyes számú lift elektromechanikai szívében egy apró mágneskapcsoló a végére ért munkás életének. Senki nem gyanította, hogy a hibát egy apró, varrótűnél alig nagyobb nyomórúd okozta.
Ez a nyomórúd egy apró dugattyúba van becsavarva, maga a dugattyú három kapcsolót működtet. Az egyik kapcsoló vezérli a felvonó fékszerkezetét, a másik a csörlőmotort látja el árammal, a harmadik egy generátor-áramkört vezérel. Ha működik mind a három, a fülke engedelmeskedik kezelőjének, és simán jár föl-alá. Ám ha csak két kapcsoló működik, és éppen a csörlőmotoré nem, akkor a fülke szabadon zuhan. Ilyen természetű hibát csak egy dolog okozhat, a nyomórúd és a dugattyú együttes hosszának megnövekedése,
A nyomórúd hetekkel ezelőtt kilazult a dugattyúban. A dugattyú feje igen-igen lassan, talán száz löketre egy hajszálnyit, elfordul, s lassan de biztosan csavarja magát lefelé a nyomórúd menetéről. Ennek következtében növekszik a dugattyú és a rúd együttes hossza, és ezért akadozik a motorkapcsoló.
Ahogy egyetlen homokszem félrebillentheti a mérleg nyelvét, most már a legkisebb további csavarodás is elnémíthatja a csörlőmotort.
Egyszóval ez okozta a négyes számú felvonó üzemzavarát, amit Cy Lewin és mások is észleltek. A liftkarbantartók hiába keresték a hibát. Vád aligha illetheti őket: egyetlen felvonónak több mint hatvan mágneskapcsolója van, és húsz ilyen lift üzemel a szállóban.
Azt sem vették észre, hogy két biztonsági berendezés nem működik tökéletesen a négyes felvonón.
Péntek délelőtt tíz óra tíz perckor a négyes számú felvonó – képletesen, de ténylegesen is – egy cérnaszálon függött.

3.

Mr. Dempster, Montrealból, fél tízkor jelentkezett be a recepciónál. Peter McDermott, akit értesítettek Mr. Dempster megjöttéről, lement a hallba, hogy hivatalos üdvözlésben részesítse a vendéget. Ez idáig sem Warren Trent, sem Albert Wells nem mutatta magát a szálló alsóbb régióiban, utóbbi nem is hallatott magáról.
Albert Wells pénzügyi képviselője fürge, jó megjelenésű ember volt, egy nagy bankfiók tapasztalt igazgatójának nézhette az ember. Mikor Peter megjegyezte, hogy lélegzetelállító sebességgel bonyolódtak az események, mindössze ennyit szólt: – Mr. Wells legtöbbször ilyen gyorsan határoz. – Londiner kísérte föl a jövevényt nyolcadik emeleti lakosztályába.
Húsz perccel később Mr. Dempster megjelent Peter irodájában.
Meglátogatta Mr. Wellst, közölte, s telefonon beszélt Mr. Trenttel. Az értekezlet körülbelüli időpontját tizenegy-harmincra pontosította velük. Addig Mr. Dempster szeretne még beszélni egy-két emberrel, a főkönyvelővel például; Mr. Trent volt szíves rendelkezésére bocsátani az igazgatói irodát.
Mr. Dempster nem sok kétséget hagyott afelől, hogy parancsoláshoz van szokva.
Peter bekísérte Warren Trent irodájába, s bemutatta Christine-nek. Peter és Christine másodszor találkoztak a nap folyamán. Mikor megérkezett Peter a szállóba, rögtön fölkereste a lányt, s noha nem tehettek egyebet az ostromlott környezetben, mint hogy futólag megérintették egymás kezét, ez a lopott percecske is izgalommal és egymás felé fordulással volt teljes.
A montreali ember megérkezte óta első ízben mosolyodott el. – No lám, Miss Francis. Mr. Wells említette önt. És milyen melegen.
– Mr. Wells csodálatos ember – jelentette ki Christine. – Már akkor is így gondoltam, amikor... – Hirtelen elhallgatott.
– Igen?
– Zavarban vagyok egy kissé – mondta a lány. – Történt valami tegnap este.
Mr. Dempster elővett egy vastag keretű szemüveget, megtörölgette, és föltette az orrára. – Ha netán a vacsoraszámla körüli kis közjátékra gondol, Miss Francis, semmi oka, hogy zavarban érezze magát. Mr. Wells azt mondta nekem – idézem, a szavait –, hogy életében kevés kedvesebb, aranyosabb dolgot ért meg. Persze tudta, miről van szó. Nem sok dolog kerüli el a figyelmét.
– Hát igen, magam is kezdek rájönni – mondta Christine.
Kopogtak a külső ajtón, bejött Sam Jakubiec, a hitelfőnök. – Elnézést – mondta, meglátva a csoportot, s már fordult is kifelé. Peter hívta vissza.
– Egy kósza híresztelést akartam csak ellenőrizni mondta Jakubiec. – Préritűz gyanánt terjed a hír a szállóban, hogy egy Wells nevezetű öregúr...
– Nem rémhír – mondta Peter. – Tény. – És azzal bemutatta Mr. Dempsternek a hitelfőnököt.
Jakubiec a fejéhez kapott. – Te jószagú isten! És én ennek az embernek ellenőriztem a hitelképességét! Gyanús volt nekem a csekkje. Telefonáltam Montrealba.
– Tudok róla – mosolyodott el másodízben Mr. Dempster. – Pompásan szórakoztak a bankban. Szigorúan meg van hagyva nekik, hogy semmi információt ki ne adjanak Mr. Wellsről. Maga Mr. Wells kívánja így.
Nyögésféle szakadt ki Jakubiecből.
– Nézetem szerint akkor volna oka aggodalomra – mondta a montreali –, ha nem járt volna utána Mr. Wells hitelképességének. Mr. Wells méltányolni fogja, hogy megtette. Az a szokása, hogy mindenféle rissz-rossz papírra írja a csekkjeit. Ami nyugtalanítja az embereket. A csekkek persze mind jók. Talán önök is tudják, Mr. Wells egyike a leggazdagabb polgároknak Észak-Amerikában.
Jakubiecnek csak arra telt az erejéből, hogy a fejét csóválgassa.
– Talán egyszerűbb lesz mindnyájunknak – jegyezte meg Mr. Dempster –, ha elmondok egyet-mást a munkaadómról. – Órájára nézett. – Nemsoká itt lesz Mr. Dumaire, a bankár, és néhány ügyvéd, de van még egykét percünk.
Royall Edwards jött be, s szakította félbe Mr. Dempstert. A főkönyvelő egy halom papírral és egy dagadozó aktatáskával volt fölfegyverkezve. Megint egyszer eljátszották a bemutatkozás rítusát.
Mr. Dempster, miután kezet ráztak, így tájékoztatta a főkönyvelőt: – Beszélgetünk még néhány percet, aztán szeretném, ha ön is itt maradna a tizenegy-harminckor kezdődő megbeszélésünkön. Jut is eszembe, önt is várjuk, Miss Francis. Mr. Trent kérte, hogy legyen jelen, aminek Mr. Wells, bizonyos vagyok benne, őszintén örülni fog.
Peter McDermott most először érezte meg, milyen is az, mikor az embert kirekesztik az események sodrából.
– Éppen Mr. Wellsről voltam mesélendő egyet-mást kapta le, lehelgette meg s törölte le ismét szemüvegét Mr. Dempster.
– Mr. Wells számottevő vagyona ellenére is igen egyszerű ízlésű ember maradt. Nem azt jelenti ez, hogy kicsinyes volna, ellenkezőleg, igen nagyvonalú. Mindössze arról van szó, hogy mindenben, még a ruházkodásban, az utazásban, a lakásban is az egyszerűt kedveli.
– Lakásról jut eszembe – szólt közbe Peter –, arra gondoltam, átköltöztetnénk Mr. Wellst egy lakosztályba. Mr. Curtis O'Keefe ma délután költözik ki az egyik legjobb lakosztályunkból.
– Javasolnám, ne tegye. Tudom történeteden, hogy Mr. Wells meg van elégedve a jelenlegi szobájával. Igaz, a korábbival nem volt elégedett.
Peter megborzongott a röhejszoba fölemlítésére, amelyből hétfőn este költöztették át az öreget az 1411-esbe.
– Az ellen, hogy mások, például jómagam, lakosztályt béreljenek, nincs kifogása – magyarázta Mr. Dempster. – Neki magának egyszerűen nincs szüksége ilyesmire. Nem untatom önöket? Hallgatói egy emberként tiltakoztak.
– Mintha Grimm-mesét hallgatna az ember – jegyezte meg Royall Edwards, aki szintén élvezte a hallottakat.
– Talán igen. De ne higgyék, hogy Mr. Wells holmi tündérmesék világában él. Nem kevésbé realista nálamnál.
Peter McDermott arra gondolt, észrevették-e a többiek is, milyen kemény éle van a megjegyzésnek.
Mr. Dempster így folytatta: – Jó néhány éve ismerem Mr. Wellst; megtanultam tisztelni az üzlet és az emberek iránti érzékét. Olyanféle ösztönös érzék van ebben az emberben, amit nem lehet megtanulni a Harvard üzletviteli tanszékén.
Royall Edwards, aki a Harvard üzletviteli tanszékén végzett, elvörösödött. Peter nem tudta, véletlen volt-e az odaszúrás. Nem tartotta lehetetlennek, hogy Albert Wells képviselője sebtében utánaszaglászott a szálló vezérkarának. Ha így történt, akkor tudomása van Peter McDermott Waldorf-béli bukásáról és feketelistára tételéről is. Talán ezért hagyták ki a vezérkari tanácskozásból?
– Gondolom – jegyezte meg Royall Edwards –, gyökeres változások előtt állunk.
– Hát igen, valószínűleg. – Mr. Dempster már megint a szemüvegét tisztogatta. Afféle kényszercselekvés lehetett ez nála. – Először is, én leszek a hoteltársaság elnöke; Mr. Wells legtöbb vállalkozásában ezt a tisztséget töltöm be. Ő maga soha nem utazik az ilyen címekre.
– Ezek szerint sokat fogjuk látni önt – mondta Christine.
– Nagyon is keveset, Miss Francis. Ez csak amolyan címzetes méltóság. A voltaképpeni teljhatalom az ügyvezető elnökhelyettesé lesz. Bevált gyakorlat ez Mr. Wellsnél, s mellesleg nálam is.
Ahogy számítani lehetett, úgy alakulnak hát a dolgok, gondolta Peter. Albert Wells nemigen szól bele a szálló vezetésébe: az, hogy ismeri, nem jelent semmi előnyt. A kis öreg voltaképp kétszeresen is távol tartja magát az aktív vezetéstől, Peter jövője tehát az elnökhelyettes kezében van, bárki légyen is az. Vajon tudja-e már valaki, ki lesz az, elmélkedett Peter. Mert korántsem mindegy.
Ez idáig azt mondogatta magának, úgy fogja fogadni az eseményeket, ahogy jönnek, szükség esetén a saját menesztését is. Most azonban rájött, nagyon is fontos neki, hogy a St. Gregoryban maradhasson. Elsősorban persze Christine-ért. Másodsorban pedig azért, mert izgalmasnak ígérkezik a munka a továbbra is független, de új vezérkarral működő St. Gregoryban.
– Mr. Dempster – szólalt meg Peter –, megmondaná, ha nem titok, hogy ki lesz az ügyvezető elnökhelyettes?
A montreali ember szemlátomást meg volt hökkenve. Furcsán nézett Peterre, de aztán összeszedte magát: Bocsássanak meg – mondta –, azt hittem, tudják. Ön lesz az.

4.

Az éjjel, míg a lassú léptű órákat a hotelvendégek békés alvással töltötték, Booker T. Graham egyedül és keményen dolgozott a kemence lobogó visszfényeiben. Ez, önmagában, egyáltalán nem szokatlan. Booker T. egyszerű lélek, egyik napja és éjjele úgy telik, mint a másik, soha eszébe sem jut, hogy lehetne ez másként is. Egyszerűek az igényei is, élelemre és hajlékra, no meg némi emberi méltóságra korlátozódnak, bár ez utóbbi igénye is ösztönös, megmagyarázni maga sem tudná.
Rendkívüli ebben az éjszakában csak az volt, hogy sokkal lassabban végezte munkáját, mint máskor. Normális körülmények között Booker T. jóval a munkaidő lejárta előtt végez a napi szemétmennyiség szétválogatásával és elégetésével, s a maradék félórát csöndben elüldögéli, a maga sodorta cigarettát szíva, míg el nem jön az ideje, hogy lecsukja a kemencét. Ma reggel azonban, noha lejárt-a munkaideje, tovább dolgozott. Tucatnyi vagy még több megrakott szemétkuka várt még rá, mikor lejárt a műszak.
Booker T. azért volt ma ilyen lassú, mert mindenáron meg akarta találni azt a papírt, amit Mr. McDermott kért tőle. Aprólékos, aggályos gonddal dolgozott, nem sajnálta rá az időt. Mind ez idáig eredménytelenül.
Booker T. szégyenkezve jelentette a tényt a hozzá látogató éjszakás ügyvezetőnek. Az ügyvezető szemlátomást kényelmetlenül érezte magát a szokatlan környezetben, fintorogva szívta a penetráns bűzt. Távozott is, amilyen hamar csak tudott, de maga a tény, hogy lemerészkedett Booker T. birodalmába, azt bizonyította, hogy a papír – Mr. McDermottnak – továbbra is igen fontos.
Bármennyire bánta is Booker T., itt volt az idő, hogy hazamenjen. A szálló túlórapénzt elvből nem fizet. Arról nem beszélve, hogy Booker T.-t azért tartják, hogy a szeméttel törődjék, és nem holmi vezetési problémákkal, ha mégoly távoliak is.
Tudta, ha napközben észreveszik a maradék szemetet, leküldenek valakit, hogy gyújtsa be ismét a kemencét, és haladéktalanul égessen el mindent. Ha nem veszik észre, maga Booker T. lesz kénytelen behozni a lemaradást az esti műszak kezdetén. Az a bökkenő, elmélkedett, hogy ha az előbbi lehetőség következik be, a papír óhatatlanul oda vész, ha az utóbbi, még ha megtalálja is, talán késő lesz már.
És Booker T. nem is tudta, mit nem adna azért, ha kedvében járhatna Mr. McDermottnak ebben a dolgában. Ha megkérdik, okát nemigen tudta volna adni, gondolatban-szóban egyaránt egyszerű ember lévén. Valami módon emberebb embernek – individuumnak érezte magát Booker T., amikor a fiatal igazgatóhelyettessel beszélt.
Úgy döntött tehát, folytatja a keresést.
A bonyodalmakat kerülendő, otthagyta a kemencét, és lebélyegzett a bélyegzőóránál, mintha távozott volna. Aztán visszament. Észre, tudta, nemigen veszik; az égetőhelyiség nem vonzza a látogatókat.
Dolgozott még vagy három és fél órát. Lassan, körültekintően, végezte a dolgát, noha tudta, hogy amit keres, talán nincs is a szemétben, vagy elégette, mielőtt szóltak volna.
Késő délelőttre becsületesen elfáradt. Az utolsó előtti kukát vette kezelésbe.
Meglátta, amint kiborította a kuka tartalmát – labdává gyűrt, zsíros papír, olyanféle, amibe szendvicset csomagolnak. A labdát széjjelbontva előkerült egy összegyűrt levélpapír, éppen az a fajta, amilyent Mr. McDermott hagyott mintának. A lámpa alá vitte mind a kettőt. Tévedés kizárva.
Zsírpecsétes, részben átnedvesedett volt a lelet. Az egyik sarkában elmázolódott az írás. Nem nagyon. A többi tisztán olvasható.
Booker T. magára kapta koszlott-zsíros kabátját, s ügyet sem vetve a maradék szemétre, elindult a szálló felsőbb régiói felé.

5.

Warren Trent tágas irodájában Mr. Dempster épp az imént fejezte be magánbeszélgetését a főkönyvelővel. Okmányok, egyenlegek voltak szétteregetve körülöttük; Royall Edwards ezeket szedegette össze, mikor befutottak a tizenegy-harmincas értekezlet résztvevői. Emile Dumaire, a Pickwick-szabású bankár volt az első, fontossága tudatában nekipirulva egy kissé, őt követte egy hórihorgas, ösztövér ügyvéd, a St. Gregory jogi ügyleteinek régi intézője, meg egy fiatalabb kollégája New Orleansból, Albert Wells képviseletében.
Peter McDermott következett, Warren Trentet kísérve, aki egy perce jött le tizennegyedik emeleti lakásából. A St. Gregory tulajdonosa, noha elvesztette hosszú harcát a szállodájáért, fura módon nyájasabb és nyugodtabb volt, mint az utóbbi hetekben bármikor. Szegfű virított a gomblyukában, és nyájasan üdvözölte látogatóit, Mr. Dempstert is, akit Peter mutatott be neki.
Peter akárha álomködben hallgatta volna az értekezletet. A mozdulatai gépiesek, válaszai reflexszerűek voltak, mintha csak valami litánián venne részt. Úgy érezte, egy robotszerkezet vette át fejében az irányítást; nem tudott magához térni a montreali ember okozta megrázkódtatásból.
Ügyvezető elnökhelyettes. Nem annyira a cím érdekelte, mint a vele járó hatáskör.
Teljhatalommal kormányozni a St. Gregoryt: valóra vált vágyálom. Peter szenvedélyes meggyőződéssel vallotta, a St. Gregoryból elsőrangú hotelt lehet csinálni. Nagy hírű, hatékony, nyereséges hely lehet belőle. Nyilvánvalóan Curtis O'Keefe is így látta, és az ő véleménye csak-csak számít valamit.
Tudni vélte azt is, milyen intézkedések kellenek ehhez. Tőkeinfúzió, gyökeres átszervezés, a hatáskörök pontos kijelölésével, és személyi változtatások – nyugdíjazás, előléptetés, friss munkaerők felvétele.
Mikor megtudta, hogy a szállót Albert Wells veszi meg, s fenn kívánja tartani annak függetlenségét, Peter azt remélte, avatott kezek fogják végrehajtani a kívánatos változtatásokat. És íme, neki magának adatott meg a lehetőség. Lelkesítő kilátások. És némiképp ijesztőek is.
A kinevezés, tudta, sokat jelent a maga szempontjából. Helyrebillentheti renoméját a hotelszakmában. Ha sikerült felvirágoztatnia a St. Gregoryt, elfelejtik neki, amit a múltban vétett. A szállodások klánja korántsem bosszúálló vagy szűk látókörű. Hosszú távon egyedül a teljesítményt értékeli.
Peter lelkében egymást kergették az efféle gondolatok. Némiképp még mindig bénultan, de már magához térőben csatlakozott a többiekhez, akik egymás után helyet foglaltak a hosszú tanácskozóasztalnál, a szoba közepén.
Albert Wells érkezett utolsóként. Félénken lépett be, Christine kísérte. A többiek, mikor meglátták, talpra ugrottak.
A kis öreg láthatólag zavarba jött, intett, üljenek le: Ne, ne, kérem szépen!
Warren Trent lépett elő, mosolyogva. – Mr. Wells, üdvözlöm házamban. – Kezet fogtak. – Az elkövetkezendő időkben, mikor a ház az öné lesz, szívből kívánom, önnek is annyi örömet és megelégedést okozzon, mint nekem okozott hosszú évekig.
Utolérhetetlen udvariassággal és méltósággal mondta ezt a hoteltulajdonos; bárki másnak a szájából, gondolta Peter McDermott, üresnek vagy erőltetettnek hangzott volna. Warren Trent szavaiból azonban megható meggyőződés csendült ki.
Albert Wells pislogott. Warren Trent ómódi gavallériával fogta karon s mutatta be az egybegyűlteknek.
Christine becsukta a külső ajtót, s maga is asztalhoz ült.
– Asszisztensemet, Miss Francist, gondolom, ismeri már, Mr. McDermottot nemkülönben.
Albert Wells arcán földerült félénk kis madármosolya. – Hogyne, volt már egypár dolgunk közösben. Ráhunyorított Peterre: – És lesz is még.
Emile Dumaire megköszörülte torkát, és megnyitotta az értekezletet.
Az adásvétel feltételeiben, mondotta, a felek kölcsönös megelégedésére megegyeztek volt. Az értekezletet, amelyen Mr. Trent és Mr. Dempster felkérésére ő, Dumaire elnököl, azért hívták össze, hogy megegyezzenek a részletekben, többek között az átadás-átvétel időpontjában. Akadályok, úgy tűnik, nem lesznek. A szállót terhelő jelzálogkölcsönt, mely a mai nap járna le, Mr. Dempsternek, Mr. Wells képviselőjének garanciái alapján meghosszabbította az Industrial Merchants Bank. Peter elfogta Warren Trent ironikus szemvillanását: maga Trent hónapokig hiába próbálkozott a kölcsön meghosszabbításával.
A bankár szétosztotta a javasolt napirend sokszorosított példányait. Röviden megvitatták a javaslat tartalmát. A vitában részt vett Mr. Dempster és a két ügyvéd is. Ezután pontról pontra átvették a napirendet. Az elkövetkezendőkben Warren Trent és Albert Wells jávarészt csak szemlélői maradtak a tárgyalásnak, amaz elmerengve hallgatott, ez székébe süppedt, mint aki legszívesebben beleolvadna a háttérbe. Mr. Dempster egyszer sem hivatkozott Albert Wellsre, még csak rá sem pillantott soha. A montreali pénzember nyilván bölcsen tudta, gazdája kerüli a közfigyelmet, s így hozzá volt szokva, hogy maga döntsön.
Peter McDermott és Royall Edwards rendre felelt az ügyintézést és a pénzügyeket érintő kérdésekre. Christine-nek két ízben is föl kellett állnia, s előkeresnie bizonyos dokumentumokat a hotel iratai közül.
A bankár, noha kissé nagyképűen, de gördülékenyen vezette az értekezletet. Alig félóra alatt végeztek az ügyek lényegi részével. Keddre tűzték ki a hivatalos átadást. Néhány részletkérdés megoldását a két ügyvédre hagyták.
Emile Dumaire gyors pillantást vetett körül. – Ha más egyéb nincsen...
– Talán csak egyvalamit – dőlt előre Warren Trent. Minden szem reá szegeződött. – Úriemberek között egy megállapodás aláírása puszta formalitásnak tekinthető, amely mintegy csak megerősíti a felek kölcsönösen tiszteletben tartott kötelezettségvállalását. – Ránézett Albert Wellsre: – Remélem, egyetért velem.
– Hogyne – felelte Wells helyett Mr. Dempster.
– Ez esetben, kérem, érezzék felhatalmazva magukat arra, hogy máris megkezdjék tervbe vett akcióikat a szállodában.
– Köszönjük – bólintott elismerően Mr. Dempster. Valóban szeretnénk megindítani bizonyos eljárásokat. Mr. Wells szándéka szerint kedden, rögtön a szerződés aláírása után, igazgatói értekezletet tartanánk, melyen elsőként, Mr. Trent, az ön megválasztását fogjuk javasolni az igazgatótanács elnökévé.
Warren Trent méltósággal meghajtotta a fejét. – Megtisztelőnek érzem, ha elfogadhatom a kinevezést. Igyekezni fogok, hogy méltó díszítmény legyek.
Mr. Dempster egy árnyalatnyi mosolyt engedélyezett magának.
– Ugyancsak Mr. Wells óhaja, hogy én legyek a hoteltársaság elnöke.
– Megértem.
– És Mr. Peter McDermotté legyen az ügyvezető elnökhelyettesi státus.
Az asztaltársaság kórusban gratulált Peternek. A többiekkel együtt Warren Trent is kezet rázott vele.
Mr. Dempster kivárta, míg elül a zaj. – Még egy utolsó szempont – mondta akkor. – New Yorkban voltam éppen, amikor az a szerencsétlen eset, mely a szállodát érintette, nyilvánosságra került. Biztosítékot szeretnék, hogy nem fordul elő hasonló, legalább addig, amíg le nem zajlik az átvétel.
Döbbent csönd.
Az öreg ügyvéd értetlenül nézett körül. Fiatalabb kollégája hangosan odasúgta: – Kiutasítottak egy színes férfit.
– Aha! – bólintott az idős ügyvéd.
– Hadd szögezzem le álláspontunkat – vette le s kezdte nagy gonddal tisztogatni a szemüvegét Mr. Dempster. – Nem kívánok semmi alapvető változtatást a hotel vendégpolitikájában. Üzletemberként az a véleményem, hogy tiszteletben kell tartani a kialakult helyi viszonyokat és szokásokat. Engem csak az érdekel, hogy ha egy hasonló eset adódik, az ne járjon hasonló következményekkel.
Megint a csönd.
Peter McDermott megérezte, reá összpontosul a figyelem. Ösztönösen rádöbbent a dermesztő igazságra: válsághelyzet alakult ki teljesen váratlanul – az első és talán legsúlyosabb válság új hatáskörében. A hotel és a saját jövője függ attól, hogyan oldja meg. Kivárta, míg abszolút biztonsággal nem tudta, mit akar mondani.
– Ami itt elhangzott – mondta halkan, a fiatal ügyvéd felé biccentve –, az sajnos igaz. Szállodánk megtagadta az elszállásolást a St. Gregoryban tartott kongresszus egy küldöttjétől, annak ellenére, hogy korábban visszaigazoltuk szobafoglalását. Fogorvos az illető, értesülésem szerint szakmai kiválóság, és mellesleg néger. Sajnálattal kell közölnöm, magam voltam kénytelen visszautasítani őt. Elhatároztam akkor, még egyszer nem teszek ilyet.
– Ügyvezető elnökhelyettesként – szólalt meg Emile Dumaire – nem hiszem, hogy abban a helyzetben lenne...
– És nem fogom tűrni, hogy ilyen történjen abban a szállodában, amelyikért én vagyok a felelős.
A bankár összepréselte ajkát. – Meglehetősen óvatlan kijelentés.
Warren Trent élesen Peter ellen fordult: – Hiszen ezt megbeszéltük már.
– Uraim – tette vissza orrára a szemüvegét Mr. Dempster. – Úgy vélem, tisztán megfogalmaztam, hogy nem javasolok alapvető változtatást.
– De én igen, Mr. Dempster. – Ha leszámolásnak kell lennie, gondolta, essünk túl rajta egyszer s mindenkorra. Vagy én fogok dirigálni ebben a szállóban, vagy nem én. Most legalább kiderül.
A montreali előrehajolt. – Nem szeretném félreérteni az álláspontját.
Petert óva intette egy belső hang, ne rohanjon fejjel a falnak. Nem hallgatott rá. – Az álláspontom végtelenül egyszerű. Megbízatásomat csak azzal a feltétellel fogadhatom el, ha a szálloda mindenestül felhagy a faji megkülönböztetéssel.
– Nem korai egy kissé, hogy feltételeket szabjon? Peter higgadtan válaszolt: – Gondolom, a kérdés annyit jelent, hogy önök tájékozódtak bizonyos személyes ügyekben...
– Annyit jelent, igen – bólintott Mr. Dempster. Peter látta, Christine mereven őt nézi. Vajon mire gondolhat?
– Nos, korai vagy sem, úgy vélem, tudatnom kellett, hogyan vélekedem.
Mr. Dempster újfent a szemüvegét törölgette. A társaság egészéhez intézte szavait. – Egy ilyen szilárd meggyőződésnek, gondolom, mindnyájan csak tisztelettel adózhatunk. Mindazonáltal úgy vélem, ezt a kérdést nyugodtan elnapolhatjuk. Ha Mr. McDermott is úgy látja jónak, halasszuk el a határozott döntést. Később, egy-két hónap múlva újból megfontolás tárgyává tehetjük a kérdést.
Ha Mr. McDermott is úgy látja jónak. A montreali pénzember, lám, ragyogó diplomáciai érzékkel kiutat ajánlott.
Ahogy az már lenni szokott. Először a merev ragaszkodás, a lelkiismeretet megnyugtató egyenes hitvallás. Aztán az óvatos engedmény. Ésszerűen gondolkodó emberek ésszerű kompromisszuma. Újból megfontolás tárgyává tehetjük. Lehet-e ennél kulturáltabb, ennél józanabb megoldást kínálni? Az a bizonyos mérsékelt, erőszakmentes, sima megoldás, amit annyian kedvelnek. A fogászok, példának okáért. A szálloda eljárását megbélyegző hivatalos tiltakozásuk épp a mai nap érkezett meg.
És igaz az is, hogy a szálló jelentős nehézségeknek tekint elébe. Nem a legalkalmasabb időpont. A rendszerváltozás seregnyi problémát fog fialni, minek még szaporítani őket? Bölcsebb lenne talán várni.
De hát drasztikus változtatásra igazából soha nem alkalmas az időpont. Mindig ezernyi okot lehet találni arra, hogy ne tegyünk meg valamit. Nemrég hallottá ezt valakitől Peter. Kitől is?
Ingram doktortól! A tüzes kis fogorvos-elnöktől, aki lemondott, mert azt vallja, előbbvaló az elv a célszerűségnél; aki jogos haragjában odahagyta tegnap a St. Gregoryt.
Megesik olykor, mondta a fogorvos, hogy ütközik, amit szeretnénk és amiben hiszünk... Maga nem állt ki, McDermott, amikor alkalma lett volna. Féltette a szállodát, az állását... Olykor adatik az embernek még egy lehetőség. Ha magának is adatik, éljen vele.
– Mr. Dempster – szólalt meg Peter –, a polgárjogi törvény teljesen egyértelmű. Hiába kerülgetjük, hiába halogatjuk érvényre juttatását, ugyanoda jutunk a végén.
– Úgy hallom – vágott vissza a montreali –, elég sokat vitatkoznak az Államok jogain.
Peter türelmetlenül megrázta a fejét, tekintete végigsöpört az asztalon. – Hitem szerint a jó szállodának alkalmazkodnia kell a változó időkhöz. Korunk érzékeny lett az emberi jogok bizonyos vetületei iránt. Mennyivel jobb lenne, ha elébe mennénk ezeknek az igényeknek, ahelyett hogy hagynók magunkra erőszakolni őket, mert a vége úgyis ez lesz. Azt mondottam egy perce, soha többé részese nem leszek egy dr. Nicholas kiutasításának. Nos, tartom, amit mondtam.
– Csakhogy nem csupa dr. Nicholas fog ám jönni! – horkant föl Warren Trent.
– A mostani nívót, Mr. Trent, továbbra tartani fogjuk, de normáink az eddiginél több embert fognak felölelni.
– Figyelmeztetem, McDermott! Tönkre fogja tenni ezt a házat!
– Annak nem éppen ez az egyetlen módja.
Warren Trent belevörösödött a visszavágásba.
Mr. Dempster a kezét nézegette. – Úgy tűnik, sajnálatos módon holtpontra jutottunk. Álláspontja ismeretében, Mr. McDermott, úgy lehet, megfontoljuk... A montreali elhallgatott, első ízben adván tanújelét némi bizonytalanságnak. Ránézett Albert Wellsre.
A kis ember meggörbülve ült székén; most, hogy ráterelődött a figyelem, mintha még összébb töpörödött volna. A szeme azonban állta Mr. Dempster tekintetét.
– Charlie – mondta Albert Wells –, aszondom, hadd legyen a fiatalember kedvére. – És azzal Peter felé biccentett.
Mr. Dempsternek arcizma sem rándult, úgy nyilatkoztatta ki: – Mr. McDermott, elfogadjuk a feltételeit.

Feloszlott a gyűlés. A korábbi hangulattal ellentétben most feszült, bizonytalan volt a légkör. Warren Trent savanyú ábrázattal tette, mintha nem is látná Petert. Az idősebb ügyvéd rosszallólag, a fiatalabb semleges arccal nézte. Emile Dumaire nagy hévvel magyarázott valamit Mr. Dempsternek. Csak Albert Wellsen látszott, kedvére volt, ami történt.
Christine ment elsőként az ajtóhoz. Egy perccel később visszajött, és intett Peternek. Peter látta a nyitott ajtón át, hogy titkárnője ott várja a külső irodában. Flórát ismerve, csak valami rendkívüli esemény hozhatta ide. Elnézést kért, és kiment.
Az ajtóban Christine egy összehajtogatott papírt csúsztatott a kezébe. – Olvassa el később – súgta. Peter bólintott, és zsebre tette a papírt.
– Mr. McDermott – kezdte Flora –, nem zavartam volna, ha...
– Tudom. Mi történt?
– Várja egy férfi az irodában. Azt mondja, a szemétégetőben dolgozik, és valami fontos tárgyat akar adni önnek. Nekem nem adja oda, és elmennie sem akarózik.
– Jövök, amint tudok – mondta megütközve Peter.
– De siessen, kérem! – Flórán látszott, zavarban van. – Nem szívesen mondom ki, Mr. McDermott, de az a helyzet, hogy... szóval ez az ember bűzlik.

6.

Déli tizenkettő előtt néhány perccel egy Billyboi Noble nevű hórihorgas, lomha mozgású karbantartó szerelő lemászott a négyes számú felvonó aknájának fenekére. Rutinszerű tisztogatást és ellenőrzést kellett végeznie; az egyes, a kettes és a hármas felvonóval még a délelőtt végzett. Ehhez a munkához nem szokták leállítani a felvonót, s így Billyboi, miközben dolgozott, láthatta magasan a feje fölött a föl-alá járó felvonószekrényt.

7.

Nagy horderejű események sorsát, elmélkedett Peter McDermott, sokszor mindössze egy levélrezdülés dönti el.
Egyedül volt irodájában. Booker T. Graham, akinek Peter illendőképp megköszönte fáradságát, néhány perce távozott, megdicsőülten kis sikerétől.
Egy levélrezdülés mindössze.
Ha Booker T. Graham másfajta ember lett volna, ha – mint mások tették volna – hazamegy munkaideje lejártával, ha kevésbé szorgalmasan keresi azt a darab papírt, amely ott feküdt most Peter asztalán, nyomtalanul oda vész a bizonyíték.
Végtelen sok "ha". Maga Peter is része volt a véletlenek láncolatának.
A szemétégetőben tett látogatásai ösztönözték Booker T. Grahamet a további keresésre, maga Booker T. vallotta be az imént. Mint kiderült, a derék ember le is bélyegzett reggel, mintha hazament volna, úgyhogy túlórapénz reménye nélkül dolgozott tovább. Mikor Peter behívta Flórát, és utasította, intézkedjék a túlórák kifizetéséről, egészen megzavarodott a Booker T. Graham szeméből feléje áradó odaadástól.
Nos, akárhogy történt is, az eredmény, a bizonyíték itt van az asztalán.
Az italosra fektetett meghatalmazáson két nappal korábbi dátum volt. A croydoni hercegnő keze írása az elnöki lakosztály levélpapírján; meghatalmazza Ogilvie-t, hogy elvigye a Jaguart a garázsból, "amikor jónak látja".
A kézírást már ellenőrizte Peter.
Elkérte volt Florától Croydonék dossziéját. Ott volt a helyfoglalással kapcsolatos levelezés, nem egy papíron a hercegnő keze írásával. Egy írásszakértő nyilván pontosabban meg tudja állapítani, de a hasonlóság még így, gyakorlatlan szemmel is nyilvánvaló volt.
A hercegnő megesküdött a rendőrnyomozóknak, hogy Ogilvie a tudtuk nélkül kötötte el a kocsit. Tagadta, amit Ogilvie vallott, hogy ti. Croydonék megfizették, vigye az autót Chicagóba. Kereken kimondta, csak Ogilvie követhette el a hétfő éjjeli cserbenhagyásos gázolást. S amikor a meghatalmazás felől kérdezték, még neki állt feljebb: – Hadd lássam!
Hát most láthatja.
Peter McDermott jogi ismeretei nem terjedtek túl a szállodajog körén, de így is látta, a hercegnő írta meghatalmazás perdöntő bizonyíték. A maga kötelessége felől sem volt kétsége: értesíteni kell Yolles kapitányt, hogy megkerült az elveszettnek hitt bizonyíték.
Már a telefonon volt a keze, amikor elbizonytalanodott.
Croydonék iránt nem érzett rokonszenvet. A bizonyítékok alapján napnál világosabb, hogy gyalázatos bűntett terheli a lelkűket, s a bűnt csak súlyosbították gyávaságukkal, hazugságaikkal. Peter lelki szemei előtt ott lebegett a St. Louis temető, a gyászmenet, a nagy koporsó és mögötte a parányi fehér...
Még cinkosukat, Ogilvie-t is megcsalták Croydonék. Bármennyire megvetendő figura is a kövér házi detektív, az ő vétke az enyhébb. És a herceg meg a hercegnő, lám, kész lett volna az ő nyakába varrni a súlyosabb bűnt és a vele járó súlyos büntetést.
Nem ezek miatt habozott hát Peter McDermott. Hanem egy évszázados hagyomány, a fogadósok krédója, a vendég iránt való köteles udvariasság miatt.
Bármit tett is a hercegi pár, mégiscsak a St. Gregory vendégszeretetét élvezi.
Értesíti a rendőrséget, az bizonyos. De előbb fölhívja Croydonékat.
És azzal fölemelte a hallgatót, és az elnöki lakosztályt kérte.

8.

Curtis O'Keefe személyesen rendelte meg a szobájukba hozandó kései reggelit. Egy órája immár, hogy meghozták, de az étel java része érintetlen maradt. Dodó is, ő is azzal ült le, hogy ímmel-ámmal bár, de megpróbálnak együtt enni, ám étvágya egyiküknek sem volt. Egy idő után Dodó elnézést kért a férfitól, és átment a szomszédos lakosztályba, hogy folytassa a csomagolást. Húsz perce volt már csak a reptérre indulásig. Curtis O'Keefe gépe egy órával később indul. Tegnap délután óta nem enyhült a feszültség köztük. O'Keefe azon nyomban megbánta az akkori dühkitörését. Warren Trent iránt, akit hitszegőnek tartott, nem enyhült keserű haragja, de a Dodó elleni kirohanás, tudta, megbocsáthatatlan.
És ami még rosszabb, jóvá sem tehető immár. Hiába mentegetőzött, az igazságon mit sem tud változtatni. Csakugyan megszabadul Dodótól, a lány Delta Air Lines gépe ma délután indul Los Angelesbe. Csakugyan mást csíp föl helyette, Jenny LaMarshot, aki pillanatnyilag New Yorkban várja.
Tegnap estére, bűnbánóan, fényes programot csinált Dodónak, fejedelmi módra megvacsoráztatta a Commander's Palace-ban, utána műsoros táncra vitte a Roosevelt Hotel Kék Termébe. Ám az este rosszul sült el, és nem is Dodó hibájából, hanem, fura módra, ő maga volt végig rosszkedvű.
A lány mindent megtett, hogy vidám társa legyen.
Délutáni nyilvánvaló rosszkedvét félretéve ismét olyan elbűvölő lett, mint rég. – Azannyát, Curtie – kiáltotta a vacsoránál –, nem egy lányt ismerek, aki a Playtex harisnyakötőjét is odaadná egy ilyen moziszerepért! – És később, kezét a férfi kezére téve: – Csak-csak te vagy a legdrágább, Curtie. Mindig is te leszel.
Minek eredményeképpen O'Keefe még mélyebb depresszióba zuhant, s rosszkedvével végül sikerült megfertőznie a lányt is.
Curtis O'Keefe a szálló elvesztésének tulajdonította pocsék hangulatát, noha rugalmasabb szokott lenni az efféle ügyekben. Hosszú pályafutása során volt része épp elég csalódásban; hozzászoktatta magát, hogy keljfeljancsi gyanánt pattanjon föl, és ahelyett, hogy sebeit nyalogatná, a következő teendőre összpontosítson.
Ez alkalommal azonban jókedve reggelre sem tért vissza.
Megharagudott még a Jóistenre is. Éles kritika bujkált reggeli imádságában... Bölcsességedben úgy láttad jónak, hogy idegen kezekre juttasd a St. Gregoryt... Nem kétséges, megvolt rá a magad kifürkészhetetlen oka, még ha az olyan tapasztalt halandók, mint hű szolgád, szerénységem, nem látták is semmi értelmét...
Egyedül imádkozott, rövidebb ideig, mint szokta, s mikor befejezte, Dodót azon kapta, hogy neki is összecsomagol. Tiltakozására a lány ezt mondta: – De ha szeretek pakolni, Curtie! És ha én össze nem pakolok neked, ugyan ki csinálja meg?
A hotelmágnásnak nem volt kedve elmagyarázni, hogy Dodó elődei soha nem csomagoltak neki, s hogy ő maga a hotelszemélyzettel szokott csomagoltatni, aminthogy, mint hitte, most is ez lesz.
Ekkor történt, hogy reggelit rendelt a szobaszolgálattól, de a dolog rosszul sikerült, noha Dodó megint csak nekiveselkedett, mikor asztalhoz ültek: – Ugyan má, Curtie, ne lógassuk az orrunk, mintha ugyan soha többé nem látnánk egymást. Találkozunk mi még Los Angelesben épp eleget.
O'Keefe azonban, aki nem először járt ilyen cipőben, tudta, hogy nem találkoznak többé. És közben egyre győzködte magát, nem a Dodótól való elválás, hanem a szálló elvesztése bántja igazából.
Múltak a pillanatok. Dodónak indulnia kellett. Poggyásztornyait két londiner már le is vitte a hallba. Megérkezett a londinerfőnök a maradék kézipoggyászért, s hogy lekísérje a lányt a külön rendelt reptéri limuzinhoz.
Maga Herbie Chandler volt az; ismerve Curtis O'Keefe személyiségének súlyát, s busás borravalót szimatolva, a világért sem hagyta volna másra. Ott állt a lakosztály ajtajában.
Curtis O'Keefe megnézte az óráját, s átcammogott Dodó ajtajához: – Nehogy elkéss, drágám.
– Be kell fejeznem a körmöm, Curtie – úszott át Dodó hangja.
Curtis O'Keefe, miközben azon tűnődött, miért hagyják a nők mindig az utolsó pillanatra a körmüket, egy ötdollárost nyomott Herbie Chandler markába: – Ossza el a másik kettővel.
– Köszönjük szépen, uram – ragyogott föl Herbie Chandler menyétképe. El is fogja osztani, elmélkedett, abban nem lesz hiba, csak épp hogy a fiúk ötven centet kapnak fejenként, és négy dollár marad meg neki.
Dodó kilibegett a szobájából.
Zene illenék ehhez, gondolta Curtis O'Keefe. Harsonaszó és a húrosok szívbe markoló akkordja.
Egyszerű sárga ruha volt rajta, meg az a bolondos, nagy karimájú piros kalap, amit kedden, érkezéskor viselt. Hamvasszőke haja szabadon verte a vállát. Nagy, kék szeme a férfin.
– Isten veled, legdrágább Curtie – fonta karját a férfi nyaka köré s nyomott csókot a szájára Dodó. O'Keefe akaratlanul is szorosan magához ölelte.
Egy abszurd másodpercig az járt a fejében, hogy szól a londinerfőnöknek, hozassa vissza a poggyászt, és megkéri a lányt, maradjon vele mindörökre. Ugyan már, szentimentális őrültség, szólta meg magát rögtön. Végül is ott van Jenny LaMarsh. Holnap ilyenkor már...
– Isten veled, édes. Sokat fogok gondolni rád, és figyelemmel kísérem a karriered.
Dodó visszaintett az ajtóból. A férfi nem látta tisztán, de mintha sírt volna; Herbie Chandler kívülről becsukta az ajtót.
A tizenegyedik emeleti liftajtónál a londinerfőnök megnyomta a hívógombot. Dodó várakozás közben egy zsebkendővel hozta rendbe sminkjét.
Lassúak ma ezek a felvonók, gondolta Chandler. Türelmetlen mozdulattal kapott ismét a hívógombhoz, és jó néhány másodpercig nyomva tartotta. Ideges volt még mindig: mióta rapporton volt McDermottnál, egyfolytában kínzó nyugtalanság gyötörte; nem tudta, mikor veszik elő újra, ezúttal talán maga Warren Trent? Mert ezzel véget is érne Herbie pályafutása a St. Gregory Szállóban. Ez idáig nem abajgatták, s ma reggel az a kósza hír jutott a fülébe, hogy megvette a szállót valami öreg szivar, akinek Herbie hírét sem hallotta.
Mit hozhat neki, Herbie-nek ez a változás? Sok jót nem, gondolta gyászosan, ha McDermott marad, és erre minden eshetőség megvan. Lehet, hogy valahány napot késni fog a kirúgatása, ennyi az egész. McDermott! Fullánk gyanánt marta Herbie-t a gyűlöletes név. Ha mersze lenne hozzá, kést vágna annak a szarjankónak a hátába.
És akkor eszébe ötlött valami. Van annak más módja is, kevésbé drasztikus, de épp eléggé kellemetlen módja, hogy megtáncoltasson az ember egy ilyen McDermott-féle okos fiút. Pláne New Orleansban. Persze pénzbe kerül, nem is kevésbe, de ott az az ötszáz dollár, amit McDermott olyan pökhendien dobott vissza tegnap. Megbánja még azt. Megér némi pénzt a gondolat, hogy McDermottot a járdaszélen tudja, véresen, kék-zöld foltokkal borítva. Herbie látott egyszer valakit, akit így intéztek el. Nem volt szép látvány. A londinerfőnök megnyalta a szája szélét. Határozottan megtetszett neki az ötlet. Elhatározta, amint leér a földszintre, telefonál illetékes helyre. Nem szabad húzni-halasztani a dolgot. Legjobb lesz még ma este.
Végre megjött a felvonó, nyílt az ajtaja.
Többen voltak már benne, udvariasan összébb húzódtak, helyet adva a belépő Dodónak. Herbie Chandler is utánanyomult. Az ajtó becsukódott.
A négyes számú lift volt. Dél múlt tizenegy perccel.

9.

A croydoni hercegnő úgy érezte, azt kell várnia, mikor éri el egy lassan égő gyújtózsinór lángja az elrejtett bombát. Hogy a bomba robban-e, az csak akkor derül ki, amikor eléri a gyújtóláng. És azt sem lehet tudni, mikor éri el.
Tizennégy órája ég immár.
Tegnap este óta, azóta, hogy a rendőrnyomozók elmentek, semmi hír. Csak a zaklató, megválaszolatlan kérdések. Mit csinál a rendőrség? Hol van Ogilvie? Hol a Jaguar? Találtak-e valami terhelő bizonyítékot, amiről a hercegnő, minden óvatossága ellenére, megfeledkezett? Nem találhattak, még most is úgy hitte.
Egyvalamit érzett igazán fontosnak. Ok, Croydonék, bármennyi feszültséget hordoznak is magukban, kifelé normális képet kell hogy mutassanak. Ezen okból ma is a megszokott időben reggeliztek. A herceg, felesége sürgetésére, telefonon beszélt Londonnal és Washingtonnal. Megkezdték a másnapra tervezett elutazás előkészítését.
Délelőtt, mint máskor is legtöbbször, a hercegnő sétára indult Bedlington terrierjeivel. Mintegy félórája érkezett vissza az elnöki lakosztályba.
Dél felé közeledett az idő. Arról az egyetlen, igazán fontos dologról továbbra sem kaptak hírt.
Tegnap éjjel, hűvös fővel megítélve, Croydonék megtámadhatatlannak tűntek. Mára valahogy mégis erőltetettnek, kevésbé biztonságosnak érezték helyzetüket.
– Tudod, már-már arra gondolok – kockáztatta meg a croydoni herceg –, hogy agyonhallgatással akarják tönkretenni az idegeinket. – Ott állt a nappaliban, s mint oly sokszor az elmúlt napokban, most is az utcát nézte az ablakból. A hangja viszont, nem úgy, mint máskor, tiszta volt. Tegnap óta, noha kéznél volt a szesz, megtartotta absztinenciáját.
– Ha erre számítanak – felelt a hercegnő –, teszünk róla, hogy...
Szavait a telefon csörgése szakította félbe. A hercegi pár idegeit ez a hang borzolta a végsőkig, nem is először a nap folyamán.
A hercegnő volt közelebb a készülékhez. Nyújtotta, aztán hirtelen visszakapta a kezét. Megérezte, ez a hívás más, mint a többi.
– Fölvegyem inkább én? – kérdezte együttérzően a férfi.
Az asszony megrázta a fejét, úrrá lett múló gyöngeségén. Fölvette a kagylót. – Tessék.
Szünet. – Én vagyok – mondta a hercegnő. Letakarva tenyerével a mikrofont, tájékoztatta férjét: – Az a szállodai pasas, McDermott, aki itt volt az este.
– Emlékszem, igen – mondta bele a kagylóba. – Maga is itt volt, mikor azokat a nevetséges vádakat...
Elharapta a szót, halottsápadtan hallgatózott. Lehunyta, kinyitotta a szemét.
– Igen – mondta vontatottan. – Értem. Reszkető kézzel tette le a telefont.
– Baj van – jelentette ki s nem kérdezte a férfi.
A hercegnő lassan rábólintott. – A meghatalmazás lehelte alig hallhatóan. – Megtalálták. McDermottnál van.
A férj odahagyta őrhelyét, megállt a szoba közepén. Nem mozdult, lecsüngő kézzel emésztette a hírt. Végül így szólt: – És most?
– Hívja a rendőrséget. Azt mondta, úgy döntött, előbb bennünket értesít. – Kétségbeesetten szorította kezét a homlokára. – Hogy is hibázhattam ekkorát! Ha meg nem írom azt a...
– Ugyan már – szakította félbe a férje. – Ha az nem, lett volna más. Nem te hibáztál. Az egyetlen hibát, ami számít, én követtem el.
A bárszekrényhez lépett, s öntött magának egy derekas adag szódás whiskyt. – Csak ezt az egyet – mondta. – Gondolom, jó ideig nem iszom többet.
– Mire készülsz?
A herceg magába döntötte az italt. – Késő már tisztességről beszélni. De a romjait legalább megmenteném. – Azzal átment a hálóba, s nyomban visszatért egy könnyű esőkabáttal meg a széles karimájú kalapjával.
– Szeretnék odaérni a rendőrségre, mielőtt ők jönnek értem – jelentette ki. – Föladom magam, azt hiszem, így mondják. Időnk nincsen sok, elmondom gyorsan, amit el kell mondanom.
A hercegnő némán nézett rá. Megszólalni nem volt ereje.
A herceg higgadtan, megfontoltan mondta: – Szeretném, ha tudnád, hálás vagyok azért, amit értem tettél. Hibáztunk mind a ketten, hálás vagyok mégis. Mindent meg fogok tenni, hogy bele ne keverjelek téged. Ha mégis belekeveredsz valahogy, megmondom, az én ötletem volt minden, ami a baleset után történt. Erővel vettelek rá téged.
A hercegnő báván bólintott.
– És még valamit. Gondolom, szükségem lesz valami ügyvédhapsira. Utánanézhetnél a kedvemért.
A herceg föltette s ujjával megigazgatta kalapját. Ahhoz képest, hogy az imént omlott össze az élete, a jövője, dicséretesen tartotta magát.
– Az ügyvédnek persze pénz kell, úgy sejtem, nem is kevés. Kezdetnek ott a tizenötezer, amit Chicagóba akartunk vinni. A maradékát visszaviheted a bankba. Most már nem érdekes, ha fölkelti a figyelmet.
A hercegnő, mintha nem is hallotta volna.
Férje arcán sajnálat suhant át. Bizonytalankodva szólalt meg: – Úgy lehet, hosszú ideig... – Az asszony felé nyújtotta kezét.
Az hidegen, határozottan elfordította a fejét.
A herceg mintha mondani akart volna még valamit, de meggondolta magát. Vállat vont, sarkon fordult, s halk léptekkel kiment, behúzva maga után a lakosztály ajtaját.
Egy-két hosszú percig bénán ült a hercegnő; a jövőre gondolt, a meghurcoltatásra, a szégyenre. Aztán, felülkerekedvén józan természete, fölállt. Ügyvédet kell fogadnia, minél előbb. Később, gondolta higgadtan, később meggondolja, hogyan végezzen magával.
A pénzt, amiről az imént volt szó, addig is biztosabb helyre kell vinni. Átment a hálószobába.
Beletelt néhány percbe, míg először hitetlenkedve, majd lázasan kutatva rádöbbent, hogy a diplomatatáska eltűnt. Csak tolvajlásról lehet szó. Ösztönösen a rendőrséget akarta hívni, és akkor, észbe kapva, bomlott, hisztérikus nevetésben tört ki.

Ha az embernek sürgősen kell a lift, gondolta a croydoni herceg, biztos lehet benne, hogy azért is lassan érkezik.
Mintha sok perce vártak volna már a nyolcadik emeleten. Végre meghallatszott az aláereszkedő fülke surrogása. Nyílt az ajtó.
A herceg elbizonytalanodott egy kissé: egy másodperce mintha a felesége hangját hallotta volna. Kísértést érzett, hogy visszaforduljon, de aztán másképp döntött.
Belépett a négyes számú felvonóba.
Sokan voltak benne, egy feltűnő szőke lány is, meg a londinerfőnök, ez utóbbi felismerte a herceget.
– Jó reggelt, kegyelmes uram:
A croydoni herceg szórakozottan biccentett, s a fülkeajtó becsukódott.

10.

Sperhakni Milne az éjszaka java részét, de még a reggelt is azzal töltötte, hogy meggyőzze magát, nem hallucináció, ami vele történt. Mert amikor fölfedezte, mi van a táskában, amit olyan ártatlanul vitt magával az elnöki lakosztályból, azt hitte, álmodik. Körbejárt a szobájában, s ébredni próbált. De ez sem segített, hisz álmában is ébren volt. Nagy zavarában Milne aztán éber maradt majdnem egészen hajnalig, s akkor zuhant csak mély, álom nélküli alvásba, amiből késő délelőtt ébredt.
Jellemző Sperhaknira, hogy még ezt a fantasztikus éjszakát sem töltötte tétlenül.
Noha kétlette, hogy csakugyan ilyen páratlan szerencse érte, máris terveket kovácsolt, és óvintézkedéseken törte a fejét arra az esetre, ha mégis igaz lenne a dolog.
Tizenötezer dollár, készpénzben: soha ilyen zsákmánya nem volt még sokéves hivatásosbetörő-pályáján. Mindössze két megoldatlan kérdés maradt: mikor és hogyan távozzon a St. Gregoryból, és mi módon csempéssze ki a pénzt.
Még az éjjel döntött mind a két kérdésben.
Feltűnés nélkül kell távoznia, ez biztos. Tehát normálisan ki kell jelentkezni, és rendezni kell a számlát. Ha nem ezt teszi, maga alatt vágja el a fát: világgá kürtöli, hogy rosszban sántikál, és saját nyakára hozza az üldözőket.
Kísértést érzett, de ellenállt neki, hogy azon nyomban kijelentkezzen. Egy ilyen éjjeli távozáskor felmerülhet a kérdés, ki kell-e fizetnie a következő napot, és ezzel emlékezetessé teheti magát. Az éjszakai pénztáros bizonyára megjegyezné magának, személyleírást is tudna adni. És nemcsak ő, de mások is, ha a hotelban, mint várható, nem lesz forgalom.
Nem! Késő délelőtt vagy még később kell eltakarodni, amikor amúgy is sokan távoznak. Akkor biztosan nem kelt feltűnést.
Persze késlekedni veszélyes. Ha a hercegek rájönnek, hogy eltűnt a pénzük, riasztják a rendőrséget. És akkor a rendőrök lesben állnak a hallban, és árgus szemmel figyelik a távozó vendégeket. Igen, de Sperhakni tisztán áll az Úr előtt, semmi okuk, hogy reá gyanakodjanak. És kevéssé valószínű, hogy átkutatnák minden távozó vendég poggyászát.
No és még valami. Sperhakninak megsúgta az ösztöne, hogy ekkora összegű készpénz, ilyen kis címletekben – pláne, ha azt is számításba vesszük, hol találta –, mindenképpen szokatlan, ha ugyan nem gyanús. Értesítik-e egyáltalán a rendőrséget? Esély legalább van rá, hogy nem.
Mindent egybevetve, a várakozás jelenti a kisebb rizikót.
A második probléma: hogyan vigye ki a pénzt a szállodából?
Mi lenne, ha feladná a szálló csőpostáján? Megcímezné magának egy másik város szállodájába, s egy-két nap múlva érte menne. Máskor is élt már ezzel a módszerrel. De csakhamar belátta, túl nagy összegről van szó. Túl sok csomagba kellene szétporciózni, s az már önmagában is gyanús lehet.
Nem, neki magának kell kivinnie. De hogyan?
Nyilvánvaló, hogy nem a Croydonék diplomatatáskájában. Azt minél előbb meg kell semmisíteni. Sperhakni kellő körültekintéssel hozzá is látott.
Drága bőrből, alapos munkával készült a táska. Nagy nehezen szétszedte, s a darabokat borotvapengével szabdalta cafatokra. Hosszadalmas, fáradságos munka volt. A cafatokat több részletben húzta le a vécén, hosszabb szüneteket tartva, nehogy magára vonja a szomszédok figyelmét.
Több mint két óra hosszat tartott. Végül nem maradt más a táskából, mint a fémzárak és -pántok. Zsebre tette őket, és sétára indult a hetedik emeleti folyosón. A felvonók közelében homokkal töltött hamutartókat talált. Lyukat ásott az egyikbe az ujjával, és eltemette a fém alkatrészeket. Ha megtalálják is, ő addigra messze jár.
Csönd honolt a szállóban, egy vagy két óra lehetett még hajnalig. Sperhakni visszament a szobájába, s összecsomagolt, csak azt az egy-két dolgot hagyta kinn, amire szüksége lesz indulás előtt. Abba a két bőröndbe rámolt el, amivel kedd reggel a szállóba érkezett. A nagyobbikba dugta, szennyes ingekbe csavarva, a tizenötezer dollárt.
És akkor, még mindig tele káprázó hitetlenkedéssel, elaludt.
Délelőtt tízre állította be ébresztőóráját, de az óra nem csörgött, vagy talán ő nem hallotta meg: tizenegyharminckor ébredt. A nap a hasára sütött.
Nyilván az alvásnak köszönhetően, nem kétlette többé, hogy valóság, ami az éjjel történt. Siralmas veresége, íme, egy mesébe illő fordulattal fényes diadallá változott. Majd kibújt a bőréből a gondolatra.
Gyorsan megborotválkozott, felöltözött, aztán befejezte a csomagolást, és lezárta a két bőröndöt.
A poggyászt a szobában hagyja, határozta el, míg lemegy, hogy kiegyenlítse a számlát és felderítse a hallban uralkodó állapotokat.
De előbb még meg kellett szabadulnia kulcsaitól, a 449-es, a 641-es, a 803-as, az 1062-es szoba és az elnöki lakosztály kulcsától. Borotválkozás közben a fürdőszoba falának tövében egy szerelőnyílást vett észre. Lecsavarta a zárófedelet, és egyenként behajigálta a kulcsokat; hallotta, amint földet érnek a mélyben.
Saját kulcsát, a 830-ast megtartotta, hogy leadhassa távozáskor. "Byron Meader"-nek teljesen szokványos körülmények között kell elhagynia a St. Gregory Szállót.
A hallban átlagos volt a forgalom, szokatlan tevékenységnek nem látta jelét. Kifizette a számlát, s kapott egy barátságos mosolyt a fiatal pénztárosnőtől. – Szabad már a szoba, uram?
– Néhány perc múlva az lesz. Már csak a csomagjaimért megyek vissza.
Elégedetten ment vissza.
A 830-asba ént alaposan körülnézett. Nem hagyott hátra semmit, papírdarabkát, egyebet, még csak egy üres gyufásdobozt sem; semmit, amiből őrá lehetne következtetni. Egy nedves törülközővel letörölte azokat a felületeket, amelyek ujjlenyomatait őrizhették, majd fölkapta bőröndjeit, és távozott.
Órája szerint dél múlt tíz perccel.
Szorosan markolta a nagyobbik bőrönd fogantyúját. A lehetőségtől, hogy nemsoká átgyalogol a hallon s ki a szállodából, meggyorsult a szívverése, nyirkos lett a tenyere.
A hetedik emeleti felvonóajtónál megnyomta a hívógombot. Hallotta, lefelé közelít a fülke. Megállt egy emelettel följebb, nekiindult, ismét megállt. És Sperhakni Milne előtt kinyílt a négyes számú felvonó ajtaja.
Az ajtóhoz legközelebb pedig ott állt maga a croydoni herceg.
Egy iszonytató másodpercig Sperhakni azt fontolgatta, sarkon fordul és elszalad. Úrrá lett ijedelmén; mert még ugyanabban a töredékmásodpercben belátta, csak a véletlen műve lehet ez a találkozás. Amiről néhány gyors pillantással meg is győződhetett. A herceg egyedül volt. Észre sem vette Sperhaknit; arckifejezéséből ítélve igencsak messze járhattak gondolatai.
A felvonókezelő – idősebb férfi – így szólt: – Lefelé megyünk.
A kezelő mellett ott állt a londinerfőnök, Sperhakninak ismerős volt a hallból. A londinerfőnök megkérdezte, a bőröndök felé biccentve: – Rám bízná ezeket, uram? – Sperhakni megrázta a fejét.
Csukódott a liftajtó. A kezelő, Cy Lewin "lefelé" állásba húzta a vezérlőkart. A fülke pedig egy elkínzott, fémes sikkantással zuhanni kezdett, immár irányíthatatlanul.

11.

Peter McDermott úgy gondolta, tartozik annyival Warren Trentnek, hogy személyesen jelentse, mi történt a croydoni herceg és hercegnő körül.
A hoteltulajdonost a saját félemeleti irodájában találta meg. Az iménti gyűlés többi résztvevője eltávozott. Csak Aloysius Royce maradt munkaadójával; személyes holmiját szedte össze s tette hullámpapír dobozokba.
– Gondoltam, végére járok ennek is – mondta Peternek Warren Trent. – Nekem nem lesz szükségem többé erre az irodára. A magáé lesz, gondolom. – Nem volt éle az öregember megjegyzésének, pedig alig félórája szólalkoztak volt össze.
Aloysius Royce némán dolgozott tovább.
Warren. Trent figyelmesen hallgatta, mi minden történt azóta, hogy Peter olyan sietősen hagyta oda a St. Louis temetőt. A beszámoló a croydoni hercegnővel és a rendőrséggel néhány perce folytatott két telefonbeszélgetés megemlítésével zárult.
– Ha Croydonék csakugyan azt tették, amit maga állít, én ugyan nem sajnálom őket – jelentette ki Warren Trent. – Jól tette, amit tett. – Hátsó gondolatként még hozzámorogta: – Legalább megszabadulunk azoktól a nyavalyás kutyáktól.
– Attól tartok, Ogilvie igencsak erősen exponálta magát – jegyezte meg Peter.
Az idősebbik férfi biccentett: – Ezúttal túl messzire ment. A következményeket viselni fogja, és itt nincs helye többé. – Warren Trent elhallgatott, mint aki mérlegel valamit. Végül így szólt: – Gondolom, kíváncsi, miért voltam mindig olyan engedékeny Ogilvie-vel.
– Bizony kíváncsi vagyok.
– Azért, mert a feleségem unokaöccse. Nem mintha büszke lennék a tényre. Arról is biztosíthatom, hogy a feleségem és Ogilvie semmiben nem hajazott egymásra. De a feleségem sok évvel ezelőtt megkért, szerezzek valami állást az unokaöccsének. Hát én szereztem. Később, mikor megint aggasztani kezdte Ogilvie sorsa, ígéretet tettem neki, hogy soha ki nem rúgom. És hát állni akartam a szavam.
Hogyan is lehetne megmagyarázni, elmélkedett Warren Trent, hogy csak ez az egyetlen tökéletlen és vékony szál kötötte rég halott feleségéhez?
– Sajnálom – mondta Peter. – Nem is tudtam...
– Hogy nős voltam valaha is? – mosolyodott el az idős ember. – Nem sokan tudják. Vele együtt költöztem ide a szállodába. Fiatalok voltunk. Meghalt nem sokkal később. Réges-régi história.
Warren Trentben felidéződtek magányosan töltött hosszú évei, s az eztán következő, még teljesebb magányra gondolt.
– Ha bármiben is... – kezdte Peter.
Ám akkor felpattant a külső iroda ajtaja, és Christine bukott be rajta. Rohanvást érkezett, egyik cipőjét elvesztette. A haja szanaszét; lélegzet után kapkodott. Kinyögni is alig tudta:
– Szörnyű... szörnyű baleset történt! A lift... Lenn voltam a hallban, és... Iszonyú, na! Benn ragadtak az emberek... sikoltoznak!
Peter McDermott futólépésben húzott el a lány mellett. Aloysius Royce a nyomában.

12.

Három berendezés menthette volna meg a négyes számú felvonó utasait a katasztrófától.
A fülkére szerelt zuhanásgátló volt az egyik. Ennek a szerkezetnek akkor kell működésbe lépnie, amikor a fülke sebessége meghalad egy bizonyos értéket. A négyes számú lift zuhanásgátlója – senki nem vette észre a hibát – késve lépett működésbe.
Négy biztonsági kampó volt a második szerkezet. Ha a zuhanásgátló csődöt mond, a kampók azonnal elkapják a vezetősínt, és ezzel megállítják a fülkét. Egyik oldalon tartott is volna két kampó, de a másik kettő, öreg, kopott alkatrész lévén, megcsúszott.
A tragédiát még így is elkerülhették volna a fülkében elhelyezett vészkapcsoló gyors működtetésével. Egyetlen piros gomb az egész; ha megnyomják, kikapcsolja az áramot, és a fülke azon nyomban függve marad. Modern felvonókban magasra, jól látható helyre szerelik a vészkapcsolót, a St. Gregory liftjeiben – és sok másban – alacsonyan volt. Cy Lewin le is nyúlt érte, vaktában, ügyetlenül tapogatva. És késett egy másodpercet.
Mikor az egyik oldalon megragadtak a kampók, s a másikon nem, a fülke nagy zökkenéssel megbillent. Saját súlyától, az utastehertől és a zuhanás lendületétől iszonytató, fémes recsegéssel nyílt széjjel az oldala. Szegecsek szakadtak, falemezek törtek, fémtáblák hasadtak az egyik oldalon, az alsón, mert a fülke meredek szögben megbillenve akadt el, több láb széles szakadék nyílt meg a padló és a fal között, s az utasok sikoltozva, görcsösen egymásba kapaszkodva feléje csúsztak.
Cy Lewin, az öreg felvonókezelő, legközelebb lévén a réshez, elsőként esett le. Hosszú üvöltését, kilencemeletnyi zuhanás után, a pince betonpadlója hallgattatta el. Egy Salt Lake City-beli idős házaspár követte, egymást átölelve. Mint Cy Lewin, ők is meghaltak, mikor testük az akna fenekéhez csapódott. A croydoni herceg furcsán, féloldalasan zuhant, estében felfogta egy vasrúd az akna oldalán, de a rúd eltörött, s ő továbbzuhant. Meghalt, mielőtt földet ért volna.
A többiek valahogy benn bírtak maradni. Ám közben engedett a másik két biztonsági kampó is, és a roncs fülke bukdácsolva ért le az akna aljára. Úton volt még, mikor egy fiatal fogorvos vadul csapoló karokkal kicsúszott a résen. Az esést túlélte, de három nappal később belepusztult belső sérüléseibe.
Herbie Chandler szerencsésebb volt. Majdnem egészen lent volt már a fülke, mikor kiesett belőle, s átszédült valahogy a szomszédos aknába. Fejsérüléseiből ki fog gyógyulni, de gerinctörése miatt két lábára mindörökre béna lesz, nem fog többé járni.
Egy középkorú New Orleans-i nő törött sípcsonttal, összezúzott állkapoccsal feküdt a fülke padlóján.
Dodó esett ki utolsónak, akkor, amikor a fülke földet ért. Eltörött a karja, fejét keményen beverte a vezetősínbe. Öntudatlanul feküdt, félholtan, fejsebéből ömlött a vér.
Hárman – egy Gold Crown Cola-alkalmazott, a felesége és Sperhakni Milne – csodával határos módon sértetlenül úsztak meg a balesetet.
A roncs fülke alatt ott feküdt Billyboi Noble, a karbantartó munkás, aki mintegy tíz perccel korábban mászott le az aknába. Lábát és medencéjét összezúzta a fülke, eszméleténél volt, ömlött a vére. Üvöltött.

13.

Peter McDermott életében még nem sietett úgy a szállodában, mint ahogy most rohant le a félemeletről a hallba.
Odalenn teljes felfordulás fogadta. A felvonóajtó mögött és a hallban visszhangos sikoltozás. Zűrzavar, ordibálás! Az örvénylő tömeg gyűrűjében egy halottsápadt ügyvezető-helyettes meg egy londiner feszegette a négyes számú felvonó fém aknaajtóját. A pultok és íróasztalok mögül pénztárosok és egyéb tisztviselők sereglettek elő. Az éttermek és bárok is a hallba öntötték közönségüket; a pincérek, mixerek vendégeik nyomában. A nagy ebédlőben elhallgatott az ebédhez szolgáltatott muzsika, és a zenészek is csatlakoztak az általános exodushoz. A konyhai lengőajtón át a konyhaszemélyzet tódult kifelé. Izgatott kérdések Bábele fogadta Petert.
Peter akkorát rikkantott, amekkorát csak bírt: – Csönd legyen!
A pillanatnyi csöndet kihasználva tovább ordított: Legyenek szívesek hátrébb húzódni! Tegyék, amit mondunk! – Elkapta az egyik recepciós tekintetét: – Hívta-e valaki a tűzoltókat?
– Nem is tudom, uram. Úgy gondoltam...
– Hívja, de tüstént! – dörrent rá Peter. Odakiáltott egy másiknak: – Hívja föl a rendőrséget! Mondja meg, mentőautók kellenek, orvosok, meg akik kordában tartják a tömeget.
A két tisztviselő futólépésben távozott.
Előrelépett egy tweedzakós, vászonnadrágos, magas, szikár férfi: – Tengerésztiszt vagyok. Mit segítsek?
– Tisztán kell tartani a hall közepét – nézett rá hálásan Peter. – Csináljon kordont a hotelszemélyzetből. Nyissanak ösvényt a főbejárathoz. Akasszák ki a forgóajtókat.
– Máris!
A hosszú férfi sarkon fordult, s parancsszavakat kezdett recsegni. A többiek, hálásan a vezetésért, engedelmeskedtek. Csakhamar élő kordon húzódott pincérekből, szakácsokból, tisztviselőkből, londinerekből, zenészekből, sőt hotelvendégekből a St. Charles Avenue-ra szolgáló bejáratig.
Aloysius Royce az ügyvezető-helyettes és a londiner mellé szegődve az ajtót feszegette. Megfordult, odakiáltott Peternek: – Ezt ugyan ki nem nyitjuk szerszám nélkül. Máshol kellene betörni.
Overallos karbantartó lakatos szaladt oda Peterhez: – Sürgős segítség kell az akna aljához! Beszorult egy srác a fülke alá. Nem tudjuk kiszabadítani sem őt, sem a többieket.
– Gyerünk – mondta Peter, s futvást indult a lefelé vezető személyzeti lépcsőhöz. Aloysius Royce egy lépéssel a nyomában.
Gyéren világított, szürke tégla alagút vezetett a felvonóaknához. Innen közelebbről és még hátborzongatóbban hallatszott a kiáltozás. Ott volt a szétroncsolódott felvonófülke, de nem lehetett hozzáférni a törött, elhúzódott, meggörbült fémek tömkelegétől. A fülke körül feszítővassal fölfegyverkezett karbantartók szorgoskodtak, mások tanácstalanul állták körül őket. Sikoltozás, zavaros kiáltások, a közeli gépek moraja, az odabentről jövő, szűnni nem akaró nyöszörgés.
– Több fényt ide! – kiáltott rá Peter a tétlenkedőkre, s azok elrohantak a folyosón.
Akkor overallos kísérőjéhez fordult: – Menjen vissza, és vezesse ide a tűzoltókat!
Aloysius Royce, a roncshalmaz mellett térdelve, utánakiáltott: – És kerítsen orvost. Azonnal!
Helyes – mondta Peter –, vigyen magával valakit, aki idekíséri. Hirdessék ki a hangosbemondón. Nem egy orvos van itt megszállva.
A munkás bólintott, és elrohant, amerről jött.
Egyre többen érkeztek a folyosóra, elállva az utat. Doc Vickery, a főmérnök átverekedte magát rajtuk. 
– Te jó isten! – mondta, mikor elébe tárult a látvány. – Te jó isten! Megmondtam pedig. Megmondtam, ha nem hajlandók áldozni rá, valami ilyesmi... – Megragadta Peter karját: – Hallotta maga is, pajtás, igaz? Hányszor meg nem mondtam...
– Később, főnököm – szabadította ki karját Peter. Azt mondja meg, hogyan szabadítsuk ki ezeket az embereket?
A főmérnök tehetetlenül csóválta a fejét. – Nehéz szerszám kéne, emelők, vágópisztoly...
A főmérnök nyilvánvalóan olyan állapotban volt, hogy nem lehetett rábízni a parancsnokságot. Peter tehát így utasította: – Azonnal ellenőrizze a többi felvonót. Állítsa le mindet, ha szükséges. Nehogy megismétlődjön ez. – Az idősebb férfi bambán bólintott. Meggörnyedve, letörten távozott.
Peter megragadta egy őszülő, ismerős épületgépész-mérnök vállát: – Magának az lesz a feladata, hogy tisztán tartsa ezt a területet. Küldjön ki mindenkit, akinek nincs dolga.
A mérnök bólintott. Csakhamar kiürült a folyosó.
Peter visszament az aknához. Aloysius Royce időközben térden-könyéken átmászott a roncstömeg alatt, s most a sebesült, ordító karbantartó munkás vállát fogta. A gyér megvilágításban is jól látszott, nagy tömegű roncs nyomja a lábát és az altestét.
– Billyboi – nyugtatgatta Royce –, rendben lesz minden, ígérem. Kiszedünk innen.
Újabb elkínzott üvöltés volt a válasz.
Peter megfogta a sebesült kezét. – Jól van már. Itt vagyunk. Jön a segítség.
Messze fönn, tompán, meghallotta a jajongva közeledő szirénákat.

14.

A recepciós telefonja felcsörgette a városházi tűzőrséget. Végig sem mondta még a mondókáját, mikor fülhasogató bip-bip hang – riadójel – harsant a város valamennyi tűzoltóságán. Megszólalt a rádiótelefonban a diszpécser hangja.
– Nulla-nulla-nulla-nyolc, riadó a St. Gregory Hotelban, Carondelet és Common Street sarka.
Négy tűzoltóállomás válaszolt azonnal, a decaturi Central, a tulane-i, a South Rampart-i és a dumaine-i. A négy közül háromban ebédeltek éppen a szolgálatonkívüliek. A Centralban már majdnem megfőtt az ebéd. Spagetti volt húsgombóccal. Az aznap szakácskodó tűzoltó sóhajtva zárta el a gázt. Még csak ez hiányzott, elsőrendű tűzriadó, és éppen most.
A ruhák, a csizmák a tűzoltókocsikon voltak. A tűzoltók cipőjüket lerúgva pattantak föl a máris mozgó kocsikra. Egy perc sem telt el a bip-bip jel leadása óta, s máris öt motorizált brigád volt útón, két létráskocsival, egy szerkocsival, mentő- és elsősegélyegységekkel, a városi tűzoltóparancsnok-helyettessel és két körzeti parancsnokkal. A gépkocsivezetők keményen küszködtek a sűrű déli forgalommal.
Egy ilyen szállodai riasztásnál bedobnak mindent, ami bedobható.
Más tűzoltóállomásokon tizenhat motorizált brigád és két létráskocsi várta az esetleges második riasztást.
A Bűnügyi Bíróságon székelő rendőrségi panaszbejelentőt két helyről, a tűzoltó-parancsnokságról és a St. Gregoryból értesítették egyszerre.
"Légy türelmes a panaszossal", hirdette egy tábla, mely alatt két rendőrségi telefonos kisasszony írta űrlapra a bejelentést, s adta át egy perccel később a rádiós diszpécsernek. Ment az üzenet: Minden mentőautót, rendőrségit és kórházit a St. Gregory-szálloda elé.

15.

Három szinttel a St. Gregory hallja alatt, a felvonóaknához vezető alagútban továbbra is sietős parancsszavak, nyöszörgés, fájdalmas kiáltozás. Most frissen kopogó léptek vegyültek az általános lármába. Csíkos vászonöltönyös férfi sietett végig a folyosón. Fiatal volt. A kezében orvosi táska.
– Doktor úr! Ide! – kiáltott rá Peter.
A jövevény laposkúszásban tekergeti Peter és Aloysius Royce mellé. Mögötte, sebtében kifeszített kábelokon, új fényforrások gyúltak. Billyboi Noble megint felüvöltött. Könyörgő tekintettel fordította fejét a doktor felé, arca kínban vonaglott. – Istenem... jaj istenem... adjanak már valamit, az isten szerelmére!...
Az orvos bólintott, s belekotort táskájába. Injekciós tűt vett elő. Peter visszagyűrte a munkás karján az inget. Az orvos gyorsan bedöfte a tűt. A morfium másodpercek alatt hatni kezdett. Billyboi feje hátranyaklott, lehunyta a szemét.
Az orvos sztetoszkópot szorított a mellére. – Szinte semmi nincs nálam – mondta. – Az utcáról hívtak be. Milyen gyorsan tudják kiszabadítani innen?
– Amint megjön a segítség. Már úton van.
Újabb futó léptek, ezúttal sok dübörgő csizma. Sisakos tűzoltók árasztották el az alagutat. Erős fényű lámpákat, szekercét, olajemelőt, vágópisztolyt, emelőrudakat hoztak. Keveset beszéltek, kurta, szaggatott mondatokban. Elvakkantott vezényszavak. – Ide! Az emelővel onnan! Mozdítsuk meg ezt a súlyos kasztnit!
Fentről szapora szekercecsapások. Az erőszaknak engedő fém csikorgása. Fénysugár hatolt le a hallban megnyílt aknaajtón át. Kiáltás: – Létrát! Létrát ide! És máris bocsátották alá a hosszú létrákat.
– Muszáj kivenni ezt az embert! – követelte a fiatal orvos.
Két tűzoltó küszködött az emelő behelyezésével. Ha sikerül, az emelő leveszi Billyboiról a terhet. A tűzoltók nyögve, káromkodva keresték a megfelelő rést. Az emelő néhány hüvelykkel hosszabbnak bizonyult a kelleténél. – Kisebb emelő kell! Azzal csinálhatunk csak helyet a nagynak! – A kívánságot URH-telefonon ismételték meg: – Hozzátok le a kocsiról a kis emelőt!.
Az orvos hangja ismét, egyre sürgetőbben: – Muszáj kivenni ezt az embert!
Peter: – Azt a vasat, ott fönt! Ha azt elhajlítjuk, viszi magával az alsót, és akkor befér az emelő.
– Húsz tonna van ám a fejünk fölött – figyelmeztette egy tűzoltó. – Ha az ránk szakad, akkor aztán... Megpróbálhatjuk, de rém lassan.
– Hát akkor rajta – mondta Aloysius Royce. Royce és Peter vállvetve a vasrúd alatt, a karjuk összekulcsolva. Na most, fölfelé! Semmi. Még egyszer, erősebben! Még erősebben! Pattanásig feszülő tüdő, zúgó véráram, szédület. A rúd elmozdult, de csak egy csöppet. Na még egyszer! Ha lehetetlen is! Homályosuló öntudat. Fátyolosodó látás. Vörös köd, más semmi; Csak még! És most!! Egy kiáltás: – Benn az emelő! – Ernyedő erőfeszítés. Kibújás. Kész. Az emelő működésbe lép. Mozdul a roncs fölfelé. – Most már kifér! Az orvos hangja, higgadtan: – Most már ráér. Meghalt.

A holtakat és a sebesülteket a létrán vitték föl, egyenként. A hallból elsősegély-állomás lett, itt látták el sebtében az élőket, nyilvánították holtnak a halottakat. A bútorzatot a falak mellé tolták. Középütt hordágyak terpeszkedtek. A kordon mögött a tömeg immár némán feszengett. Síró asszonyok. Egy-két férfi elfordult.
Odakinn egy sor mentőautó. A St. Charles Avenue-t és a Carondelet Streetet a Canal és a Gravier Street közti szakaszon elzárták a forgalom elől. A rendőrblokád mindkét végén meggyűlt a tömeg. A mentőautók egyenként elindultak a szálló elől. Elsőnek Herbie Chandlert vitték, aztán a halálát váró fogorvost, egy perccel később pedig a törött lábú és állkapcsú New Orleans-i nőt. A többi mentő, lassúbb tempóban, a hullaház felé indult. Benn a szállóban egy rendőrtiszt hallgatta ki a szemtanúkat, írta össze az áldozatok nevét.
A sebesültek közül Dodót mentették ki utoljára, miután lemászott hozzá egy orvos és szorítókötést tett a fejsebére. A karját műanyag sínbe rakták. Sperhakni Milne, visszautasítva minden segítséget, a lánnyal maradt, tartotta, s irányította az aláereszkedő mentőket. Sperhakni jött föl utoljára, előtte szabadították ki a Gold Crown Colást meg a feleségét. Dodó és Sperhakni holmiját egy tűzoltó hozta föl a roncsok közül, s tette le a hallban, ahol egy rendőr vette át őket.
Peter McDermott akkor ért föl a hallba, amikor éppen Dodót hozták ki. Sápadt volt és mozdulatlan, vérben ázott, már a szorítókötés is átvérzett. Hordágyra fektették, két orvos hajolt fölébe. Fiatal cselédkönyves volt az egyik, idősebb orvos a másik. A fiatal a fejét csóválta.
Mozgolódás támadt a kordon mögött. Ingujjas férfi követelőzött: – Tessék engem átengedni!
Peter hátrafordult, s intett a tengerésztisztnek. Szétnyílt a kordon, s Curtis O'Keefe előreszaladt.
Komor képpel lépett a hordágy mellé. Később még egyszer meglátta Peter: az utcán, a mentőautó mellett rimánkodott, engedjék be a mentőbe. A cselédkönyves bólintott. Becsapódtak az ajtók, s felsivító szirénával nekilendült a kocsi.

16.

Sperhakni Milne kábult fővel mászta meg az aknába lebocsátott létrát; nem tudta elhinni, hogy épségben úszta meg a tragédiát. Mögötte egy tűzoltó kúszott fölfelé. Kezek nyúltak le érte, s nyúltak a hóna alá, mikor kilépett a hallba.
Megállapította: megbírja a lába, nem esett semmi baja. Visszanyerte józan öntudatát. Körös-körül egyenruhás rendőrök. Őszintén megrémült tőlük.
A bőröndök! Ha kinyílt a nagyobbik!... De nem. Ott volt az is, több más csomaggal együtt. Feléjük indult.
– Várja a mentőautó, uram – szóltak rá hátulról. Sperhakni megfordult, s meglátott egy fiatal rendőrt.
– Nincs nekem szüksé...
– Akkor is, uram. Mindenkit elvisznek. Csak egy vizsgálat. Az ön érdekében.
– A poggyászomat akarom – protestált Sperhakni.
– Megkapja később, uram. Megőrizzük, ne aggódjék.
– Nekem most kell!
Közbeszólt valaki: – Az isten szerelmére, adják már oda, ha az kell neki! Joga van hozzá, amin ez az ember keresztülment...
A fiatal rendőr fogta hát a két bőröndöt, és a St. Charles Avenue-i ajtóhoz kísérte Sperhaknit. – Megkérem, várjon egy csöppet, uram, megnézem, melyik mentőbe kell szállnia. – És azzal letette a bőröndöket.
Amint elment a rendőr, Sperhakni fogta a poggyászát, és elvegyült a tömegben. Észre senki nem vette.
Rendületlenül, sietség nélkül gyalogolt a parkoló felé, ahol a tegnapi sikeres lakeview-i fosztogatás után a kocsiját hagyta. Békesség, bizakodás töltötte el. Most már semmi baja nem eshet.
A parkoló zsúfolt volt, de Sperhakni ha jár megtalálta kocsiját, hála a feltűnő zöld-fehér michigani rendszámtáblának. Eszébe jutott, mennyire félt még hétfőn, hogy a szokatlan rendszám fölkeltheti a figyelmet. Lám, fölöslegesen aggódott.
A kocsi ott volt, ahol hagyta. A motor, mint mindig, egy pöccintésre indult.
Óvatosan hajtott ki a belvárosból a Chef Menteur sztrádára, melynek mentén, a motelban, korábban szerzett zsákmánya várta. Nem sokat ér a gyönyörűséges tizenöt rongyhoz képest, de mégis valamicske.
A motelnál szorosan a szobája elé tolatott a Forddal, s gyorsan bevitte a St. Gregoryból hozott két bőröndöt. Elsötétítette szobáját, s csak aztán nyitotta ki a nagyobbik koffert, megvan-e a pénze. Megvolt.
Sok személyes ingósága volt a motelban; újra kellett rámolnia számos, bőröndjét, hogy ezeket is elcsomagolhassa. Mire készen lett, nem maradt hely a lakeview-i házból lopott két bundának és két ezüsttárgynak. Hacsak elölről nem kezdi a csomagolást.
Tudta, azt kéne tenni. De az utóbbi percekben úrrá lett rajta a kimerültség, a napközben elszenvedett feszültségek nyilvánvaló utóhatásaként. És az idő is lejáróban volt, tudta, minél előbb tágulnia kell New Orleansból. Úgy döntött hát, hogy a prémek és az ezüstök biztonságban lesznek csomagolatlanul is a Ford csomagtartójában.
Kivárva, amíg senki nincs a közelben, kihordta a kocsiba a bőröndöket, s melléjük gyömöszölte a prémet és az ezüstöt.
Aztán kijelentkezett, s kiegyenlítette a számláját. Mikor beült a kocsiba és nekiindult, mintha enyhült volna valamit a fáradtsága.
Detroit volt az úti célja. Úgy tervezte, kényelmesen utazik, megáll, ahol kedve tartja. És közben terveket kovácsol a jövőre nézvést. Évek óta ígérgette már magának, ha összegyűlik némi pénze, vesz egy kis autószerelő műhelyt. És szakítva bűnös előéletével, becsületes munkában tölti élete alkonyát. A szaktudás megvan hozzá, tulajdon Fordja bizonyíthatja. És tizenötezer dollár bőségesen elég a kezdéshez. Már csak az a kérdés: Valóban most kezdje?
Mikor ezen rágódott, már New Orleans északi peremén járt, a Pontchartrain sztráda, a szabadság felé tartva.
Sok nyomós érv szól a letelepedés mellett. Nem fiatal immár. Az állandó kockázat, a feszültség elfárasztotta. És New Orleansban nem először legyintette meg már a bénító félelem szele.
És mégis... az elmúlt harminchat óra élményei új önbizalommal, friss vállalkozókedvvel töltötték el. A sikeres lakeview-i lopás, az Aladdin-mesébe illő készpénzlelet meg az, hogy karcolást sem szenvedett egy órája a liftbalesetnél – mind legyőzhetetlenségét bizonyítják. Jó ómenek, kétségkívül, de vajon melyik utat sugallják?
Talán folytathatná még egy ideig régi mesterségét, elmélkedett tovább. Ráér még az a műhely. Van idő bőven.
A Chef Menteur sztrádáról, rajthelyéről a Gentilly Bouleyardra kanyarodott, majd a Városi Parkot megkerülve, lagúnák és terebélyes tölgyek mellett hajtott el. Most, a City Park Roadon haladva, a Metarie Road felé közeledett. Ezen a vidéken terpeszkednek New Orleans új temetői, a Greenwood, a Metarie, a St. Patrick, a Fireman's, a Charity Hospital, a Cypress Grove, sírkövek tengerét nyújtóztatva a látóhatárig. És a sírkövek fölött a Pontchartrain sztráda töltése. Sperhakni látta is már, fellegvárként magasodott a horizontra, biztos révként intett feléje. Néhány perc még, és eléri.
A Canal Street és a City Park Avenue keresztezéséhez, a sztráda felhajtója előtti utolsó csomóponthoz közeledve Sperhakni észrevette, hogy bedöglött a közlekedési lámpa. Rendőr irányította a forgalmat az út közepén.
Néhány yarddal a keresztezés előtt kidurrant a Ford egyik gumija.

Nicholas Clancy motoros rendőrjárőrnek, a New Orleans-i rendőrség tagjának egyszer azt vágta a fejéhez nekibúsult őrmestere, hogy ő "a testület messze leghülyébb hekusa".
A vád igaz volt. Noha szolgálati éveit tekintve már veteránnak számított, Clancy soha egyet sem lépett a tanglétrán, sőt szóba se jött soha az előléptetése. Teljességgel dicstelen volt a pályafutása. Alig egy-két bűnözőt tartóztatott le, s akit mégis, az sem volt nagy szám. Ha üldözőbe vett egy menekülő kocsit, a kocsi halál biztosan elszelelt. Egyszer egy csetepatéban azzal bízták meg, verjen bilincsbe egy gyanúsítottat, akit persze nem ő kapott el. Clancy még akkor is azzal bajmolódott, hogy leoldja derékszíjáról a bilincset, amikor a gyanúsított már messze járt. Máskor meg az történt, hogy egy égre-földre keresett bankrabló, aki időközben vallásos lett, megadta magát Clancynek a nyílt utcán. Át is adta neki a pisztolyát, de Clancy leejtette, a fegyver elsült, s a bankrabló meggondolta magát, és világgá szaladt. Csak jó egy év múlva, újabb hat bankrablással a számláján sikerült elfogni.
Egyetlen dolog mentette csak meg Clancyt a kirúgatástól: kivételesen jó természete meg az, hogy szomorú bohócként bánta tulajdon ügyefogyottságát.
Olykor azt kívánta magában, bárcsak elérne valamit, lenne egy nagy pillanata, nem hogy egyensúlyba hozza mérlegét, hanem hogy legalább ne legyen annyira egyoldalú az a mérleg. De ez idáig nem járt sikerrel. Szolgálati kötelmei között egy volt csak, ami nem okozott gondot Clancynek: a forgalomirányítás. Szerette irányítani a forgalmat. Ha megtehette volna, hogy visszanyúl a történelembe, Clancy bizonyosan megakadályozza az önműködő forgalmi lámpa feltalálását.
Tíz perccel ezelőtt, mikor észrevette, hogy a Canal és a City Park Ave sarkán nem működik a lámpa, megrádiózta a hírt, és motorkerékpárját leparkolva átvette a hatalmat az útkereszteződésben. Remélte, a villanyszerelők nem fogják elkapkodni a javítást.
A sugárút túlfeléről Clancy meglátta a lassuló, majd megálló Fordot. Ráérősen odaténfergett. Sperhakni dermedten ült az álló kocsiban. Clancy megvizsgálta a fellnin álló jobb hátsó kereket. – Defekt, mi?
Sperhakni biccentett. Ha Clancy jobb megfigyelő, észrevehette volna, hogy a kormányon nyugvó kezek bütykei kifehéredtek az erőfeszítéstől. Sperhakni keserű, néma önváddal gondolt arra az egy kis hibára, amit be engedett csúszni körültekintő terveibe. A pótkerék és az emelő a csomagtartóban van. Csak úgy férhet hozzájuk, ha kinyitja a csomagtartót, s felfedi a bundákat, az ezüst levesestálat, a tálcát meg a bőröndöket. Várt és verejtékezett. A rendőrnek szemlátomást nem akarózott tágulnia.
– Ebből bizony kerékcsere lesz, mi?
Sperhakni megint csak bólintott. Számítgatott: meg lehet azt villámgyorsan csinálni. Emelő. Kerékanyakulcs. Lehajtani az anyákat. Le a rossz kereket, föl a másikat. Anyákat vissza, meghúzni. Kereket, emelőt, kulcsot beszórni a hátsó ülésre. Durr, lecsapni a csomagtartó fedelét! És aztán uzsgyé!, ki a sztrádára. Csak ez a nyavalya hekus menne már a fenébe.
A Ford mögött érkezők lassítottak; volt, amelyiknek meg is kellett állnia, míg sávot tud változtatni. Az egyik kocsi rosszkor kanyarodott ki: csikorogva fékeztek mögötte. Tiltakozó autókürt zendült. A hekus rátehénkedett a Sperhakni melletti kocsiajtóra.
– Csomósodik megfele a forgalom.
– Ehen – nyelt egyet Sperhakni.
A hekus fölegyenesedett, és ajtót nyitott: – Hozzá kék látni.
Sperhakni kihúzta a kulcsot a gyújtáskapcsolóból. Vonakodva lépett az úttestre. – Semmi baj, biztos úr erőltetett mosolyt magára. – Majd csak elboldogulok vele.
Lélegzet-visszafojtva várt, míg a rendőr az útkeresztezést szemlélte.
Végül így szólt a derék Clancy: – Na, majd segítek.
Sperhakni kicsi híján futásnak eredt, de tudta, az is reménytelen. Megadóan dugta be a kulcsot s nyitotta fel a csomagtartót. Miközben munkához látott, a rendőr a csomagtartó tartalmát gusztálgatta. Hihetetlen, de ez idáig semmit sem szólt rá.
Nem tudhatta Sperhakni, hogy Clancynél lassan esik le a tantusz.
Clancy behajolt a csomagtartóba, és megmancsozta az egyik prémet.
– Elég meleg viselet mostanság – jegyezte meg. Az utóbbi tíz napban kilencvenöt Fahrenheit körül volt árnyékban a hőmérséklet.
– A feleségem... ööö... érzékeny a hűvösre.
Lenn voltak a kerékanyák; Sperhakni egy lendülettel nyitotta ki a hátsó ajtót és lökte be rajta a lapos kereket.
A zsaru a nyitott csomagtartófedél fölé kunkorodva az utasteret vette szemügyre.
– A kis hölgy, he, nincs magával?
– Majd izé... később szedem föl.
Sperhakni kétségbeesetten küszködött a pótkerék kiszabadításával. Nem akart engedni a rögzítőcsavar; Sperhakni eltörte egy körmét, és a bőrt is lenyúzta az ujjáról. Ügyet sem vetve a sérülésre, kiemelte a pótkereket a helyéről.
– Azér ez fura, ez a sok holmi.
Sperhakni megdermedt. Moccanni se mert. Elérkezett hát keresztútja tövébe. Megsúgta az ösztöne, hogy miért.
Azért, mert a sors esélyt adott neki, s ő nem élt vele. Mit sem számít, hogy az elhatározás csak gondolatban született meg. A sors nyájas volt hozzá, és Sperhakni visszaélt vele. És íme, jogos bosszújában most hátat fordít neki a sors.
Elrémült, eszébe jutván, amiről oly könnyedén feledkezett meg az imént – micsoda ára lesz egy újabb lebukásnak, talán összes hátralévő napjait börtönben töltheti. A szabadságot soha drágábbnak nem érezte. A sztráda, hiába, hogy egy ugrásnyira volt, mintha egy másik világban lenne.
Végre megértette, mit is jelentettek a másfél nap előtti előjelek. Egy új, tisztességes élet lehetőségét kínálták, a holnapba való ítmenekülés esélyét. Ó, ha akkor tudta volna!
Mert mit csinált, tévesen értelmezte az előjeleket. Önfejűen, hiún a tulajdon legyőzhetetlenségét olvasta ki a sors nyájas gesztusából. És elhatározta, amit elhatározott. Most pedig, nesze, az eredmény. Nincsen visszaút.
Vagy mégis? Reménykedni tán csak nem késő? Sperhakni lehunyta a szemét.
Megesküdött – kemény meggyőződéssel, tudva, hogy állni fogja szavát –, ha valami csoda folytán ezt még megússza, soha életében nem lesz több tisztességtelen cselekedete.
Kinyitotta a szemét. A hekus, íme, egy másik kocsihoz lépett, melynek vezetője útbaigazítást kért.
A maga számára is hihetetlennek tűnő gyorsasággal lökte föl Sperhakni a pótkereket, csavarta rá és húzta meg az anyákat, vette ki és lökte a csomagtartóba az emelőt. De még ilyen körülmények között is, most, hogy a kerék a földön állt, jó szerelő módjára utánahúzta az anyákat. Épp végzett a visszacsomagolással, mire ismét melléje ért a hekus.
Clancy, akinek fejéből kipárologtak iménti gondolatai, nyájasan biccentett: – No, készen vagyunk?
Sperhakni lecsapta a csomagtartótetőt. És Clancy motoros rendőrjárőr most először látta meg a michigani rendszámtáblát.
Michigan. Fehér alapon zöld számok. Valami megmoccant a, hekus emlékezete legalján.
Ma volt vajon? Tegnap, tegnapelőtt?... A parancsnok, parancskihirdetéskor, felolvasta a legutóbbi közleményt... Valami zöld-fehérről is volt szó...
Clancy keményen törte a fejét. De hát annyi közlemény van, körözés, eltűnt személyek, lopott autók, rablások. Az eszesebb, ambiciózusabb ifjoncok, lám, lejegyzik gyorsan, be is biflázzák az effélét. Nem mintha Clancy nem próbálta volna. Dehogynem. De a hadnagy szaporán beszélt, Clancy pedig lassan körmölt, és mindig és óhatatlanul lemaradt. Zöld és fehér. Keményen törte a fejét.
– Michigani, mi? – mutatott rá a rendszámra. Sperhakni bólintott. Bénán várt. Ha egyszer nem futotta többre az ereiéből.
– Vízi paradicsom – betűzte ki Clancy a tábla szövegét. – Hallom, ott lehet csak igazán jókat horgászni.
– Az igen... azt lehet.
– Egyszer már elmék oda. Magam is horgász volnák.
Türelmetlen kürtszó a hátuk mögött. Clancy kinyitotta a kocsi ajtaját. Mint akinek most jut eszébe, hogy rendőr. – Na, ne foglalja itt a sávot. – Zöld-fehér. Még egyre piszkálta a kósza emlékkép.
Sperhakni indítózott, a kocsi előrelendült. Clancy nézte, hogy távolodik. Snerhakni, ügyelve, nehogy túl gyorsan vagy éppen túl lassan hajtson, a sztrádafelhajtó felé kormányozta Fordját.
Zöld-fehér. Clancy fejcsóválva ment vissza, és folytatta a forgalomirányítást. Nemhiába tartották a testület messze leghülyébb hekusának.

17.

Az égszínkék-fehér rendőrségi mentő, villogó kék lámpájával, merész ívben kanyarodott a Tulane Avenue-ról az Irgalmaskórház elsősegély-bejárata elé. Megállt, s máris nyíltak az ajtói. Kiemelték Dodó hordágyát, s rutinos gyorsasággal szállították be a FEHÉR AMBULÁNS BETEGEK feliratú ajtón.
Curtis O'Keefe szinte futólépésben követte a menetet.
Az elöl haladó betegvivő elkiáltotta magát: – Utat! Sürgős! – A váróban szétnyílt a bejáró betegek tömege, utat adva a kis létszámú menetnek. Kíváncsi tekintetek követték őket. A legtöbben Dodó viaszfehér, álcaszerű arcát nézték.
Föltárultak a BALESETI MŰTŐ lengőajtói. Odabent ápolónők, orvosok, lázas tevékenység, egyéb hordágyak. Egy műtőslegény elállta Curtis O'Keefe útját. Lesz szíves kint várni.
O'Keefe tiltakozott: – De tudnom kell...
Egy befelé igyekvő nővér megállt: – Mindent megteszünk. Az orvos beszélni fog önnel, amint lehet. – És azzal berobogott; a lengőajtó becsukódott mögötte.
Curtis O'Keefe ott maradt a csukott ajtó előtt. A szeme könnyel, a szíve kétségbeeséssel volt teli.
Mikor Dodó távozott, alig félórája még Csak, O'Keefe zavaros érzésekkel küszködve rótta a lakosztály nappali szobáját. Ösztöne azt súgta, kiszakadt valami az életéből, és ezt a valamit meg nem leli soha többé. Logikája viszont csúfondárosan tagadta. Jöttek és mentek mások is Dodó előtt, sokan. És túlélte távozásukat. Miért is lenne ez az alkalom más, mint a többi?
Mégis, kísértést érzett, hogy utánaszaladjon a lánynak, tán csak azért, hogy meghosszabbítsa néhány órával együttlétüket, s ezalatt megszondázza még egyszer érzéseit. De győzött a józan ész, O'Keefe maradt.
Néhány perccel később meghallotta a szirénákat. Nem törődött velük. De aztán, hogy egyre többen szólaltak meg, s hogy nyilvánvalóan mind a St. Gregory felé tartottak, az ablakhoz ment. Amit látott, arra késztette, hogy lemenjen a hallba. Ahogy éppen volt, ingujjban, hagyta a fenébe a zakót.
A tizenegyedik emeleti liftajtónál várakozva nyugtalanító hangok ütötték meg a fülét. Miután majd öt percet hiába várt, s a vendégek egyre gyűltek a felvonó előtt, a hotelmágnás nekiindult a vészlépcsőnek. Lefelé mentében látta, másoknak is ez az ötletük támadt. Az alsóbb szinteken egyre tisztábban hallotta a hangokat: sportember mivoltának hasznát véve, szaladni kezdett lefelé a lépcsőn.
A hallban ácsorgó izgatott nézőktől tudta meg, mi történt lényegében. Akkor fogott buzgó imába: bárcsak Dodó még a baleset előtt elhagyta légyen a szállodát. Egy perccel később láthatta, hogyan emelik ki az eszméletlen lányt.
A sárga ruha, melyet annyira csodált O'Keefe, Dodó haja, karja mind merő egy vér. Arcára volt írva a halál.
Curtis O'Keefe-be abban a pillanatban nyilallt belé a vakító fényű bizonyosság, amelyet oly soká titkolt maga felől: szereti a lányt. Szereti forrón, híven, minden számításnak felette álló odaadással. Későn ismerte föl immár, hogy elküldvén a lányt, élete legnagyobb baklövését követte el.
Ezen elmélkedett most is, a baleseti műtő ajtaját bámulva. Az ajtó megnyílt egy kissé, egy ápolónő jött ki. Az ápolónő, hogy a férfi feléje indult, némán megrázta a fejét s elsietett.
Tehetetlennek érezte magát. Oly kevés, amit tehet. De azt a keveset megteszi.
Elfordult, és keresőútra indult a kórházban. Zsúfolt folyosókon verekedte át magát, táblák, nyilak szerint tájékozódva célja felé. BELÉPNI TILOS feliratú ajtókon nyitott be, mit sem törődve a tiltakozó titkárnőkkel. És végül megállt az igazgató íróasztala előtt.
Az igazgató mérgesen pattant föl. Mikor Curtis O'Keefe bemutatkozott, megenyhült a haragja.
Tizenöt perccel később az igazgató kilépett a baleseti műtő ajtaján, nyomában egy törékeny, halk szavú emberrel. Beauclaire doktor, mutatta be a hotelmágnásnak. Kezet ráztak.
– Hallom, jó barátja a fiatal hölgynek... Miss Lashnek, ha jól emlékszem.
– Mit tud mondani, doktor úr?
– Válságos az állapota. Megteszünk érte mindent. De meg kell mondjam, erős a valószínűsége, hogy nem marad életben.
O'Keefe némán emésztette magát.
Az orvos folytatta: – Súlyos fejsérülése van, így első látásra depressziós koponyacsonttörésnek mondanám. Meglehet, hogy egy-két csontszilánk behatolt az agyba. Röntgen után többet fogunk tudni.
– Magához kell térítenünk előbb a beteget – magyarázta az igazgató.
Az orvos bólintott. – Transzfúziót kap. Sok vért vesztett. És elkezdtük a sokk ellen való kezelést is.
– Mennyi idő...
– Legalább egy óra, míg magához tudjuk téríteni. Akkor, ha a röntgen megerősíti a diagnózist, azonnal operálni kell. Itt van New Orleansban a legközelebbi hozzátartozója?
O'Keefe megrázta a fejét.
– Végtére, mindegy is. Ilyen halaszthatatlan esetben a törvény megengedi, hogy rokoni beleegyezés nélkül operáljunk.
– Láthatnám?
– Talán később. Most semmi szín alatt.
– Doktor úr, ha szükség lenne bármire... ami pénzzel megoldható... szakmai segítségre például...
Az igazgató csöndesen félbeszakította: – Kórházunk ingyenes, Mr. O'Keefe. Szegénysorsúak és sürgős esetek rendelkezésére áll. Mindazonáltal vannak szolgáltatásaink, amelyek megfizethetetlenek. Két orvosegyetem is működik a szomszédságunkban, ezek orvosai bármikor rendelkezésünkre állnak. És elmondhatom, Mr. O'Keefe, hogy Beauclaire doktor egyike az ország legelső idegsebészeinek.
– Bocsánatot kérek – motyogta alázattal O'Keefe.
– Hanem mégiscsak lenne valami – jegyezte meg az idegsebész.
O'Keefe felütötte a fejét.
– Páciensünk jelenleg eszméletlen, szedatívumot* is kapott. Korábban voltak azonban lucidus** pillanatai. És az anyját hívta. Ha ide lehetne hozatni az édesanyját...
[* szedatívum: fájdalomcsillapító – V. T.]
[** lucidus: világos – V. T.]
– Lehet – könnyebbült meg O'Keefe, hogy tehet ő is valamit.
A kórház nyilvános telefonján O'Keefe R-beszélgetést kért az Ohio-beli Akronnal, az O'Keefe-Cuyahoga Szállodával. Harrison, az igazgató szerencsére az irodájában volt.
– Bármit csinál is, hagyja abba – utasította O'Keefe. És ne törődjön semmi egyébbel, amíg végre nem hajtotta, amit most kérek.
– Igen, uram – hallatszott messziről Harrison készséges hangja.
– Lépjen érintkezésbe Mrs. Irene Lashsel. Akron, Exchanges Street. A házszámot nem tudom. – O'Keefe fejében akkor akadt meg az utcanév, amikor Dodó gyümölcskosarat küldetett az anyjának. Létezhet, hogy csak kedden történt?
Hallotta, Harrison utasít valakit az irodában: – Gyorsan egy helyi telefonkönyvet!
– Személyesen beszéljen Mrs. Lashsel. Mondja meg neki, a lánya, Dorothy balesetet szenvedett, és lehet, hogy meg fog halni. Repüljön Mrs. Lash a lehető leggyorsabban New Orleansba. Béreljen különgépet, ha szükséges. A költség nem számít.
– Tartsa a vonalat, Mr. O'Keefe. – Hallatszott, hogyan pattogja parancsszavait Harrison: – Hívják föl Clevelandben az Eastern Airlinest egy másik vonalon. És kérek egy limuzint egy rámenős sofőrrel a Market Street-i kapuhoz. – Akkor fölerősödött a hangja: – Itt vagyok, Mr. O'Keefe.
Ha megvan a menetprogram, utasította O'Keefe Harrisont, azonnal értesítsék a Charity Kórházban.
Azzal a jó érzéssel tette le a kagylót, hogy pontról pontra végre fogják hajtani utasításait. Ügyes fiú ez a Harrison. Lassacskán megérdemelne egy fontosabb szállodát.
Kilencven perccel később a röntgen megerősítette dr. Beauclaire diagnózisát. Előkészítették a tizenegyedik emeleti műtőt. A műtét, már ha végig tudják csinálni, több óra hosszat is eltarthat.
Mielőtt begurították Dodót a műtőbe, melléje engedték egy percre O'Keefe-et. A lány sápadt volt és eszméletlen. Úgy tetszett, oda minden édessége, életereje. Becsukódott a műtő ajtaja.
Dodó anyja úton van már, jött meg Harrison üzenete. McDermott, a St. Gregory alkalmazottja, akivel néhány perccel ezelőtt beszélt telefonon O'Keefe, intézkedett, hogy Mrs. Lasht a reptérről egyenest a kórházba kísérjék.
És most nincs mit tenni, várni kell. Az igazgató hasztalan hívta, pihenjen le az irodájában. Ott fog várni a tizenegyedik emeleten, határozta el, tartson bármilyen soká is a műtét. Egyszer csak sürgős késztetést érzett, hogy imádkozzék.
SZÍNES HÖLGYEK, hirdette egy közeli ajtón a felirat. Mellette: SEGÉDESZKÖZRAKTÁR. Üvegajtó volt, látszott, sötét van odabent.
O'Keefe benyitott; óvatosan elbotorkált egy oxigénsátor meg egy vastüdő között, míg olyan helyre nem lelt a félhomályban, ahol térdre ereszkedhetett. A padló jócskán keményebb volt a térde alatt, mint a szőnyegpadló, amihez szokva volt. Nem törődött vele: összekulcsolta a kezét, fejet hajtott.
Évek óta először fordult elő, hogy nem talált szavakat az érzéseire.

18.

Az alkony, akárha fájdalomcsillapítóként a halódó napra, ráterült a városra. Nemsoká itt az éj, gondolta Peter McDermott, s az alvással együtt egy időre a feledés. Holnapra távolibbak lesznek immár a mai nap friss élményei. Az alkony máris előrevetíti az idő múlását, amely végül minden sebet begyógyít.
De sok alkonynak, éjszakának, nappalnak kell múlnia addig, amíg a mai események érintettjei megszabadulnak a tragédia, a rettegés súlyától. Messze-távol még a Léthe áldott vize.
A tevékenység, ha meg nem szabadít is, segít.
Mennyi minden történt kora délután óta!
Peter, egymagában ülvén félemeleti irodájában, számvetést készített az elintézettekről és a még elintézendőkről.
Befejeződött a gyászos-komor munka, a halottak azonosítása, a hozzátartozók értesítése. Intézkedtek, mely temetéseket vállalja a hotel.
Kézbe vették azt a keveset, amit – a kórházi ellátáson kívül – segíteni lehet a sebesülteken.
A mentőalakulatok, a tűzoltóság, a rendőrök rég távoztak. Felvonószakértők vették áfa helyüket, ők vizsgálják át most apróra a szálló valamennyi felvonószerkezetét. Egész éjjel, de még másnap is dolgozni fognak. A felvonószolgálat, részlegesen, addig is beindult.
A biztosító kárbecslői – savanyú képű emberek, vaskos követelésekre számítók – szorgalmasan kérdezősködnek, s gyűjtik a kárnyilatkozatokat.
Hétfőn egy szakértőcsoport repül át New Yorkból, s kezdi meg az összes személyliftek cseréjét. Ez lesz a Wells-Dempster-McDermott-rezsim első komolyabb beruházása.
A főmérnök lemondása ott hevert Peter íróasztalán. Úgy döntött, elfogadja.
Doc Vickeryt illő tisztelettel kell elbúcsúztatni, nyugdíja arányos lesz a szálló szolgálatában töltött évei hosszával. Maga Peter néz utána, hogy méltánytalanság ne essék rajta.
A konyhafőnököt, M. Hébrand-t is hasonló elbánásban kell részesíteni. Őt azonban gyorsabban kell nyugdíjazni, s André Lemieux-t léptetni a helyébe.
Az ifjú André Lemieux-n – tervbe vett speciális éttermein, meghitt bárhelyiségein s a teljes élelmezési rendszer átfogó revízióján – igen sok múlik. Egyetlen szálló sem élhet meg pusztán szobák kiadásából. Még ha telt háza van nap nap után, akkor is csődbe mehet. A profit vastagja a különleges szolgáltatásokban, kongresszusok rendezésében, az éttermekben, a bárokban keresendő meg.
Küszöbön áll egy sereg egyéb kinevezés, újjá kell szervezni a részlegeket, újra kell fogalmazni a hatásköröket. Petert, ügyvezető elnökhelyettesként, a szervezés, a koordináció fogja lefoglalni legtöbbször; szüksége lesz egy igazgatóhelyettesre a vezetés rutinfeladatainak végzéséhez. Megtenné egy szálloda-ügyviteli oklevéllel rendelkező fiatalember. Holnap, határozta el Peter, fölhívja Robert Beck dékánt a Cornell Egyetemen. A dékán tartja a kapcsolatot legjobb végzett növendékeivel; bizonyosan tud megfelelő embert ajánlani.
A mai tragédia ellenére a jövőre kell már gondolni.
És itt lenne a maga jövője, a magáé és Christine-é. Csak rágondolni is milyen izgalmas, milyen pezsdítő. Ez idáig semmiben meg nem állapodtak. De fognak, tudta. Christine hazament már Gentilly-beli lakására. Még ma fölkeresi.
Maradtak kevésbé kellemes tennivalók is. Yolles kapitány, a New Orleans-i rendőrség nyomozótisztje egy órával ezelőtt toppant be Peterhez. Egyenest a croydoni hercegnőtől jött hozzá.
– Ha az ember azzal a nővel beszél – mondta a nyomozó –, eltűnődik, van-e valami az alatt az irdatlan kemény jégpáncél alatt. Asszony az ilyen egyáltalán? Érez-e valamit is a férje halála miatt? Láttam a testét. Isten az atyám, ilyen sorsot senki meg nem érdemelt. Na és látta persze ő is. Nem sok nő bírta volna idegekkel. Ennek meg a szeme se rezdült. Semmi elérzékenyülés, semmi könny. Fölvetette a fejét, már ahogy szokta, és nézett rám nagy dölyfösen. Az igazat megvallva, férfiszemmel vonzónak találom. Ha őt nézi az ember, az az érzése támad, de jó lenne tudni, milyen is igazából. A detektív elhallgatott, tűnődött egy sort.
Aztán, Peter kérdésére válaszolva, így szólt: – Igen, bűnrészességgel fogjuk vádolni, le is tartóztatjuk a temetés után. Hogy aztán mi lesz, elítéli-e az esküdtszék, ha a védelem azt bizonygatja, hogy a férje volt a cselszövő... nos, meglátjuk.
Ogilvie-t már vád alá helyezték, mesélte a rendőr. Bűnrészesség vádjával. Később többet is rávarrhatunk. Majd a körzeti ügyész dönti el. Akárhogy is, ha önök itt fenntartják a helyét, öt évnél előbb ne számítsanak rá.
– Nem tartjuk fönn a helyét – közölte Peter, aki mindenképpen át akarta szervezni a szálló biztonsági szolgálatát is.
Yolles kapitány távoztával csönd borult az irodára. Kora este volt már. Egy kis idő után Peter meghallotta, hogy nyílik a külső iroda ajtaja. Kopogtattak Peter ajtaján. – Tessék!
Aloysius Royce volt az. A fiatal néger martinis kancsót és egy szál poharat hozott tálcán.
– Gondoltam, jól jönne – tette le Peter elé.
– Köszönöm – mondta az –, de sosem iszom egyedül.
– Számítottam rá, hogy ezt fogja mondani – vett elő még egy poharat a zsebéből Royce.
Némán ittak. Amit ők ketten megértek ma, nem tűrte még a szavakat, a pohárköszöntőt.
– Elkísérte Mrs. Lasht? – kérdezte végül Peter.
Royce bólintott. – Egyenest a kórházba vittem. Más-más kapun kellett bemennünk, de odabent találkoztunk, és átadtam a hölgyet Mr. O'Keefe-nek.
– Köszönöm. – Mikor Curtis O'Keefe fölhívta, Peter olyan embert akart a reptérre küldeni, akiben megbízhat. Ezért választotta Royce-ot.
– Vége volt a műtétnek, mire a kórházba értünk. Ha nem lesz komplikáció, az ifjú hölgy, Miss Lash megmarad.
– Nahát, örülök.
– Mr. O'Keefe azt mondta, összeházasodnak. Amint elég jól lesz hozzá Miss Lash. Az anyjának szemlátomást tetszett az ötlet.
Röpke mosoly suhant át Peter ajkán: – Melyik anyának ne tetszene?
Csönd lett. Royce szólalt meg elsőnek: – Hallottam a délelőtti értekezletről. Meg a maga állásfoglalásáról. És a végeredményről.
Peter bólintott. – A hotelban vége a faji megkülönböztetésnek. Mindenestül. Most legalább így állnak a dolgok.
– Gondolom, most azt várja, megköszönjem. Hogy megkaptuk, ami jog szerint a miénk.
– Nem – mondta Peter. – Miért ilyen tüskés már megint? Hanem azon gondolkoztam, vajon W. T. mellett fog-e maradni? Ő, tudom, örülne neki, és maga teljesen szabad lenne. Jogi munka akad a szállóban bőven. Nem bánnám, ha maga végezné egy részét.
– Ezt már, lássa, megköszönöm! De nem fogadom el. Ma délután mondtam meg Mr. Trentnek, elmegyek, mihelyt meglesz a diplomám. – Újratöltötte a poharakat, kezébe fogta s dédelgette a magáét. – Hadat viselünk, maga és én, szemben állunk egymással. A mi életünkben nem fejeződik be ez a harc. Amit tehetek az egyetemen szerzett jogi ismereteimmel, azt az enyéimért akarom tenni. Hosszas belharcoknak nézünk elébe, jogi és egyéb téren is. Egyik fél részéről sem lesz mindig sportszerű a küzdelem. De ha mi igazságtalanul, türelmetlenül, belátás nélkül viselkedünk, emlékezzék, maguktól tanultuk. Bajunk lesz elég mindnyájunknak. Magának itt, a St. Gregoryban. Deszegregálta a szállót, de ez csak a kezdet. Problémák lesznek a mieinkkel, akik nem fogják méltányolni, amit tett, Mr. McDermott, akik nem fognak tisztességesen viselkedni, akik zavarba fogják hozni azzal, hogy olyanok, amilyenek. Mihez kezd majd a nagyszájú négerrel, a dörzsölt négerrel, a félrészeg néger Rómeóval? Mert a mieink között is vannak ilyenek bőséggel. Ha egy fehér viselkedik így, maga nyel egy nagyot, mosolyogni próbál, és legtöbbször elnézi. De ha néger az illető?
– Tudom, hogy nem lesz könnyű, de tárgyilagos akarok maradni – felelte Peter.
– Maga az is lesz. Mások viszont nem. Akárhogy is, ezt a háborút így viselik. De van azért egy jó dolog is.
– Micsoda?
– Olykor lesz egy-egy fegyverszünet. – Royce fölvette a tálcát a kancsóval és az üres poharakkal. – Szerintem ez is az volt.

Éjszaka volt immár.
Végéhez közelgett a napi vendégfogadó ciklus. Ez a mai különbözött a többitől, de a váratlan események közben és ellenére is lefolytatta a maga rutinját. Előjegyzés, recepció, adminisztráció, házvezetés, gépészet, garázs, pénzügy, konyha... mind egyetlen, egyszerű célért működött közre. Fogadni az utazót, ellátni, megpihentetni, útjára bocsátani.
Nemsokára kezdődik az új ciklus.
Peter McDermott fáradtan menni készült. Eloltotta az iroda lámpáit, s végigsétált a félemeleti folyosón. Közel járt már a hallba vezető lépcsőhöz, mikor meglátta magát egy tükörben. Most vette csak észre, milyen gyűrött, piszkos az öltönye. A felvonó roncsai alatt, ahol Billyboi meghalt, ott piszkolta össze magát.
Két tenyérrel végigsimított zakóján. Halkan megzördült valami: zsebébe nyúlt, s egy összehajtogatott papírt halászott elő. Akkor jutott eszébe: Christine nyomta a kezébe még a délelőtt, mikor kifelé ment az értekezletről – az értekezletről, amelyen egy elvért kockára tette a jövőjét, és győzött.
Megfeledkezett róla. Kíváncsian hajtogatta szét. Ez állt benne: Finom hotel lesz, mert a vezetőjéhez lesz hasonló,
Alatta, kisebb betűkkel, ezt rótta oda Christine: U.i.: Szeretlek.
Peter McDermott megnyújtotta lépteit, s mosolyogva ment le a tulajdon szállodája halljába.

VÉGE