Merlin születése
avagy
A gyermek meglelte apját

amint az számos alkalommal, nagy taps mellett elôadatott

Írta William Shakespeare
és William Rowley

Placere cupio

Fordította Fábri Péter

A darab megírásának dátuma bizonytalan, talán 1620 körül
Legkorábbi és egyben egyetlen ismert kiadása: 1662
Facsimilében megjelent 1910-ben

DRAMMATIS PERSONAE

Helyszín: Britannia

Aurelius, Britannia királya
Vortiger, Britannia királya
Uter Pendragon herceg,  Aurelius öccse
Donobert, nemes, Constantia és Modestia apja
Gloster gróf, Edwin apja
Edoll, Chester grófja, Aurelius generálisa
Cador, Cornwall grófja, Constantia kérôje
Edwin, Gloster fia, Modestia kérôje
Toclio & Oswald, két nemes
Merlin, a próféta
Anselme, remete, késôbb Winchester püspöke
Bohóc, Johannának, Merlin anyjának bátyja
Sir Semmi Sándor, udvaronc
Az Ördög, Merlin apja
Ostorius, szász generális
Octa, szász nemes
Proximus, szász mágus

Két püspök
Két  szász lord
Edoll két kapitánya
Két úr
Egy kis Kótyagos Szellem

Artesia, Ostorius, szász generális húga
Constantia & Modestia, Donobert lányai
Rámenôs Johanna, Merlin anyja
Artesia udvarhölgye
Lucina, az Árnyak Királynôje
I. felvonás

1. jelenet: (Belép Donobert, Gloster, Cador, Edwin, Constantia és Modestia)

Cador:	Úgy tanítasz, uram, mint aki tudja, mivel adós erényének szerelmem; de én, mint igaz udvaronc, a tiszta siker reményével eltelve várom kívánt áldásodat hosszú udvarlásomra.

Donobert:	Hidd el nekem, ifjú Lord: az idô nem kínálhat vágyaidnak kellôbb alkalmat, föltéve, hogy lányaimnak beleegyezésemmel udvaroltok.

Cador:	Ha ez a feltétel, uram, az ô ígérete meg van pecsételve.

Donobert:	Így van ez, Constantia?

Constantia:	Megelégeltem már, hogy csak szavakkal fizessem fogadkozását, oly sokszor esküdött rá, hogy szeret.

Donobert:	Tehát hiszel neki?

Constantia:	Azt remélem, hogy férfi.

Donobert:	Épp ez a kérdés, lányom.

Constantia:	Én mindenesetre nô vagyok, uram.

Donobert:	Ezért aztán a Törvény melletted áll, férjed lesz, mégpedig méltó férjed: vidd tehát, bátor Cornwall, s tégy minket oly boldoggá, mint kívánjuk.

Cador:	Uram, köszönöm.

Gloster:	Kettôzd meg a nap örömét, uram, koronázd meg az én vágyamat is: van itt egy fiam, aki távollétemben nem kevesebbet kívánt meg, mint a másik lányodat.

Donobert:	Ha, Gloster, így vagyunk? Mit mond Lord Edwin? Lányom is ezt kívánja?

Edwin:	A húga hite kéne neki ahhoz.

Modestia:	Vagy inkább a hiszékenysége, nem? Uram, te katona vagy, és én azt hiszem,  e hivatás magaslatairól a szerelem minden tüzes vágya eltörpül, s nem fontos más, csak a vér és a rombolás.

Edwin:	Inkább öntudatom kötelez, hogy a háborúban kivérzett hazának új fiakat nemzzek.

Modestia:	Érzelmeidet tehát a szükségszerûhöz kötözöd; erre akaratlanul is csak azt mondhatom: a feleség olyan étel, amitôl hamar megcsömörlenek.

Edwin:	Beteg és rossz étvágyúak talán.

Modestia:	A te fajtádnak elég rossz a gyomra.

Donobert:	Ha ez minden, lányom, biztasd ôt, legyél kedves hozzá.

Modestia:	Nemes Edwin, legyen elég,  húgom kedvéért  udvarolj tovább, ami benne enyém - az a tiéd - ô nô,  s ôt megnyered hovatovább.

(Belép Toclio)

Edwin:	Megvigasztalsz, uram.

Donobert:	Nos, Toclio?

Toclio:	Tisztelt uraim, a király igényli megjelenésteket. Tanácsot vár, mit válaszoljon a tárgyalni akaró ellenségnek, melynek követei már úton vannak az udvar felé.

Donobert:	Ilyhirtelen! úgy látszik, Chester jól megzorongatta ôket a háborúban, ha ilyen gyorsan kérnek békét, amit, ha rajtam múlik, meg nem kapnak, hacsak el nem hagyják a Birodalmat. Jöjj, nemes Gloster, menjünk a királyhoz, fiad örömet szerezhet nekem, megmenthet egy költséges lagzitól; Ha szerelmedben sietôs leszel, egy költséggel két gondom vetem el.

(Donobert, Gloster ki)

Edwin:	Ami tôlem telik!

Cador:	Nos, Toclio, milyen izgalmas hírek vannak az udvarban?

Toclio:	Jaj, uram, az udvar tele rémhírekkel, a város hírekkel, az ország csodával, és a királyság harangjainak kell hirdetniük, új ünnep közeleg!

Constantia:	Ünnep? Kié? Csak nem a tiéd?

Toclio:	Az enyém, úrnôm! Nahát, én nem szeretném, ha bárki szentet csinálna belôlem egyelôre. Röviden, érkezett az udvarba egy ember, Chester grófja küldte ôt a királyhoz, egy ritka szent ember, tiszteletreméltó remete, aki nem csupán megmentette seregünket csodáival, de emberi segítség nélkül visszaûzte a pogány bandát, és ezt a csodát, uram,  egy egész királyság tanúsíthatja.

Edwin:	Ez valóban különös. Hol van most?

Toclio:	A királlyal tárgyal, aki igen tiszteli ôt.	

Modestia:	Hidd el, látni szeretném.

Toclio:	Hitemre, nem lesz benne sok örömöd, mert ahogy én látom, és ahogy mások is mondják, szent ember, félig-meddig próféta, bárcsak megmondaná nekem, hol van az eltúnt herceg, húsz tálentumot ajánlottak föl annak, aki megtalálja.

Cador:	Ilyen hír  terem reggel.

Toclio:	És megszületett és él, uram. Ha a jószerencse megáld, még egyszer átkutatom az erdôt, ahol elvesztettük akkor. Bár tudnám, milyen sors vár rám.

(Toclio ki)

Cador:	Kísérjen szerencse, uram, jöjj, szép hölgy, nôvéred és Lord Edwin játszanak, és mindent bedobnak, hogy gyôzzenek.

Constantia:	Nôvéremnél az elôny, legjobb, ha hagyjuk ôket, hamarosan ott tart majd, ahol én, és így lesz Edwiné a nyeremény.

(Cador, Constantia ki)

Edwin:	Ravasz játékos vagy, hölgyem.

Modestia:	A házasság kétségbeesett játék, mindkettô veszít, nincs gyôzelem másképp.

Edwin:	Miért, nemes hölgy, tökéletességeden kívül mi korlátozhatja udvarlásomat? Ha óhajtod, azon mérem boldogságomat, milyen nehéz elnyernem, látni fogod kötelességtudásom és engedelmességem.

Modestia:	Egyiknek sem lesz helye, jó uram, könyörgöm, legyen elegendô udvarlásodra ez a szerény válasz, mert itt megesküszöm, ha szûz nevem valaha elcserélem, általad lesz az, akár nyerek, akár veszítek ezzel.

Edwin:  	Kívánságom megkoronáztatott.

Modestia:	Örizd tehát tovább, ami pedig az ígéretemet illeti: hû leszel és bízol?

Edwin:	Parancsodra. Önkéntes távozásom szóljon errôl.

(Edwin ki.)

Modestia:	 Nemes és erényes. ha tudnék házasságról álmodozni,  téged választanálak, Edwin: jaj, lelkem, itt valami azt mondja nekem, hogy ezek a legjobb teremtmények, a világnak ezek a modelljei, a gyenge ember és a gyenge nô, valami nemesebbre kell, hogy használják a lelküket, az életüket, a lényüket: ha az volna a célunk, amit a józan ész örömnek nevez, joggal szidhatnánk a nagy természet bölcsességét, aki ilyen szép és mûvészi hajlékot emelt egy ilyen bizonytalan és tökéletlen vendég  szórakoztatására: ha csak a szó különböztet meg az állatoktól, akik se születés, se hely különbségét nem ismerik, és mégis, szökni a jóságtól! Milyen alantas volna úgy az élet! Nem, nem. A hatalom, amely az embernek lényét, szavait és eszét adta, hálát vár el cserébe: egyedül ôt,  aki megalkotott, ismerjem én ezentúl igazán, s a szerelmet, amellyel tartozom, neki fizetem meg és senki másnak.

(Modestia ki)

2. jelenet: (Kornéták tust fújnak. Belép Aurelius, Britannia királya, Donobert, Gloster, Cador, Edwin, Toclio, Oswold és szolgák.)

Aurelius:	Öcsénkrôl még semmi hír? Különös ez, itt vagyunk az udvarban, saját országunkban,  és mégsincs róla hírünk: jaj, ez a veszteség rosszkor jött bánattal vegyíti boldog hódításaink értékét.

Donobert:	Királyi felség, biztonsága bizonyos lévén, bízd az idôre a vigasztalást, ha halott volna, vagy fogoly, végzetes veszteségünk nem szûkölködne gyors futárban,  aki azt hírül hozza.

Aurelius:	Csak ez a remény éltet, és nem leszünk az éghez oly hálátlanok, félelmünkkel megkérdôjelezni azt, aminek örülhetünk. Jött-e már válasz üzenetünkre attól a hívô férfitól, a szent remetétôl, akit Chester grófja küldött nekünk, hogy megbizonyosodjunk  csodás cselekedeteirôl? Mert nem volt az kevesebb: hadseregünk megfutamodott, sôt, legyôzetett, mint Chester írja, amikor ez a szent ember, keresztjével és botjával a kezében, mosolyogva haladt elôre, és merészen szembeszállt az ellenséggel; döbbenten nézték e látványt a szászok, mert úgy látták, a remete feje fölött oly fényesség jelent meg, oly világos, ragyogó sugarak, mintha embereink mind tûzben meneteltek volna, mire a pogányok menekülésbe fogtak, a mi csapataink pedig a halálba üldözték ôket.

Gloster:	Csupa csoda ez, felség.

Aurelius:	Ó, Gloster, királysággal felérô ékszer ez az ember: hol van Oswold a válasszal?

Oswold:	Itt a válasz, királyi felség.

Aurelius:	Írásban? Nem látogat meg minket?

Oswold:	Imája végeztével, kérte, mondjam, alázattal elébed járul.

Aurelius:	Folytassuk hát a tanácskozást, adjanak parancsot, jöhetnek a követek, hogy válaszunkat átvegyék, fogadjuk ôket. Oswold, Toclio, legyen ez a ti dolgotok; és most, uraim, hallgassuk meg e tiszteletreméltó remete szent tanácsát: (olvas) ´Ha számít biztonságod, ne korlátozd az egyetlen igaz hatalmat, amely megvédett, ne bízz túlságosan ellenségedben, most még vesztésre áll és tudja, hogy te gyôztél, a gazság nem ért véget, csak most kezdôdik el.´ Anselme, a remete. 

Donobert:	Erôs és velôs, és az én tanácsom is emellett szól, az ember nem hagyja ott az orvosát, csak, mert enyhül a betegsége, de megkettôzi az orvosságot; a Béke szava szépnek tetszik a vérben forgó szemek elôtt, de mert oly gyógyszerrel együtt alkalmaztatik, amely kioltja a harcot, a gyógyulás vágyáról szól, de nem a módjáról.

Aurelius:	Úgy érvelsz, mintha a Béke neve és feltételei egyek  lennének, persze ezt szeretnénk, és a szászok ajánlatában én semmi ellenszenvest nem látok.

Gloster:	Harminc napos fegyverszünetet kérnek, nekem gyanús. Feleannyi idô elég rá, hogy megerôsödjenek. 

Cador:	Ki szabadítaná meg tôlük országunkat kevesebb idô alatt?

Edwin:	Bízzuk a szerencsére.

Donobert:	Merész, reményteljes tábornokunk nem ura-e a mezôknek? Légióik elbuktak, a maradék meg beásta magát félelmében és vérzik, éhezik, és mi most odadobjuk tisztességes fölényünk? Az égre, uram, nagyobb veszélyt jelent a szavuk, mint a fegyverük.

(Oswold belép)

Oswold:	Felség, a követek megjöttek. 

Aurelius:	Vezessétek be ôket, mi elhatároztuk, uraim, mivel az egyezkedés az elején kudarcot vallott, a végeredményben sem lesz szerepe, az égi hatalom, amely olyan szépen kezdte legyôzni ôket, be is tudja végezni munkáját, és e szép reménytôl vezettetve, én magam adok választ majd nekik.

(Kornéták tust fújnak. Belép Artesia a szász urakkal.)

Donobert:	Mi ez itt, nôi szóvivô?

Aurelius:	Nyugalom, Donobert, szólj, hölgyem, mi vagy te?

Artesia:	A szász generálisnak,  Kelet-Anglia királyának, a harcos Ostoriusnak húga, nevem Artesia, aki a szeretet jegyében békét hoz és egészséget kíván a nagy Aureliusnak, remélve, hogy oly szép ajándékot kap cserébe, mint amilyet hozott.

Aurelius:	Legszebb ajándék, amit valaha láttam, széket a szász szépségnek! Ülj le, hölgyem, hadd tárgyalunk; harcos bátyád tehát békét kíván?

Artesia:	Államod és személyed iránti végtelen szeretettel eltelve.

Aurelius:	Megindító egy szónokot küld, mit gondolsz, Donobert?

Donobert:	Hidd el, uram, ha fiatal volnék, se nyelném le ezt a szép pirulát.

Aurelius:	Igaz, öreg vagy. Mily gyorsan feledjük saját hibáinkat! Szép hölgy, árulóvá válik a nyelvem, és elárulja szívemet, ellenségem húgának: halálba hajszol ez a szépség, ha csak ránézek, nem tudok beszélni, mit is határoztunk?

Donobert:	Ezt, királyi felség.

Aurelius:	Psszt, ne is folytasd; legszebb teremtmény, mondd meg a királynak, bátyádnak, hogy az országunk iránti szerelmünk (hah) és tiszteletünk szerint azt parancsoljuk, serege azonnal hagyja el birodalmunkat, de, ha kívánod, jó lélek, Lord Donobert, te közöld örömünket.

Donobert:	Igen, felség, hölgyem, térj vissza és mondd el ezt a bátyádnak.

Aurelius:	Mogorva vagy és durva, menjen máris! Pfuj, hadd maradjon, küldjünk egy követet, aki örömünkrôl hírt ad.

Donobert:	Hogy érti ezt felséged?

Aurelius:	Hagyjuk ôt kipihenni hosszú útját, nem szeretnénk durvának látszani.

Artesia:	Nagy brit király, nem olyan különös egy fejedelmi barát ajánlatát elfogadni. Kettôtök sok erényét ezentúl két ország élvezze egyben, békében, örömben és szeretetben.

Aurelius:	Már megint a szeretetrôl beszél, félek, érzi, hogy nem fogom gyûlölni.

Artesia:	Légy önmagad, nagy Aurelius, és sem irígység, sem pedig jelen tanácsosaid más és nagyobb bûne jóságodat ne fossza meg e dísztôl.
	Mi nem szoktunk udvarolni. Mi elvesszük, ami kell nekünk. Most békét keresve  jöttünk hozzád, de ha ez kevés, legalább nézd bennem a nôt, bár figyelmedre méltatlan vagyok; s ezzel igazold emberségedet. Hiszen jóságodról hangos a hír,  s az még túlzó dicshimnuszt is kibír.

Aurelius:	Angyali nyelve van, beszélj még!

Donobert:	Vaskos hízelgés, ne hallgasd, uram, hölgyem, nem kell itt ennyi gyermeteg bók, kaptál már választ, s hidd el, asszonyom, ôfelsége, bár fiatal, szívében komolyabb tanácsadót hordoz annál, hogysem hízelgés vagy sima szavak elcsábíthatnák.

Artesia:	Nem udvarolni jöttem hozzá, uram.

Donobert:	Badarság volna, ha akarnád is. Sose fog elvenni. 

Aurelius:	Szégyen tépje ki nyelved, öreg és gyenge vagy, fecsegsz, és saját hibáidat látva, mondod, amit bennem látni kívánsz, hogyan parancsoljak másoknak én, ha én magam nem szabadon cselekszem? Mosolyogj vagy ráncold a homlokod, minket egyik sem érdekel, Akaratom és parancsolatom együtt áll vagy bukik. Legszebb Artesia, lásd, a Király leszáll, hogy üdvözöljön e harcos szászokkal együtt,  s most, bárók és lovagok, fegyverszünet helyett köttessék  örök szövetség egyenlô feltételekkel, s az pecsételje meg szent házasságban egyesült vérünket, küldd meg e jó hírt Kelet-Anglia királyának, hogy örök szövetségre léptél velem, s államához barátot és testvért csatoltál: beszélj, drága szerelmem, meg mered-e erôsíteni ezt a címedet?

Artesia:	Nem volnék nô, ha annak állnék ellen,  mi jó és nemes híremnek, hazámnak.

Aurelius:	Légy hát brit királyné.

Gloster:	El akarja venni.

Donobert:	Halál! Inkább venné el az ördögöt! Elvenni egy pogány bálványimádót!

Cador:	Túl hamar megnyerte a nôt.

Edwin:	Vagy ilyen hatásosan udvarolt,  vagy a nô már így jött, ezzel a céllal.

Aurelius:	Akaratunknak ki mer ellenállni? Kedves Lord Gloster, légy a követünk testvérünkhöz, királynénk, Artesia bátyjához, mondd meg neki, hiányoljuk körünkbôl, házasságunkkal csak még boldogabbak leszünk,  a jövendô örömtôl, jók és rosszak megnyugodhatnak ebben, mint két hullám, ha elnyugszanak csendben.

(Belép a Remete)

	Ki ez, a Remete? Üdvözöllek, örömöm, országom reménye,  legtiszteletreméltóbb szent férfi, már csak a te áldásod hiányzott, hogy végtelen boldogságom teljessége tökéletessé legyen.

Remete:	Borzalom, édes herceg, boldogságod és tenmagad végtelen távol álltok, e világ meg nem adja.

Aurelius:	Tévedsz, tekints ide, hogy mit találtam,  szépség, szövetség, béke és barátság, e mindenen túlmutató tökélyben, a szövetség megkötve.

Remete:	Kivel,  édes úr?

Aurelius:	E szép asszony nagyszerû fivérével, a felséges szász királlyal.

Remete:	Jaj, értem már, és félek, hogy végzeted közel jár, milyen varázslat kötöz e romláshoz, azok után, amit általam nyertél, maradj távol a bûntôl.

Aurelius:	Szólj férfihoz illôn és remélem, engedelmeskedhetem.

Remete:	Te hiszékeny király, romlásod öleled és országod jaját, pogányok, tûnjetek!

Donobert:	Jól szólsz, öregapánk, bekapta a csalit, az Isten áldjon meg, hölgyem, alig tudom türtôztetni magam.

1. szász  úr:	Ki ez az ördög?

2. szász úr:	Az az átkozott keresztény, akinek pokoli bûbája legyôzte a seregünket.

Remete:	Miért késlekedsz, uram? Ó, ne kísértsd az eget, ne melengess kígyót a kebleden, bocsásd el ôket udvarodból.

Aurelius:	Ôrültséget beszélsz, fázós pásztort árnyékba küldenél, amikor a napon melegszik, a lázbetegnek égô fájdalmát meleggel tetéznéd, ôk talán hallgatnának rád, pedig ez kevesebb, mint amit tôlem kívánsz: csak vess egy pillantást erre a szépségre, tedd meg, én megbocsátom, bár féltékenységem másnak meg nem bocsájtana. Mondd neki, hogy nem szeretsz , ha képes vagy rá, akkor megesküszöm, halhatatlan vagy, és nem földi ember,  hibáztasssad halandó voltomat, ne engem.

Remete:	Gyöngeséged okozza nyomorod, boldogtalan herceg.

Aurelius:	Légy szelídebb ítéletedben. 

Remete:	Az ég ítéletét neked kell elviselned, ha majd lesújt, emlékezz, hogy jogos.

Artesia:	Nem éred meg, hogy meglásd: hogy vagy, felség? Ha szerény jelenlétem nemtetszést szül, fejedelmem,  nem vagyok oly elveszett lélek, módját lelem és szavadhoz kötözlek.

Aurelius:	Szavamra, kedves szerelmem, vesszen hitem, koronám, országom, királyságunk, ha téged elhagylak! Parancsolják meg Chesternek, hogy bontson tábort, szász barátaink sérelme nélkül,  minden órában küldjenek gyorsfutárt, siettetni a királyt, Artesia bátyját, hogy megkössük a szövetséget,  szerelemnek és házasságnak e végtelen, boldog békéjét,  addig készítsék elô az ünnepségeket, adj parancsot, ne hiányozzon semmi,  ami gyôzelmi ünnepünket kellemessé - és ingyenessé - teszi mindenki számára, ha ily nemes vér rosszat szülhet, nem is szabad a jót keresnünk. 

(Mind el, kivéve a Remete. Tus. Belép Modestia, könyvet olvas.)

Modestia:	Az áldott remetérôl szóló hírek felkeltették vágyamat: látnom kell ôt, biztosan ô az, ó, a világ balgasága, itt a földön, a porban, milyen alacsony a jóság ára, mindaz, ami az embert tökéletessé teheti, ott ragyog rajta: igen tisztelt uram, megakaszthatom-e sértés nélkül szent gondolatait?

Remete:	Mit akarsz, hölgyem?

Modestia:	Ami ezidáig nem talált bennem szavakra: szerelmes vagyok.

Remete:	Szerelmes, és kibe?

Modestia:	Az erénybe?

Remete:	Abban nincs semmi szégyen.

Modestia:	Sôt, uram, beléd? Hívô életedbe? Erényedbe, jóságodba, ha van név, ilyen vonzódást megnevezni, megtanulnám és mondanám: tiszteletreméltó uram, ha van a kérelmemnek akadálya, légy jó és áruld el, imádságaid ugyanazok-e, mint az enyémek? Szentéletû uram, ne rejtsd el tanításodat a vágy elôl, tedd birtokommá a tudást, amely ilyen szerénnyé tesz téged, mert jól tudom, ha jó volna a nagyság, nem élnél ily szerényen.

Remete:	Szûz vagy?

Modestia:	Igen uram?

Remete:	Neved?

Modestia:	Modestia?

Remete:	Neved és erényed egybevágnak: egy szerény szûz, haladj mindig az égi boldogsághoz vezetô szent úton, többet is kell tanítanom neked: gyere, nézz föl, nézd, ott a firmamentum, ott ül a hatalom, kinek lábzsámolya a föld, tanuld e leckét, gyakorold, hogy aki magasra vágyik, földi öröm ne tartóztassa már itt. 

(Remete el)

Modestia:	Félek tôled, uram, éghez kötöm szerelmem, a föld bánatot ad, örömünk fönn a mennyben. Az ember meztelenül jön világra, s a gazdagság lesz megtérése gátja.

(Modestia el)

II. felvonás

1. jelenet: ( Belép a Bohóc és a várandósságtól nagy hasú húga)

Bohóc:	El veled, ne kövess tovább, nem vagyok a bátyád, mi az, hogy gyerek, mi az, hogy gyereket vársz, és nem tudod, ki az apja, szégyellek húgomnak nevezni.

Johanna:	Hidd el, bátyám, úriember volt.

Bohóc:	Sôt, még azt is elhiszem, hogy keze volt és lába, és téged tett a teste hírnökévé, de Johanna, húgom, Johanna, meg tudod-e mondani a nevét is annak, aki ezt tette: hogy nevezzük majd az unokaöcsémet, a fattyadat, amikor majd meglesz?

Johanna:	Jaj, nem tudom az úriember nevét, bátyám, itt az erdôben találkoztam vele, a legutóbbi nagy vadászaton, olyan kedves volt és annyi mindent kinált nekem, nem volt szívem többet kérdezni tôle.

Bohóc:	A nevét  se! Na, ez mutatja paraszti neveltetésed, bezzeg, ha a városban nôttél volna föl, elôbb apát szereztél volna és csak az után gyereket: nincs valami ismertetôjegye?

Johanna:	Gazdag öltözéke volt, szép kalapja és tolla, aranyozott kardja és gyönyörû függôi.

Bohóc:	Rossebb a függôjébe, herélték volna ki a munkájáért cserébe!

Johanna:	Hallottad volna esküdni, hittél volna neki.

Bohóc:	Na persze, mint te; eskü és hazugság ma is együtt jár,  ha az esküdözésétôl estél teherbe, üvöltözô fiunk lesz, és akkor, hidd el, el kell, hogy hagyjalak.

Johanna:	Drága bátyám, maradj, segíts, hogy megtaláljam, többet nem kérek.

Bohóc:	Nahát, kit találjak meg? Ki után érdeklôdjem?

Johanna:	Jaj, nem tudom, itt szokott járni, ebben az erdôben, ez a tanúja esküinek és ígéreteinek.

Bohóc:	Nehéz ügy lesz, ha a legjobb tanúnk néhány faág.

Johanna:	Kutasd át az erdôt, veled megyek, kis szerencsével rátalálhatunk.

Bohóc:	Rátalálunk, és hogy fogjuk nevezni, ha rátalálunk? Nahát, se nem ismered, se nem tudod, hogy hívják, fáradozott-e már ember valaha ilyen ügyben, van egy húgom, gyereket vár, és nem tudja, ki csinálta! Na jó, látni fogod, megteszem, ami tôlem telik, közhírré teszem, hogy ha ez az erdô, ezek a fák tanúskodni óhajtanak, tegyék; ó igen, ha van ember, akinek nincs neve, jöjjön ide, lelkiismeretére, és ismerje el, hogy kurvapecér, egy rövid óra alatt bepereljük, soha nem fog szabadulni, ha van földje, lesz hozzá örököse, ha van türelme, lesz hozzá felesége, ha se földje, se türelme, lesz egy kurvája, így, bizony, így, így, így.

Uter herceg 	(Kint) Így, így, hollárihó, hollárihó.

Bohóc:	Figyelj csak, húgom, valaki kiált nekünk, micsoda egy gonosz világ, az ember alig kurváz le valakit,  máris jön egy gazfickó, már itt is van, húgom,  állj ide mellém.

(Belép Uter herceg)

Herceg:	Micsoda hang, Echo szólalt meg így, de én itt egyre csak csodálkozom,  az ô szépségét kinek mondjam el,  a fák meghajlanak, hogy szavamat, mely ôt dícséri,  csókként égre dobják.

Bohóc:	Húgom, ez egy nôrôl beszél.

Johanna:	Lehet, hogy ô az, bátyám.

Bohóc:	Nézd meg jól, látod, szép kardja, az van, de a függôi lepotyogtak.

Herceg:	Itt láttam ôt elôször, itt láttam meg szépségét, bár tudnám a nevét, de boldog lennék!

Bohóc:	Húgom, ez biztos ô, ô se tudja a te nevedet, szép kis bolond páros, hitemre,  nem ismerik egymást és gyereket csinálnak.

Herceg:	Sok síró falevél, akiknek arcán panaszaim könnyei ömlenek, s kik hallottátok sok siralmamat.

Bohóc:	Törvény, törvény, ez is nagy esküdözô, ô az, húgom!

Herceg:	Ahogy a véreb üldözi csak egyre áldozatát, s amikor utóléri,  döbbenten nézi csak,  s meg nem ragadja, vagy mint Marius katonái, kik utólérték a vad tekintetével gyilkoló Gorgót, s most örökre állnak: hatalmam felhôje a Nap felé szállt , és esôként lehullott: Pygmalion, megízleltem szomorú sorsodat, mintha a te szobrod s az én szépem egyek volnának, a mi rajongásunk minden képzeletet felülmúlt, én láttam és éreztem a vágyat.

Bohóc:	Rossebb a tapizásodba, tényleg érezte, húgom?

Herceg:	De nem élvezhettem, jaj, szomorú sors, ki napokat és éjeket zabálsz, hûs vonzalom, szomorú küzdelem, ölelô ragyogás, elpárolgott a vágyad, és én ezért itt és most meghalok,  esküszöm a sok gyászoló növényre,  boldog voltam, hogy hallottam hírét, maradok, míg meg nem tudom nevét.

Bohóc:	Add a kezed, húgom, a gyermek meglelte atyját, biztos, hogy ô az, ahogyan az is biztos, hogy én meg férfi vagyok, ha nô lennék, e kedves szavak meggyôztek volna, nekem is nagy lenne a hasam, az már biztos, szólok vele: becsületes és érzékies úriember,  add a kezed, uram.

Herceg:	Hah, ki vagy te, hogy ilyen durván és merészen szólítasz meg egy roncsot, aki oly hû szövetségese a nyomorúságnak, mint én vagyok?

Bohóc:	Sôt, uram, szövetségünkre, meglátod majd, én imádatod tárgya révén sógorod vagyok, a nemes hölgy, akirôl szóltál, a húgom,  majd meglátod,  mindjárt felvonja a zászlót, neve Rámenôs Johanna, én vagyok a bátyja,  de ôt hamarabb csinálták  - fel,  ez már a nôk hibája, rosseb ebbe a szemérmetességbe, gyere elô, Köcsög, kérlek beszélj az úrral.

Herceg:	Láttál engem valaha, hölgyem?

Bohóc:	Látott-e, haha, úgy néz ki,  érzett is, hamarosan jön már egy kis Rámenôs, uram, ez itt a húgom, mi mind a ketten Rámenôsek vagyunk, itt áll imádatod tárgya, most még lány, de te asszonyoddá teheted, uram, ha kedved tartja.

Herceg:	El vagyok hûlve a csodálkozástól: milyen bûnt követtél el, hogy ez a büntetés?

Johanna:	Nem ismersz engem, uram?

Herceg:	Ismerni téged! Mint a mennydörgést, a poklot, a csalást, egy boszorkát, egy csôdört, vén csoroszlya.

Bohóc:	Látom, el fogja venni, annyira úgy beszél, mint egy férj.

Herceg:	Halál, kivágom a nyelvüket ezért az istenkáromlásért, te szajha, te gonosztevô,  láttatok ti engem valaha is?

Bohóc:	Magadról beszélj, vigyen el a rosseb.

Herceg:	Rabszolgák, átkozni fogjátok magatokat, hogy ezt megkíséreltétek.

Johanna:	Jaj, uram, ha szóltál valaha velem, kedvesebb mondatok, szebb szavak voltak.

Herceg:	Villám emésszen el, ha valaha is láttalak, dühöm elönti véremet, a türelmemnek vége.

(Megüti a nôt.)

Bohóc:	Állj le! Kérlek, uram, nincs több mondanivalóm a számodra.

Johanna:	Segítség,  gyilkos,  gyilkos.

(Belép Toclio és Oswold)

Toclio:	Siess, uram, innen jött a hang, az erdôbôl.

Oswold:	Nézd meg, hol a nô és hol a herceg, minden kívánságunk ára!

Bohóc:	A herceget mondod, bizony szegény alattvalót csinált belôlem.

Toclio:	Édes herceg, nemes Uter, beszélj, hogy vagy?

Oswold:	Kedves urunk, szedd össze magad, rettenetes távolléted már túl sok bánatot okozott szomorú királyunknak, és fárasztó kutatásunknak íme itt van dicsô eredménye, megtaláltunk téged.

Toclio:	Hallgatása és kinézete háborodottságra vallanak.

Bohóc:	Sôt, biztosan ôrült, nem akarja elfogadni a húgomat, se a gyereket.

Oswold:	Esedezem, hadd kísérjük el fenségedet, látása új életet önt majd fenséged testvérébe, a királyba.

Toclio:	Eljössz, uram?

Herceg:	Igen, bárhová, vezessetek, amit látok, mind csak pokol nekem,  helyet cserél az ember, de bánatot sosem.

(Herceg, Toclio el)

Johanna:	Egy szóra, uram.

Bohóc:	Jól mondod, húgom, van neki tolla is, vannak függôi is, lehet, hogy ô az.

Oswold:	Mit szeretnél, szép hölgy.

Bohóc:	Ugye, hogy láttalak már itt az erdôben ezelôtt is?

Oswold:	Hidd el, soha, sose láttam ezt a helyet, míg a barátom most ide nem vezetett.

Johanna:	Bánatom akkor még nagyobb. 

Oswold:	Bárcsak megvígasztalhatnálak: én agglegény vagyok, de úgy látom, neked férjed van, vagy különben jól felcsináltak.

Bohóc:	A nôk már csak ilyen rámenôsek, mi meg rámegyünk, uram.

(Belép Toclio)

Toclio:	Oswold, gyerünk, a herceg egy lépést sem tesz nélküled.

Oswold:	Jövök már, Isten veled, asszony.

Toclio:	Kérlek, siess.

Johanna:	Jó uram, csak egy szóra, mielôtt elhagysz minket.

Toclio:	Hozzám beszélsz, jó lélek?

Bohóc:	Erre is ráveti magát, a gyermeknek atya kell.

Johanna:	Sose láttál engem, uram?

Toclio:	Hogy láttalak-e, nahát, sok szép arcot láttam az én idômben, kérlek, nézz föl, és ne sírj ennyire, bizony csinos kis szajha, én már láttam ezt az arcot.

Johanna:	Elég, bár többet nem látsz sohasem. (Összeesik)

Toclio:	Nahát, összeesett, meg van átkozva ez a hely, nézzék csak ezt a szerencsétlen asszonyt. 

(Toclio el)

Bohóc:	Jaj, meghalt! Meghalt! Uram, ha férfi vagy, maradj és segíts: Johanna, Johanna, húgom, Johanna, Rámenôs Johanna, miért dobod el az életet, és a gyermekedet, és engem, hogy értsem ezt?

Johanna:	Jaj, bocsáss meg, uram, túl nagy volt az öröm, amely elárasztotta szeretô szívem, tudtam, túl nemes vagy hozzá, hogy megtagadj, hah! Hol van?

Bohóc:	Kicsoda, az úriember? Elment, húgom.

Johanna:	Ó, akkor végem, szaladj, mondd meg neki, hogy csak örömömben ájultam el, kedves bátyám, siess, miért maradsz? Ne hagyd, míg nem ad választ.

Bohóc:	Választ, de melyikük? Mi a neve?

Johanna:	Természetellenes testvér, mutasd meg az utat, amerre ment, miért késlekedsz? Beszélj, ó, melyik úton ment el?

Bohóc:	Erre, meg arra, ott a bokrokon át.

Johanna:	Vezessen bár az út a tûzön át, könnyû, ha édes vágy röpít tovább!

(Johanna el)

Bohóc:	Hejhó, akad itt még remény, követem, már csak a testvérségünk okán  is, ha most sem éri el a célját, mindent megpróbál, amit csak tud, látom, és ha találunk bárkit is, akinek két lába van, a gyermeknek lesz atyja, annyi bizonyos.

(Bohóc el)

2. jelenet: (Hangos zene. Belépnek ketten a karddal és a jogarral, Cador, Edwin, két püspök, Aurelius, Ostorius, aki a megkoronázott Artesiát vezeti, Constantia, Modestia, Octa, Proximus, a mágus, Donobert, Gloster, Oswold, Toclio, mind átmennek a színen. Maradnak Donobert, Gloster, Edwin, Cador.)

Donobert:	Jöjj, Gloster, nem tetszik nekem ez a sietôs házasság.

Gloster:	Gyors udvarlással, hamar megnyerte ôt, nincs még hat napja, hogy ellenségként békét kérni jött, most pedig Britannia királynéjává koronázzák, igen különös.

Donobert:	Bátyja is gyorsan megérkezett, otthagyta szászait és éhezô csapatait, elnyerni, amit lehet, amíg lehet, az égre, félek, a király túl hiszékeny, a mi seregünket is leszerelte.

Gloster:	Igen, és generálisunkat hazaparancsolta, fiam, Edwin, láttad ôt azóta ?

Edwin:	Az udvarba jött, de nem akar elôjönni, sem a királlyal beszélni, elégedetlen a szászokkal kötött különös szövetség miatt, és semmi sem gyôzi, nem nyugtatja meg.

Cador:	Az ô haragja nem ismer féket, nem, ha a király másképp dönt,  minden megalkuvás  csak növeli rosszkedvét, türelme gyorsan elfogy,  érzései, mint a puskapor, a legkisebb szikrától is fölrobbannak, s fölrobbantják minden megfontolását.

Gloster:	Chesteri Edoll nemes katona.

Donobert:	Bizony, a Szent Keresztre, mindig hûséges volt a királyhoz, bárhová ragadják is a szenvedélyei.

(Belép Edoll, kapitányokkal)

Cador:	Épp itt jön, uram.

Mind:	Üdvözlünk az udvarban, bátor gróf.

Edoll:	Ne tévesszetek meg a hízelgéssel: nincs itt a szász? A szövetség nem áll? A házasság nem érvényes? Az udvar nem fogadta be a hitetlen pogányokat? Akik soha kereszténnyé nem lesznek? Ó, az istenek! E gondolat álmomat elrabolja, s úgy elvakít,  azt sem tudom, kik vagytok: lovakat ide, indulok haza.

Kapitány:	Mi legyen a csapatainkkal, uram?

Edoll:	Tartsátok együtt ôket, hadd nôjön a felszarvazottak száma, kerítsetek ezt-azt saját magatoknak, simítsátok el a redôt a homlokotokon, elcsúfított a háború, alig lesz, aki rátok nézne így.

Donobert:	Uram, ôrizd meg a türelmedet.

Edoll:	Ôrizzétek meg a becsületeteket, uraim, országotok biztonságát, az életeteket, a földeteket pedig az idegenektôl; milyen fekete ördög bûvölte így el a királyt, így feloszlatni egy királyi hadsereget a hódítás csúcsán? Sôt, egy már gyôztes hadsereget! Hitelt adni az ellenségnek, az éhezô, szorongatott menekülônek, aki a lábunk elôtt hever, ennek a szerencsétlennek, ennek a szolgának, ennek az aljasnak, aki már mentette volna az életét és örökre eltakarodott volna az országból?

Donobert:	A király akarata volt.

Edoll:	A ti bölcsességetek hiánya volt, nektek kellett volna ifjú eszére hatni,  fölmutatni elôtte az államra leselkedô veszélyt, amikor idegen hatalmak kötnek bele törvényes királyok hatalmába, akik, ha egyszer trónra ültek, biztonságuk érdekében legjobb, ha szüntelenül versenytársaik vérére és életére törnek.

Donobert:	Szavaid jól hangzanak és a biztonságot célozzák, a magunkét és a birodalomét, de te, akinek, mint generálisnak, hatalmába állott a háború felôl rendelkezni, miért hallgattad meg a meggyengült ellenséget?

Edoll:	A jó istenekre!

Cador:	És azután jött ide a követség.

Edoll:	Meg fogsz hallgatni.

Edwin:	A te leveleid jelentették a királynak úgy a békét, mint a feltételeket, amelyekkel  ideérkezett ez a szász hölgy, akinek odaadó szerelme 
	teljesen megbabonázta.

Edoll:	Feketére átkozlak mindôtöket, mint a poklot, ha meg nem hallgattok, mert vaskos tévedésetektôl maga a bölcsesség is bolondként futkározna az utcákon, és saját árnyékával veszekedne, halál! Miért nem ölted meg azt a nôt?

Donobert,
Gloster:	Ó, uram.

Edoll:	A nagy ördög vigyen el rögtön, ha itt lettem volna, lennének bár meddôk a földön mind az asszonyok, ennek meg kellett volna halnia, mielôtt a király elvette ôt ilyen feltételekkel.

Cador:	Ezt nem józan ész mondatja veled. 

Edoll:	Akkor nincs józan eszem, mert ami van, vezérel,  ilyen nyíltan embert még be nem csaptak, kiárulták, megvették, gúnynak adták, becsületem, hírem, reménybeli gyôzelmeim, idôm pocsékolása, a költségek, a vér és a vagyon, mind veszendôbe mentek.

Edwin:	E harag értelmetlen, amit a király tesz, azon sem ôk, sem te már nem segíthetsz.

Edoll:	Akkor elhagy a kardom.

Cador:	Ki ellen használnád?

Edoll:	Mi közöd hozzá, az összes ördög ellen az udvarban, hogy megvédjem országomat.

Edwin:	Ezek csak szavak.

Edoll:	Uram, a türelmemen taposol.

Edwin:	Csak az alattvalói hûség kötelessége szól belôlem, és újra mondom, ha itt lettél is volna, amit a király tett, te nem merészelheted keresztezni.

Edoll:	Aki ezt mondja, annak életére és lelkére taposok.

Cador:	Uram.

Edwin:	Gyere, gyere!

Edoll:	Az ég színe elôtt!	

Cador:	Kedves uram!	

Edoll:	Nem mered? Meghunyászkodsz?	

Gloster:	Ne többet, fiam, Edwin.

Edwin:	Megtettem, ami kell, elbúcsúzom.

Edoll:	De nem mész, tôlem nem búcsúzol el.

Donobert:	Egy kis bölcsességet, uram.

Edoll:	Itt hagyom ôt is, téged is és mindôtöket, az udvart és a királyt, kardom és barátaim majd csak Edoll életére vigyáznak: maradjatok itt, ölelkezzetek a szászokkal, amíg el nem vágják a torkotok, vagy rabszolgasorba nem taszítják az országot, ilyen aljas igát Chester el nem visel, menj és idôben bánd e balga tetteket, ebben a szövetségben egész országunk vérzik, de én megmentem, vagy elpusztulok.

Gloster:	Nézd, a dühe viszi!

(Edoll, kapitányok el)

Cador:	Szenvedélyességét leszámítva, bátrabb katona nincs ma a világon.

Donobert:	Romlását nehogy érdeme okozza. A király az úr, mi csak cifra szolgák. Igaz erény mutat nemes utat.

3. jelenet (Hangos zene. Belép Aurelius, Artesia, Ostorius, Octa, Proximus, Toclio, Oswold, Remete)

Aurelius:	Mért oly unott az udvar? Úgy gondolom, palotánk minden sarka és szobája a gyôzelemhez és az ünnephez méltó tárgyakkal kéne hogy díszelegjen,  legmagasabb örömünk kimutatni. Oswold:, tölts bort, nekünk kell az ünneplést kezdenünk? Legyen tehát, add csak a kelyhet, kezdem a felköszöntést, szeretett királynénkra, Artesiára iszom és a felséges szász királyra, harcos testvérünkre, menj és parancsold meg, igyon az egész udvar, tölts ott a remetének, mélyen tisztelt Anselme, elôször téged köszöntünk,  amikor a királynéra iszunk.

Remete:	Senki egészségére nem iszom, királyom, és ha tenném, gyûlölném azokkal megosztani egészségemet, akiknek nincs hatalmuk, hogy visszaadják.

Aurelius:	Ne tévedj, ez a királynénk és irántunk érzett szeretet és kötelesség szava.

Artesia:	Úgy látszik, ô nem tartozik vele.

Remete:	Ez így erényes, asszonyom, mértékletes szellemek azt az egészséget óhajtják inni, amit a természet minden forrásban ott kínál az embernek,
	Ô, aki eltartja testünket, odadja nekünk ingyen, csak a beteg részeket kell rendbehoznunk, de ha a ti jókívánságotok és borotok heve, nemes felségek, rendbehoznák ezt az öreg tartályt, e reszketeg tagokat, távol tartaná tôlük a halált, töltsetek akkor többet, akkor megszomjazom, s ha nem, ki pazarolná gazdagságát ilyen fölösen?

Ostorius:	Nem úgy szól, mint egy esküvôi vendég.

(Belép Toclio)

Artesia:	Nem úgy, hanem, mint egy irigy gazember.

Octa:	Keresztény rabszolga. 

Ostorius:	Mily erô hajlította meg  elôtte királyi szellemed, hogy bûvszavától eltúntek hadaid, s nem volt remény, hogy ellenálljanak a varázslatnak, s véres vereséget mért rájuk az elenség?!

Octa:	Mágia volt, pokoli mágia, átok, uram, amit mi, szászok, minden háborúban nemtelen és szolgai árulásnak tekintünk csak.

Aurelius:	Bizonyára tévedsz, az ég keze volt, mely az ô érdemébôl gyôzelemre segített. Van-e emberi hatalom, amely egy egész hadseregben félelmet ébreszt? Vagy amely gyáva lelkekben felébreszti a szellemet a józan ész dacára?

Ostorius:	Az érzékeket el lehetvakítani  levegôbôl lévô hadakkal, emberi alakzatokkal, s ilyenek keresztezték szerencsénket a mágus jóvoltából a véres csata napján.

Aurelius:	Törvény mondja nekünk, a szavaknak erô kell, hogy a tetteket üressé tehessék, példát nekünk, mielôtt elhiszem.

Ostorius:	Az semmiség, uram, nevezd meg vágyaid, s engedd, hogy mágusunk megjelenítse ôket, azután ítélj, érdemünk szerint.

Aurelius:	Mit sem tennénk nagyobb örömmel, ez majd kölcsönös megelégedésre lesz, csinálja hát, testvérem.

Ostorius:	Úgy lesz, uram, gyere, bölcs Proximus, e feladat tiéd, varázslatod tegye semmissé az áhítatot, amit ez a  keresztény  hamisan nyert el bûvigéivel.

Proximus:	Nagy király, mondd el kívánságodat, kik, honnan, hányan, milyen fegyverzetben jöjjenek elô képzeletedbôl - és megjelennek.

Aurelius:	Különös mûvészet! Mit gondolsz, tiszteletreméltó remete?

Remete:	Hadd folytassa, uram.

Aurelius:	Megtekinted, hogyan mesterkedik?

Remete:	Örömmel, felség, mert elôre mondom: nevethetünk majd rajta és a poklon.

Aurelius:	Tetszik az önbizalmad.

Artesia:	Önteltség, elbízottság. Folytassuk a próbát.

Proximus:	Mondd el vágyad, uram, s legyen akárhol a Hold alatt, vagy a Föld közepén, a tengeren, a levegôben, tûzben,  sôt, a pokolban, én megjelenítem.

Aurelius:	Nem akarunk oly félelmeteset, csupán, ha mûvészeted engedi, mutass meg két trójai bajnokot, Hektort, nagy ôsünket, s vele Achilleuszt, vértezetben, páncélban és sisakban, kezükben fegyverrel.

Proximus:	Meglesz, uram, csupán parancsolj csöndet, mert aki megszólal, halál fia! Armel, Plesgeth!

(A szellemek belépnek)

Szellem:	Quid vis?

Proximus:	Szolgáljatok nekem.

Aurelius:	A jelenés jön, nemtetszésünkre lesz, ha bárki mozdul, s megtöri a csendet.

(Kint dobok indulót ütnek. Belép Proximus és bevezeti Hektort, trójai öltözékben, pajzzsal, karddal és csatabárddal, elôtte harsona és egy tüzes ruhájú szellem fáklyával, a másik ajtón át Achilleusz jön, lándzsával és rövid görbe karddal, elôtte harsona és egy feketébe öltözött szellem. A harsonák riadót fújnak, s ôk ketten vívóállásba állnak, hogy harcba kezdjenek: néhány roham után a Remete közéjük lép, aminek láttára a szellemek meghökkennek és megremegnek. Kint mennydörgés.)

Proximus:	Mi az, megálltok, Armel, Plesgeth? Miért féltek, miért hôköltök hátra? Szóljon a riadó, harcoljatok, vagy a sötétség mindörökre elnyel.

Armel: 	Nem merünk.

Proximus:	Hah!

Plesgeth:	Varázserônk oda. Itt nincs helyünk! Ez a pokol! Rosszabb! Armel, gyerünk!

(Szellemek el)

Remete:	Zavarban vagy, uram? Parancsold vissza ôket, szégyenedre.

Proximus:	Micsoda hatalom fogja le bûverômet! Vissza, pokol kutyái, Armel, Plesgeth, kettôs átok üljön rátok, ha nem, minden pokoli hatalomra, az ördögök hercege jár e remete alakjában, ki mástól rettegtek volna így a szellemeim?

Remete:	Ügyetlenséged mentô, gyönge érv ez: féli-e az ördög az ördögöt, 
	harcol-e a pokollal? Nem találkoztak még ezzel a hatalommal. Hitetlen pogány, tudd meg, az az erô, amely legyôzött: egyedül ô uralkodik a poklon is és rajtad is.

Proximus:	Szégyen! Csalás! Újat varázsolok, új igékkel, a pokol fenekérôl elôhívott szellemekkel.

Aurelius:	Elég, uram, hagyjuk a bûvigéket, mûvészeted máskor szemléljük újra. Nem tehetek mást, mint elismerem ama égi hatalmat, amelynek szívem a tanúja: urak, ne csüggedjetek e bukástól, te sem, legszebb királyném: átrendezzük a színt valami kellemesebb idôtöltéshez, menjetek szobáitokba. Kérünk azért, hogy ne bánkódjatok, örömünk annál sokkalta nagyobb.

Toclio:	Amihez még hozzáteszem, uram, a hírt, amit hozok: öcséd, a herceg él.

Aurelius:	Hah.

Toclio:	S jön üdvözölni e magas és az égben köttetett házasságot.

Aurelius:	Miért is hízelegsz, hogy higyjem el, ekkora öröm vár?

(Belép Uter herceg és Oswold)

Toclio:	Jelenléte beszéli igazam.

Donobert:	Nahát, ez ô! Nézd, Gloster.

Gloster:	Reményen felüli áldás, uram.

Aurelius:	Ha! Ez ô. Üdvözöllek, újabb vigaszom. Artesia, legdrágább szerelmem, ez az öcsénk, hercegi öcsénk, egész királyságunk reménye, ó, üdvözöld, ha jólétünket kívánod.

Artesia:	Oly örömmel üdvözöllek, uram,  amekkora a hatalmad: én, az idegen, elfelejtem országomat, nevemet és barátaimat,  s ezt a helyet tekintem örömöm forrásának és születésem helyének.

Herceg:	Ô az! Megesküszöm. Ó, ti jó istenek, ô az! Az arc, amelyet az erdôben láttam elôször, rabjává tette érzékeimet, és hosszú hónapokra elragadott az emberek társaságából: hogyan jött ô ide, bátyám, Aurelius? Mondd az angyal nevét, istenáldott nevét, jaj, mondd gyorsan, uram!

Aurelius:	Artesia, a szász királyi hercegnô.

Herceg:	Nô és istennô: nem légbôl szôtt alak, gúnyolni a csodálkozó vágyat, csügghet-e rajta oly alacsony remény, mint az enyém,  szerethetem-e, örülhetek-e neki, kedves bátyám, szabad?

Aurelius:	Ô mindaz a jó, mindaz az erény, amit csak megnevezhetsz: feleségem, királyném.

Herceg:	Hah! Feleséged!

Artesia:	Meglátod majd, uram, ha idô és  szerencse szerelmemet érdemessé teszi rá, hogy próbára tégy.

Herceg:	Ó!

Aurelius:	Mi bajod, kedves öcsénk? Mért nézed ily különösen, meredten az én örömömet?

Artesia:	Nem vagy jól, uram.

Herceg:	Igen, igen, halhatatlan hatalmak, szegény emberen mért van annyi járat, melyeken át a bánat belemászik, ha érzékeink gyengék elviselni a boldogságot? Mondd, hogy süketnek születtem: és hallgatásod erôsítse meg ezt a hiányosságomat, legalább légy kegyes elrejteni bûnöm, mert hallanom bûn, bátyám.

Aurelius:	Ne többet, látom, vetélytársam vagy áldásom örömében. Gyere, Artesiám, Ember, nyugtával dícsérd a napot, a Nagy Jó mellett ott leskel a Rossz.

Herceg:	Maradj, csak egy szóra; vagy mégsem, meggondoltam,  Ez a nászéjszakád, s volna enyém, tudom, A várakoztatástól robbanna haragom.

Artesia:	Az irígység nem  így szól és nem így néz .

Herceg:	Édes pihenést mindkettôtöknek.

Aurelius:	Fényt a nász-szobába!

Artesia:	Tudnál csak így beszélni, nem kéne még a bánattól se félni. 

Aurelius:	Fényt a szobánkba! Gyorsan, gyorsan.

(Mind el. A herceg marad.)

Herceg:	Tudnál csak így beszélni, nem kéne még a bánattól se félni.  Ezek a saját szavai, most ébredek rá, megfogta a kezem, és szenvedélyes odaadással beszélt hozzám, talán szeret, és most bánja választását, hogy a bátyám felesége; hiszékeny ember, hogy bízhatsz árulóid gondolataiban, ha önmagadat is elárulod? Éber álom volt csak, melyben kívánságaid szóltak, nem ô, melyben bolond remény éltet egy nyomorultat, A beteg gyerek játszik így sóváran az egészséges játékaival, de nem gyógyul, csak elfödi a bajt. Légy férfi,  sorsod úgyis megtalál, Nem az élet vár rád, de a halál. Mert hiszen ô, akit elvenni vágytál, A sógornôd lett, túl közel családtag,  Bûn ôt szeretned, ezt hívják csalásnak, Az Ég bocsássa meg, de el nem feledem,  Pedig ô már tiltott gyümölcs nekem, Aszálykor vár az ember áradást, A meddô bûnre vétkes ráadást.

(Belép egy udvarhölgy egy ékszerrel)

Udvarhölgy:	A nemes herceg, gondolom.

Herceg:	Azt mondod, ami lennem kéne, hölgyem.

Udvarhölgy:	E néven üdvözöl téged Artesia királyné.

Herceg:	Ó jaj, jó erkölcs, mennyire téved.

Udvarhölgy:	Vonzalmát ajánlva ezzel az ékszerrel.

Herceg:	Szolgálatomat magához köti: hah! Szép egy ékszer, hidd el, és erôsen emlékeztet valamire, amit rajta láttam.

Udvarhölgy:	Egy rákot ábrázol, uram.

Herceg:	Egy hátrafelé araszoló teremtmény!

Udvarhölgy:	Bizony, úgy néz ki.

Herceg:	És a mese tanulsága? Ôrá utal?

Udvarhölgy:	Ezt te mondád, uram, ô csak egy asszony.

Herceg:	S mint ilyen, lábát és szemét két különbözô irányban tudja használni.

Udvarhölgy:	Épp, mint a tengeri rák, amely kagylót eszik, és közben a követ nyalogatja.

Herceg:	Szavamra, csinos, mondd, kérlek, becsületes vagy?

Udvarhölgy:	Remélem, uram, nem látszom másnak.

Herceg:	Akik annak látszanak, sokszor meglehetôsen rosszak.

Udvarhölgy:	Ha azért büszkék, mert nem akad tanújuk, legyenek, én nem vagyok oly bolond.

Herceg:	Látom, férjnél vagy, na mondd meg igazán, mi a legnagyobb bûn?

Udvarhölgy:	Amit ember meg nem tett. Amit megtett, az mind kisebb. A bûnök ebben egyek.

Herceg:	Gondolod, hogy úrnôd is a te véleményeden van?

Udvarhölgy:	Tudósnak gyenge, én neveltem, és még mindig hallgat rám.

Herceg:	Aj, ez a nagyok hibája, sokra hallgatnak, mielôtt egynek fizetnek, de ki mernéd-e tenni ezt a te tudósodat az én vizsgáztatásomnak?

Udvarhölgy:	Igen, bízvást, uram, és kérlek, tedd is meg, nehéz lecke az, aminek ô meg nem felel.

Herceg:	Tudod, hogy az a legnehezebb.

Udvarhölgy:	Amennyire egy nô tudhatja, uram.

Herceg:	Tisztelem az ôszinteségedet, mikor viszel az úrnôdhöz?

Udvarhölgy:	Legközelebb, amikor szolgálatban leszek, uram.

Herceg:	Köszönöm, fogadd el ezt és add át üdvözletemet.

Udvarhölgy:	Gondolj a rákra, uram, kérlek.

(Udvarhölgy el)

Herceg:	Akárhogy is van, hölgyem, mire megy ki mindez? Legyen bár szerelem vagy csak érzéki vágy, ami így felgyújtotta, a bûn rettenetes és vérfertôzô, ha én egész életemet kockára teszem, ô mit remél tôle? Igen, lehet, hogy így kicsinálták maguk között, eltávolítják a briteket és a mi tönkretételünk révén megszerzik az országot, ez mind lehetséges, de csak nagyobb gonoszság árán, mint amilyet én el tudok képzelni;  akárhogy is, beszélek vele, és ha úgy találom, hogy lelkében a vágy irígységbôl született, akkor
	elhárítom a veszélyt, mert ha elég okos vagy,
	amely lépssel buknál, azzal lépsz legnagyobbat.
	A Bûnök is Erények, ha úgy tekintik ôket,
	beteg gyökerû fáknak ágai hamar zöldek.

(Herceg el)

III. felvonás

1. jelenet (Belép a Bohóc és húga)

Bohóc:	Gyere, húgom, gyere, te bolond, ôrült asszony.

Johanna:	Kérlek, légy türelemmel, az udvarban vagyunk.

Bohóc:	Az udvarban! Ha, ha, ez is mutatja ôrültségedet,  volt-e szerinted asszony valaha is, aki az udvarba utazott egy férjért? Egy bokor elég, hogy gyereket  csináljanak, a város majd eltartja ôket, dadát pedig falun találnak: mindent a megfelelô helyen, húgom.

Johanna:	Csak egy kicsit nyugodj meg, mert biztosan tudom, hogy ez boldog utazás lesz. Ó, kedves bátyám, ma éjjel az én édes barátom eljött, hogy vigasztaljon engem, láttam ôt, átöleltem és a karomban tartottam.

Bohóc:	Miért nem tartottad tovább és hívtál segítségül?

Johanna:	Jaj, azt hittem, még mindig vele vagyok, de akkor felébredtem.

Bohóc:	A rosseb minden tökfejbe, hiszen akkor csak álmodtál, mi pedig kereshetjük tovább: nos, minthogy az udvarba jöttünk, nézzél jól körül azzal a két macskaszemeddel, és találd meg, akirôl álmodtál, vagy találj valaki mást, mert én nem törôdöm veled tovább.

(Belép Donobert, Cador, Edwin és  Toclio)

Bohóc:	Nézd, nézd, itt jön néhány udvaronc, nézz körül, gyere, kérlek, nézd meg mindet	jól; az öregre nem illik a személyleírás, a többieknek kardjuk is, tolluk is van; mit szólnál ahhoz a magas úriemberhez?

Johanna:	Nagyon emlékeztet rá, de az én barátom, bátyám, nem volt ilyen hosszú.

Bohóc:	Te szörnyeteg, egy röviddel csináltattál gyereket magadnak?

Donobert:	Elég, elég, nem hallgatom tovább: menj, Lord Edwin, mondd meg neki, hogy a nôvére ma férjhez megy Cadorhoz, Cornwall grófjához, ô pedig hozzád, bátor Edwin, ha igényt tart áldásomra.

Edwin:	Odavan a magányos életért, hallani sem akar a házasságról.

Donobert:	Ugyan, ne félj: én küldelek hozzá, használd minden ügyességedet, és ha nem megy, van egy cselem, az megteszi,  siess.

Edwin:	Uram, megyek, reményem inkább benned van, mint magamban.

Donobert:	Nemes Toclio, gondjaidra kell bíznom ezt az ügyet, keríts fényt és zenét, meg ami még kell.

Toclio:	Igen, uram.

Bohóc:	Egy szóra, uram, gyere elô, húgom.

(Donobert, Toclio, Cador el)

Edwin:	Mi kell, fickó?

Bohóc:	Egy apa, uram, egy gyereknek.

Edwin:	Hogyan? Egy keresztapa?

Bohóc:	Nem, uram, az igazi apára gondolunk: te is lehetsz az, uram, mert amennyire tudjuk, a gyerek rád hasonlít.

Edwin:	Rám hasonlít! Kérlek, mondd meg, hol van?

Bohóc:	Hát, még nem született meg, most jön, látod, kell, hogy legyen apja, mit gondolsz a húgomról?

Edwin:	Csak azt, hogy, ha nem volt férje soha, akkor kurva és ráadásul bolond, isten veled.

(Edwin el)

Bohóc:	Köszönöm, uram: szedd össze magad, húgom, ha van törvény az udvarnál, ez a fickó lesz az apja, mert ilyen alávalóan bánt velem. 
	Azt mondják, nagy esküvô készül, majd ott körülnézünk és találunk neked is egy férjet.

(Belép Sir Semmi Sándor egy levéllel)

	Ha ott nem találunk, majd újabb csörtét vívok ezzel, aki ilyen pimaszul bánt velem: nézd! ott jön egy újabb toll és kalap, ez is nagy kéjenc lehet, szerelmes levelet olvas.

Semmi:	Cador gróf esküvôje, és ennek alkalmából maszkabál, úgy, úgy. Ma éjjel megismernek és talán még híres is leszek. Hát ti meg kik vagytok?

Bohóc:	Nagy britanniaiak, a hasunkon is láthatod, uram.

Semmi:	És tovább?

Bohóc:	Nos, a dolog úgy áll: az egyik udvaroncotok lovaglás közben rést talált ütni a más ember kerítésén. Na most, uram, itt van a kérdés, kinek kell ilyenkor visszafognia a kancáját? 

Semmi:	Ha, ha, ez nem az én asztalom, ez már a törvény dolga.

Bohóc:	Méltóságod jól mondja: mert olyan bonyolult ez az ügy, biztos vagyok benne, hogy valami jogász már belenyúlt.

Semmi:	És mit akartok tôlem, én mit tegyek?

Bohóc:	Nem kell már tenned, uram, oda volt az már téve rendesen, láthatod a húgom hasán.

Semmi:	Ja, már értelek, ezt az úrhölgyet megalázták.

Bohóc:	Földig alázták, uram, és méltóságod ugye tudja: bár sok gyermektelen apa van, de egy apátlan gyermek igen természetellenes volna.

Semmi:	Ez bizony igaz, sosem hallottam még gyermekrôl, amely atyját nemzette volna.

Bohóc:	Bizony, ez igaz, bölcsen szólsz, uram.

Semmi:	És ebbôl következik, hogy aki a gyermeket nemzette, az vitán felül az atyja.

Bohóc:	Ez az, most térsz a lényegre, uram: és az a kérésünk méltóságodhoz, segítsen megtalálni ezt az apát.

Semmi:	Miért, itt él az udvarban?

Johanna:	Igen, uram, és az én egyetlen vágyam a házasság.

Semmi:	És a gazfickó elutasítja? Gyere, gyere, légy boldog, te fehércseléd, el fog venni és megtartja a gyereket is, ha lovag voltom bármit is tehet; rendem kötelez, hogy segítsem a bajba jutott hölgyeket, és lehet-e nagyobb sértés egy terhes nô számára, mint, hogy nincs meg a gyerek apja? Szégyellem magam együgyûségedért: gyere, gyere, fizesd meg fáradozásomért az udvaroncok szokásos díját, és én magam leszek az ügyvéded, igazságot osztanak neked, sôt, én magam fogok perbe szállni érted; hanem elôbb a díjamat.

Bohóc:	Ha elég lesz teljes vagyonom, mind megkapod, uram.

Semmi:	Fontos ügyrôl van szó.

Bohóc:	Sôt, kétfontosról, uram, hogy jobban átlásd a problémát.

Semmi:	Jól mondtad: add a kezed, fehérszemély, megtanítalak egy cselre, ami mindig beválik, azonnal lesz apja a gyermekednek, ez pedig a következô, figyelj: találkozol egy férfival, úgy, mint velem most, házasságot követelsz tôlem, enyémnek mondod a gyereket, én tagadom: nahát, ez semmi, ragaszkodj a követelésedhez, az a fô, hogy mit mondasz, és nincs az a törvény, amelyik ellentmondana.

Bohóc:	Lehetséges ez?

Semmi:	Minden kétséget kizáróan, az a fô, hogy mit mond, mondja bármely férfinak, a gyerek apjának fogja nevezni, na itt van a csel a pénzedért.

Bohóc:	Bizony, uram, köszönjük, hasznát fogjuk venni, nem megyünk tovább apát találni a gyereknek, hanem neked szegezzük, uram: húgom, ôt vádold vele, el fog venni feleségül, tiszteletreméltó, öreg sógorom lesz.

Semmi:	Ha, ha, tetszik a humorod.

Johanna:	Nem uram, valóban, téged vádollak vele.

Bohóc:	Azt hiszed, uram, tréfálunk.

Semmi:	Szavamra, azt hiszem, tetszik a humorod, hitemre, velem fogtok élni az udvarban, sose hallottatok még Sir Semmi Sándorról? Én vagyok az.

Bohóc:	Semmi? Na, megint kint vagyunk a vízbôl, ha semmi se vagy, gyereked se lehet.

Johanna:	Nem is tudom, mit mondjak.

Semmi:	Sose bánkódj, vászoncseléd, csak mutasd meg nekem az emberünket és máris pörbe rántjuk.

Bohóc:	Nekünk elég, hogy itt a gyereke, az embert te találd meg hozzá, és vagy tégy igazságot, vagy téged vádolunk vele.

Semmi:	Hogyan tegyek igazságot alperes nélkül, ha nem tudjátok megmutatni az emberünket, nem tehetek semmit.

Bohóc:	Akkor, remélem, nem akarsz kárt okozni nekünk, és visszaadod a pénzemet.

Semmi:	A munkadíjamat? A házassági törvény tiltja, találd meg az embered és igazságod leszen, be lesz varrva a folt és rendbejön majd minden, találtok egy apát, segít a törvény ingyen.

(Semmi el)

Bohóc:	Megdolgozott a pénzéért, hiszen gyorsan lezárta az ügyet, mondhatom, de a gyereknek mégsincs apja; és pénzünk sincs több, hogy kutassunk utána, pokolba minden kéjelgô bukszát, neked is csak ez a gyerek van benne, úgy nézel ki vele, mint a kölykedzô macska, most aztán mihez kezdesz? Ne gyere utánam, szétverem a fejed.

Johanna:	Bármivel büntess inkább, mintsem hogy most elhagyj!

Bohóc:	Te engem megbûvöltél, azt hiszem; nincs szívem itt hagyni téged. Soha még húg a bátyjával el nem bánt így, mint te velem, szétmar az izgatottság, már csupa csont és bôr vagyok, ha legalább a pénzem visszakapnám, megvigasztalódnék egy kicsit, figyelj csak, húgom,

(Mennydörgés)

	csak nem mennydörög?

Johanna:	De igen, félelmetesen, mit tegyünk, bátyám?

Bohóc:	Menj férjhez és szerezz valami fedelet a fejed fölé, mielôtt elkap a vihar: menjünk, menjünk, könyörgöm!

(Belép az Ördög, emberi ruhában, gazdag öltözetben, lába és feje borzasztó)

Johanna:	Hah, ez ô, maradj, bátyám, drága bátyám, maradj.

Bohóc:	Mi a baj?

Johanna:	A szerelmem, a barátom jön, ott megy!

Bohóc:	Hol, hol, mutasd meg, én megállítom, ha az ördög maga lenne is.

Johanna:	Ott, nézd, oda nézz, ó drága barátom, szánd meg kétségbeesésem, az égre, szólj hozzám.

Ördög:	Ô hív, de szavával el is taszít,
	szegény halandó vagy, nem egyenlô velem, 
	az égrôl, tudd meg, nem szabad beszélned,
	ha én szólok veled: vigasztalódj,
	míg ember él, s e földön él a brit,		
	méhed végzetes gyümölcse, akit
	szülsz majd, híres lesz, ítéletnapig.

Bohóc:	Ki beszél? Nem látok senkit.

Johanna:	Akkor megvakultál vagy bolond vagy, nézd, ott megy, int, hogy kövessem, ó, vezess, bár félek, de ha meg kell is halnom, követlek.

(Johanna el)

Bohóc:	Milyen bátor, elmegy akár az ördöghöz is, csak férjet találjon, nyilván teljesen meghülyült, árnyékokhoz beszél, mert én itt senkit se láttam: mindegy, utánamegyek, a gyerek ingyen lett, de az apját minden áron megtaláljuk.

(Bohóc el)

2. jelenet (Belép a Remete, Modestia és Edwin)

Modestia:	Ó, tiszteletreméltó uram, szívem megtalálta nálad a szent kegyelmet, ezért vágytam a társaságodra,
	Küzdelmedre hittel fölesküdni,
	Szûzies gondolataim az eget járják, légy hát hitem tanúja!

Remete:	Angyalok segítenek reményeidben.

Edwin:	S az én szerelmem? Hisz menyasszonyom vagy.

Modestia:	Hogy önként hagyjam el mindazt, amit a jóbarátok és az élet nem tudnak biztosítani.

Edwin:	Ó légy könyörületes, jó lélek, és vond vissza esküdet.

Modestia:	Soha: én már elváltam e világtól.

Remete:	Ó, boldog nô, megtaláltad az áldást,
	megtanultad a legkeményebb leckét,
	most mutass erôt, állhatatosságot,
	csak sírjanak barátaid e búcsún,
	csak azt veszíted el, mit meg se tarthatsz,
	a szemlélôdés hív, búcsúznom kell.

Edwin:	Ó, tiszteletreméltó uram, ne beszéld rá, hogy elhagyjon.

Remete:	Nem teszem, uram, sem, hogy ne szeressen,
	csak imádkozhatom szilárd hitéért,
	házasság csak égi áldással boldog.

(Remete el)

Edwin:	Hallottad, hölgyem, nem a szûzi állapot, hanem az élet szentsége tesz boldoggá.

Modestia:	Jó uram, nemes Edwin, azt mondod, szeretsz, e szeretetre kérlek, hagyj el.

Edwin:	Gondolj apád könnyeire, síró barátaidra, akiket elsápaszt és lever a kegyetlen fájdalom.

Modestia:	Bár meghalnék mindük számára.

Edwin:	Miért sírsz?

Modestia:	Ki ne sírna attól, amit látok:
	hogy keresitek a nyomorúságot!

Edwin:	Te miért keresed? Milyen öröm vigasztalhatna ebben az egyetlen életben?

Modestia:	A boldog halál szemlélése, amely számomra oly vonzó, hogy semmi kínzás el nem téríthetne tôle: Mi ez a világ, ahol te sétáltatnál engem, mi más, mint egy szomorú folyosó, melyen át a rettenetes Bíróság elé jutunk, ahonnan most is csak Óvadék ellenében vagyunk szabadlábra helyezve, jó viselkedésünkért cserébe, míg el nem jön a nagy idô, amikor a Halál, a Ríkató, maga elé idéz bizonyosan, s mindnek meg kell jelenni, bûnösnek vallani magunkat, vagy ott hagyni az óvadékot:

(lágy zene)

	mi ez a zene?

(Belép két püspök, Edwin, Donobert, Gloster, Cador, Constantia:, Oswold, Toclio)

Edwin:	Szánd el magad, a szerelmemre gondolj, ez itt a te szép húgod esküvôje, az erényes Constantiáé, akit a nemes Cador vesz el: nézd boldogságuk.

Modestia:	Födjön el az éj, hiúság ez, mit nem érdemes nézni.

Donobert:	Nézd, ott van, menj, Cador fiam,
	Constantia lányom, kérlek, hacsak ô meg nem szólal,
	ne üdvözöld. Edwin, mi jó hír?

Edwin:	Semmi, ha ez a látvány nem segít.

Donobert:	Nézd, egyre csak a húgára tekint, tegyétek, mintha nem vennétek észre: tovább, tovább, gyere, Constantiám.

Modestia:	Nem szólni hozzám, még csak rám se nézni,
	látni megvetett szegénységemet?
	Könyörületesebbnek kell lennem, kérlek, hölgyem, maradj, nem téged hívtalak-e húgomnak egykor?

Constantia:	Így nevezett valaha valaki, amíg méltó volt rá, de ôrültsége miatt ...
	megtagadod barátaid  és híred,
	így veszted el örökre a testvéred.

Modestia:	Tekinteted nem mondott kevesebbet.

Gloster:	Kezd hatni a dolog, ez a vita megrendítette.

Donobert:	Tudom, ez a csel hat, vagy semmi sem.

Modestia:	Bár megveted bennem a nôvér nevet, de a könyörület, gondolom, tud oly erôs lenni, hogy mielôtt elutasítasz, megmutatja neked, én egy bolond nyomorult vagyok, aki talán tévedett, nem ismerve a jót, ami oly magasrendûen és tisztán mutatkozik meg benned, amit látva
	megbánhatom e megvetett,  nyomorult életet,
	és szomorú barátaimtól bocsánatot is kérhetek.

Cador:	Észhez tér, légy boldog, Edwin.

Constantia:	Minthogy okulásra vágysz, megkapod, mi okozta benned e vágyat, hogy a magányos életnek szenteld magad?

Modestia:	Mert tudom, nem szökünk meg a haláltól,
	kedves húgom, kérlek, hallgass meg engem,
	e világ csupán álarc, rossz szemeknek,
	melyek nem látják lényünket, csak álcánk,
	csak maszk, amely a tánc végén lehullik,
	alatta a pápaszemes halál,
	a boldogság egy gyertyás éjen át tart,
	s e fényben jól mutat a hamis áru,
	aki ezt tudja, s éltet nem cserél,
	s hagyja kitudni, hogy szégyenben él,
	s tudja, elhagyja végül ez a hiú világ:
	dobja el öncsalását, akár egy rossz ruhát!
		
Constantia:	Szavai erôteljesek, döbbenten hallgatom.

Donobert:	Lelkét fertôzött varázs járja át.
	Hagyd ôt, jó lányom, te jelentsd apád
	öregségére maradt vigaszát.
	El szemem elôl; nyilván félálomban vagy részegen nemzettelek.

Constantia:	Jó uram, várj. Nôvérem, szólsz-e erre?
	Anyai örömök, szép gyerekek:
	a jó asszony hírét nem szereted?

Modestia:	Fájdalom nélkül  ki örülhet annak?
	S míg az öröm bizonytalan, az biztos,
	hogy szerelmünk gyümölcse sokszor szenved,
	sok bajt tûr, s mi imádkozunk az éghez,
	irgalom végett, könyörület végett,
	halni szüljük gyermekünk, kiért élünk,
	s koporsót tölt vele az ellenségünk.

Constantia:	Jaj a lelkem.

Donobert:	Ne hallgasd tovább, Constantia, a megbabonázott tévelygôt, hagyd ôt, lányom.

Constantia:	Akkor a jóságot magát kéne elhagynom; el innen, uram, azt mondom.

Donobert:	Mit jelentsen ez?

Constantia:	Se apám nincs, se barátom, se férjem, kölcsön ruhák ezek, hogy az idôt elmúlassuk, de egész életünk egyetlen jó nap két hidegrázás között, s mielôtt örülhetnénk, hogy elmúlt az elsô, már jön a második hidegláz: ó, legjobb nôvérem, lelkem örök barátnôje, bocsásd meg türelmetlen nyelvem durvaságát, hogy is nem ismertem föl önmagam, hogy is nem láttam a boldogságodat,  amelytôl most semmi erô el nem választhat?

Donobert:	Te is bolond vagy, kedves lányom? Mit akarsz mondani?

Constantia:	Az égben lelek örök boldogságot, melyet ez az egész világ nem adhat.

Cador:	Gondolj esküdre, eljegyzett menyasszonyom vagy.

Constantia:	Kérlek, ne bosszants tovább.

Mind:	Különös változás!

Cador:	Miért álltok s bámultok, szent papok? Szent emberek, váljatok istenekké, s érvényesítsétek e házasságot!

Püspök:	Vágyaidnak s mûködésünknek ô szabott gátat; mert kényszerházasságot Szentegyházunk törvénye meg nem enged.

Cador:	Be vagyok csapva! A te cseled volt, uram?

Donobert:	Tûrhetetlenül bántak el velem; fájdalom és döbbenet küzd, melyik érzékem hagyjon cserben, mégis, hadd nevezzelek lányomnak.

Cador:	És én feleségemnek.

Constantia:	Szavatok lég, pénzrôl, vágyról beszéltek,
	s beteggé tennétek, ki újraéledt.

Donobert:	Megbabonázott lányok, ne kísértsétek egy öregember dühét, akinek nincs ereje már elaggott korában, csak annyi, amennyit látásotok jelent. Ne akarjátok, hogy megátkozzalak. Térdeljetek le.

Modestia:	Drága apánk, itt térdelünk lábad elôtt, csak azt ígérd meg, hogy meghallgatod a jó remetét is a mi ügyünkben; és ha ô sem békít meg úgy, ahogyan korod kívánja, engedelmeskedünk neked.

Constantia:	Te adtál életet nekünk, ne a testünk, de a lelkünk féltsd a haláltól.

Donobert:	Ez vigasztal kissé: áldásom rajtatok.
	Türelem, nemes Cador, kedves Edwin,
	hívjátok a remetét, hadd beszélünk,
	a hitünk kötelez, hogy apátokat
	el ne hagyjátok;  de ha úgy kell lennie,
	törôdjetek bele, s enyém a fájdalom.     

(Mind el)  
3. jelenet (Mennydörgés és villámlás. Belép az Ördög)

Ördög:	Fény és sötétség, keveredjetek, föld és ég, olvadj össze, legyen újra káosz, erôk, törjétek össze minden munkátokat, rontsátok meg a világot, de, ha megtartjátok a földet, segítsétek e korai szülést, amelynek híre mint orákulum.
	Lucina, Hekaté, éj borzasztó úrnôje,
	Proserpina, örülj a szerelmes Ceresnek,
	A styxi sötétbôl idézd  föl a Párkákat,
	Hozd el ide ôket e pillanatban,
	Halál ne lesse meg e nô szülését,
		
(Mennydörgés)

	Pokoli mélységek szellemei,
	Kancsal Erikhtó, éji Incubus,
	Jöjjetek és segítsetek neki!

(Belép Lucina és a három Párka)

Ördög:	Köszönöm, Hekaté, üdvözlégy, isteni testvér, erre az út, Párkák, siessetek, segítsétek szülését, világra hozni ember alakban ezt a pokoli magzatot,

(Párkák el)

	S hogy múljon fájdalma, míg visszatértek,
	Kis szellemek táncolnak és zenélnek.

(Tánc)
	Köszönöm, árnyak királynôje.

Lucina:	Búcsúzom tôled, pokol nagy szolgája,
	E gyermeket három Párka szolgálja,
	Mindenre megtanítják a fiad,
	Mûvészetüket, titkos tudásukat,
	Mind átadják neki, hogy majd elôre lássa,
	Prófétaként, a jövendô idôket,
	Tudásával ôrizze a brit földet,
	Születése percétôl férfi lesz,
	Bölcs lesz rögtön, mihelyt megszületett,
	A Párkák a mellére írják a nevét,
	S mivel itt az erdôben születik,
	Merlin Szilveszternek neveztetik.

Ördög:	S Merlin neve él majd Britanniában,
	Amíg csak ember él e szép hazában,
	Csodás hatalma lesz, sírnak az irigyek,
	A gazság rázhatja fekete szárnyát,
	A világ áldja Merlin mágiáját.

(Ördög és Lucina el)
		
4. jelenet (Belép a Bohóc)

Bohóc:	Vajon hogy van az én szegény húgom, ez után a nagy mennydörgés után, talán meg is halt, mert semmi hírt nem hallottam felôle. Ez az erdô kevés kényelmet nyújt neki, nem találtam itt senkit, csak egy kondás nejét, aki disznókat ôrzött az erdô oldalában, de sem ô, sem a kocái nem mozdulnának, hogy segítsenek rajtunk; sôt, azt hiszem, félt volna velem a fák közé jönni, mert meg kell vallanom, mutattam némi kedvességet irányában: na, örülnék, ha tudnám, mi lett a húgommal, szült-e nekem egy ifjú öcsikét, akinek arca talán apja képének mása, hogy ôt is megtaláljuk, tehát ó, húgom, Johanna, Rámenôs Johanna, hol vagy?

Johanna:	(kint) Itt, itt, bátyám, maradj, jövök hozzád.

Bohóc:	Ó, nagyszerû, hát még él, megismerem a hangját, beszél, és mintha jókedvûen beszélne, nahát, micsoda torzszülött van vele?

(Belép Johanna és Merlin, egy könyvvel)

Johanna:	Gyere. drága Merlinem, miért mélyeszted tekintetedet oly mélyen abba a könyvbe?

Merlin:	Hogy megmérjem a Mûvészetek, a Bölcsesség és a Tudás mélységeit.

Johanna:	Ó, drága, drága fiam,  ezek tanulmányozására majd csak embernyi korodban lesz szükséged.

Merlin:	Anyám, én nem emberré fogok nôni,
	Legfeljebb félig, miattad; mert a többi
	Énbennem szellem, én nem húsból nôttem,
	És nem, mint mások, egyre az idôben;
	Idôvel csak különösebb leszek.
	Nézd, anyám, ott a bácsikám.

Johanna:	Honnan ismered, fiam, hiszen sohase láttad?

Merlin:	Mégis ismerem és tudok az éretted való fáradozásáról, hogy megtalálja az apámat, add a kezed, jó bácsikám.

Bohóc:	Ha, ha, nevethetnékem van, hitemre, uram, te ismersz engem?

Merlin:	Igen, és azt is tudom, hogy az imént megcsókoltad a kondás feleségét, és többet is tettél volna, ha hagyta volna, bácsikám.

Bohóc:	Boszorkány, boszorkány, boszorkány, húgom: távolítsd el társaságodból, boszorkánymester ez vagy varázsló, másképp honnan tudná.

Johanna:	Kérlek, szeresd ôt, bátyám, ô a fiam. 

Bohóc:	Ha, ha, ez rosszabb, mint az összes többi, hitemre, a szakálláról ítélve inkább a férjednek látszik: hadd lássam, hol a nagy hasad?

Johanna:	Íme méhem boldog gyümölcse.

Bohóc:	Micsoda, ez az articsóka? Egy gyerek, aki szakállal az arcán született?

Merlin:	Igen, és erôs lábbal, hogy járni tudjak, és fogakkal, hogy enni is.

Bohóc:	Akkor tehát föl is tudod nevelni magadat? Nem kell annyit költeni majd szappanra és gyertyára, olyanról már hallottam, hogy valaki foggal született, de arról sosem, hogy így járt volna a nyelve.

Johanna:	Ejnye, ejnye, kedvesen kell bánnod vele, bátyám, tudnád csak, mit ér ô, többre becsülnéd.

Bohóc:	Többre becsülnék egy majmot? Ez rosszabb, mint Hüvelyk Matyi, amelyik elfingta magát az anyja hasában, egy gyerek, aki beszél, eszik és jár egy órával a születése után, sôt, egy kisbaba, akinek borbély kéne még a születése elôtt, hogy levágja a szakállát, húgom, ez szörnyû, ez szégyent hoz egész családunkra.

Johanna:	Hogy nem közönségesen jött világra, hanem így készen, a Párkák hatalma és nagyszerû apja akarta így.

Bohóc:	Miért, uram, mi az apád foglakozása?

Merlin:	Melegháza van arra lent, akarod látni, uram?

Bohóc:	Látni, hogyan, nôvérem, hát a gyermek meglelte atyját?

Merlin:	Igen, bácsikám, és ide is hozom.

(Merlin el)

Bohóc:	Ne bácsikázz engem, amíg meg nem ismerem a rokonságodat, mert, hitemre, téged valami majom nemzett, húgom, téged borzalmasan becsaptak, ez a manó nem lehet a te magzatod, szégyellni fogom magam, ha öcsémnek kell neveznem, legyen bár úriember az apja.

(Belép Merlin és az Ördög)

Merlin:	Nos hát, bácsikám, lássa,
	itt van apám, a gyermek megtalálta.

Bohóc:	Az ördög az, ha, ha, ez a kedvesed, húgom? Azért szaladtunk át az országon, azért jártuk be a várost és kutattuk át az udvart, azért kerestünk egy úriembert tollas  kalapban, selyemdíszes karddal és arany függôkkel, hogy egy ilyen toprongyos alakot hozzatok elém, akinek olyan a képe, mint egy palacsintasütô?

Johanna:	Ejnye, bátyám, tévedsz, nézd meg jobban.

Bohóc:	Hogy van ez? Zsonglôrködtök velem, vagy a szemem csal meg? Tollas kalap, kard, függôk, és minden, ez aztán az úriember, rajta minden ismertetôjegy, amit kerestünk.

Ördög:	És most megtaláltad, uram? Add a kezed, ezentúl testvéremnek kell hogy hívjalak.

Bohóc:	Nem, amíg el nem vetted a húgom, mert egyelôre még most is csak a kurvád, uram.

Ördög:	Durván beszélsz, kárpótolni fogom ôt is, téged is,  szívesen: de mitôl félsz annyira?

Bohóc:	Nem félek én még ha az ördög maga volnál is, uram.

Ördög:	Nem is kell, maradj itt a húgoddal, teljesítem a kívánságaitokat, semmiben sem láttok hiányt, amit arannyal és gazdagsággal meg lehet váltani.

Bohóc:	Köszönöm, testvérem, sokat fáradoztunk, hogy megtaláljunk; nyugodtan lehetsz egy úrinô férje, mert messzirôl hoztunk és drágán vettünk, biztosítalak: kérlek, hogyan nevezzem a fiadat, az unokaöcsémet itt?

Ördög:	Merlin a neve.

Bohóc:	Merlin! A kezedet, Merlin öcsém, apád kedvéért befogadlak a rokonságba: ha úgy nôsz mindenben, mint a szakállad, sokat fognak beszélni rólad. Anyád oldaláról, öcsém, a Rámenôs családból való vagy, Suffolkból, de a házunk Seholországban áll, a Levegôdombon. Apád oldaláról, nem kétséges, tiszteletreméltó címeket örökölsz, de én bizony nem tudom elsorolni ôket; gondolom, az ôsei Átokföldjérôl valók, Welszbôl.

Ördög:	Nem számít, honnan való a neved,
	Britannia zengi majd híredet,
	Csodálja tetteid. Most Welszbe mész
	Egy idôre, Vortiger seregét
	Segíteni, mert bár erôdöket építtet a király,
	Merlin nélkül a faluk meg nem áll,
	Híred ott szárnyal föl, a harcok közepette,
	A szászok árulásra készülnek egyre,
	S nemsoká cselekednek. Szerelmem, elmegyek,
	Fiam, testvérem, ne keressetek,
	De ha Merlin hív, rögtön itt leszek. 

(Ördög el)

Merlin:	Elmész, bácsikám?

Bohóc:	Követlek, öcsém; kezdek rettentôen gyanakodni a rokonságomra, a sógorom bizonyára maga az ördög, és bár a szarvát elrejtette a tollas kalapjával, kifigyeltem a patáját, hiába rejtegette ravaszul.

(Bohóc el)

5. jelenet (Belép Ostorius, Octa és Proximus)

Ostorius:	Gyertek, gyertek, ideje cselekednünk: menj, Proximus, akárha szárnyad volna, siess Welszbe, üdvözöld Vortigert e levelünkkel; hívd fegyverbe ôt, mondd el, hogy vannak új barátaink, Norfolkban, Northumberlandben hadunk, kérd, hogy siessen hozzánk; ha megtartja szavát, fölosztjuk egymás közt a birodalmat.

Octa:	Köszörüld ki a csorbát, amit a vén keresztény remetének köszönhetsz, állj bosszút alaposan.

Proximus:	Uram, e gondolat sarkantyúz, míg csak el nem érem romlásukat.

(Proximus el)

Ostorius:	Menj, járj sikerrel. Octa, legyünk résen: mondd, az erôdök birtokunkban vannak? Az ôrök mieink? Gondold el, milyen következménye lehet bárminek reményeinkre nézve, életünk lehet az ára bármi tévedésnek.

Octa:	Minden biztos, húgod, a királyné oly biztos és ravasz tervet eszelt ki, hogy a két testvér ugyanabban a pillanatban fog meglepôdni és fogságba esni.

Ostorius:	S meghalni mindkettô, de az egyiknek élnie kell, míg erôt gyûjthetünk, hogy a makacs Edoll tábornokot, ki a király parancsa ellenére összegyûjtötte újra seregét és jön felénk, dobszóval fenyegetve minket, legyôzhessük.

Octa:	Akkor összeesküvésünket fölfedezték.

Ostorius:	Bolond vagy, serege és élete a kezünkben: hol van húgom, a királyné?

Octa:	A herceggel beszélget.

Ostorius:	Hívd az ôröket, de nem csak tanúknak:
	találkozásuk, hiszem, vérbe fullad.

(Mindketten el)

6. jelenet (Belép a Herceg és Artesia)

Artesia:	Gyere, gyere, csak hízelegsz, amit te szerelemnek nevezel, csupán a vér álma, élvezetre ébred, s nyitott szemmel felejt, és vége van.

Herceg:	Óvatosnak kell lennem, veszélyesek a szavai. Rendben, akkor ne beszéljünk többet a szerelemrôl.

Artesia:	Hiszen beszélhetünk, azt is lehet,
	De megijedsz majd, mint a gyerekek,
	Mikor a tûzzel játszanak: de szép!
	De eldobják, ha megérzik hevét.
	Az öröm úgy nô, ahogy a falak:
	Annál karcsúbb lesz, minél magasabb.
	A tetején hal meg a cédrus is.

Herceg:	Hogy jön ide ez a példa?

Artesia:	Erôs gyökér kell vagy erôs alap,
	Természet s Mûvészet rakjon falat,
	Az örökké változó ég alatt.
	Erre gondolj -  Kapsz egy csókot - nem volt kellemes?

Herceg:	Kimondhatatlanul kellemes volt.

Artesia:	De most az öröm elszállt, és te elveszítetted a boldogságot.

Herceg:	A folyó újra duzzad - mint a vágyad.

Artesia:	Ott a fôsodor, ahol sosem árad.

Herceg:	Ki remélheti, hogy azon hajózhat?

Artesia:	Mutatom, hol nem süllyed el a csónak. Adj még egy kóstolót abból, amit talán te is élvezel.

(Csók)

Herceg:	Szégyentelen kurva! Hamisabb vagyok, mint aki hitetlen, ha ez nem árulás testvérem ellen!

Artesia:	Bár bízhatnék hitedben, de sajnos attól félek, hamarosan hitet cserélsz.

Herceg:	Vértanú lennék, csak hogy bizonyítsam.

Artesia:	Add a kezed, megtartod a szavad?

Herceg:	Meg.

Artesia:	Elég: segíts, férjem, Aurelius király, segíts az elárult Artesián.

Herceg:	Nem te vagy elárulva, én leszek.
	De vérbe fojtom gonosz tervedet.

Artesia:	Mi az, mi baj? Te vagy-e az, uram, aki az imént még vértanúságot szenvedtél volna, hogy reményed beteljesedjék, és most így megrémülsz egy névtôl? Vacak fából faragtak.

Herceg:	Hah! Csak próba volt? Akkor bocsánatodat kérem: micsoda ostoba nyomorult vagyok, hogy így megijedtem? Többé nem bízom benne, de mindent megpróbálok. El vagyok szánva, se testvér, se senki, legyen akár nemzô apám, nem tilthat el a szerelmedtôl, nekiugrom és ha kell, bárkitôl kicsikarom a boldogságomat, amit benned számomra ôrzött meg az ég.

Artesia:	Most úgy beszélsz, ahogy egy szerelmes herceghez illik. Árulás, árulás.

Herceg:	Megint?

Artesia:	Szász hercegek, segítség: árulás!

(Belép Ostorius, Octa, stb.)

Ostorius:	Mentsétek meg a királynét: üssétek le a gonosztevôt.

(Belép Edoll, Aurelius, Donobert, Cador, Edwin, Toclio, Oswold a másik ajtón)

Edoll:	Hívjátok az ôröket: veszélyben a herceg! Uram, lépj hátrébb, én leszek a pajzsod.

Aurelius:	Üssétek le a fegyvereiket.

Edoll:	Rabszolga, légy bár rézbôl, megharaplak!

Aurelius:	Halálbüntetés terhe mellett: vissza! Hol az áruló?

Artesia:	Ó, uram, óvd az életed, saját szépségem foglya lettem.

Aurelius:	Ki akart bántani?

Herceg:	Hallgass meg, uram.

Aurelius:	Ó, az én szomorú lelkem, te voltál az?

Artesia:	Ne szólj, egy percnyi csönd örökre elhallgattatja a további szavakat.

Aurelius:	Erôsítsétek meg az ôrséget: drága Artesiám, hadd tudjuk meg, ki bántott, s milyen veszély vár ránk.

Artesia:	A herceg, néhány brit elôkelôvel megegyezett, hogy elvisznek erôvel, hogy  aztánaz ô felesége legyek.

Herceg:	Elôbb vesz el téged az ördög: aljasságod és kéjvágyad együtt rohasztanak el téged.

Artesia:	Még az imént is udvarolt nekem, nem szégyellte fülembe súgni becstelen szerelmét, és tervüket, hogy szent személyedet elragadják, vagy, hogy bezárjanak, vagy, ami rosszabb és amitôl tartok, hogy meggyilkoljanak.

Britek:	Pokoli hamisság ez mind.

Edoll:	S romlott, mint ô maga.

Artesia:	Te ismersz engem, uram?

Edoll:	Igen, halálos bûn, ismerünk, és fölfedjük minden gonoszságodat.

Aurelius:	Chester gróf, türelem.

Ostorius:	Árulásuk nyilvánvaló, uram: miért táboroznak a katonáik ilyen közel az udvarhoz?

Octa:	Sôt, miért jött ide fegyverben, ilyen váratlanul?

Edoll:	Gúnyolódó bolondok, ne ébresszétek föl a dühömet.

Octa:	A dühödet!

Edoll:	Patkány, ne hergelj.

Artesia:	Jó uram, tartsd magad távol tôlük.

Herceg:	Ó, beteg szívem, természetére boszorkány, mûvészetére ördög.

Aurelius:	Harapd el rágalmazó nyelvedet, te vagy hamis, már régen észrevettem szenvedélyed.

Ostorius:	Légy résen, uram, a barátaid vagyunk, minden erônkkel melletted állunk.

Edoll:	Hogy tönkretegyétek és kiraboljátok a királyságot.

Aurelius:	Uram, maradj csöndben.

Edoll:	Csöndben! Meddig? Az ítéletnapig? Álljak itt és hallgassam,, ahogy rágalmazzák becsületem, elvész az állam, életed veszélyben, s maradjak csöndben?

Artesia:	Igen, te tompa elméjû, hacsak nem árulásodról beszélsz. Uram, fogasd el mind az árulókat,  aztán a spanyolcsizma és tüzes rács csikarjon vallomást belôlük.

Edoll:	Emésszen el a kénkô és a tûz. Uram hallgass meg.

Aurelius:	Uram, nem hallgatlak meg.

Edoll:	De igen: nem hallgatsz meg! Ha élne még a világ ura, Cézár, ô is meghallgatna. Azt mondom, uram, ezek a kígyók életedre és királyságodra törnek: nem jön-e naponta híre, hogy új és új rabszolga-hordák, melyek a puszta Germániából, e velünk határos földrôl menekülnek, szállnak partra földünkön és nemtörôdömségünk okán megtelepednek Norfolkban és Northumberlandben?!

Ostorius:	Ezek a királyt segíteni jönnek.

Octa:	Nincs-e szüksége rá, mikor fegyverben Vortiger, s te, amint hisszük, készülsz, hogy egyesülj vele?

Edoll:	Nyughass, te ártó patkány.

Donobert:	Türelem, kérlek.

Edoll:	El innen, elszenvedni egy bearanyozott csibészt, egy sehonnai, alattomos csúszómászót, sértegetô varangyot, hogy a nyála mérgét arcomba köpje!

Octa:	Uram, uram.

Edoll:	Ne válaszolj, te korcs, az istenekre, óvjon bár a király jelenléte, nem tûrök tovább, és mint az oroszlán a zsákmányára, tátott szájjal rádugrom és fölzabállak. Szólj, uram, lemondasz-e ezekrôl a skorpiókról, vagy maradhatnak, míg a szívedbe marnak?

Aurelius:	Mind árulók vagytok, ez a mi feleségünk, királynénk: Ostorius testvérem, szedd össze a szászokat, innen Winchesterbe megyünk, nagyobb sereget gyûjteni, hogy megerôsítsük Camelot várát: menjetek innen, hamisak, egyesüljetek Vortigerrel, bátyánk, Konstantin gyilkosával: ôt is, titeket is üldözni fog a bosszúnk, 
	ha itthon nem, találunk segítô kezet máshol,
	s megóvjuk személyünket ettôl az árulástól.

(Aurelius, Ostorius, Octa, Artesia, Toclio, Oswold el)

Edwin:	Nyilván megbabonázták.

Gloster:	Mi lesz most biztonságos?

Donobert:	Csak ez, uram, amennyire csak tudjuk, óvjuk meg a királyt és birodalmát.

Cador:	Ezt megtenni legjobb elmenni Welszbe, és megtámadni Vortigert, nehogy egyesüljön a szászokkal.

Edwin:	Induljunk gyorsan Welszbe, Vortigerre, kitör a vihar, jövünk, Ostorius, hogy megütközzünk veletek, áruló szászok, akik így behálóztátok a királyt, saját javatokra, és a mi romlásunkra.
	Kardomra fogadom és a nagy istenekre,
	fejedet a saját sisakoddal verem be!

(Mind el)

IV. felvonás

1. jelenet  (Belép a Bohóc, Merlin és egy kis Kótyagos Szellem)

Merlin:	Mi a baj, bácsikám, mit keresel a zsebeidben? Hiányzik valami?

Bohóc:	Hah, Merlin öcsém, remélem szakállad nem hosszabb tisztességednél, kérlek, ne feledd, hogy a húgom anyagából készültél, anyád bátyja vagyok, bárki volt is az apád.

Merlin:	Miért, mivel teszed próbára kötelességtudásomat, bácsikám?

Bohóc:	Te magad, vagy az apródod, mert más társaságom nincsen, mióta anyád téged a védelmemre bízott, bizony érzek némi hiányt, vagy az a karvaly volt, vagy a hasonmásod, mert úgy találom, egy marék tallér kiugrott a zsebembôl.

Merlin:	Miért, hiányzik a pénzed, bácsikám? Fickó, elvettél tôle bármit is?

Bohóc:	Ne tagadd, a zsebeim tanúskodnak ellened.

Szellem:	Igen, elvettem, hogy megtanítsalak, jobban kell rá vigyáznod.

Bohóc:	Kérlek, használd jobb célra az ujjaidat én meg majd jobban vigyázok.

Merlin:	Add vissza.

Szellem:	Ott van.

Bohóc:	Hej, ebben van egy kis becsület, ezt a láthatatlan apádtól örökölted, öcsém, de nem hagyom, hogy ismét láthatatlanul hagyjon itt engem.

Merlin:	Biztos vagy benne, hogy most nálad van, bácsikám?

Bohóc:	Igen, és meg is ôrzöm, az apródjaid tolvaj kezétôl is.

Szellem:	Ha olyan biztos vagy benne, mutasd meg nekem újra.

Bohóc:	Bizony, kis zsonglôröm, meg is merem mutatni, hah, már megint átruházta magára a tulajdonjogot, nincsenek láthatatlan ujjaid, vagy igen? Ismét eltûnt.

Szellem:	De uram, én nem értem hozzád.

Merlin:	Na nézd, bácsikám, most nálam van, miért nem figyelsz oda jobban? Tessék, de jobban vigyázz rá.

Bohóc:	Ha, ha, ez szép, hitemre, más társaság után kell néznem, ha nektek ekkora a kézügyességetek.

Merlin:	Ne félj, bácsikám, nem foglak bántani a múvészetemmel, csak kóstolónak mutattam belôle, hogy elszórakoztassalak.

Bohóc:	Ó, ó, rossz tréfa ez az ember zsebével - de örülök, hogy ilyen ravasznak látlak, öcsém, mert így garantálom, hogy megélsz, míg meg nem halsz. Hallottad az itteni, welszi híreket?

Merlin:	Bácsikám, hadd elôzzem meg a gondoskodást és a jótanácsot, hadd mutassam be neked alaposabban is a tudásomat, te is kívánnád, hogy inkább ott legyek, ahol most jutalmat remélhetek: Welszben, Vortigernél, ki összehívta a jövendômondókat , a bárdokat, a druidákat és a varázslókat, össze az összes bûbájoskodókat, de nem tudják, hiába mind a füst, nem tudják boszorkányok, kóklerek, miért történik újra s újra meg, hogy építendô várának falából, amit raknak délig, leomlik estére, amit raknak estig, leomlik reggelre, és te is odaküldenél engem.

Bohóc:	Ha anyád nem volna a húgom, azt mondanám, boszorkány szült, de ez az apád esze, nem az anyádé, kivetted a szót a számból és elmondtad helyettem, amire gondoltam, úgyhogy el veled, keveredj el a varázslók közé és légy kész ember, még mielôtt felnônél.

Merlin:	Sôt, de maradj, bácsikám, alábecsülöd a rám leselkedô veszélyeket, a próféciák és a bölcs varázslók biztosították a királyt, hogy addig nem áll meg a vára, amíg a habarcsba bele nem keverték egy olyan gyermek vérét, akinek az apja nem halandó .

Bohóc:	Mi az neked? Ha az ördög volt is az apád, anyád nem Köcsögfalván született-e? És különben is, egy gyerek vérének kell lenni, hát ki nézne téged gyereknek ezzel a szakállal az arcodon? 

Merlin:	Nem szabad odamennem, hallgass ide egy kicsit, megokolom neked, miért nem.

(Belép két úriember)

1. úriember:	Sose ér véget ez a feladat,  amivel a király megbízott minket!

2. úriember:	Királyok megtehetik, ugyanígy kerestették az Egyszarvút is.

1. úriember:	De azt hamarabb megtalálják szerintem, mint ezt a sátánfattyát, akit keresünk.

2. úriember:	Rossebb azokba a varázslókba, akik ilyeneket beszélnek, de mégse tudják megmondani a nagy eszükkel, hogy hol találjuk.

1. úriember:	Azt mondják, bizonyosan Welszben él, gyere, keressük tovább.

Merlin:	Bácsikám, minden rábeszélés hiába, jobban ismerem az ellenségeimet, mint te.

Bohóc:	De akkor azt mondom, fattyú vagy, ha nem engedelmeskedsz a nagybátyádnak, hát nem Rámenôs Johanna az anyád, a húgom? ha az ördög volna az apád, akkor nem emberek volnának a rokonaid, hacsak nem ügynökök meg brókerek.

1. úriember:	Mi ez, siessünk csak oda.

2. úriember:	Bizony, de észre ne vegyenek, menjünk közel és hallgassuk ki ôket.

Bohóc:	Azért van szakállad, hogy elrejtsd? Gyereknek fogod mutatni magad? Több szôröd lesz, mint eszed? Megtagadod az anyádat, csak mert senki sem ismeri az apád? Vagy a nagybátyád talán szamár?

1. úriember:	Áldjon meg az Isten, barátom, kérlek, hogy nevezted ezt a kis úriembert?

Bohóc:	Kicsi, uram, egy kis ember is nagy úr lehet, apja talán régi házból való, amennyire tudjuk, uram.

2. úriember:	Miért? Nem ismered az apját?

Bohóc:	Nem, és gondolom, te sem, hacsak ördögöd nincs.

1. úriember:	Mi a neve, uram?

Bohóc:	Neve az én unokaöcsém, uram, tanulmányaira nézve a húgom fia, de a modora a sajátja.

Merlin:	Miért kérdezed, uram? Nevem Merlin.

Bohóc:	Igen, és amennyire tudjuk, valami nagy kakas lehetett az apja, mert az anyja bizony hülye tyúk.

2. úriember:	Van tehát anyja?

Bohóc:	Ahogy nekem is van húgom, uram.

1. úriember:	De az apja felôl kétségben hagysz minket.

Bohóc:	Uram, olyan bölcs emberek, mint ti, kétlitek, hogy van-e apja vagy sincs?

1. úriember:	Biztos, hogy ôt keressük.

2. úriember:	Én se gondolok mást: és uram, tudd meg, a király küldött érted.

Bohóc:	Ha hagyná, hogy én irányítsam, elment volna, még mielôtt hívatják.

1. úriember:	Nem láthatnánk az anyját?

Bohóc:	De igen, és ha felbosszantjátok, érezhetitek is, ördögi nôszemély, mondhatom, megyek és hozom.

(Bohóc el)

2. úriember:	Uram, illene sietned, a király vár.

Merlin:	Szolgálatom nem igényel parancsot, békén engedelmeskedem, de fölösleges vinni azt, ami már a helyén van, lassabban is utazhatok, a király idejön ugyanazon a nyomon, ami titeket is idehozott, hallgassátok csak, ezek a dobok elárulják.

(Kint dobok lassú indulót ütnek)

1. úriember:	Ez valami csel uram, igazán.

(Harsonák. Belép Vortiger, egy levelet olvasva, Proximus, dobosokkal, katonákkal, stb.)

Vortiger:	Üzeneted itt van elôttünk, Proximus, sietünk is: segíteni fogjuk Ostoriust és Octát Uter herceg és Aurelius ellen, akik, halljuk, Winchesterben táboroznak, és semmi sem akadályozna meg utunkban, mint ez a végzetes vár, amelynek falából, minden mûvészet és munka dacára, amit rakunk estig, leomlik reggelre.

Proximus:	Amit korábban mondtam, most is mondom, meg kell találni az ördög fiát, akinek vére megerôsíti az alapokat, másképpen nem áll meg.

(Belép a Bohóc, Johanna és Merlin)

Vortiger:	Hah! Így áll a dolog? Akkor, Proximus, ezek alapján már meg kell találni: mondd, ez az, akirôl beszélsz?

Bohóc:	Igen, uram, és én vagyok a nagybátyja, ô pedig az anyja.

Vortiger:	És ki az apja?

Bohóc:	Hát ezt ô, az anyja tudná leginkább megmondani neked, de azért azt hiszem, a gyerek is elég bölcs, mert megtalálta az apját.

Vortiger:	Asszony, ez a fiad?

Johanna:	Igen, uram.

Vortiger:	Mi volt az apja? Vagy hol él?

Merlin:	Anyám, beszélj szabadon és ne félj,
	Megtenni merted, ne félj megnevezni.

Johanna:	S akkor elárulom bûnöm és szégyenem, De így kell lennie, tudd meg, király, amit tudok róla, mindössze ennyi: családomra és szépségemre büszkén éltem, a tükröm volt az oltár, az arcom a bálvány, ostobán szerettem magam, mindenki mást gyûlöltem, megvetés szikrázott a szemembôl, úgy gondoltam, halandó ember nem is érdemel meg.
	Úgy jártam, mint a páva, de sosem láttam, hogy milyen fekete a talpam, megszidtam a szelet, amikor rám fújt, átkoztam a Napot, hogy elcsúfítja szépségemet.

(Johanna)	E leprához hasonlatos betegség kellôs közepén egy látszatra szép fiatalember jelent meg elôttem, épp, amilyenre büszkeségem vágyott, és hódító erô kísérte léptét, 
	Neki adtam magam, s ebbôl az ölelésbôl
	Lett ez a gyermek, s nem tudom, ki ô.

Vortiger:	Tehát egy Incubus, vagy egy éjszakai szellem nemzette ôt, és nyilván nem halandó.

Merlin:	Mindegy, ki volt, uram, ne is kutasd, sértô is és fölösleges kutatnod: térj a lényegre, miért kerestettél ennyire?

Vortiger:	Nem kétlem, hogy tudod, de, hogy világosan fejezzem ki magam, a véredért kerestettelek.

Merlin:	Kinek a javaslatára?

Proximus:	Az enyémre, mert mûvészetem tévedhetetlenül megmutatta nekem, hogy a király várát a te véreddel kell megalapozni, másképpen nem áll meg.

Merlin:	Volt erôd kutatni a sorsomat, és közben nem látod a magadét? Tudod te, micsoda gaztett tornyosul a fejed fölött, milyen végzetes és milyen váratlan?

Proximus:	Csönd, szakállas koraszülött, megjósolod a végzetem! Uram, a saját sorsát próbálja késleltetni.

Merlin:	Nem, én a kezedbe adom magamat: és itt a király elôtt igazold jóslatod, mint én a magamét. Ha végzeted nem csap le, igazat beszéltél, vérem hadd elégítse ki a király vágyait: ha magad akarod megírni sírfeliratodat, tedd meg hamar, mert nincs már egy perc közötted és halálod között.

(Lezuhan egy kô és agyonüti Proximust)

Proximus:	Ha, ha, ha.

Merlin:	Látom, nevetve halsz meg.

Vortiger:	Hah! Ez több, mint csodálatos, nézzétek, meghalt?

Bohóc:	Igen, uram, itt van egy kis habarcsnak való agyvelô, ha netán használnád: öcsém, Merlin, van még ebbôl a kôalmából, ami éppen le akarna potyogni? Kérlek, figyelmeztesd idôben a bácsikádat.

Merlin:	Vigyétek a halál képmását innen, és most, uram, kétségeidet tisztázandó, Merlin megmutatja a végzetes okot, amely végzetesen rombolja várad, s meggátol az építkezésben. Állj oda, és egy jelenésben lásd a sorsod munkáját és célját... Anyám és bácsikám, nem szabad itt maradnotok.

Bohóc:	Jön az apád, öcsém?

Merlin:	Mennetek kell.

Johanna:	Gyere, még megsérted, bátyám.

Bohóc:	Elájulnék, ha látnám a sógoromat, ha házasok volnátok, törvényesen is így nevezhetném.

(Merlin meglendíti varázspálcáját. Mennydörgés, villámlás, két sárkány jelenik meg, egy fehér és egy vörös, egy ideig harcolnak, majd abbahagyják.)

Vortiger:	Mit jelent ez, miért hagyták abba?

Merlin:	Ne csodálkozz, uram, jól nézd meg ôket,
	e két bajnok dönti el sorsodat,
	életed, királyságod múlik rajtuk,
	figyeld meg ôket jól.

Vortiger:	Úgy lesz, legyen kegyes hozzánk az ég.

(Mennydörgés: a két sárkány újra küzd, és a Fehér Sárkány fölénybe kerül a Vörös Sárkánnyal szemben)

Vortiger:	A Fehér Sárkány áll gyôzelemre, nos, Merlin, fejtsd meg, mit jelent ez.

Merlin:	Felségednek nem szabad megsértôdnie azon, amit mondok.

Vortiger:	Úgy találom, ez a gyengéd, hogy kissé gyanakszol rám, hát hibáztathatom-e a prófétámat, aki megjósolja a rám leselkedô veszélyeket? Úgy tartom, ragyogó elméd van.

Merlin:	Akkor tudd meg, uram, hogy van egy nedves barlang, e két sárkány éji nyugvóhelye,  éppen a hegy alatt, ahol a várad épül, és éjszakai harcuk dönti le, amit te nappal építtetsz a hegyen: világosabban szólva, a sárkányok téged magadat és a szász királyt jelképezik, és a vesztes vörös, uram,  a te rettegett címered.

Vortiger:	Ó sorsom!

Merlin:	Hallgass türelemmel, felséges úr, Konstantint, a törvényes királyt megölted, ez véres és vörös tett volt, a szászokat te hoztad be elôször, Konstantin ellen segíteni, ôk most a fehér rémület, amely e hegyek közé zárt be téged, felség; és bár most barátságod keresik, de ölni jönnek, nem ölelni téged, jönnek kiirtani a briteket, s angolokat betelepíteni. Biztonságod keresd, uram, ne töltsd idôd légvárak építésével, mert Uter herceg, hogy megbosszulja bátyját, már keres, ha nem bízol bennem, s kell egy tanú, itt jön egy hírnök, hogy elmondja mindezt.

(Merlin el. Hírnök be)

Hírnök:	Uram! Uter herceg!

Vortiger:	És ki még?

Hírnök:	Edoll, a híres hadvezér.

Vortiger:	A híres ördög, ezek ellenem jönnek.

Hírnök:	Teljes erejükkel, uram.

Vortiger:	Tehát bosszút akarnak állni rajtunk. Készek vagyunk velük megküzdeni, megkettôzzük erônket és nem adjuk oda a földünk, számuk nem ijeszt meg,
	Ha ez a sors, nem kerülhetjük el.
	Koronánk vérbôl lett, vérben is vesszen el.

(Mind el)

2. jelenet (Belép Uter herceg, Edoll, Cador, Edwin, Toclio, dobosokkal és katonákkal)

Herceg:	Állj, csönd, tartsunk haditanácsot.

Edoll:	Üsd, rabszolga, miért is hagytad abba? miért megállni? hol az ellenségünk? vagy gondolod, egymás között csatázunk?

Herceg:	Nemes Edoll, csak hadd tartsunk tanácsot, az nem árthat, úgy biztonságosabb.

Edoll:	Pokol ebbe a késlekedésbe! gyávák haboznak így, ha át kell kelni a habzó folyón, a parton megbeszélik a veszélyt, a folyó megdagad, s elnyeli ôket. Nincs-e a király a harcmezôn?

Cador:	A büszke Vortiger, az áruló van a mezôn.

Edwin:	A gyilkos trónbitorló.

Edoll:	Legyen bár az ördög, csak harcolhassak ellene, az ég szerelmére, menjünk, uram, ó, az én türelmem, addig akarsz-e várni, amíg a szászok jönnek segítségére?

(Harsonaszó)

Herceg:	Attól ne félj, kérlek, kissé nyugodj le, hallgasd csak, jön, vagy hírnököt küld hozzánk.

Edoll:	Ha tárgyalni akarnak, én megfojtom a követeket, hacsak mérgemben meg nem fulladok.

(Belép egy Kapitány)

Herceg:	Nos, halljuk, honnan jöttél?

Kapitány:	Vortiger királytól.
		
Edoll:	Áruló, nincs olyan: szóljon a dob, üsd, szolga, vagy becsületemre, én ütöm a fejedet, és a füled mellett verem a dobszót.

Herceg:	Türelem, nemes Edoll, halljuk az üzenet pontjait.

Edoll:	Pontjait, miféle feltételekre számítasz, ami ne volna romlásodra, hacsak saját magát el nem pusztítja ezer kínhalállal, s el nem küldi hulláját, hogy kibékítsen téged, Konstantin meggyilkolásáért és ez még a tizede se volna.

Herceg:	Igaz, bátyám vére szólít, elfogadom tanácsod: tehát el innen.

(Kapitány el)

	Nem tárgyalunk, csak a kardunk segítségével.

Edoll:	Az pedig gyilkos szavakat beszél, Riadó, riadó, verjétek a dobot.

(Mind el)

3. jelenet (Dobszó, riadó. Belép Edoll, maga elôtt üldözve Vortiger egész seregét, és belép Uter herceg, Vortiger nyomában)

Vortiger:	Még követsz?

Herceg:	Igen, halálodig követlek.

Vortiger:	Várj, légy okos, nem csak én halhatok meg, megöltem a bátyád is.

Herceg:	Megölted, fekete áruló, azért üldözlek.

Vortiger:	Kegyelmezz önmagadnak, szökj meg kardom elôl, óvd meg a saját életed, neked adom bátyád haláláért cserébe.

Herceg:	Azt add, ami tiéd: az áruló szívét, s fejét, mert ennek vagy csupán ura; királyságod, amelyet bitoroltál, te zsarnok, most cserben hagy, a szászok, akiket zsarnokságod támaszául hívtál be, nagyra nôttek, s ahol csak megtelepednek, a britek emlékét is kiirtják, magukat a hingeszt népnek nevezik, az országot Hingeszt-földnek , hogy Britanniára ne is emlékezzenek többé az emberek; s ez mind miattad, saját hazád aljas elpusztítója. 

(Belép Edoll)

Edoll:	Mit állsz és beszélsz? Harcolj!

Herceg:	Edoll, türelem.

Edoll:	A kardom türelmetlenkedik, király vagy herceg szavára ne hallgass, van munka másutt, ez az én ügyem.

(Riadó)

Herceg:	Fényes gyôzelmet, erényedhez méltót!

(Mind el)

4. jelenet  (Belép Cador és Edwin)

Cador:	A fényes gyôzelem maga küzd az oldalunkon, arany sisakban lovagol elôttünk, gyôzelmesen.

Edwin:	Az igazság ott van vele, és ô mindig a jó és igaz ügy mellé áll, magunk se késlekedjünk.

(Belép a Herceg)

Cador:	Itt jön a herceg, hogy áll a szerencsénk, uram?

Herceg:	Reményteljesen és tisztán, hôs Cador, a büszke Vortigert Edoll kardja elérte, de megmentette az ôt követô tömeg, és most a hegyen álló várba fut, menedéket keresni: egy kutyafalkát uszítottam utána, ezek vadabbak , mint maga az éhség,
	Áttörjük majd a kôfalat, s ha nem, 
	Tûzzel kergetjük ki ôket a várból,
	egy se menekülhet ki majd a lángból.

(Mind el)

5. jelenet (Megjelenik egy tüzes csillag (Üstökös). Harsonaszó. Belép a Herceg, Edoll, Cador, Edwin, Toclio, dobosok és katonák)

Herceg:	Nézd Edoll: ez a tüzes jelenés még most is rémületet bocsát az elképedt világra, nézd a csóva elejét, egy sárkányfej látható benne, és szájából két tüzes kígyó tekeredik, Keletre és Nyugatra.

Edoll:	És nézd, a csillag testébôl hét kisebb fénylô csóva mutat e rémült királyságra.

Cador:	Rémületes egy meteor.

Edwin:	És különös félelmeket jelent.

Herceg:	Ez nem békét jelent, haragvó tûz ez, többet jött égetni, nem Vortigert; ha az  ô bukását jelentené, behúzná csóváit, nyugodna már, mert Vortiger halott.

Edoll:	Sohasem jönnek hatástalanul.

Herceg:	Legyen meg az ég akarata, de mert aggódunk, hívjatok egy titoktudó jóst, megmagyarázni e tüzes orákulumot.

Cador:	Ó nem, uram, tiéd a legjobb jós, aki valaha élt Britanniában, s ha prófétádról prófétálhatok, nem is következik hozzá hasonló.

Herceg:	Merlinre gondolsz.

Cador:	Igen, uram, a csodálatos Merlinre, találkozott velünk az úton és megjósolta nekünk e szerencsés nap sikerét.

Edwin:	Itt lehet a tábor körül, hívasd, uram.

Cador:	A véreskezû Vortigernek is megmondta sorsát, s ha egyáltalán volna varázsló, akinek hinni tudnék, az csak Merlin lehet.

(Belép Merlin és a Bohóc)

Cador:	És lásd, uram, mintha csak azért jönne, hogy teljesítse kívánságodat, Merlin itt jön.

Herceg:	Nézzétek, az üstökös ott a szemében, ne zavarjátok meg.

Edoll:	Micsoda átható tekintettel szemléli!

Merlin:	Mit tesz még országunkkal az ég, a sors?
	Nemzetek jönnek-mennek, forradalmak
	Hallatszanak az üstökös dalában,
	Mi minden változik Britanniában.
	Hah! Máris halott, gaztettrôl gyorsan száll a hír!
	Ó végzet édes hercege, akiért Merlin maga sír.

Herceg:	Valami gonoszat lát, mutatja viselkedése, mert mielôtt még megmagyarázná, sír a történeten.

Edoll:	Az a másik is sír. Fickó, érted is, amit úgy siratsz?

Bohóc:	Nem uram, én a nagybátyja vagyok, és azért sírok, mert az öcsém sír, a rokona vagyok, hiába.

Herceg:	Nemes Merlin, halljuk prófétikus tudásod, e tüzes rémület magyarázatát, mert szomorú könnyeidbôl úgy látjuk, szomorúságot hoz és pusztulást.

Merlin:	Igen, nemes herceg, de türelemmel kell meghallgatnod a többit.

Herceg:	Ígérem, úgy lesz, még ha romlásomat hozza is.

Merlin:	Attól nem kell tartanod, ez Vortiger tüzes bukását hozta, s mégsem csak az övét, e napon egy jobb király is lehullott, országunk dísze, a szelíd és nemes, édes Aurelius.

Herceg:	Bátyánk!

Edwin:	Bosszuld meg, ég.

Merlin:	Királyi palotájában, Winchesterben, ma megmérgezték és meghalt, uram.

Cador:	Ki mérgezte meg? Mire céloz Merlin?

Merlin:	Az áruló szászok.

Edoll:	Mindig tartottam ettôl: az az ördögi Ostorius meg az átkozott boszorkány, Artesia, biztosan azok tették.

Herceg:	Megmérgezték! Ó nézd tovább, nemes Merlin, nézd meg újra a csillagot és lásd meg benne bosszúm, ha ezer életbe kerülne is, és elsôként az 			enyémbe.

Merlin:	Vigasztalódj, megadják az egek, a baljóslatú híreket hallottad, most hallj tôlem boldog történetet, magadról és boldog utókorodról.

Bohóc:	Mintha egy hámozott hagymát látnék, ismét sírnom kell.

Merlin:	Bácsikám, csönd, vagy elhallgattatunk.

Bohóc:	Az nem látszik a csillagokban, öcsém, hogy tudom-e tartani a számat vagy sem?

Edoll:	De igen, ki kell vágnom a nyelved.

Bohóc:	Pfuj, uram, te könyv nélkül beszélsz, az öcsém, Merlin tudja jobban.

Merlin:	Tényleg, be kell kötnöm a szádat, most aztán beszélhetsz kedvedre, bácsikám.

Bohóc:	Hum, hum, hum.

Merlin:	Így - nos, figyeld meg, uram, ott, a fölfelé szálló, lángoló sugár fölött, egy sárkány feje látható, s ennek szájából két lángoló sugár ágazik ketté ellenkezô irányban, igen, mind a kettônek célja van:
	Figyeld meg ismét a lángoló testet, hét ragyogó, fényes sugarat bocsájt ki, mind egy-egy hírnök, hírt hoz e brit szigetre, s magyarázatuk a következô:
	A Sárkány feje a hieroglipha, mely saját hercegi személyedet mutatja, hogy királyként kell uralkodnod itt, azok a többi csóvák, melyek a Sárkány szájából Kelet s Nyugat felé mutatnak, két királyi gyermek, a te két gyermeked, fiad és lányod.
	Északnyugati konstellációja
	Egy ír királynôt mutat, akinek
	Gyermekeibôl brit királyok lesznek.

Bohóc:	Hum, hum, hum.

Merlin:	De a fiadról, szól a sors és Merlin, minden idôkben krónikák íródnak, híres lesz, s gyôztes kardjával bejárja Francia- és Németországot is; meg nem állítják, amíg meg nem kapja a római császári koronát, mint a Nyugat ura, de a hét dombról hazatér, királyok kísérik, nagyobbá teszi majd Britanniát, címerén tizenhárom korona.

Bohóc:	Hum, hum, hum.

Merlin:	Egyike lesz a Kilenc Hírességnek, s vitézsége mágnesként vonzza majd udvarába a hôsöket: ez lesz a leghíresebb lovagi társulás, Winchesterben, kastélyában: királyi asztalánál hadirendben ülnek le majd, köröttük fegyverük, e körrel jelképezvén a világot.

(Varázspálcájával megérinti a Bohóc száját)

Bohóc:	Hum, hum, hum, ó, hogy végre beszélhetek kicsit.

Merlin:	Ismerem elméd, bácsikám, légy csöndben.

(Újra megérinti)

Herceg:	Csodákról szólsz, Merlin, kérlek, folytasd, magyarázd meg teljesen e konstellációt.

Merlin:	A hét lefelé mutató sugár, uram,  az országra zúduló csapásokat jelenti, melyek más bajokkal egyesülnek: a visszavonás és a háború megosztja az országot, míg hét király meg nem egyezik, hogy az ország hét királyság szövetségébôl álljon.

Herceg:	Mûvészeted oly erôs bizonyságot nyert, hogy szavaidat hitelesnek véljük, légy mindig a közelünkben, prófétám, és cselekedeteim irányítója.

Merlin:	Hûséggel fogom szolgálni személyedet és minden tudásommal hazám biztonságát.

Bohóc:	Hum, hum, hum.

Merlin:	Gyere, feloldalak.

Bohóc:	Öcsém, kérlek segíts ismét a nyelvemhez, csak nem akarod, hogy továbbra is néma legyek, remélem?

Merlin:	Miért, hát nincs meg a nyelved?

Bohóc:	Hah! igen, most érzem, olyan sokáig voltam néma, nem tudtam eldönteni, hogy most éppen beszélek-e vagy sem.

Herceg:	Tanácsolod-e, hogy azonnal bátyám gyilkosai, a véres szászok üldözésébe fogjunk?

Merlin:	A lehetô leggyorsabban, uram, a siker lesz az útitársatok.

Cador:	Vedd hát új címedet, királyi herceg, ez erônk növeli, sokáig éljen Uter király.

Edoll:	Tedd hozzá, amit az ég adott neked: jeled a Sárkány, viseld bátran, sokáig éljen tehát örök boldogságban Uter Pendragon, Britannia törvényes királya.

Herceg:	Köszönöm, Edoll, elfogadjuk e nevet és e címet, s pajzsunkon és zászlónkon a Vörös Sárkány jelét hordozzák majd elôttünk, hogy a véres szászok elrémüljenek. Ó, Aureliusom,
	Lelked pihenjen édesen; megzavart szellemed
	Bosszúra vár, az is meglesz idôvel:
	Mert jön már a Sárkány, mérges tüzével.

(Mind el)

V. felvonás

1. jelenet (Mennydörgés, majd zene. Belép Johanna, félénken, az Ördög követi)

Johanna:	Fekete rém, ismét tûzre gyulladt kéjelgô vágyad? se hangos mennydörgésed, se pokoli csalogató zenéd nem bûvöl el többé, túl sok történt meg így is.

Ördög:	Miért szöksz tôlem? Szeretôdként jövök, téged karomba zárni, a testedet gyöngéden átölelni.

Johanna:	Pokol kutyája, el.

Ördög:	Még hogy kutya volnék? Kutya legyek!
	Hízelkednék, kedveskednék veled,
	simogathatnál, játszódnál velem, 
	az oroszlánnak nem köszönöd-e meg, ha
	nem zabál föl, csak enyeleg veled?

Johanna:	Igen, az vagy, engedj el, megköszönném.

Ördög:	Miért, hová akarsz? én otthon vagyok nálad, az enyém vagy, nincs-e közös családunk, hol a fiad?

Johanna:	Ó sötétség rejts el.

Ördög:	Büszke lehetnél, általam nyertél egy el nem halványuló hírû fiút,  királyok tetteit krónikák ôrzik, Merlinnek krónikára nincs szüksége,
	Korszak korszaknak adja át a hírét,
	Nevének, dicsôségének csodáját,
	Míg akad nyelv, történetét beszélni.

Johanna:	Emészd el gyorsan emlékezetem, legyen a pokol szörnye, vagy a földé, akinek nem szegény nô volt az anyja; édes halál, vegyél magadhoz engem, te tûnj el, miért jelentél meg újra? Se büszke nem vagyok, sem nem kívánlak, nem hívtalak, hogy tönkretégy, ahogy annakidején, amikor elôször megláttalak.

Ördög:	Ugyanaz vagyok, aki voltam.

Johanna:	De én megváltoztam.

Ördög:	Visszaváltoztatlak azzá, aki voltál, kívánságom töltô fehérszemély, jöjjetek a viharban, segédeim, halandók megrontói, jöjjetek.

(Mennydörgés. Belép egy Szellem)

(Ördög:)	Zsákmányomat vedd fekete karodra, a sápadt Hekaté mellé emeld, én füstöt eresztek ezen a sziklán, sötétet a kék-arcú ég elé, elviszem Merlintôl, el Britanniából, nem látják egymást többé.

Johanna:	Segítség! Valaki! Ha még nem késô! Kegyelem! 

(Belép Merlin)

Merlin:	Éjjel fekete szolgája, ereszd el, vagy a pokoli Styxre esküszöm, erôs ördögûzô varázslatokkal kötözlek meg, s a pokol pentagonja sem szabadít meg! Menekülj és tûnj el.

(Szellem el)

Ördög:	Hah! Ki ez?

Merlin:	A gyermek megtalálta apját, nem ismersz meg?

Ördög:	Merlin!

Johanna:	Segíts, nemes fiam.

Merlin:	Ne félj, nem fognak bántani.

Ördög:	Kiszabadítod ôt és ellenálsz apádnak?

Merlin:	A te iskoládban az engedelmesség nem tantárgy: ô kedves nekem, hát segítek rajta; te csalárd módon szereznél családot, én ellenállok, nem tûröm csalásod.

Ördög:	Rabszolga, halálra átkozlak és emlékmúvet csinálok belôled ezen a sziklán.

Merlin:	Ha, ha, hatalmad túl gyönge ahhoz, mi vagy te, ördög, csak egy alávaló, kéjelgô Incubus, kihasználod a test kéjvágyát, hová nem csalogatnád a tudatlant! vesd le emberi formád, mászkálj foltos hasadon, kígyó, vagy Achoron állkapcsával sújtok rád, és örökre bezárlak itt a tûzbe.

Ördög:	Pokol árulója! átok, miért nemzettelek!

Merlin:	Ostorodat nemzetted, ne dühöngj, ne mozdulj, Merlin mûvészetének hatalma a Sors könyvében írva áll, - fölfordítom a poklot, uraidat varázsigéimmel teszem engedelmessé, te leszel az elsô, aki kóstolót kap, - Tenibrarum, precis, devitiarum, és infirorum, Deus, hunc Incubum in ignis eterni abisum accipite, aut in hoc carcere tenebroso, in sempeternum astringere mando.

(A Szikla az Ördög köré zárul)

(Merlin)	Na, itt csinálj földrengést, kavarj sújtóleget, mert nôhöz többé már soha nem érhetsz: örülsz-e, anyám?

Johanna:	Saját fiam lett megmentôm, de mégis mély félelemmel szólhatok csak hozzá.

(Messze kint riadó)

Merlin:	Vigasztalódj, nem jön vissza a múlt, sejtettem a gaztettet, s megelôztem: hallod, a háború hangjai hogy hívnak, Pendragont segíteni, aki most a szászokkal harcol éppen, s aki mellôl nem hiányozhat Merlin. Hagyd el ezt a földet és én nyugodt helyre vezetlek, melyet magam emeltem, a neve Stonehenge, Merlin háza, ott élsz majd, magányos sóhajok között, fájdalom és szenvedés lesz a társad, míg semmivé nem sírod bûnös tested, s nem marad más, mint az éteri lélek:
	S ha majd meghalsz, Salisbury zöld síkján emléket állítok neked, egyetlen királynak sem lesz ily magas emlékmûve, lengô kövekkel, melyeket varázzsal függesztek föl majd, s nem használok se meszet, se habarcsot, az emlékezet sötét enigmája, megmérni senkinek sem lesz hatalma, hely, melyet kiürítek, hogy ott nyugodj, ahol nem járnak éji boszorkányok, sem farkasember  nem kószálhat arra, örök nyugalmat ott lel Merlin anyja.

(Mindketten el)

2. jelenet  (Belép Donobert, Gloster és a Remete)

Donobert:	Gloster, mindent ôszintén elmondtam neked. Mindkét lányom magányra esküdött, ma reggel beköltöztek a zárdába, bár én más életre nemzettem ôket, s becsülettel ígértem feleségül Cador grófnak és a fiadnak ôket, kitûnô barátom, Gloster grófja. Elveszett ez, elvesztem én: elvesztek ôk, elveszett minden. Felelj nekem, bûn-e megházasodni?

Remete:	Ó nem, uram.

Donobert:	Menj hozzájuk, én nem megyek tovább, nem beszéllek rá semmi rosszra, gyôzd meg ôket, ha én meggyôztelek.

Gloster:	Jó szolgálatot teszel vele, uram.

(Belép Cador és Edwin)

Donobert:	Melyet ha ôk ekképp semmibe vesznek, én is örökre elfelejtem ôket. Nézd ezt a két nemest, a vôlegényük! ha a Sors kegyes, szólíthatnál apádnak.

Edwin:	Az a remény elszállt, uram, mert épp e percben láttuk ôket belépni a klastromba, hogy örökre elzárkózzanak a világtól és a férfiaktól.

Cador:	Mindkettônk bánata ez, de halljad napjaink örömhírét, mit a király üzen: a szász királyt, Ostoriust megölték, Octa elmenekült, a fúria, Artesia fogoly, Londont és Winchestert, melyet erôddel vett körül, vissza kellett, hogy adja Uter hercegnek, akit nemrég Pendragonnak neveztek el, és aki gyôzelmesen közeledik felénk, hogy fejére tegyék a brit koronát.

Donobert:	Ez az öröm eltörli emlékét is, annak, hogy én két gyermek apja voltam, két makacs lányé, akik elhagytak engem. Hadd ölellek át s nevezlek fiamnak mindkettôtöket, mert, apám nevére, kettôtök közt osztom szét birtokom.

Edwin, Cador:	Uram, igen nemes vagy!

(Harsona. Dob. Belép Edoll dobosokkal és zászlóvivôkkel, Oswold mint királyi zászlóvivô, Toclio a vörös sárkánnyal díszített pajzsot hozza, két püspök a koronát, jön Uter herceg , Merlin, a megkötözött Artesia, ôrök és a Bohóc)

Herceg:	Pajzsunk, zászlónk emeljétek magasba, reméljük, hogy bár alszik most a sárkány, Merlin tudása addig is vigyáz ránk.

Bohóc:	Minthogy az apja él, légy vele óvatos .

Gloster:	Kitôl a brit név újra felragyog, kelô Nap, engedd meg, hogy üdvözöljünk,  örök napfényben lovagolj elôttünk, trónod csillagkörén ne jöjjön éj, miért is várunk, mért nem koronázzuk meg már ezt a hercegi fôt, urak?

Herceg:	Várj, nemes Gloster, ez a szörnyeteg elôbb el kell tûnjön szemünk elôl, különben nem tudunk örülni.

Donobert:	Ha ez hátráltat, ítéld el gyorsan, küldd innen a halálba, régen kiérdemelte.

Edoll:	Halljátok ítéletemet, vigyétek innen, hulláját áldozzák az égô Napnak, míg ki nem szárad, mint a pergamen, akkor nyúzzák le gonosz bôrét, tömjék ki szalmával, és mutogassák a búcsúkban és a vásárokon, két pennyért személyenként e szörnyet, üzletnek is jó, s megéri az árát.

Artesia:	Ha, ha, ha.

Edoll:	Nevetsz, Erikhtó?

Artesia:	Igen, szegényes fantáziádon, nincs semmi jobb, te kínkereskedô?

Donobert:	Égessék hamuvá.

Artesia:	Fônix halála az, dicsô halál.

Edoll:	Nem, az túl jó neki.

Herceg:	Élve temessék el, építsenek falat köréje, te királygyilkos, ott majd éhen halsz.

Artesia:	Éhen halok, ha jön majd a halál, de addig átkaidon fogok élni.

Edoll:	Az jó táplálék, el vele.

Artesia:	Örömmel, bár az én ítéletem másképp szólna.
	Megmérgeztem a bátyád, de többet szerettem volna.

(El)

Herceg:	Miért áll Merlin, prófétánk, külön, e szertartást szomorúan figyelve, s titkos tudásával nem fûszerezve örömünket? Kérlek, isteni tudásod teljesítse be vágyaim egy részét, mert tudom, hatalmadban állna, hogy megmutasd az eseményt, mellyel királyságunk és a krónika egyként véget ér: beszélj, tudós Merlin, oszlasd el félelmeim, elûzzük-e harcban a szászokat, s fogunk-e uralkodni Welszben és Britanniában gyönyörû békében?

Merlin:	Hosszú boldogság vár királyságodra, amit az Ég kijelent, azt a Sors nem változtathatja meg: a szászok, uram, megtartják földjüket, s addig nô számuk, míg Britannia nem lesz többé. Uram, megjelenítem a próféciákat, az eljövendô uralkodók sorsát, felséges úr, mindent megmutatok, míg eljönnek az utolsó napok.

Herceg:	Tedd azt, Merlin, s koronázz meg engem örömmel és csodálkozással.

(Merlin meglendíti pálcáját. Hobolyák, a némajáték föllép. Belép egy király fegyverzetben, pajzsán tizenhárom korona. A másik ajtón különbözô hercegek lépnek be, akik koronájukat a király lábához helyezik, meghajolnak elôtte, majd belép a Halál és pálcájával megérinti ôt, a király beteg lesz, és megkoronázza Konstantint. A némajáték el.)

Merlin:	Ez a király, uram, a fiad, aki fiatal éveiben oly szerencsés lesz, hogy tizenhárom uralkodó ajánlja föl neki majd koronáját, és minden más király is annyira csodálja majd hírét és gyôzelmeit, hogy akár félelembôl, akár szeretetbôl, de mind meghajlanak elôtte; de a halál (aki sem a gyöngét, sem a bátrat nem részesíti elônyben), dicsôsége teljében ragadja majd el ôt, alig engedve meg, hogy megszerzett királyságaiban egyetlen utódot is megnevezzen.

Herceg:	Köszönjük Prófétánknak ez oly igen kívánt választ, s ebbôl megtanulhatjuk, hogy amit a Sors jelent, tisztelni kell,
	S minden jövendôk ámulnak majd, miként ti és miként én,
	Merlin nagy bölcsességén és Arthúr dicsôségén.

(Mind el)

VÉGE