A BETOLAKODÓ

PHILIP K. DICK (1928-1982)
(Astounding Science Fiction, június)

És íme, elérkeztünk végre a nagyszerű Philip K. Dickhez is. Dick 1953-ban még alig egy éve volt a pályán. Harmincéves munkássága óriási hatást gyakorolt a sci-fi műfajra. Ebbe a három évtizedbe Dick belegyömöszölt néhány feleséget, vagy ötven regényt, több mázsa kábítószert, szép nagy nyomort és sok-sok szerelmet. Franciaországban már a műfaj nagymesterének nyilvánították, mikor az elismerés és az anyagi biztonság is ráköszöntött. Korai halála miatt nem sokáig élvezhette. A sikert a Szárnyas fejvadász című film hozta el a számára, melynek forgatókönyve az ő regényéből (A robotok villanybirkákkal álmodnak?, 1968) készült.
Minden írása legalább részben önéletrajzi ihletésű, lebilincselő élete és életműve ma kutatás tárgya: tanulmányokat, könyveket szentelnek művészetének.
A betolakodó Dick munkásságának szinte kivonata lehetne, mert egyszerre jeleníti meg a valóságot, a majdnem-valóságot és az irrealitást. Kevés Dick-írásra mondható el ugyanez. Nem Dick volt az első, aki a sci-fi műfajban a "valóság természetét", ezt a ma oly divatos "problémát" boncolgatta, de okosabb kérdéseket még nem tett fel senki. Ezért is érdemes elolvasni Dick e felejthetetlenül erőteljes novelláját.
- MHG

Sohasem találkoztam Philip Dickkel, de azt azért hallottam felőle, hogy "tudattágító" szerekkel kísérletezik. Emlékszem, ezt nagyon ízléstelennek találtam.
Azt is hallottam, hogy az efféle szerek serkentik az alkotófolyamatot. Miután magam ilyesmivel sohasem próbálkoztam, nincs személyes tapasztalatom ezen a téren. De abban biztos vagyok (ösztön? megérzés?), hogy a drogok nem segítenek az ihletnek. Azt sem hiszem, hogy egy szer "tudattágító" lehet. "Tudattorzító" annál inkább.
Az író legfontosabb munkaeszköze az agya, ez nyilvánvaló. Másodlagos munkaeszköze, mondjuk, az írógépe vagy a szinonimaszótár. Tudtommal még senki sem verte kalapáccsal az írógépét azon meggyőződésből, hogy így erősebbek lesznek a mondatai. Akkor hát mi értelme vegyi kalapáccsal csépelni az agyat?
- IA

- Rövidesen kiveszek egypár nap szabadságot - szólalt meg Spence Olham reggeli közben. A feleségére pillantott. - Azt hiszem, megérdemlek egy kis pihenést. Tíz év hosszú idő.
- És a kutatási témád?
- A háborút nélkülem is megnyerik. Tulajdonképpen nincs is olyan nagy veszélyben ez a mi sárgolyónk - tette hozzá, és leült az asztalhoz. - A hírautomaták átformálják a jelentéseket, azt a látszatot akarják kelteni, mintha az űrjárók már itt lennének a nyakunkon. Tudod, hogy szeretném a szabadságot eltölteni? Elmehetnénk kempingezni a környékbeli hegyekbe, tudod, ahová akkor mentünk. Emlékszel? Amikor engem összecsípett a mérges szömörce, te pedig majdnem ráléptél egy fekete kígyóra.
- A Suttopi-erdőbe? - Mary kezdte leszedni a reggeli edényeket. - Az néhány hete leégett. Azt hittem, tudsz róla. Váratlanul keletkezett, heves tűzvész volt.
Olham előregörnyedt.
- És még csak meg se próbálták felderíteni az okát? - Elhúzta a száját. - Senki nem törődik itt már semmivel. Nem tudnak másra gondolni, csak a háborúra. - Összeszorította a száját, minden eszébe jutott, az űrjárók, a háború, a tűrakéták.
- Hogy is gondolhatnánk akármi másra?
Olham bólintott, Marynek természetesen igaza van. A Kentaur Alfájának kis sötét rakétái olyan könnyedén hagyják maguk mögött a földi hajókat, mint a tehetetlen teknőcöket. Egyenlőtlen összecsapások ezek, és a rakéták egészen a Földig eljönnek.
Egészen ide, amíg a Westinghouse Laboratórium be nem mutatta a védgömböt. Először a Föld nagyvárosait vették körül, végül magát az egész bolygót. Ez a védőburok nyújtott először valódi védelmet, ez volt az első igazi válasz az űrjáróknak, a hírautomaták szavaival élve.
A háborút megnyerni viszont már valami egészen más. Minden egyes labor, minden egyes kutató éjt nappallá téve azon munkálkodott, hogy valami hatékonyabbat találjon fel, olyan fegyvert, ami alkalmas támadásra. Például az ő kutatási témája is. Ezen dolgozik nap mint nap, hosszú évek óta.
Felállt, elnyomta a cigarettáját.
- Mint a Damoklész kardja, mindig a fejünk felett lóg. Kezdek belefáradni. Nem kívánok mást, csak egy jó hosszú vakációt. Bár, azt hiszem, ezzel mindenki így van.
Elővette a zakóját a szekrényből, és kiment az előtérbe. Bármelyik pillanatban jöhet a rakétaautó, a sebes kis bogár, ami a kísérleti állomásra szállítja.
- Remélem, Nelson nem késik. - Az órájára pillantott. - Már majdnem hét óra.
- Itt a bogár - szólalt meg Mary a házak közé pillantva. A tetők mögött megcsillanó napfény rávetődött a nehéz ólomlapokra. A telep csendes volt, még alig járkált egy-két ember. - Viszlát, Spence. Próbálj nem túl sokáig maradni.

Olham kinyitotta a rakétaautó ajtaját, és becsúszott. Sóhajtva dőlt hátra az ülésen. Egy idősebb férfi is jött Nelsonnal.
- Nos? - kérdezte Olham, amikor a bogár meglódult. - Van valami érdekes újság?
- A szokásos - felelte Nelson. - Néhány űrjáró hajó támadott, és egy újabb aszteroidot ürítettek ki stratégiai okokból.
- Jó lesz, ha a kísérleteink végére érünk már. Lehet, hogy csak a hírautomaták kavarta propaganda miatt, de az elmúlt hónapban belefáradtam az egészbe. Minden olyan kegyetlen és komor, az élet teljesen elszíntelenedett.
- Úgy gondolja, hogy a háború hiábavaló? - kérdezte váratlanul az idősebb férfi. Hiszen maga is szerves része.
- Peters őrnagy - mutatta be Nelson. Olham és Peters kezet fogtak. Olham alaposan megnézte az idősebb férfit.
- Hogyhogy ilyen korán? - kérdezte. - Nem emlékszem, hogy már találkoztunk volna a telepen.
- Nem, én nem ott dolgozom, de egyet-mási azért tudok a maguk tevékenységéről. Az én munkám egészen más természetű.
Nelson és Peters egymásra pillantott. Olham észrevette, és a homlokát ráncolta. A bogár fezgyorsult, sebesen száguldott el a kopár, élettelen területek fölött a kísérteti telep távolban felködlő épületeinek tetői felé.
- Ön mivel foglalkozik? - kérdezte Olham. - Vagy nem szabad róla beszélnie?
- A kormány alkalmazásában állok - felelte Peters -, az FSA-nál, a biztonságiaknál.
- Aha - húzta fel Olham a szemöldökét. - Ellenséges beszivárgás fordult elő a körzetben?
- Ami azt illeti, önhöz jöttem, Mr. Olham.
Olham összezavarodott. Peters szavain töprengett, de nem értett semmit.
- Hozzám? Miért?
- Azért jöttem, hogy önt mint űrjáró kémet, letartóztassam. Ezért keltem fel ilyen korán ma reggel. Ragadja meg, Nelson!
A pisztoly Olham bordáiba nyomódott. Nelson keze remegett a szabadjára engedett indulatoktól, az arca falfehérré vált. Mélyet lélegzett, aztán nagyot fújt.
- Most öljük meg? - suttogta Petersnek. - Azt hiszem, most kellene megsemmisítenünk. Nem várhatunk.
Olham a barátja arcába nézett. Kinyitotta a száját, de hang nem jött ki a torkán. Mindkét férfi mereven, elszántan és rémülten meredt rá. Olham megszédült, fájt a feje, és forgott vele a világ.
- Nem értem - motyogta.
Ebben a pillanatban a rakétaautó eltávolodott a Földtől, felgyorsult, és száguldva indult meg az űr irányába. Alattuk a kísérleti állomás egyre kisebbre zsugorodott, majd teljesen eltűnt. Olham összeszorította a száját.
- Egy kicsit várhatunk - mondta Peters. - Előbb fel akarok tenni neki néhány kérdést. Olham fásultan bámult maga elé, mialatt a bogár az űrben száguldott.
- A letartóztatás rendben lezajlott - jelentette Peters a videofonon keresztül. A képernyőn a biztonsági főnök arcvonásai rajzolódtak ki. - Nagy kő esett le mindenki szívéről. Volt valami komplikáció?
- Semmi. Gyanútlanul beszállt. Úgy látszik, a jelenlétemet nem találta túlságosan szokatlannak.
- Most hol járnak?
- Kifelé haladunk, éppen a védőburokhoz közeledünk. Maximális a sebességünk. A kritikus szakaszon feltehetően túljutottunk. Örülök, hogy a hajtóművek jól működnek. Ha akkor valami probléma adódott volna…
- Szeretném látni - szakította félbe a biztonsági főnök. Egyenesen odanézett, ahol Olham ölbe ejtett kézzel, maga elé meredve ült.

- Szóval ez az.
Egy darabig figyelmesen nézte. Olham egy szót sem szólt. Végül a főnök biccentett Petersnek.
- Rendben van. Ennyi elég. - enyhe undor tükröződött az arcán. - Mindent láttam, amit akartam. Sokáig emlékezetes marad, amit tett, Peters. Mindkettőjük számára készül már az elismerés.
- Arra nincs szükség - felelte Peters.
- Mekkora most a veszély? Még mindig nagy a lehetősége, hogy…?
- Valamennyi, de nem túl nagy. Tudomásom szerint szóbeli kulcsra jön működésbe. Bármi történjék, vállalnunk kell a kockázatot.
- Értesítem a holdbázist az érkezésükről.
- Ne - rázta Peters a tejét. - Kinn akarok landolni, a bázison túl. Nem akarom veszélybe sodorni őket.
- Ahogy jónak látja.
A főnök szeme megrebbent, amikor újra Olhamre pillantott. Aztán a kép eltűnt, a képernyő elsötétedett.
Olham az ablakra nézett. Már túljutottak a védőburkon, a sebességük egyre fokozódott. Peters sietett, alattuk, a padló alatt a dübörgő rakéták teljes erővel dolgoztak. Peters és Nelson őrülten rohannak, rettegnek, tőle.
Mellette az ülésen Nelson nyugtalanul fészkelődött.
- Azt hiszem, most kellene - szólalt meg. - Mindent odaadnék, ha már túllennénk rajta.
- Nyugalom. Még egy kicsit kormányozzon, hogy tudjak vele beszélni.
Olham mellé csúszott, és az arcába nézett. Kisvártatva kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette a karját és az arcát.
Olham nem szólalt meg. Ha Maryt értesíthetném, gondolta újra. Ha találnék valami módot, hogy értesítsem. Körülnézett a bogárban. De hogyan? A videofonon? Nelson ült a kapcsolópultnál pisztollyal a kezében. Megfogták, csapdába ejtették.
De miért?

- Ide figyeljen - szólalt meg Peters. - Néhány kérdést szeretnék feltenni. Azt ugye tudja, hová megyünk? A Hold felé haladunk. Egy órán belül a Hold túlsó felén, a kopár oldalon landolunk. Amint földet érünk, magát azonnal átadjuk egy ott várakozó különítménynek. A testét azonnal megsemmisítik. Érti? - Az órájára nézett. - Két óra sem telik bele, és a tagjait szétszórják a Holdon. Semmi nem marad magából.
Olham megpróbálta kitépni magát a letargiából. - Meg tudná nekem mondani…
- Természetesen meg fogom mondani - bólintott Peters. - Két nappal ezelőtt jelentést kaptunk, hogy egy űrjáró tűrakéta átfúrta magát a védőburkon. Egy ember formájú kémrobotot bocsátott ki azzal a feladattal, hogy egy kijelölt emberi lényt semmisítsen meg, és foglalja el a helyét.
Peters nyugodtan nézett Olhamre.
- A robotban egy U-bomba van. Az ügynökünk nem tudta megmondani, mi hozza működésbe a bombát, de úgy véli, szóbeli kód, egy bizonyos szócsoport. A robot annak a személynek az életét éli, akit megölt, folytatja a megszokott tevékenységét, a munkáját, a társadalmi életét. Úgy konstruálták meg, hogy arra a személyre hasonlítson. A különbséget senki nem veheti észre.
Olham arca halotthalványra vált.
- Az a személy, akit a robotnak meg kellett személyesítenie, Spance Olham volt, az egyik kutatóintézetünk magas beosztású munkatársa. Mivel ez a bizonyos kutatási téma döntő szakaszába lépett, egy két lábon járó bomba, amelyik a kutatóintézet középpontja felé közeledik…
Olham a saját kezét vizsgálta.
- De hiszen én Olham vagyok!
- Ha egyszer a robot megtalálta és megölte Olhamet, már gyerekjáték volt az életébe behelyezkednie. Minden valószínűség szerint nyolc nappal ezelőtt indították el a rakétából. A behelyezkedést pedig feltehetően a múlt hét végén hajtotta végre, amikor Olham rövid sétát tett a hegyekben.
- De Olham én vagyok.
Nelsonhoz fordult, aki az irányítópultnál ült.
- Nem ismersz meg? Húsz éve ismersz. Nem emlékszel, hogy együtt jártunk egyetemre?
Olham felállt.
- Egyetemre jártunk. Egy szobában laktunk. Elindult Nelson felé.
- Ne közelíts! - vicsorgott rá Nelson.
- Ide hallgass! Emlékszel, amikor másodévesek voltunk? Arra a lányra? Hogy is hívták?
A homlokát dörzsölte.
- Az a fekete hajú, akivel Tednél találkoztunk.
- Hagyd abba! - Nelson eszeveszetten rázta a pisztolyát. - Egy szót se akarok többet hallani! Te ölted meg! Te… gép.
Olham Nelsonra nézett.
- Tévedsz. Nem tudom, mi történhetett, de a robot nem jutott el hozzám. Valami bizonyára elromlott. Talán összetört a rakéta.
Petershez fordult.
- Én Olham vagyok. Tudom. Semmiféle behelyezkedés nem történt. Ugyanaz vagyok, aki mindig is voltam. - Megérintette magát, végighúzta a kezét a testén. - Kell hogy legyen valami mód a bizonyításra. Vigyenek vissza a Földre. Egy röntgenvizsgálat, egy idegorvosi vizsgálat vagy valami ilyesmi be fogja bizonyítani. Vagy talán megtaláljuk az összetört tűrakétát.
Sem Peters, sem Nelson nem szólt.
- Én Olham vagyok-kezdte újra. - Tudom, hogy az vagyok. Csak bebizonyítani nem tudom.
- A robot - folytatta Peters - nincs tudatában, hogy ő nem az igazi Spence Olham, testben és lélekben Olhammé válik. Mesterséges memóriaberendezést is kapott, megtévesztő emlékekkel. Olyan a külseje, olyanok az emlékei, olyanok a gondolatai és az érdeklődése, mint Olhamé, és a munkáját is képes ellátni. De egy különbség van. A robot belsejében elhelyeztek egy U-bombát, amelyik az indítómondat hatására felrobban. - Peters kicsit odébb húzódott. - Ez az egyetlen különbség. Ezért visszük a Holdra. Ott szétszerelik, és kiemelik a bombát. Lehetséges, hogy felrobban, de az nem számít, ott az sem számit.
Olham lassan leült.
- Hamarosan megérkezünk - jegyezte meg Nelson.

Olham hátradőlt, hevesen törte a fejét, miközben a bogár csendesen ereszkedett lefelé. Alattuk terült el a Hold kráterekkel szaggatott felszíne, ez a végeláthatatlan romhalmaz. Mit tehetne? Mi menthetné meg?
- Készüljön - szólt rá Peters.
Néhány perc, és meghal. Alattuk lenn észrevett egy kis pontot. Talán valamiféle épület, az épületben emberek, a megsemmisítő osztag, akik rá várnak, hogy darabokra szaggassák. Fel fogják fiasítani, kitépik a karját és a lábát, teljesen szétszedik. És amikor nem találják a bombát, majd csodálkoznak, akkor majd megtudják, de akkor már késő lesz.
Olham körülpillantott a szűk kabinban. Nelson még mindig a pisztolyt szorongatta. Ott tehát semmi esély. Ha el tudna jutni egy orvoshoz, ha megvizsgáltathatná magát, az lenne az egyetlen lehetőség. Mary tudna neki segíteni. Nevesen törte a fejét, az agya szinte zakatolt. Már csak néhány perc, alig maradt valami kis ideje. Ha kapcsolatba léphetne Maryvel, ha valahogy értesíthetné.
- Nyugalom - szólalt meg Peters. A hajó lassan ereszkedett lefelé, aztán kissé megbillent a Hold egyenetlen felszínén. Senki nem szólt.
- Ide figyeljenek - kezdte Olham rekedten. - Be tudom bizonyítani, hogy én vagyok Spence Olham. Hívjanak orvost. Hozzák ide…
- Ott a különítmény - mutatott ki Nelson. - Jönnek. - Nyugtalanul nézett Olhamre. Remélem, nem jön közbe semmi.
- Mielőtt munkához látnak, mi elmegyünk - jegyezte meg Peters. - Egy perc, és már itt se vagyunk.
Belebújt a nyomáskiegyenlítő öltönybe. Amikor készen állt, elvette a pisztolyt Nelsontól.
- Most majd én vigyázok rá.
Nelson síelve, ügyetlenül bújt bele a szkafanderbe.
- És ő? - mutatott Olhamre. - Neki is kell?
- Nem - rázta meg Peters a fejét. - A robotoknak nincs szükségük oxigénre.
A csoport már majdnem elérte a hajót. Várakozón megálltak. Peters intett nekik.
- Gyerünk! - Peters jelzett, és az emberek, a szkafanderekben mereven mozgó, groteszk figurák óvatosan megindultak feléjük.
- Ha kinyitja az ajtót - szólalt meg Olham -, akkor meghalok. Ez gyilkosság. - Nyissa ki! - kiáltotta Nelson, és a kilincs felé nyúlt.
Olham követte a szemével. Látta, hogyan fonódnak az ujjai a fémhengerre. Egy pillanat, az ajtó kivágódik, és a levegő megszökik. Ő meghal, ezek meg majd rájönnek a tévedésükre. Talán majd egyszer, ha nem tesz háború, az emberek nem lesznek ilyenek, nem fognak valakit csak azért gyorsan megölni, mert félnek. Mindenki fél, és a csoportos félelem miatt az egyes embert mindenki kész feláldozni.
Megölik, mert nem tudják kivárni, hogy megbizonyosodjanak a bűnösségéről. Nincs rá idő.
Nelsonra nézett. Évekig a barátja volt. Együtt jártak iskolába. Nelson volt az esküvői tanúja. És most Nelson fogja megölni. Pedig nem gonosz, az egész nem az ő hibája. Ilyen idők járják. Ugyanilyen lehetett a nagy járványok idején. Ha valakin felfedeztek egy pöttyöt, valószínűleg azt is megölték, semmi habozás, semmi bizonyítás, megölték a puszta gyanú alapján. Veszélyes időkben ez soha nem volt másképp.
Nem hibáztathatta őket. De neki élnie kell. Az ő élete túl értékes ahhoz, hogy feláldozzák. Gyorsan járt az agya. Mit tehetne? Lehet egyáltalán valamit tenni? Körülnézett.
- Rajta! - kiáltotta Nelson.
- Igazad volt - szólalt meg Olham. A saját hangja önmagát is meglepte. A kétségbeesés ereje bírta szóra. - Nekem nincs szükségem levegőre. Nyisd ki az ajtót!
A két férfi megállt, furcsa rémülettel meredtek rá. - Rajta! Nyisd ki! Teljesen mindegy.
Olham a zakójába csúsztatta a kezét.
- Kíváncsi vagyok, milyen messzire tudtok futni. - Futni?
- Tizenöt másodpercetek van, ennyit élhettek még.
A zakójában elfordította az ujjait, a karja hirtelen megmerevedett. Megnyugodva kissé el is mosolyodott.
- Ami az indítómondatot illeti, tévedtek. Még tizennégy másodperc.
Két rémült arc meredt rá a szkafanderek sisakja mögül. Aztán meglódultak, rohantak, felszakították az ajtót. A levegő sivítva szökött ki az űrbe. Peters és Nelson kirohant a rakétaautóból. Olham utánuk indult, megragadta és berántotta az ajtót. Az automatikus nyomásrendszer őrülten kattogott, újra termelte a levegőt. Olham hirtelen megrázkódva engedte ki a beszívott levegőt.
Még egy pillanat…
Kinn a két férfi elérte a csoportot. Az emberek szétugrottak, minden irányba szanaszét futottak, a földre vetették magukat. Olham elhelyezkedett a kapcsolópultnál, és beállította a műszereket. Amikor a hajó a levegőbe emelkedett, lenn az emberek tátott szájjal tápászkodtak fel.
- Sajnálom - mormogta Olham -, de nekem vissza kell jutnom a Földre. Visszairányította a rakétát oda, ahonnan jöttek.
Éjszaka volt. A rakéta körül tücskök ciripeltek, ez volt az egyetlen hang az éjszaka hűvös, hideg sötétjében. Olham a videofonra hajolt. Lassan kezdett a kép formát ölteni, minden további nélkül bejött a hívás. Megkönnyebbülten sóhajtott fel.
- Mary - kezdte Olham. A nő rámeredt, majd levegő után kapkodott. - Spence! Hol vagy? Mi történt?
- Nem mondhatom el. Ide hallgass, gyorsan kell beszélnem. Bármelyik pillanatban bonthatják a kapcsolatot. Menj a kísérleti telepre, és hívd el Dr. Chamberlaint. Ha őt nem tudod elérni, akkor szerezz egy akármilyen orvost. Vidd haza és tartsd ott. Felszerelést is vigyen, röntgent, fluoroszkópot, mindent.
- De…
- Tedd, amit mondok. Álljon készen egy óra múlva. - Olham a képernyő felé hajolt. Minden rendben? Egyedül vagy?
- Egyedül?
- Van ott nálad valaki? Valaki… Nelson vagy más összeköttetésbe lépett veled? - Nem. Én ezt nem értem.
- Jól van. Egy óra múlva otthon vagyok. És senkinek ne mondj semmit. Valamilyen ürüggyel hívd oda Chamberlaint. Mondd, hogy súlyos beteg vagy.
Megszüntette a kapcsolatot, és az órájára nézett. Egy perccel később elhagyta a rakétát, és kilépett a sötétségbe. Négyszáz métert kellett megtennie.
Gyalog indult neki.

Csak egyetlen ablakban látott fényt, a dolgozószobában. A kerítésre térdelve figyelte. Semmi hang, semmi mozgás. Feltartotta az óráját, és a csillagok fényénél nézegette. Majdnem egy óra telt el.
Egy sugárhajtású kocsi közeledett az utcában, de nem állt meg.
Olham a ház felé nézett. Az orvosnak már meg kellett volna érkeznie, Maryvel együtt benn kellene várakoznia. Hirtelen egy gondolat hasított belé. Vajon ki tudott-e Mary jutni a házból? Talán elkapták. Lehet, hogy most csapdába sétál.
De mi egyebet tehetne?
Orvosi leletekkel és felvételekkel van némi reménye a bizonyításra. Ha megvizsgálnák, ha sikerülne életben maradnia, amíg meg tudják vizsgálni…
Így be tudná bizonyítani. Valószínűleg ez az egyetlen mód. Egyetlen reménye benn van a házban. Dr. Chamberlain köztiszteletben álló személy, a kutatócsoport állandó orvosa. Ő meg tudná mondani, az ő szavának lenne súlya ebben az ügyben. Ő tények segítségével le tudná győzni a hisztériájukat, az őrültségüket.
Őrültség, erről van szó. Ha legalább várnának, nem hamarkodnák el, rászánnák a megfelelő időt. De ezek nem tudnak várni. Meg kell halnia, azonnal, bizonyíték nélkül, mindenféle tárgyalás vagy vizsgálat nélkül. A legegyszerűbb vizsgálat elegendő lenne, de ezeknek még a legegyszerűbb vizsgálatra sincs idejük. Csak a veszélyre tudnak gondolni. Semmi másra, csak a veszélyre.
Felállt és elindult a ház felé. Felment a bejárati ajtóig, ott megállt és hallgatózott. Még mindig semmi hang. A házban tökéletes csend volt.
Túl nagy csend.
Kinn állt az ajtó előtt, mozdulatlanul. Benn megpróbálnak teljes csendben maradni. Miért? A ház kicsi, az ajtó túlsó oldalán, alig egy-két méterre biztosan ott áll Mary és Dr. Chamberlain. Mégsem hall semmit, egyetlen hangot, egyetlen pisszenést sem. Az ajtóra nézett. Ugyanaz az ajtó, amit ezerszer nyitott ki és csukott be, minden reggel és minden este.
Rátette a kilincsre a kezét. Aztán hirtelen kinyújtotta, és a kilincs helyett a csengőhöz nyúlt. Valahol beljebb a házban szólalt meg. Olham elmosolyodott. Mozgást hallott. Mary nyitotta ki az ajtót. Amint az arcába pillantott, tudta.
Rohant, bevetette magát a bokrok közé. Egy biztonsági tiszt félretolta Maryt, és lőtt. A golyó a bokrok közé vágódott. Olham a ház fala mellett kúszott hátra, felugrott, és eszeveszetten rohant bele a sötétségbe. Fényszóró villant, a fénycsóva körülötte keringett.
Átrohant az úton, és átmászott egy kerítésen. Leugrott, és átvágott a ház mögött, az udvaron. A biztonsági tisztek futva követték, futás közben egymásnak kiáltoztak. Olham levegő után kapkodott, a melle zihált.
Mary arca - azonnal rájött. A szétnyílt ajkak, a rémült, szerencsétlen szem. Mi lett volna, ha egyenesen bemegy, belöki az ajtót, és belép. Lehallgatták a hívását, és abban a percben indultak, amikor ő befejezte a beszélgetést. Talán Mary el is hitte, amit meséltek neki. Nem kétséges, Mary is azt hiszi, hogy ő robot.

Olham megállás nélkül futott. A tiszteket lerázta, fokozatosan lemaradoztak mögötte. Nyilván nem jó futók. Felkapaszkodott egy dombra, s a másik oldalon leereszkedett. Egy perc, és újra eléri a rakétát. De most hová? Lassított, megállt. Már látta is a rakétát, kirajzolódtak a körvonalai, ott van, ahol hagyta. A települést maga mögött hagyta, a vadon szélén járt, a lakott terület, az erdő és a pusztaság határán. Átvágott egy kopár mezőn, és belépett a fák közé.
Amint közelebb ért a rakétához, kinyílt az ajtaja.
Peters lépett ki rajta, a kiáramló fényben látszottak a körvonalai. A kezében egy vaskos, Boris típusú revolvert tartott. Olham megdermedve megállt. Peters fürkészve meresztette szemét a sötétségbe.
- Tudom, hogy itt van valahol - kiáltotta. - Jöjjön ide, Olham, mindenhol ott vannak a biztonságiak.
Olham nem moccant.
- Ide hallgasson, Olham. Úgyis hamarosan elkapjuk. Látom, még mindig nem hiszi, hogy maga robot. Ahogy a nővel beszélt, az is azt mutatja, hogy még mindig a mesterséges memóriája által keltett illúziókban él. De maga igenis robot. Robot, és a belsejében ott a bomba. Az indítómondat bármelyik pillanatban elhangozhat, maga is kimondhatja, kimondhatja valaki más is, akárki. Ha ez bekövetkezik, a bomba több kilométeres körzetben mindent elpusztít, a kísérleti telep, a nő és mi mindnyájan elpusztulunk.
Olham nem felelt. Hallgatózott. Az erdőben óvatosan lopakodva férfiak közeledtek feléje.
- Ha nem jön elő magától, akkor elfogjuk. Csak idő kérdése. Most már nem tervezzük a Holdra szállítását. Amint elkapjuk, megsemmisítjük, még azt a kockázatot is vállalnunk kell, hogy a bomba felrobban. Minden fellelhető biztonsági tisztet a körzetbe rendeltem. Az egész megyét átfésülik, centiméterről centiméterre. Nincs hová mennie. Az erdőt fegyveres kordonnal zártuk körül. Nincs több ideje, mint hat óra, addigra minden négyzetcentimétert átfésülünk.
Olham megmozdult. Peters folytatta, ő egyáltalán nem látta Olhamet, túl sötét volt ahhoz, hogy bárkit is meglássanak. De Petersnek igaza volt. Nincs hová mennie. A település határán túl, az erdő szélén járt. Ideig-óráig el tud rejtőzni, de a végén elkapják. Csak idő kérdése.
Óvatosan lépkedve haladt előre az erdőben. Kilométerről kilométerre minden darab földet felmérnek, letarolnak, átkutatnak, megvizsgálnak, tanulmányoznak. A kordon állandóan közeledik, egyre kisebb és kisebb helyre szorítja.
Mi maradt hát számára? A rakétát, a menekülés egyetlen reményét elvesztette. Elfoglalták az otthonát, a felesége is velük tart, azt hiszi, semmi kétség, hogy az igazi Olhamet megölték. A keze ökölbe szorult. Valahol csak lennie kell annak az átkozott tűrakétának az összetört robottal. Valahol, innen nem messze zuhant le az a rakéta, lezuhant, és darabokra tört.
És benne fekszik az összetört robot.
Halvány reménysugár éledezett benne. És mi lenne, ha megtalálná a maradványokat? Ha meg tudná nekik mutatni a roncsot, a rakéta maradványait, a robotot…
De hol? Hol találhatná meg?
Gondolatokba merülve lépkedett tovább. Valahol, talán nem is túl messze. A hajónak a kísérleti telep közelében kellett földet érni, úgy tervezhették, hogy onnan a robot gyalog megy tovább. Felment a domboldalra, és körülnézett. Lezuhant és összeégett roncs. Létezik egyáltalán valami, ami eligazítja, valami jel? Olvasott vagy hallott valamit? Valahol a közelben, ami gyalog megközelíthető. Valami vad vidék, elhagyott hely, ahol senki nem jár.
Hirtelen elmosolyodott. Összetört és kiégett.
A Suttoni-erdő. Meggyorsította a lépteit.
Közben megvirradt. A tépett fákon át besütött a nap a tisztás végén kuporgó Olhamre. Időnként felnézett, hallgatózott. Már közel jártak, alig néhány percnyire. Olham mosolygott.
Lenn, a Suttopi-erdő összeégett faroncsai között és a tisztáson szerteszét összecsavarodott roncsok hevertek. Sötéten csillantak meg a napfényben. Elég könnyen rátalált. A Suttopi-erdőt jól ismerte, fiatal korában sokat kirándult ezen a tájón. Tudta, hol fogja megtalálni a roncsot. Errefelé csak egyetlen váratlanul kiugró csúcs van.
Az olyan leereszkedő rakéta, amelyik nem ismeri a vidéket, aligha tudja kikerülni. Guggolva nézte a rakétát, illetve a roncsait.
Felegyenesedett. Hallotta, hogy már egészen közel vannak, csoportosan jöttek, halkan beszélgetve. Olham megmerevedett. Minden azon múlik, ki látja meg elsőnek. Ha Nelson, akkor semmi esélye, Nelson azonnal tüzelne. Akkor meghal, mielőtt meglátják a rakétát. De ha marad ideje kiáltani, ha egy percig fel tudja őket tartóztatni, az neki már elég. Ha meglátják a rakétát, akkor ő megmenekül.
De ha először lőnek…
Megreccsent egy elszenesedett faég. Feltűnt egy bizonytalanul lépegető alak. Olham mély lélegzetet vett. Csak néhány másodperc maradt, talán az élete utolsó másodpercei. Felemelte a karját, és összehúzott szemmel nézett előre.
Peters volt. - Peters!
Olham a karját rázta. Peters célzásra emelte a pisztolyát.
- Ne lőjön! - A hangja remegett. - Várjon egy percig! Nézzen le a tisztásra itt mögöttem
- Megvan! - ordította Peters. A leégett erdőből előrohanó biztonsági tisztek körülvették Olhamet.
- Ne lőjenek! Nézzenek oda! A rakéta, a tűrakéta. Az űrjáróké. Odanézzenek! Peters elbizonytalanodott, a pisztoly megbillent a kezében.
- Itt van lenn! - kiáltotta Olham gyorsan. - Tudtam, hogy itt találom a leégett erdőben. Most ugye hisznek nekem? Meg fogják találni a robot roncsait. Ugye megnézik?
- Valami van ott lenn - mondta az egyik férfi idegesen. - Lőjék le! - szólalt meg egy hang. Nelson volt.
- Várjanak! - csattant Peters hangja. - Én vagyok a parancsnok. Senki ne lőjön! Hátha igazat mond.
- Lőjék le! - ismételte meg Nelson. - Megölte Olhamet. Mindnyájunkat megölhet bármelyik pillanatban. Ha a bomba felrobban…
- Pofa be!
Peters a lejtő felé indult. Lenézett.
- Oda nézzenek! - Magához intett két embert. - Menjenek oda le, és nézzék meg, mi az.
Az emberek keresztülrohantak a tisztáson, le a domboldalon. Lehajoltak, és a roncsok között kotorásztak.
- Mi az? - kiáltott le Peters.
Olham visszafojtotta a lélegzetét. Halványan mosolygott. Ott kell lennie. Neki ugyan nem maradt ideje megnézni, de ott kell lennie. Hirtelen elfogta a kétely. És ha a robot túlélte, és el tudott menni? Vagy esetleg tökéletesen megsemmisült, porrá égett a tűzben?
Megnedvesítette az ajkát. Kiverte a homlokát a veríték. Nelson mereven, még mindig falfehér arccal meredt rá. A mellkasa zihált.
- Öljük meg! - mondta. - Mielőtt ő öl meg minket. A két férfi kiegyenesedett.
- Mit találtak? - kérdezte Peters. Rezzenéstelenül tartotta a kezében a pisztolyt. - Van ott valami?
- Úgy látszik. Egy tűrakéta, és valami hever mellette.
- Megnézem.
Peters hosszú léptekkel ment el Olham mellett. Olham figyelte, hogy megy le az emberekhez. A többiek követték, ők is meg akarták nézni azt a valamit.
- Ez valami testféle - állapította meg Peters.
- Nézzék!
Olham csatlakozott hozzájuk. Körbeállva bámulták.

Groteszk, összegörnyedt és megcsavarodott figura hevert a földön. Emberi lény is lehetett, talán csak az volt a furcsa, hogy olyan különösen görnyedt össze és csavarodott ki, a végtagjai pedig szétvetve hevertek. A szája kinyílt, a szeme üvegesen meredt a semmibe.
- Mint egy lejárt gép - mormogta Peters. Olham egy hajszálnyit elmosolyodott.
- Nos? - kérdezte. Peters ránézett.
- Nem tudom elhinni. Maga egyfolytában az igazat mondta.
- Nem jutott el hozzám a robot. - Előhúzott egy cigarettát, és rágyújtott. - Elpusztult, amikor a rakéta lezuhant. Maguk mind túlságosan el voltak foglalva a háborúval, azon nem törték a fejüket, miért borul váratlanul lángba egy mindentől távol eső erdő. Most már tudják.
Olham csak állt, szívta a cigarettáját, és nézte az embereket. A groteszk figurát elhúzták a rakéta mellől. A test merev volt, a karok és a lábak úgyszintén.
- Most meg fogják találni a bombát - jegyezte meg Olham. A férfiak a földre fektették a tetemet. Peters lehajolt.
- Azt hiszem, látom a sarkát.
Kinyújtotta a kezét, megérintette a tetemet. Felnyitották a mellkasát. A tátongó nyílásban valami fémesen csillant. Az emberek hangtalanul meredtek a fémre.
- Ha ez életben marad, valamennyiünket elpusztít-szögezte le Peters. - Ez a fémdoboz ott.
Senki nem szólt.
- Azt hiszem, sokkal tartozunk magának - mondta Peters Olhamnek. - Szörnyű lidércnyomás lehetett a maga számára… - Peters nem fejezte be a mondatot.
Olham elnyomta a cigarettáját.
- Én természetesen tudtam, hogy a robot nem jutott el hozzám, csak nem állt módomban bebizonyítani. Előfordul, hogy valamit nem lehet azonnal bebizonyítani. Csak ez volt a baj. Nem állt módomban bebizonyítani, hogy én saját magam vagyok.
- Nem szeretne szabadságra menni? - kérdezte Peters. - Azt hiszem, el tehetne intézni most egy hónap szabadságot. Kipihenhetné magát, megnyugodna.
- Azt hiszem, most egyszerűen csak haza szeretnék menni. - Rendben van, ahogy akarja.
Nelson a földön heverő test mellé guggolt. Kezét a mellkasban látszó, fémes csillogású tárgy felé nyújtotta.
- Ne nyúljon hozzá! - figyelmeztette Olham. - Még mindig felrobbanhat. Jobb, ha ezt a tűzszerészekre bízzuk.
Nelson nem felelt. Hirtelen mozdulattal benyúlt a tetem mellkasába, megmarkolta és kirántotta a rémtárgyat.
- Mit csinálsz? - kiáltott rá Olham.
Nelson felegyenesedett. A kezében tartotta a fémtárgyat. Az arcán halálos rémület tükröződött. A fémtárgy egy kés volt, egy űrjáró tűkés, és vér borította.
- Ez ölte meg - suttogta. - Ezzel ölték meg a barátomat. - Olhamre nézett. - Te ölted meg, ezzel, aztán itt hagytad a rakéta mellett.
Olham remegett, a fogai vacogtak. A késről a tetemre siklott a tekintete.
- Ez nem lehet Olham. - Az agya vadul zakatolt, minden forgott körülötte. - Tévedtem volna?
Lihegve folytatta:
- De ha ez Olham, akkor én vagyok a…
Nem tudta befejezni a mondatot, csak a feléig jutott. A robbanás fénye még a Kentaur Alfáján is látszott.

Gyepes Judit fordítása

Philip K. Dick - Az álapa

- Kész a vacsora! - kiáltotta Mrs Watton. - Menj, keresd meg apádat, és szólj neki, hogy mosson kezet! Ez rád is vonatkozik, fiatalember! - A gozölgo tálat a szépen megterített asztalra tette. - Kint van a garázsban.
Charles habozott. Még csak nyolcéves volt, és a probléma, amivel küszködött, Hillelt is gondolkodóba ejtette volna.
- Én... - kezdte bizonytalanul.
- Mi baj? - June Watton megérezte fia hangjából, hogy valami nincs rendben, és szíve riadtan dobogni kezdett. - Ted nincs a garázsban? Az ég szerelmére, egy perccel ezelott még a sövénynyírót élesítette. Csak nem ment át Andersonékhoz, mikor megmondtam neki, hogy rögtön tálalom a vacsorát!
- A garázsban van - mondta Charles. - Csak... saját magával beszélget.
- Magában beszél? - Mrs Watton levette fényes muanyag kötényét, és a fogasra akasztotta. - Ted? Pedig sose szokott magában beszélni. Menj csak, és hívd ide. - A forró feketekávét széttöltötte a kis kék-fehér porceláncsészékbe, és elkezdte kitálalni a majonézes kukoricát. - Mi bajod? Eredj, szólj neki!
- Nem tudom, melyiknek szóljak! - tört ki Charles kétségbeesetten. - Teljesen egyformák...
June Walton ujjai egy pillanatra elernyedtek az alumíniumserpenyo nyelén, s a majonézes kukorica veszedelmesen megbillent.
- Fiatalember... - kezdte dühösen, de ebben a pillanatban Ted Walton lépett a konyhába lendületes léptekkel, nagyokat szimatolva a levegobe, kezét dörzsölgetve.
- Ejha - kiáltotta vidáman - báránypörkölt!
- Marhapörkölt - mormolta June. - Ted, mit csináltál odakint?
Ted ledobta magát a helyére, és széthajtogatta a szalvétáját. - Megélesítettem a sövénynyíró ollót. Megolajoztam és borotvaélesre fentem. Hozzá se nyúlj, mert lenyisszantja a kezed. - Jóképu férfi volt, alig túl a harmincon: vastag szálú, szoke haj, eros karok, ügyes, finom kezek, szögletes arc, villogó, barna szem. - Ej de jól néz ki ez a pörkölt! Jó nehéz napom volt odabent, tudod, péntek. Felgyülemlik az anyag; és ötig mindent ki kell adnunk. Al McKinley azt mondja, hogy a részleg húsz százalékkal több anyagot tudna feldolgozni, ha megszerveznénk az ebédidonket, beosztanánk, hogy mindig legyen ott valaki. - Charles felé intett. - Ülj le, és lássunk neki!
Mrs Walton kitálalta a mirelit zöldborsót. - Ted mondta, miközben lassan leült -, forgatsz valamit a fejedben?
- A fejemben? - hunyorgott. - Nem, semmi különöset. Csak a szokásos. Miért?
June Walton aggódva a fiára pillantott. Charles úgy, ült a székén, mint aki karót nyelt, kifejezéstelen, krétafehér arccal. Nem mozdult, a szalvétáját se hajtotta, szét, még a tejéhez se nyúlt. Az asszony érezte a feszültséget a levegoben. Charles odább húzta a székét az apjáé mellol, kis, feszült csomóvá húzta össze magát, olyan távol az apjától, amennyire csak lehetett. Mozgott az ajka, de June nem értette, mit mond.
- Mi az? - kérdezte felé hajolva.
- Ez a másik - suttogta Charles lefojtva a hangját. A másik jött be.
- Nem értelek, drágám - mondta June Walton hangosan. - Miféle másik?
Ted megrázkódott. Furcsa kifejezés suhant át az arcán. Rögtön elenyészett, de ugyanabban a pillanatban Ted Walton minden ismeros arcvonása eltunt. Valami idegen és hideg villant elo, valami vonagló, rángatózó massza. Szeme elhomályosult és beesett, mintha ódon patina rakódott volna rá. A fáradt, középkorú férj megszokott látványa eltunt.
Aztán visszatért vagy legalábbis majdnem visszatért. Ted elvigyorodott, és nekiesett a pörköltjének, a mirelit borsójának meg a majonézes kukoricájának. Nevetett, keverte a kávéját, viccelodött és evett. De valami visszavonhatatlanul elromlott.
- Ez a másik - motyogta Charles fehér arccal. Keze remegni kezdett. Hirtelen felugrott, és elhátrált az asztaltól. - Menj el! - kiáltotta. - Tunj el innen!
- Hé! - dörrent rá Ted vészjóslóan. - Mi ütött beléd? - Szigorúan a kisfiú székére mutatott. - Leülsz oda, és megeszed a vacsorádat, fiatalember! Nem azért csinálta anyád, hogy aztán kidobjuk.
Charles sarkon fordult és kirohant a konyhából, fel a lépcson, a szobájába.
June Walton a meglepetés és az ijedtség döbbenetével nézett utána.
- Úristen, de hát...
Ted evett tovább. Arca kegyetlen volt, tekintete kemény és sötét.
- Erre a kölyökre - mondta durva hangon - ráfér, hogy megtanuljon egyet-mást. Azt hiszem, el kell beszélgetnem vele négyszemközt.
Charles lapult és hallgatózott.
Az álapa felfelé jött a lépcson, egyre közelebb és közelebb.
- Charles! - kiáltotta dühödten. - Ott vagy fent?
Nem válaszolt. Hangtalanul visszaosont a szobájába, behúzta az ajtót. Színe keményen kalapált. Az álapa a lépcsofordulóhoz ért, egy pillanat, és a szobájába lép.
Az ablakhoz ugrott. Rettegett, amaz már a kilincs után tapogatózott a sötét elotérben. Charles kinyitotta az ablakot, és kimászott a tetore. Egy nyekkenéssel lehuppant a bejárati ajtó elotti virágágyba, a földre tántorodott, kicsit lihegett, aztán talpra ugrott, és elfutott az ablakon kiáramló fénybol, amely sárga foltként rajzolódott ki az esti sötétségben.
A garázshoz ért, mely fekete négyzetként tornyosult fölé az égbolt háttere elott. Felgyorsult lélegzettel tapogatózott zsebében az elemlámpája után, aztán óvatosan kinyitotta az ajtót, és belépett.
A garázs üres volt. A kocsi odakint parkolt. Balra ott állt az apja munkapadja. Kalapácsok, furészek a deszkafalon. Hátul ott a funyíró gép, gereblye, ásó, kapa. Egy nagy kanna gozolaj. Mindenütt felszögezett rendszámtáblák. A betonpadló mocskos, közepén nagy olajfolt éktelenkedik, a nyálkás fucsomók feketék az elemlámpa reszketo fémében.
Az ajtó mellett jókora szemeteshordó állt: A hordó tetején átázott újságpapír- és magazinkötegek, nyirkosak, penészesek. Vaskos rothadásszag csapott ki belolük, ahogy Charles elkezdte felforgatni oket. Pókok estek a betonra, és szétszaladtak, rájuk taposott, aztán folytatta a keresést.
A látványtól felsikoltott. Elejtette az elemlámpát, és vadul hátraugrott. A garázs teljes sötétségbe borult. Kényszerítene magát, hogy letérdeljen, és egy végeérhetetlen percig ott tapogatózott a sötétben, a pókok és nyálkás fucsomók között a lámpa után, végül megtalálta. Nagy nehezen újra a hordóba irányította a fénysugarat, a mélyedésbe, ahonnan félretolta a magazinkötegeket.
Az álapa egészen a hordó aljáig gyömöszölte le. Az összegereblyézett levelek, széttépett kartondobozok, rothadó magazinok és függönyök rothadó maradványai és más kacatok közé, amiket anyja hurcolt le a padlásról, hogy egyszer majd elégesse. Még mindig emlékeztetett az apjára, épp eléggé ahhoz, hogy felismerje. Megtalálta, és a látványtól felkavarodott a gyomra. Belekapaszkodott a hordóba, és lehunyta a szemét, míg végül képes volt újra kinyitni. A hordóban az apja maradványai voltak, az igazi apjáé. Azok a részei, amelyekre az álapának nem volt szüksége. A részek, amelyeket félredobott.
Megragadta a gereblyét, és a hordóba nyomta, hogy kiszabadítsa a maradványokat. Zizegtek és eltörtek, ahogy a gereblye hozzájuk ért. Olyanok voltak, mint egy levedlett kígyóbor, pikkelyesek, mállékonyak, érintésre elporladók. Üres bor. A zsigerek eltuntek. A fontos részek. Ez volt minden, ami maradt: csupán repedezo, törékeny bor, egy kis kupacban letuszkolva a szemeteshordó fenekére. Csak ennyit hagyott meg az álapa, a többit megette. Megkaparintotta a belso részeket - és az apja helyét.
Zajt hallott.
Ledobta a gereblyét, és az ajtóhoz ugrott. Az álapa közeledett az ösvényen a garázs felé. Cipoje alatt ropogott a kavics, közeledésében volt valami bizonytalan.
- Charles! - kiáltott dühösen. - Odabent vagy? Csak kerülj a kezem közé, fiatalember!
A ház ajtaján kiáramló fény anyja, ideges alakját rajzolta ki.
- Ted, kérlek, ne bántsd! Valamitol teljesen ki van borulva.
- Nem fogom bántani! - recsegte az álapa, megállt, hogy gyufát gyújtson. - Csak egy kicsit elbeszélgetek vele. Ideje, hogy tanuljon egy kis jó modort. Micsoda dolog csak úgy otthagyni az asztalt, kirohanni az éjszakába, mászkálni a teton...
Charles kisurrant a garázsból, a gyufa derengo fénye mozgó alakjára vetodött, és az álapa egy üvöltéssel utána vetette magát.
- Gyere ide!
Charles rohant. Jobban ismerte a terepet, mint az álapa, bár az is sokat tudott a környékrol (sok mindent magába vett az apja belso részeivel), de senki sem ismerte úgy, mint Charles. A kerítéshez ért, átmászott rajta Andersonék kertjébe, kikerülte a szárítókötelüket, végigfutott a ház melletti ösvényen, és ki a Maple Streetre.
Hallgatózott, lelapult a földre, és visszafojtotta a lélegzetét. Az álapa nem követte. Talán visszament. Vagy körbe jön a járdán.
Mély, remego lélegzetet vett. Nem állhat meg. Különben elobb-utóbb rátalál. Jól körülnézett, hogy megbizonyosodjék, nem figyeli senki, aztán gyors ügetésbe kezdett.

- Mit akarsz? - kérdezte Tony Peretti harciasan. Tony tizennégy éves volt. A tölgyfa burkolatú családi ebédloben ült az asztalnál, körülötte szétszórva könyvek és ceruzák, mellette egy fél sonkás-mogyoróvajas szendvics meg egy kóla. - Te a Watton vagy, igaz?
Tony Peretti iskola után a Johnson Háztartási Vasáruboltban dolgozott a külvárosban, tuzhelyeket és hutogépeket kellett kicsomagolnia. Nagydarab volt, és bamba képu. Fekete haj, olajbarna bor, fehér fogak. Jó párszor megverte már Charlest, minden gyereket megvert a környéken.
Charles feszengett.
- Mondd Peretti, megkérhetnélek valamire?
- Mi kell? - Peretti bosszús volt. - Ketto a szemed alá?
Charles gondterhelten, lesütött szemmel, ökölbe szorított kézzel, röviden, akadozva elmagyarázta, mi történt.
Mikor befejezte, Peretti megeresztett egy hosszú füttyöt.
- Nem versz át?
- Igazat mondok - bólintott gyorsan. - Megmutatom. Gyere velem, és megmutatom.
Peretti lassan felállt. - Jó, mutasd meg: Hadd lássam!
Kihozta a szobájából kis kaliberu pisztolyát, és csendesen elindultak a sötét utcán Charlesék háza felé. Egyikük sem beszélt sokat. Peretti mélyén a gondolataiba merült, arca komoly volt, és áhítatos. Charles még mindig meg volt zavarodva, agya tökéletesen üres.
Befordultak Andersonék kocsifelhajtójánál, átvágtak a hátsó kerten, átmásztak a kerítésen, és óvatosan leereszkedtek Charlesék hátsó kertjében. Semmi sem mozdult. A kert csendes volt. A ház bejárati ajtaja csukva.
Belestek a nappali ablakán. A roló le volt eresztve, de egy keskeny sárga sugár áttört rajta. Mrs. Watton a kanapén ült, egy pamutpólót varrt. Széles arcán szomorú, zavart kifejezés ült. Fásultan dolgozott, minden érdeklodés nélkül. Vele szemben ott ült az álapa. Hátradolve Charles apjának kedvenc karosszékében, cipojét levéve, olvasta az esti újságot. A tévé a sarokban be volt kapcsolva, de senki nem figyelt rá. A kényelmes karosszék karfáján egy doboz sör állt. Az álapa egészen pontosan úgy ült, mint Charles apja szokott, sokat tanult.
- Pontosan ugyanúgy néz ki - suttogta Peretti gyanakodva. - Biztos, hogy nem versz át?
Charles a garázsba vezette, és megmutatta neki a szemeteshordót. Peretti hosszú, napbarnított karjával benyúlt, és óvatosan kihúzta a száraz; pikkelyes maradványokat. Kihajtódtak, szétterültek, míg végül Charles apjának egész alakja kirajzolódott. Peretti a padlóra fektette a maradványokat, és a leszakadt darabokat a helyükre illesztette. A maradványok színtelének voltak.
Majdnem átlátszóak. Borostyánsárgák, papírvékonyak. Szárazak és tökéletesen élettelenek.
- Ennyi az egész - mondta Charles. Szemét elöntötték a könnyek. - Ennyi maradt belole. A belso részeit felhasználta az álapa.
Peretti elsápadt. Tétován visszarámolta a maradványokat a szemeteshordóba.
- Hát ez tényleg nem semmi - suttogta. - Azt mondod, láttad oket együtt?
- Igen, beszéltek. Teljesen egyformák voltak. Én meg beszaladtam. - Charles a szemét törölgette, és szipogott, már nem tudta visszatartani a könnyeit. Megette, amíg én odabent voltam. Aztán bejött a házba. Úgy csinált, mintha az apám lenne: De nem az.
- Megölte az apámat, és megette a belsejét. Peretti hallgatott egy pillanatig.
- Mondok neked valamit - szólalt meg hirtelen. -. Hallottam már ilyesmirol. Szar ügy. Az embernek használnia kell a fejét, és nem szabad betojnia. Nem vagy betojva, remélem.
- Nem - préselte ki magából Charles.
- Legeloször azt kéne kiokumulálni, hogy tudnánk kinyírni. - A pisztolyára ütött. - Nem tudom, ez elég lesz-e. Baromi ereje lehet, ha így el tudta intézni apádat. O se volt gyenge ember. - Peretti elgondolkodott. - Tunjünk el innen. Lehet, hogy visszajön. Azt mondják, a gyilkos mindig visszatér.
Kimentek a garázsból. Peretti lelapult, és újra belesett az ablakon. Mrs Walton közben felállt. Idegesen beszélt valamit. Homályosan szurodtek ki a hangok. Az álapa ledobta az újságot. Veszekedtek.
- Az isten szerelmére! - kiabált az álapa. - Ne csinálj, ilyen orültséget!
- Valami baj történt - nyögte Mrs Walton. - Valami szörnyuség. Hadd hívjam fel a kórházat.
- Ne hívj fel senkit. Nincs semmi baja. Valószínuleg itt az utcában valamelyik barátjához ment át.
- De sose szokott ilyen sokáig elmaradni. Jó gyerek. Rettenetesen ki volt borulva, toled félt! Én nem is csodálom. - Hangja elgyötört volt. - Mi történt veled? Olyan furcsa vagy. Kiment a szobából a hallba. Megpróbálok telefonálni a szomszédoknak.
Az álapa tekintetével követte, míg el nem tunt a szeme elol. Ekkor megdöbbento dolog történt. Charles levegoért kapkodott, még Perettinek is elállt a lélegzete.
- Oda nézz - motyogta Charles.
- Mi a...
- A szentségit! - mondta Peretti tágra nyílt, fekete szemekkel.
Abban a pillanatban, ahogy Mrs Walton kilépett a szobából, az álapa összecsuklott a székében. Petyhüdtté vált. Álla leesett. Szeme üresen meredt a semmibe. Feje elorecsuklott, mint egy félredobott rongybabának.
Peretti hátrább lépett az ablaktól.
- Ez az - suttogta. - Mindent értek.
- Mi volt ez? - kérdezte Charles. Zavart és döbbent volt. - Mintha valaki kikapcsolta volna.
- Pontosan - bólogatott Peretti lassan. - Kívülrol irányítják.
Charlest megszállta a rémület. - Úgy érted, valami a földön kívülrol?
Peretti lenézoen megrázta a fejét. - A házon kívülrol! A kertbol. Van valami ötleted, hogy találjuk meg?
- Nem nagyon. - Charles összeszedte a gondolatait.
- De tudok valakit, aki nagyon jó nyomkereso. - Erosen gondolkodott, hogy eszébe jusson a név. - Bobby Daniels.
- Az a kis néger kölyök? És tényleg jó nyomkereso?
- A legjobb.
- Rendben. Gyerünk el érte, meg kell találnunk azt az izét, ami a kertben van. Az csinálta azt a másikat, odabent, - és az is irányítja...
- A garázs körül kell lennie! - mondta Peretti a kis vékony arcú, fekete fiúnak, aki mellettük kuporgott a sötétben. - A garázsban történt az egész. Ott nézd meg.
- A garázsban? - kérdezte Daniels.
- A garázs körül. Walton belül már átkutatta a garázst. Kívül kell megnézni. A környékén.
A garázs mellett volt egy kis virágágy, a garázs és a ház hátulja között pedig egy nagy kupac nád és eldobált hulladék. Elojött a hold, és mindenre huvös; sejtelmes fény vetült.
- Ha nem találjuk meg gyorsan; akkor haza kell mennem. Nem maradhatok el már sokáig. - Nem sokkal volt idosebb Charlesnál. Kilencéves lehetett.
- Rendben - egyezett bele Peretti. - Akkor álljunk neki.
A három fiú szétszóródott, és elkezdték gondosan átfésülni a terepet. Daniels hihetetlen sebességgel dolgozott, vékony kis teste csak egy mozgékony foltnak látszott, ahogy a virágok között kúszott, felfordította a köveket, benézett a ház alá, szétválasztotta a növények szárait, szakérto kezeit végigfuttatta a leveleken, a törzseken, a komposzt- és fukupátokon. Egy centiméter se maradt ki.
Peretti nemsokára abbahagyta.
- Én majd orködöm. Lehet, hogy veszélyben vagyunk. Az álapa bármikor kijöhet, és megpróbálhat leállítani minket. - Pisztolyával a kezében elfoglalta orhelyét a hátsó bejáratnál, míg Charles és Bobby Daniels folytatta a keresést. Charles lassan dolgozott. Fáradt volt, teste hideg és zsibbadt. Hihetetlennek tunt az egész: az álapa meg ami a saját apjával, az igazi apjával történt. De a rémület tovább hajtotta: mi lesz, ha ugyanez megtörténik az anyjával, vagy vele, magával? Vagy mindenkivel? Talán az egész világgal.
- Megtaláltam - kiáltotta vékony, magas hangján Daniels. - Gyertek ide gyorsan!
Peretti felemelte a pisztolyát, és óvatosan közeledett.
Charles odarohant, az elemlámpa táncoló fényét odairányította, ahol Daniels állt.
A fiú egy betonlap megfordításakor talált rá. A nyirkos, rothadó talajon a fény egy fémes testen csillant meg. A vékony, ízelt teremtmény végtelen sok, görbe lábával eszelosen ásott. Páncélozott volt, mint egy hangya, a barnásvörös rovar sebesen tunt el a szemük elol. Többtucatnyi láb kaparta, markolta a földet. A talaj nemigen tudott nekik ellenállni. Veszedelmesnek látszó farka dühödten vonaglott, ahogy lefelé küzdötte magát a kiásott alagútba.
Peretti berohant a garázsba, és felkapta a gereblyét. Leszorította vele a rovar farkát.
- Gyorsan! Lodd le a pisztollyal!
Daniels megragadta a pisztolyt, és célzott. Az elso lövés félig letépte a rovar farkát. Eszelosen fetrengett, vonaglott, farka élettelenül hevert, és néhány lába is letört. Harminc centiméter hosszú lehetett, mint egy óriás százlábú. Kétségbeesetten küzdött, hogy bemenekülhessen a lyukba.
- Loj újra! - parancsolta Peretti. ,
Daniels a pisztollyal babrált. A rovar csúszkált és sziszegett. Feje elore-hátra rángatózott; hátracsavarodott, és a gereblyébe harapott, amely leszorította. Gonosz szemeibol gyulölet sugárzott. Egy percig hiábavalóan küzdött a gereblyével, aztán hirtelen, teljesen váratlanul olyan orült rángatózásban tört ki, hogy mindnyájan rémülten hátráltak.
Charlesnak hirtelen valami éles hang hasított az agyába. Hangos zümmögés, fémes, harsány, mintha milliárd fémhuzal táncolna és rezegne egyszerre. Eroteljes lökést érzett; a dörgo, fémes robaj megsüketítette, összezavarta. Megbotlott a saját lábában, és hátralépett, a többiek ugyanezt tették, fehér arccal, döbbenten.
- Ha a pisztollyal nem tudjuk megölni - zihálta Peretti -, vízbe fojthatjuk. Vagy elégethetjük. Vagy átszúrhatunk egy tut az agyán. - Nehezen tartotta a, gereblyét, amellyel a földhöz szögezte a rovart.
- Van egy üveg formaldehidem - motyogta Daniels. Ujjai idegesen matattak a pisztoly agyán. - Hogy muködik ez? Azt hiszem, nem megy...
Charles kikapta a kezébol a pisztolyt.
- Majd én megölöm. - Leguggolt, fél szemmel célzott, ujját a ravaszra szorította. A rovar csapkodott és igyekezett elszabadulni. Erotere zaja ott kalapált Charles fülében, de o nem engedte el a pisztolyt. Az ujja megfeszült a ravaszon...
- Elég volt, Charles - mondta az álapa. Eros ujjak markolták meg, bénító nyomást érzett a csuklóján. A pisztoly a földre esett, miközben kétségbeesetten igyekezett kiszabadítani magit. Az álapó taszított egyet Perettin. A fiú hátraugrott, és a rovar, megszabadulva a gereblyétol, gyozedelmesen eltunt az alagútjában.
- Most elverlek, Charles - mondta színtelen hangon az álapa. - Mi ütött beléd? Szegény anyád magánkívül van az aggodalomtól.
Nyilván elbújt az árnyékban. Ott lapult a sötétben, és figyelte oket. Nyugodt, érzelmek nélküli hangja, amely az apja hangjának szörnyu paródiája volt, ott morajlott Charles füle mellett, miközben kérlelhetetlenül vonszolta a garázs felé. Huvös leheletét is érezte, jeges, édeskés illata volt, mint a korhadó talajnak. Roppant ereje volt, Charles nem tehetett semmit.
- Ne ellenkezz! - mondta az álapa nyugodtan. Gyere szépen a garázsba. Én csak a javadat akarom, Charles.
- Megtaláltad? - hallotta anyja aggódó hangját a hátsó ajtó felol.
- Igen, megtaláltam.
- És most mit akarsz csinálni?
- Egy kicsit móresre tanítom. - Az álapa kinyitotta a garázsajtót. - A garázsban. - A félhomályban egy bágyadt, humortalan és tökéletesen érzelemmentes mosoly jelent meg az ajkán. - Menj szépen vissza a nappaliba, June. Ez most már az én dolgom. Nekem kell kézbe venni. Te soha még csak meg se büntetted.
A hátsó ajtó kényszeredetten becsukódott. Ahogy kialudt a fény, Peretti lehajolt, és a pisztoly után kezdett tapogatózni. Az álapa azonnal megmerevedett.
- Menjetek haza, fiúk! - recsegte.
Peretti habozva állt, a pisztolyt markolva.
- Indulás! - ismételte az álapa... - Tedd le azt a játékszert, és tunj el innen. Lassan Peretti felé lépett, egyik kezével Charlest tartotta, a másikkal Peretti fele nyúlt. - A városban nem szabad fegyvert tartani, kisöreg. Apád tud róla egyáltalán? Elöljárósági rendelet van rá. Jobb lesz, ha ideadod, még mielott...
Peretti a szemébe lott.
Az álapa felmordult, és szétroncsolt szeméhez kapott. Hirtelen Peretti felé sújtott. Peretti a kocsiúton hátrált, s közben megpróbálta felhúzni a pisztolyt. Az álapa elorelendült. Eroteljes ujjai kicsavarták a fegyvert Peretti kezébol. Aztán szó nélkül szétzúzta a ház falán.
Charles kitépte magát, és rohant. Hová bújhatna? Közte és a ház között ott az álapa. Már jön is feléje, óvatosan lopódzó, fekete árnyék, a sötétet kémleli, hogy meglássa ot. Charles hátrált. Bárcsak lenne valami hely, ahol elbújhat!
A nád!
Gyorsan besurrant a hatalmas, öreg nádszálak közé. Bágyadt surrogással zárultak össze mögötte. Az álapa a zsebében kotorászott, meggyújtott egy szál gyufát, aztán az egész dobozt meggyújtotta.
- Charles - mondta. - Tudom, hogy itt vagy valahol. Nincs értelme bujkálni. Csak megnehezíted a dolgot.
Charles kalapáló szívvel lapult a nád között. Mindenfelé rothadó szemét és mocsok. Fu, lomok, papírok, dobozok, régi ruhák, deszkák, konzervdobozok és üvegek. Pókok és szalamandrák mászkáltak körülötte. A nád zörgött az éjszakai szélben. Rovarok és mocsok. És még valami.
Egy alak, egy csendes, mozdulatlan alak, amely úgy nott ki a szemétkupacból, mint valami éjszakai gomba. Fehér oszlop, kocsonyás tömeg, amely nyálkásan csillogott a holdfényben. Gubóba burkolt, penészes rovarbáb. Már sejteni lehetett a karját és a lábát. Feje még határozatlan körvonalú. Az ismertetojegyek még nem formálódtak ki egészen. De o már, felismerte mi az.
Az álanya. Itt fejlodött a nyirkos mocsokban a ház és garázs között. A nád rejtekében.
Már majdnem kész volt. Még néhány nap, és teljesen kifejlodik. Most még lárva, fehér, puha és kocsonyás. De a nap hamar kiszárítja és felmelegíti. Megkeményíti a burkát. Sötétté és erossé teszi. Aztán kibújik a bábból, és egy szép napon, mikor az anyja a garázs felé jár...
- Az álanya mögött volt még néhány kocsonyás lárva, amelyeket késobb rakott le a rovar. Kicsik. Épp csak létrejöttek. Azt a helyet is látta, ahonnan az álapa elobújt, ahol növekedett. Itt fejlodött ki egészen, és aztán a garázsban az apja találkozott vele.
Charles döbbenten menekült tovább a rothadó deszkák, a szemét és mocsok, a kocsonyás lárvák között. Nagy nehezen elérte a kerítést... és visszahokölt:
Még egy. Egy újabb lárva. Ezt nem vette észre az elobb. Ez nem volt fehér. Már megsötétedett. A gubó, a kocsonyás lágyság, a nyirkosság nem volt sehol. Teljesen kifejlodött. Kicsit remegett, erotlenül mozgatta a karját.
Az ál-Charles.
A nád szétnyílt és az álapa keze szorosan megragadta a fiú csuklóját.
- Itt maradsz - mondta. - Jobb helyre nem is jöhettél volna. Ne mozdulj! - A másik kezével letépte a báb maradványait, amelyek még akadályozták az ál-Charlest.
- Segítek neki. Még mindig gyenge egy kicsit.
Az utolsó nyirkos, szürke foszlány is leszakadt, és az ál-Charles eloretámolygott. Bizonytalanul botorkált Charles felé, míg az álapa félrehajtotta az útjába eso nádszálakat.
- Erre, erre - mormogta az álapa. - Majd én tartom neked. Ha ettél, majd erosebb leszel.
Az ál-Charles szája kinyílt és becsukódott. Sóváran közeledett Charles felé. A fiú vadul kapálódzott, de az álapa hatalmas kezei lefogták.
- Ne ellenkezz, fiatalember! - parancsolta az álapa. - Neked is sokkal könnyebb lesz, hogy ha...
Hirtelen felkiáltott és összerándult. Elengedte Charlest, és hátratántorodott. Teste vadul vonaglott. Nekiesett a garázsnak, a végtagjai rángatóztak. Egy ideig hempergett, és dobálta magát haláltusájában. Vinnyogott, nyöszörgött, megpróbált odébb mászni. Aztán fokozatosan elcsendesedett. Az ál-Charles is csendes kis kupaccá csuklott össze. Ott hevert bután a nád és rothadó szemét között, petyhüdt testtel, üres, tompa arccal.
Végül az álapa sem moccant már. Csak a nád gyenge sustorgása hallatszott az éjszakai szélben.
Charles nehézkesen feltápászkodott. Kiment a betonozott kocsifelhajtóra. Peretti és Daniels közeledett, éberen figyelve, óvatosan.
- Ne menj a közelébe! - kiáltotta Daniels. - Még nem döglött meg. Eltart egy darabig.
- Hogy csináltátok? - motyogta Charles.
Daniels megkönnyebbülten zihálva tette le a gázolajos kannát.
- Ezt a garázsban találtam. A mi családunk mindig gázolajat használt a moszkitók ellen, mikor még Virginiában laktunk.
- Daniels gázolajat öntött a rovar járatába - magyar rázta Peretti még mindig megilletodve. - Nagy ötlet volt.
Daniels a lábával óvatosan megpiszkálta az álapa kicsavarodott testét.
- Már nem él. Vége lett abban a pillanatban, ahogy a rovar elpusztult.
- Gondolom, a többi is kikészült - mondta Peretti. Félretolta a nádat, hogy szemügyre vehesse a szemét közt itt is, ott is kinott lárvákat. Az ál-Charles egyáltalán nem reagált, mikor Peretti egy bot végével megdöfködte a mellkasát. - Ez is halott.
- Biztosra kell mennünk! - mondta Daniels eltökélten. Fogta a súlyos gázolajos kannát, és a nádas széléhez vonszolta. - Az álapa elszórt egy pár gyufát az úton. Menj, Peretti, hozd ide oket!
Egymásra néztek.
- Igazad van - mondta Peretti engedelmesen.
- Hozzuk ide a slagot is. Vigyáznunk kell, nehogy elharapózzon a tuz.
- Gyerünk! - mondta Peretti türelmetlenül. Már el is indult. Charles gyorsan követte, és nekiláttak gyufát keresni a holdfényben.

Kappanyos András fordítása

Philip K. Dick - Az ingázó

Az emberke fáradt volt. Lassan átverekedte magát a tömegen, keresztül az előcsarnokon, a pénztárablakig. Türelmetlenül várta a sorát, hajlott válla, lötyögő, barna kabátja fáradtságot tükrözött.
- A következőt - recsegte Ed Jacobson, a pénztáros. Az emberke egy ötdolláros papírpénzt tett a pultra.
- Kérek egy új havibérletet! A régit már elhasználtam. - És Jacobson feje fölött a faliórát nézte. - Istenem, már ilyen késő van?
Jacobson eltette az ötdollárost.
- OK, uram. Egy havibérlet. Hová?
- Macon Heightsbe - mondta az emberke.…
- Macon Heights - vizsgálgatta Jacobson a menetrendet. - Macon Heights. Nincs ilyen hely.
- Viccel velem?
- Uram, nincs semmiféle Macon Heights. Nem adhatok magának jegyet, ha egyszer nincs ilyen hely. .
- Hogy érti ezt? Hiszen ott lakom!
- Bánom is én. Hat éve árusítok jegyeket, de ilyen hely nincs. Az emberke döbbenten meredt rá.
- De ott lakom. Odautazom minden este. Én…
- Tessék - dugta az orra elé a menetrendet Jacobson. - Keresse meg maga! Az emberke közelebb húzta a menetrendet. Izgatottan tanulmányozta, remegő ujjal követte végig a városok listáját.
- Megtalálta? - kérdezte a pultra támaszkodva Jacobson. - Ugye hogy nincs rajta?
Az emberke értetlenül rázta a fejét.
- Nem értem. Ennek semmi értelme. Valami nem stimmel. Bizonyára van Valami…
Hirtelen eltűnt. A menetrend leesett a betonpadlóra. Az emberke eltűnt- nyoma veszett.
- Szent isten! - kapkodott levegő után Jacobson. Kinyitotta, majd újra becsukta a száját. A betonpadlón csak a menetrend feküdt. .
Az emberke megszűnt létezni.

- És aztán? - kérdezte Bob Paine.
- Kimentem, és fölvettem a menetrendet.
- Igazán eltűnt?
- De még mennyire - törölgette a homlokát Jacobson. - Bárcsak maga is itt lett volna! Elillant, mint a fény. Tökéletesen. Hang nélkül. Mozdulat nélkül.
Paine hátradőlt a székében, cigarettára gyújtott.
- Látta már máskor is?
- Nem.
- Melyik napszakban történt?
- Körülbelül, mint most. Öt óra tájban. - Jacobson a pénztárablakra mutatott. - Kezdődik a csúcs.
- Macon Heights. - Paine az állami városjegyzéket lapozgatta. -. Egyik könyvben sem szerepel. Ha újra fölbukkanna az az ember, beszélni akarok vele. Küldje az irodába.
- Föltétlenül. Nem szeretném, hogy bármi közöm legyen hozzá. Nem természetes dolog ez. - És Jacobson az ablakhoz fordult. - Igen, asszonyom.
- Két retúrt Lewisburgbe.
Paine elnyomta a cigarettáját, és másikra gyújtott.
- Az az érzésem, hogy hallottam már azt a nevet. - Fölállt, és a falitérképhez ment. - De nincs a listán.
- Nincs a listán, mert ilyen hely nem létezik - mondta Jacobson. - Gondolja, hogy naphosszat árulhatnám itt a jegyeket, anélkül hogy tudnék róla? - Visszafordult az ablakhoz. - Igen, uram?
- Havibérletet kérek Macon Heightsbe! - mondta az emberke, és idegesen a faliórára pillantott. - De gyorsan!
Jacobson behunyta a szemét. Jó szorosan. De amikor kinyitotta, az emberke még mindig ott volt. Kis, ráncos arc. Ritkuló haj. Szemüveg. Kopott, lötyögő kabát. .
Jacobson megfordult, és átment az irodába Paine-hoz.
- Visszajött! - lihegte sápadtan. - Megint ő az.
Paine szeme fölcsillant.
- Hozza be!
Jacobson bólintott, és visszament az ablakhoz.
- Uram - mondta -, befáradna? - Az ajtóra mutatott. - Az alelnök úr egy pillanatra beszélni szeretne önnel.
Az emberke elkomorodott.
- Mit akarnak? A vonat rögtön indul. - Halkan szitkozódva kinyitotta az ajtót, és belépett az irodába. - Ilyesmi még nem történt velem. Úgy látszik, nem is olyan egyszerű havibérletet váltani. Ha lekésem a vonatot, magukat teszem…
- Foglaljon helyet! - mutatott az íróasztala előtt álló székre Paine. - Ön óhajt havibérletet venni Macon Heightsbe?
- Mi ebben a különös? Mit akarnak tőlem? Miért nem tudják szépen ideadni azt a bérletet, mint máskor?
- Mint máskor?
Az emberke nehezen tudott uralkodni magán.
- Tavaly decemberben költöztünk a feleségemmel Macon Heightsbe. Azóta hetente tízszer utazom a vonataikon, naponta kétszer, immár hat hónapja. Minden hónapban új bérletet veszek.
Paine közelebb hajolt hozzá.
- Pontosabban melyik vonatunkkal jár, Mr.…?
- Critchet. Ernest Critchet. A B vonattal. Nem ismeri a saját menetrendjüket?
- A B vonattal? - Paine végighúzta ceruzáját a B vonat vonalán. Macon Heights nem szerepelt a térképen. - Milyen hosszú az út? Mennyi időt vesz igénybe?
- Pontosan negyvenkilenc percet. - Critchet a faliórára pillantott. - Ha ugyan följutok még ma a vonatra.
Paine fejben számolt. Negyvenkilenc perc. Körülbelül harminc mérföld a várostól. Fölállt, és a nagy falitérképhez ment.
- Mi a baj? - kérdezte gyanakodva Critchet.
Paine kört rajzolt a város köré harminc mérföldnyi távolságban. A kör számos várost érintett, de Macon Heights nem volt közöttük. A B vonalon pedig éppenséggel semmi sem volt ott.
- Miféle hely az a Macon Heights,? - kérdezte Paine. - Körülbelül mennyien lakják?
- Nem tudom. Ötezren talán. Az időm nagyobb részét a városban töltöm. Könyvelő vagyok a Bradshaw Biztosítónál.
- Ez a Macon Heights valami új település?
- Elég modern. Van egy kis, két hálószobás házunk, alig néhány éves. - Critchet türelmetlenül mocorgott. - Mi lesz a bérletemmel?
- Attól tartok - mondta lassan Paine -, hogy nem adhatunk önnek bérletet. - Micsoda? Miért nem?
- Mert nincs járatunk Macon Heightsbe. - Hogy érti ezt? - ugrott föl Critchet.
- Nincs ilyen hely. Nézze meg a térképen maga!
Critchet dühösen hápogott. Aztán mérgesen a falitérképhez fordult, és elszántan tanulmányozta.
- Nagyon különös helyzet, Mr. Critchet - mondta Paine. - Nem szerepel a térképen, sem az állami városnévjegyzékben. Egyetlen menetrendünkben sem szerepel. Így hát bérletek sem készülnek. Mi nem…
Elhallgatott. Critchet eltűnt. Az egyik pillapátban még ott állt, és a térképet tanulmányozta. A következőben már nem volt ott. Eltűnt. Köddé vált.
- Jacobson! - hörögte Paine. - Eltűnt.
Jacobson szeme kikerekedett. A homlokát elöntötte a veríték.
- Valóban - suttogta.
Paine elgondolkodva nézte azt az üres helyet, ahol az imént még Ernest Critchet állt.
- Valami történik - mormogta. - Valami átkozottul különös. Hirtelen fölkapta a kabátját, és az ajtó felé indult.
- Ne hagyjon egyedül! - kérlelte Jacobson.
- Ha szüksége lenne rám, Lauránál leszek. A számot megtalálja az íróasztalomon.
- Nincs jobb dolga ilyenkor, mint lányokkal játszadozni? Paine kinyitotta az előcsarnokba vezető ajtót.
- Nem nagyon hiszem - mondta komoran -, hogy ez játék.
Paine kettesével ment föl a lépcsőn Laura Nichols lakásáig. Addig nyomta a csengőt, míg ajtót nem nyitottak.
- Bob! - kiáltott föl meglepetten Laura. - Minek köszönhetem…? Paine becsörtetett a lakásba.
- Remélem, nem zavarok. - Nem, de…
- Fontos. Segítségre van szükségem. Számíthatok rád?
- Rám? - Laura becsukta az ajtót. A lány szépen berendezett lakását félhomály borította. A sötétzöld heverő végénél egyetlenasztali lámpa égett. A nehéz függönyök behúzva. A sarokban halkan szólt a lemezjátszó.
- Lehet, hogy meg fogok bolondulni - huppant le Paine a pompás, zöld heverőre. - Ebben a kérdésben szeretnék tisztán látni.
- És én hogyan segíthetek? - Laura lassan jött felé, a karja összefonva, szájában cigaretta. Hosszú haját hátravetette. - Mire gondolsz?
Paine biztatóan mosolygott rá.
- Meg fogsz lepődni. Azt szeretném, ha holnap reggel jó korán bemennél a városba…
- Holnap reggel! Elfelejtetted, hogy állásban vagyok? És ezen a héten egy csomó új kimutatást kell elkészítenünk.
- A pokolba velük! Vegyél ki egy szabadnapot! Menj be a központi könyvtárba! Ha ott nem találod meg az információt, menj át a megyei bíróságra, és nézd át az adónyilvántartásokat. Addig keresd, míg meg nem találod!
- Mit?
Paine elgondolkozva gyújtott cigarettára.
- Említést egy Macon Heights nevű helyről. Tudom, hogy már hallottam ezt a nevet. Évekkel ezelőtt. Érted? Nézd át a régi térképeket. A régi újságokat az olvasóteremben. Régi folyóiratokat. Jelentéseket. Városi terveket. Az állami törvényhozás elé kerülő javaslatokat.
Laura lassan ült le a heverő karfájára.
- Tréfálsz?
- Nem.
- Hány évre visszamenőleg?
- Talán tíz, ha szükséges.
- Úristen! Lehet, hogy…
- Keresd, amíg meg nem találod! - Paine hirtelen fölállt. - Majd hívlak.
- Már mész is? El sem viszel vacsorázni?
- Sajnálom. - Paine az ajtó felé tartott. - Dolgom van. Fontos.
- Micsoda?
- Elmegyek Macon Heightsbe.

A vonatablak előtti végeláthatatlan mezőket csak itt-ott szakította félbe egy-egy tanyaépület. Kopár telefonoszlopok nyúltak az esti égbolt felé.
Paine az órájára pillantott. Most már nincs messze. A vonat egy kisvároson haladt át. Néhány benzinkút, út menti üzletek, egy televízióraktár. Csikorogva fékezett, és megállt az állomáson. Lewisburg. Néhány ingázó szállt le, felöltőt viselő férfiak, az esti újsággal a kezükben. Az ajtók becsapódtak, a vonat továbbindult.
Paine hátradőlt a helyén, elgondolkodott. Critchet akkor tűnt el, amikor a térképet nézegette. Az előző alkalommal pedig akkor, amikor Jacobson megmutatta neki a menetrendet… Amikor megmutatták neki, hogy Macon Heights nevű hely nem létezik. Itt lett volna a megoldás? Az egész ügy nagyon valószínűtlen, nagyon álomszerű volt.
Paine kinézett. Már majdnem ott volt - ha ugyan létezett ilyen hely. Odakint végtelen, barna mezők. Dombos és sík területek. Telefonoszlopok. Az állami autópályán rohanó autók, parányi, sebesen mozgó fekete pöttyök a szürkületben.
De Macon Heightsnek nyoma sem volt.
A vonat zakatolt. Paine az órájára pillantott. Ötvenegy perc telt el. És semmit sem látott. Csak a földeket.
Végigment a kocsin, és leült a kalauz mellé.
- Hallott már valaha egy Macon Heights nevű településről? - kérdezte. - Nem, uram.
Paine megmutatta az igazolványát.
- Biztos benne, hogy sohasem hallott róla? - Teljesen, Mr. Paine.
- Mióta van ezen a járaton? - Tizenegy éve, Mr. Paine.
Paine elment a következő állomásig, Jacksonville-ig. Ott leszállt, és átszállt a városba visszamenő B járatra. A nap lenyugodott. Az égbolt már szinte fekete volt. Csak homályosan látta a tájat az ablak mögött.
Feszülten, lélegzet visszafojtva várt. Már csak egy perc. Negyven másodperc. Volt odakint valami? Sík földek. Kopár telefonoszlopok. Csupasz, elhagyatott táj, két város között.
Két város között? A vonat száguldott a félhomályban. Paine a szemét meresztette. Volt odakint valami? Valami más is, a földeken kívül?
A földek fölött hosszú, áttetsző füstcsík húzódott. Majdnem egy mérföldnyi hosszú, homogén valami. Mi lehet az? A vonat füstje? De hiszen ez Diesel-vonat. Egy, az autópályán haladó teherautó füstje? Bozóttűz? Égésnek sehol semmi nyoma.
A vonat hirtelen lassítani kezdett. Paine fölfigyelt. A vonat megálláshoz készülődött. A fékek csikorogtak, a kocsik dülöngéltek. Aztán csönd.
A folyosó túloldalán fölállt egy világos felöltőt viselő, magas férfi, föltette a kalapját, és gyorsan az ajtó felé indult. Lelépett a vonatról, le a földre. Paine izgatottan figyelte. A férfi gyorsan távolodott a vonattól, átvágott a sötét földeken. Céltudatosan haladt a szürke füstfelhő felé.
Aztán fölemelkedett. Egylábnyira a talajszint fölött haladt. Jobbra fordult. És még följebb emelkedett - háromlábnyira a talaj fölé. Egy percig még a talajjal párhuzamosan haladt, el a vonattól. Aztán eltűnt a füstfelhőben. Nyoma veszett.
Paine végigsietett a folyosón. De a vonat már gyorsulni kezdett. Az ablak előtt futónak a földek. Paine megkereste a kalauzt, a pudingképű ember a kocsi falának támaszkodva álldogált.
- Mondja - lihegte Paine -, mi volt ez az állomás?!
- Tessék, uram?
- Az állomás! Hol a pokolban voltunk?
- Mindig megállunk itt. - A kalauz kényelmesen a zsebébe nyúlt, és elővette a menetrendet. Odanyújtotta Paine-nek. - A B vonat mindig megáll Macon Heightsben. Nem tudta?
- Nem!
- Benne van a menetrendben. - A fiatalember újra fölvette az újságját. - Mindig megállunk itt. Mindig is megálltunk. Mindig is meg fogunk állni.
Paine kinyitotta a menetrendet. A fiú igazat mondott. Macon Heights neve ott volt Jacksonville és Lewisburg között. Pontosan harminc mérföldnyire a várostól.
A szürke füstfelhő. A hatalmas felhő, ami sebesen öltött alakot. Mint ami most jön létre. És tényleg, valami valóban létrejött.
Macon Heights!
Másnap reggel Laurát otthon találta. A kávézóasztalnál ült, rózsaszín pulóverben, fekete nadrágban. Előtte egy halom papír, ceruza, radír és egy pohár malátával kevert tej.
- Sikerült? - kérdezte Paine.
- Pompásan. Megvan az információ.
- És hogy hangzik a történet?
- Bőven volt anyag - tette a lány a kezét a papírhalomra. - A lényeget összefoglaltam neked.
- Halljuk hát az összefoglalást!
- Augusztusban volt hét éve, hogy a megyei közigazgatási tanács szavazott három kertváros felépítéséről, a város környékén. Macon Heights volt az egyik. Nagy vita volt. A városi kereskedők többsége ellenezte az új településeket. Azt mondták, csökkentenék az üzleti forgalmat a városban.
- Folytasd!
- Hosszú csatározás volt. Végül a három tervből kettőt jóváhagytak. A két település föl is épült. Tudod. Az egyik nap áthajtottunk Waterville-en. Kedves városka.
- De Macon Heightst nem hagyták jóvá.
- Nem. Föladták a tervet.
Paine az állát dörzsölte.
- Szóval így hangzik a történet.
- Így. Tudod, hogy ez félnapi fizetésembe került? Ma este igazán el kell vinned valahová. Vagy más partnert kellene keresnem? Azt kezdem hinni, hogy mégsem vagy olyan jó fogás.
Paine szórakozottan bólintott.
- Hét évvel ezelőtt. - Hirtelen az eszébe jutott valami. - A szavazás! Hány szavazattal vesztett Macon Heights?
Laura megnézte a jegyzeteit. - Egyetlen szavazattal.
- Egyetlen szavazattal. Hét évvel ezelőtt. - Paine kiment a hallba. - Köszönöm, drágám. A dolog kezd összeállni. Nagyon is!
Kint fogott egy taxit. A taxi száguldott vele a városon át, a vasútállomásra. Odakint hirdetések és utcák villantak föl. Emberek, üzletek, autók.
Jól sejtette. Már hallotta ezt a nevet. Hét évvel ezelőtt. Elkeseredett közigazgatási vita egy tervezett kertvárosról. Kettőt jóváhagytak; a harmadikat elvetették, elfelejtették.
De most - hét évvel később - az elfeledett város kezd létrejönni. A város és vele együtt a bizonytalan valóság egy darabkája. Miért? Megváltozott volna valami a múltban? Változás történt volna valamelyik korábbi kontinuumban?
Ez látszott a magyarázatnak. A szavazás szoros volt. Macon Heightst majdnem jóváhagyták. Talán a múlt egyes részei nem stabilak. Talán az a bizonyos, hét évvel ezelőtti időpont éppen kritikus volt. Talán sohasem "kristályosodott ki" teljesen. Különös gondolat: megváltozik a múlt, ami már megtörtént.
Paine tekintete hirtelen megakadt valamin. Fölkapta a fejét. Az utca túloldalán, a háztömb közepén egy hirdetőtábla függött. Egy alacsony, jelentéktelen épület fölött. Ahogy a taxi elhaladt előtte, Paine elolvasta a feliratot.

BRADSHAW BIZTOSÍTÓ
(ÉS)
KÖZJEGYZŐ

Eltöprengett. Critchet munkahelye. Vajon ez is megjelenik és eltűnik? Vagy mindig itt volt? A tábla valahogy rossz érzéssel töltötte el.
- Siessen! - utasította a sofőrt. - Gyerünk!
Amikor a vonat lefékezett Macon Heightsnál, Paine gyorsan fölállt, és végigment a folyosón az ajtóhoz. A fékező kerekek csikorogtak, és Paine lelépett a forró kavicstöltésre. Körülnézett.
Macon Heights minden irányban elnyúló, egyenletes házsorai csillogtak-villogtak a délutáni napsütésben. A városka közepén egy színházépület kupolája emelkedett.
Még színház is van. Paine elindult az úton a város felé. Az állomás előtt parkoló volt. Átvágott a parkolón, követte az út irányát a benzinkút utáni járdáig.
A városka főutcájára jutott. Üzletek kettős sora. Egy műszaki bolt. Két kávézó. Egy olcsó áruk boltja. Egy modern áruház.
Paine zsebre dugott kézzel sétált, és nézte Macon Heightst. Egy magas, széles lakóház bukkant föl. A házmester a lépcsőt mosta. Minden újnak és modernnek látszott. A házak, az üzletek, az úttest és a járdák. A parkolóórák. Egy barna egyenruhás rendőr cédulát tett az egyik kocsira. Fák. Szép egyformára nyesve.
Egy nagy szupermarket előtt haladt el. Nagy kosár gyümölcs volt kitéve elé, narancs és szőlő. Lecsípett egy szőlőszemet, és beleharapott.
A szőlő igazi volt. Nagy szemű, fekete, édes és érett. Pedig huszonnégy órával ezelőtt nem volt itt más, mint a puszta föld.
Paine bement az egyik kávézóba. Átlapozott néhány újságot, aztán leült a pult mellé: Kért egy csésze kávét a piros arcú kis pincérnőtől.
- Kedves kis város - mondta a lánynak, mikor az kihozta a kávét. - Ugye?
Paine habozott.
- Mióta… mióta dolgozik itt? - Három hónapja.
- Három hónapja? - nézett Paine a begyes kis szőkére. - És itt lakik Macon Heightsben?
- Ó, persze. - Mióta?
- Évek óta. - És elment kiszolgálni egy fiatal katonát, aki a pult mellé telepedett. Paine iszogatta a kávéját, cigarettázott, és lustán nézte a járókelőket. Egyszerű emberek. Férfiak és nők, jobbára nők. Bevásárlószatyorral vagy kerekes bevásárlókocsival. Lassan haladó autók. Álmos kisváros. Modern, jómódú. Minőségi. Itt nincsenek nyomortanyák. Apró, csinos házak. Üvegajtós, neonreklámos üzletek.
Iskolások robbantak be kacagva, lökdösődve a kávézóba. Két, színes pulóvert viselő kislány Paine mellett foglalt helyet, limonádét rendeltek. Vidáman csacsogtak, egy-egy mondatuk Paine füléig is eljutott.
Elgondolkodva nézte őket. Nagyon is valóságosak voltak. Rúzsozott száj, lakkozott körmök. Pulóver meg egy csomó tankönyv. Iskolás gyerekek százai tódultak mohón a kávézóba.
Paine fáradtan dörzsölte a homlokát. Ez nem lehetett igaz. Talán mégis megbolondult. A város valóságos volt. Teljesen valóságos. Mindig is léteznie kellett. Egy város nem születhet a semmiből; egy szürke füstfelhőből. Ötezer ember, házak és utcák és üzletek.
Üzletek. Bradshaw Biztosító.
A hirtelen fölismerés megdermesztette. Hirtelen megértette. Ez a dolog terjed. Túlterjed Macon Heightsen. Át a városra. A város is változik. Bradshaw Biztosító. Critchet munkahelye.
Macon Heights nem létezhet anélkül, hogy megrontaná a várost. Egymáshoz vannak kötve. Az ötezer ember a városból jött. A munkájuk. Az életük. Ez a várost is érinti.
De mennyire? Mennyire változott meg a város?
Paine pénzt dobott a pultra, és kisietett a kávézóból, a vasútállomásra. Vissza kell mennie a városba. Laura, a változás. Vajon ott van-e még Laura? Vajon a saját élete biztonságban van-e?
Elfogta a félelem. Laura, mindene, amije van, a tervei, a reményei és álmai. Macon Heights hirtelen elveszítette a jelentőségét. Az ő saját világa volt veszélyben. Most csak egy dolog számított. Meg kellett bizonyosodnia róla; meg kellett bizonyosodnia arról, hogy az ő élete még mindig létezett. Hogy nem érintette az egyre terjedő változások köre, melyek Macon Heightsből indultak ki.
- Hová? - kérdezte a sofőr, mikor Paine lélekszakadva beült a taxijába az állomás előtt.
Paine megadta a címet. A kocsi elindult. Paine idegesen dőlt hátra. Az ablak előtt utcák és irodák villantak föl. A tisztviselők már végeztek a munkával, kiözönlöttek a járdára, és csoportokban álldogáltak az utcasarkokon.
Mi minden változott meg? Egy házsorra próbált koncentrálni. Az a nagy áruház. Vajon mindig ott volt? És mellette a kis cipőtisztító stand. Ezelőtt sohasem vette észre.

NORRIS BÚTORÁRUHÁZ

Erre nem emlékezett. De hogyan is tudhatná? Minden összezavarodott. Hogyan is tudná megmondani?
A taxi letette a ház előtt. Paine egy percig állt, körülnézett. A háztömb sarkán az olasz csemegebolt tulajdonosa éppen föltette a kirakatra a ponyvát. Észrevette ő már valaha azt a csemegeboltot?
Nem emlékezett.
És mi történt a nagy húsáruházzal az utca túloldalán? Mindenütt takaros kis házak; régi házak, melyek már mintha céges-régen ott álltak volna. Volt ott valaha is húsáruház? A házak valódinak látszottak.
A következő háztömbnél egy fodrászüzlet csíkos cégére csillogott. Mindig fodrászüzlet volt ott?
Talán mindig is ott volt. Talán, de talán nem. Minden változóban volt. Új dolgok jöttek létre, mások meg eltűntek. A múlt változott, az emlékezet pedig a múlthoz kötődött. Hogyan is bízhatott volna az emlékezetében? Hogyan lehetett volna biztos bármiben?
Rémület fogta el. Laura. Az ő világa…
Paine fölrohant a bejárati lépcsőn, belökte a ház kapuját. A szőnyeg borította lépcsőn fölsietett a második emeletre. A lakás ajtaja nem volt bezárva. Benyitott és belépett, a szíve a torkában dobogott, némán imádkozott.
A nappaliban sötétség és csönd. A sötétítőfüggönyök félig elhúzva. Vadul körülnézett. A világoskék heverő, az újságok a karfáján. Az alacsony fehértölgy asztal. A televízió. De a szobában nem volt senki.
- Laura! - kapkodott levegő után.
Laura tágra nyílt szemmel, riadtan jött be a konyhából. - Bob! Miért jöttél haza? Csak nincs valami baj?
Paine megkönnyebbült, elernyedt.
- Szervusz, drágám! - Megcsókolta és szorosan átölelte a lányt. A lány teste forró és valóságos vont; teljesen valóságos. - Nem, semmi baj. Minden rendben.
- Biztos?
- Biztos. - Hideglelősen levette a felöltőjét, és a heverő támlájára dobta. Körüljárta a szobát, megvizsgálta a tárgyakat, és kezdett megnyugodni. A régi kék heverő, cigarettanyomokkal a karfáján. A régi, ócska kisasztal. Az íróasztala, ahol esténként dolgozni szokott. A horgászbotjai a falhoz támasztva a könyvespolc mögött.
A nagy televízió, amit a múlt hónapban vett; az is megvolt. Minden tulajdona ott volt, sértetlenül. Biztonságban. Érintetlenül.
- A vacsorára még várnod kell vagy egy félórát - mondta aggodalmasan Laura, és levette a kötényét. - Nem vártalak haza ilyen korán. Itthon ültem egész nap. Kitisztítottam a kályhát. Valami ügynök mintát hagyott itt valami új tisztítószerből.
- Semmi baj. - Paine megnézte a kedvenc Renoir-nyomatát a falon. - Nem kell sietned. Olyan jó újra látni mindezeket a dolgokat. Én…
A hálószobából sírás hallatszott. Laura gyorsan megfordult. - Azt hiszem, fölébresztettük Jimmyt.
- Jimmyt?
Laura elnevette magát.
- Drágám, hát nem emlékszel a saját fiadra?
- Persze - mormogta bosszúsan Paine. Halkan követte Laurát a hálószobába. - Csak egy pillanatra minden olyan különösnek látszott. - Megdörzsölte összeráncolt homlokát. - Különösnek és idegennek. Mintha messziről látnám.
Álltaksa kiságy mellett, nézték a kicsit. Jimmy pedig visszabámult az anyjára és az apjára.
- Biztosan a nap - mondta Laura. - Rettenetes a hőség odakint.
- Biztosan. Most már jól vagyok. - Paine kinyújtotta a kezét, és megcsiklandozta a kicsit. Átölelte és magához szorította a feleségét. - Biztosan a nap - mondta. És az asszony szemébe nézett és mosolygott.

Gálvölgyi Judit fordítása

Philip K. Dick - Harcjáték

A magas férfi belépett a szobájába - a Földi Import-szabványügyi Hivatal egyik irodájába -. és felnyalábolta az aznap reggeli jelentéseket a drótkosárból. majd lezökkent az íróasztalához. s nekikészülodött, hogy lehallgassa oket. Elotte még szemére biggyesztette az íriszlencséit és rágyújtott egy cigarettára.
- Jó reggelt - hallatszott az elso recsegos, repedtfazék-, hangú üzenet, miközben Wiseman az öntapadós címkét simogatta a hüvelykujjával. A nyitott ablakon át szórakozottan kibámult a parkolóra. - Mi a csoda van magukkal odalent? Elküldtük azt a... - némi szünet állt be, ahogy a beszélo, egy New York-i áruházlánc kereskedelmi igazgatója a feljegyzéseit böngészte - ...azt a rengeteg ganymedesi játékot. Tisztában vannak vele, hogy az oszi beszerzési terv szerint nekünk még idoben jóvá kell hagyatnunk az átvételüket, hogy karácsonyra már raktáron legyenek? - zsörtölodött az igazgató. - A harcjáték az idén is meno cikk lesz. Nagy tételben szándékozunk vásárolni.
Wiseman az ujjával rábökött a beszélo nevét és beosztását feltünteto sorra.
- Joe Hauck voltam - sercegte a rögzített üzenet. - Az Appeley's gyermekáruházból.
- Uh - fújt egyet Wiseman. Félretette a lemezt és elovett egy üresei, hogy választ küldjön. - Tényleg, mi a szösz van már azokkal a ganymedesi játékokkal? - dünnyögte maga elé.
Rémlett, jó ideje vacakolnak már velük a tesztlaborban. Legalább két hete.
Manapság természetesen minden ganymedesi termékre külön figyelmet fordítottak; a Jupiter holdjai ugyanis az elmúlt évben a szokásosnál is mohóbb nyereségvágynak adták tanújelét, s - a hírszerzés szerint - nyílt támadásba lendültek abban a konkurenciaharcban, aminek legfobb érintettjei a belso három bolygó. Mind ez ideig azonban semmi konkrétum nem merült föl. Az exportcikkeik minosége kielégíto maradt, s nem pattant ki semmiféle botrány: sem alattomos trükk, sem lenyalható toxikus festék, sem baktériumkapszula.
Azért mégis...
Az ilyen invenciózus elmék, mint a ganymedesiek, akármibe fogtak, minden téren komoly kreativitásról tettek tanúbizonyságot. Habár a felforgató tevékenységhez is csak ugyanaz szükségeltetik, mint bármely más vállalkozáshoz: képzeloero, jó orr és fürge ész.
Wiseman felkelt az asztala mellol s megindult a felé a különálló épület felé, ahol a tesztlaboratórium muködött.

A félig szétszerelt árucikkekkel körbebástyázott Pinario felkapta a fejét, s meglátta, amint fonöke, Leon Wiseman éppen behúzza maga mögött a labor belso ajtaját.
- Örülök, hogy lekukkantottál hozzánk - mondta Pinario, s persze füllentett, hiszen tudta, hogy legalább ötnapos lemaradásban van, és ez a látogatás nagy valószínuséggel nem sok jót jelent számára. - Nem ártana, ha belebújnál egy védoruhába, minek kockáztatni - korholta nyájasan a fonökét, de Wiseman arckifejezése morózus maradt.
- Amiatt a hatdolláros várrohamozós piff puff marhaság miatt jöttem - közölte Wiseman a legváltozatosabb méretu, még kibontatlan dobozok közt lavírozva, melyek a bennük rejlo termékekkel együtt csak arra vártak, hogy ellenorizzék, aztán piacra dobják oket.
- Ó, azok a ganymedesi játék katonák! - lélegzett fel Pinario. Ez ügyben tiszta volt a lelkiismerete; a labor összes ellenore ismerte és betartotta azokat a különleges rendelkezéseket, amiket a cheyenne kormány hozott a kiskorú városi lakosság védelmében, a kultúrszennyezodés veszélyeit kiküszöbölendo - a bürokrácia jellegzetesen homályos értelmu ukáza volt ez is. Szükség esetén, no és törvény adta jogánál fogva Pinario mindig hivatkozhatott - és hivatkozott is - erre az utasításra. - Egyelore még folyik a tesztelése - ballagott oda Wisemanhez -, a különös veszélyre való tekintettel. ugyebár.
- Hadd lássam - szólt Wiseman. - Gondolod, van valami alapja ennek a nagy óvatosságuk, nem inkább paranoiás irtózás már mindenféle ,.idegen befolyástól"?
- A félelem indokolt - bólintott Pinario -, különösen, hogy gyerekek kezébe kerülnek ezek a cikkek.
Néhány kézjelre a fal egyik eleme félrecsúszott, s beléptek egy oldalsó helyiségbe.
A szoba közepén meghökkento látvány tárult Wiseman szeme elé. Egy külsore ötévesforma gyermeknek látszó, életnagyságú muanyag bábu üldögélt - rendesen felöltöztetve a földön, játékoktól körülvéve. A bábu épp abban a pillanatban megszólalt: - Ezt unom már. Csinálj valami mást. Hallgatott egy darabig, aztán újra elismételte: - Ezt unom már. Csinálj valami mást.
A játékok pedig, melyek szóbeli utasításoknak engedelmeskedtek, abbahagyták addigi foglalatosságaikat és másba kezdtek.
- Bérköltség megtakarításnak nem rossz - magyarázta Pinario. - Ez a bóvlibébi egy teljes repertoárt képes volna eloadni. Nem lenne rossz vétel. Ha ezt a sok egyéb kacatot nekünk kéne muködtetni, sose szabadulnánk ki innen.
Közvetlenül a bábu elott ott masírozott a ganymedesi katonák csapata egy játék vár felé, hogy rohammal bevegye. A katonák bonyolult rendben lopakodtak, kúsztak-másztak elore. de a bábu szavára megtorpantak és újrarendezodtek.
- Ugye, veszed mindezt szalagra is? - kérdezte Wiseman. - Ó, hogyne - felelte Pinario.
A körülbelül tizenöt centi magas játék katonák abból a szinte elpusztíthatatlan termoplasztikus muanyagféleségbol készültek, ami a ganymedesi gyártóknak oly nagy hírnevet szerzett. Az egyenruhájuk muszálas volt, szabásra a Jupiter holdjain és a környékbeli bolygókon viselt uniformisoknak valami zagyva utánzata lehetett. A zord. sötét fémhatású anyagból öntött vár egy legendás erodre emlékeztetett; felül kémlelonyílások sorakoztak az oldalán, a felvonóhíd éppen fel volt húzva, és a legmagasabb tornyocska hegyében tarka zászló lengedezett.
Az erodbol egyszer csak pukkanás hallatszott, s egy fütyülo lövedék röppent ki a támadók felé. Az ágyúgolyó ártalmatlan füst és durranás kíséretében felrobbant a katonák között.
- A vár ellenáll - jegyezte meg Wiseman.
- Végül mégis veszít - felelte Pinario. - Kénytelen. Pszichológiai értelemben a vár a külso valóságot jelképezi. A tucatnyi katona pedig természetesen a gyerek erofeszítéseit, hogy megbirkózzon a helyzettel. Azáltal, hogy a gyerek részt vesz az erod megrohamozásában, úgy érezheti, ügyesen megállja a helyét a mai könyörtelen világban. A végén o gyoz, de csak kitartás és türelem árán. - Majd hozzátette: - Legalábbis ezt mondja a használati utasítás - nyújtotta át Wisemannek a kis füzetet.

- És a támadási harcrendjük mindig más és más? - kérdezte Wiseman a könyvecskét böngészve.
- Már nyolc napja muködik egyfolytában. Ugyanaz az alakzat nem fordult elo kétszer. Elég nagy létszámú a csapat, ami azt illeti.
A katonák szétszóródva kúsztak az erod felé, s fokozatosan mindinkább megközelítették. A falakon egy csomó célköveto készülék tunt fel és kutatott a katonák után. Azok, fedezékül használva a többi. vizsgálatra váró játékot, ügyesen rejtozködtek vagy álcázták magukat.
- Alkalmazkodni tudnak az esetleges terepalakulatokhoz - magyarázta Pinario. - Érzékenyek a tárgyi ingerekre; ha például észrevennének itt egy babaházat, belemásznának, ellepnék, akár az egerek. - Hogy mindezt bebizonyítsa, Pinario felkapott egy méretes játék urhajót - valami uránuszi cég gyártotta -, megrázta, mire kipotyogott belole két katona.
- Százalékban számolva - kérdezte Wiseman - hányszor sikerül bevenniük a várat?
- Eddig kilenc az egyhez arányban. Az erod hátulján van egy beállítógomb, azzal lehet növelni a sikeres akciók számát.
Ezután átfurakodott az elonyomuló katonák között, Wisemannel a nyomában, s mindketten lehajoltak, hogy szemügyre vegyék a várat.
- Ez itt a tápegység - bökött oda Pinario. - Ravasz. Még a katonákhoz meno utasításokat is ez sugározza. Nagyfrekvenciájú átvitel egy tölténytartó dobozból.
Lenyitotta a vár hátlapját, és megmutatta fonökének a lövedéktárat. Minden lövés egy utasítás-golyó volt. Egy menethez a tár a golyókat feldobta, összerázta, és azok mindig új elrendezodésben következtek egymásra. Így jött létre a véletlenszeruség. Minthogy azonban a lövések száma véges volt, véges kellett, hogy legyen a menetek száma is.
- Végigpróbáljuk mindet - közölte Pinario.
- Nem lehetne valamiképpen felgyorsítani az egészet?
- Hát bizony idobe fog telni. Lehet, hogy ezer menet is lesz, mire...
- Mire az ezeregyedikben a katonák tesznek egy kilencven fokos fordulatot és tüzelni kezdenek a legközelebb álló emberi lényre - fejezete be Wiseman...
- Vagy még rosszabb is jöhet - csóválta a fejét Pinario komor. - Ugyancsak feltankolták ezt az áramforrást. Az energia öt évig is kitart. De ha ez itt forral valamit...
- Folytasd a tesztelést - vágott közbe Wiseman.
A két férfi egymásra meredt, aztán le a játék várra. A katonák majdnem odaértek már. Akkor váratlanul lecsapódott az egyik falrész, kitüremkedett rajta egy ágyúcso és leterítette a katonákat.
- Ezt még nem láttam eddig - dünnyögte Pinario.
Egy pillanatra minden mozgás megszunt. Ám akkor megszólalt a játékok közt ücsörgo gyerekfigura: - Ezt unom már. Csinálj valami mást.
S a két férfi zavartan, borzongva figyelte, amint a katonák feltápászkodtak és újraszervezodtek.

Két napra rá köpcös, dülledt szemu, feldühödött ember toppant be Wiseman irodájába: a felettese. - Ide figyelj - fakadt ki indulatosan Fowler -, szállj le végre azokról a nyavalyás játékokról! Holnapra fejezd be a tesztelésüket! - Máris viharzott volna kifelé, de Wiseman megállította.
- Komoly az ügy - jegyezte meg. - Gyere le velem a laborba, megmutatom.
Az odaút alatt Fowler végig háborgott. - Neked gozöd nincs arról, milyen temérdek pénzt invesztált némelyik cég, ebbe az idétlenségbe! - lamentált, ahogy beléptek. - Ezekbol a vacakokból itt egész urhajókra meg raktárakra való mennyiség áll a Lunán, és mind a beviteli engedély miatt vesztegel!
Pinariót sehol sem látták. Wiseman a saját kulcsával eresztette be magukat - mellozve a kézjeleket - a teszthelyiségbe.
A laborosok szerkesztette bábu ott üldögélt a seregnyi játék között. Körülötte minden játékszer végezte a maga dolgát. Fowler hátrahokölt az éktelen ricsajtól.
- Ez lenne az a bizonyos - térdelt le Wiseman a vár mellé. Az egyik katona épp hasmánt kúszott feléje. - Amint látod, tizenkét játék katona van. Tekintettel a nagy létszámra, meg a jókora kapacitású energiaforrásra, és persze a bonyolult utasításhalm...
- Csak tizenegyet látok - vágott a szavába Fowler.
- Lehet, hogy fedezékbe vonult - legyintett Wiseman.
- Nem - hallatszott a hátuk mögül -, igaza van. - Pinario került elo végre, de az arca feszültnek tunt. - Feltúrtam az egész labort, de egynek nyoma veszett.
A három férfi némán bámult maga elé.
- Talán az erod megsemmisítette - hozakodott elo Wiseman a javaslattal.
- Az anyag egyik törvénye vonatkozik erre. Ha ugyanis "megsemmisítette", mit csinált a maradványokkal?
- Esetleg átalakította energiává - mondta Fowler, miközben az erodöt és a megmaradt katonákat vizsgálgatta.
- Kitaláltunk egy eredeti megoldást - mesélte Pinario -, amikor rájöttünk, hogy egy katona szorén-szálán eltunt. Lemértük a maradék tizenegyet, plusz az erodöt. Az együttes súlyuk pontosan egyezett az eredeti mennyiséggel - a tizenkét katona és az erod eredeti összsúlyával. Annak a hiányzónak ott kell lennie valahol az erod belsejében - mutatott a kis várra, ami abban a pillanatban épp ponttuz alá vette a rohamozó katonákat.
Wisemanben, miközben az erodöt fürkészte, valami megérzésféle mocorgott. Valami más rajta, mint korábban. Megváltozott.
- Mutasd a szalagokat - szólalt meg Wiseman.
- Tessék? - kérdezte Pinario, aztán elvörösödött. - Természetesen. - Odalépett a bábuhoz, kikapcsolta, aztán kivette belole a videokazettát. Bizonytalan léptekkel a vetítohöz ballagott.
Mind a hárman a felvett képsorokat bámulták - egyik támadást a másik után -, hogy már a szemük is káprázott belé. A katonák hol elorenyomultak, hol hátráltak, leterítették oket, összeszedték magukat, majd újra rohamoztak...
- Állítsd meg! - kiáltott fel Wiseman hirtelen. Visszamentek néhány kockával.
Az egyik katona céltudatosan masírozott a vár felé. Egy lövedék eltalálta, s a füst egy idore eltakarta. Eközben a többi tizenegy figura heves nekibuzdulással igyekezett felkapaszkodni a falakra. Az eltalált katona akkor kibontakozott a porfelhobol s csak menetelt tovább. Amikor a fal tövébe ért, váratlanul nyílás keletkezett az erod oldalában.
A katona, beleolvadva a szürke várfalba, a puskája csövét csavarhúzó gyanánt használva leszerelte a saját fejét, aztán az egyik karját, majd mindkét lábát. Az eltávolított testrészeket bedobálta a nyíláson. Amikor már csak egy kar és a puska maradt, azok szintén bearaszoltak a vár belsejébe, s a rés bezárult, mintha sohasem lett volna ott. A katona eltunt.
Hosszú, döbbent csönd ereszkedett rájuk, amit Fowler rekedt hangja tört meg: - És a hülye szülo azt hiszi majd, hogy a kölyke elvesztett vagy tönkretett egy katonát! A készlet lassan elfogy, és a gyereket fogják hibáztatni.
- Mit javasolsz? - kérdezte Pinario.
- Folytassátok a kísérletet - biccentett Fowler Wiseman felé. - Hadd menjen végig az egész ciklus. De le ne vegyétek róla a szemeteket!
- Mostantól ideültetek valakit - egyezett bele Pinario. - Jobb lenne, ha te maradnál - jegyezte meg Fowler. Vagy Inkább mindnyájan, mondta magában Wiseman. Mi ketten Pinarióval mindenképpen.
Csak azt tudnám, mit csinált a szétszedett darabokkal ez a dög, töprengett.
Mit muvelt velük?
A hét végére az erod bekebelezett még négy katonát.
A monitoron követve a fejleményeket Wiseman nem fedezett föl semmilyen látható változást. Természetesen. A növekedés belül zajlik, szemnek követhetetlenül.
Folytatódtak az örökös támadások, kúsztak-másztak a katonák elore, az erodbol meg röpködtek a védekezésül kilott lövedékek. Pedig ott volt a többi ganymedesi termék is, amikhez még hozzá sem szagolt. A még újabb gyermekjátékok, amik tesztelésre vártak.
- Hát ez meg micsoda? - dünnyögött maga elé Wiseman.
Az elso szemre elég hitvány holmi volt: egy cowboyöltözék, az amerikai vadnyugat hoskorából. Legalábbis annak titulálták. De épp csak átfutotta a tájékoztató füzetet - ki a fene törodik vele, mit hadoválnak a ganymedesiek róla.
Kinyitotta a dobozt és kiterítette a jelmezt. Az anyaga valami gyatra minoségu, szürke vacak volt. Még Ilyen pocsék munkát, szörnyülködött. Alig emlékeztetett az igazi cowboyruhára: elnagyolt, meghatározhatatlan fazonú darab, ami már a kezében elnyúlt, ahogy ide-oda forgatta. Az egyik zsebe is lefittyedt.
- Ezt a kontármunkát! - jegyezte meg Pinasiónak. - A kutyának se kéne.
- Vedd csak fel - nógatta Pinario. - Majd meglátod. Wisemannek némi erofeszítés árán sikerült csak beszuszakolnia magát a zakóba. - Biztonságos? - sandított oldalra.
- Persze - felelte Pinario. - Már én is felpróbáltam. Elég lökött ötlet, de ki tudja, hátha beválik. Úgy lehet muködésbe hozni, hogy az ember fantáziálni kezd.
- Mégpedig mirol? - Akármirol.
A jelmez kapcsán Wisemannek eszébe jutottak a cowboyok, onnan pedig máris maga elé képzelte, hogy otthon van a farmon, és bandukol a kavicsos úton a legelo mellett, amin a fekete képu birkák ropogtatják a szénát, alsó állkapcsuknak azzal a jellegzetes, gyors, orlo mozgásával. Megállt a kerítésnél, a karókra feszített szögesdrót tövében, és a birkákat bámulta. Akkor azonban, minden különösebb ok nélkül, a nyáj felsorakozott és nekiiramodott az árnyas hegyoldal felé, majd eltunt a szeme elol.

Fákat látott, ciprusokat a látóhatár peremén. A messzeségben egy sólyom csapkodott a szárnyaival... mintha - gondolta - még több levegot akart volna magába pumpálni, hogy magasabbra tudjon emelkedni. A sólyom lendületesen siklott egy darabig, aztán kényelmesebb tempóban vitorlázott erre is, arra is. Wiseman tekintetével a leendo zsákmányt kereste. De nem látott mást, csak a juhok által tövig lerágott, a nyár derekára már szikkadt legeloket. Mindenfelé szöcskék ugrándoztak. És akkor, az út közepén megakadt a szeme egy varangyos békán. A béka beásta magát a laza porba; csak a hátát lehetett látni.
Wiseman - legyurve irtózatát - lehajolt, hogy megérintse a varangy rücskös hátát, amikor hirtelen megszólalt mellette valaki: - Na, hogy tetszik?
- Hu, de klassz! - lelkendezett Wiseman. Mélyen beszippantotta a száraz fu illatát - teleszívta vele a tüdejét. - Hé, hogy lehet megkülönböztetni a fiú békát a lány békától? A bibircsókok alapján vagy hogy?
- Miért? - kérdezte a férfi, aki mögötte állt, furcsán kivehetetlenül.
- Mert van itt egy varangyos béka.
- Csupán a felvétel kedvéért - mondta a férfi - feltehetnék neked néhány kérdést?
- Naná - felelte Wiseman.
- Hány éves vagy?
Ez könnyu volt. - Tíz éves és négy hónapos - felelte büszkén.
- Pontosan hol vagy most?
- Mr. Gaylord farmján, vidéken, a papám minden hétvégén kihoz ide minket anyával, ha épp ráérünk.
- Fordulj meg és nézz rám - szólt neki a férfi -, és mondd meg, ismersz-e engem.
Wiseman kelletlenül elfordította a fejét a varangyos békáról és hátranézett. Egy keskeny arcú, enyhén szabálytalan sasorrú felnottet látott a közelében. - Maga az az ember, aki a gázpalackokat szállítja - mondta. - A butángáz társaságnak. - Körbepillantott. Tessék, ott parkolt a teherautó is a kapunál. - A papám azt mondja, a butángáz drága, de hát nincs más...
A férfi közbevágott: - Csupán kíváncsiságból hadd kérdezzem meg, hogy hívják a társaságot?
- Ott áll a teherautó oldalán - mutatta Wiseman, és leolvasta a nagy betukkel odafestett feliratot: - Pinario Butángáz-kereskedelmi Társaság, Petaluma, Kalifornia. Maga Mr. Pinario.
- Hajlandó lennél megesküdni, hogy tényleg tízesztendos vagy és egy legelon állsz a kaliforniai Petaluma határában? kérdezte Mr. Pinario.
- Persze. - Wiseman a mezon túli erdo borította hegyoldalakra látott. Kedve kerekedett, hogy megmássza azokat a hegyeket. Unta már ezt a süketelést. - Viszlát - köszönt el és már indult is. - Megyek kószálni egy kicsit az erdobe.
Rohanni kezdett a kavicsos úton, egyre messzebb Mr. Pinariótól. Szöcskék ugrottak félre az útjából. Lihegve futott mind gyorsabban és gyorsabban.
- Leon! - kiáltott utána Mr. Pinario. - Most már elég lesz! Ne rohanj!
- Dolgom van ott a hegyen! - kiabált elfúló lélegzettel Wiseman, még mindig futva. Hirtelen azonban teljes erejébol nekiütközött valaminek - hasra esett, onnan hunyorgott felfelé. A száraz, nyári levegoben vibrált valami a szeme elott. Félt, megpróbált elhátrálni tole. Lassan kibontakozott a kép - egy sima fal...
- Azokhoz a hegyekhez ugyan sose fogsz eljutni - jegyezte meg Mr. Pinario a háta mögül. - Jobban teszed, ha nem téblábolsz el semerre sem. Még nekimégy valaminek.
Wiseman tenyere csupa vér volt; lehorzsolta esés közben. Zavarodottan bámult le véres kezére...

Pinario lesegítette róla a cowboyruhát, közben így dohogott: - Ártalmasabb játékot kitalálni sem lehetne ennél. Elég belole öt perc. és a gyerek totálisan kibillen a valós világból. Csak nézz magadra!
Wiseman - még mindig kóvályogva - a jelmezt szorongatta; Pinario úgy rángatta ki a kezébol.
- Nem rossz - jegyezte meg remego hangon Wiseman. Nyilván az elfojtott vágyakra hat serkentoleg. 'Tudom, én mindig sokat ábrándoztam gyermekkorom egy bizonyos szakaszáról, amikor vidéken éltünk.
- Észrevetted? Egymás után szotted bele a valós elemeket - boncolgatta Pinario -, hogy minél tovább görgethesd a fantáziaképeidet. Ha tovább tartott volna, a labor faláról azt képzelted volna, hogy a csur oldala.
- Én...én már a régi tejcsarnokot is láttam a messzeségben - tette hozzá Wiseman -, ahová a farmerok hordták a tejet.
- Elofordulhatott volna - mélázott Pinario -, hogy a végén ki se tudlak zökkenteni az álomvilágodból.
Ha ez ilyen hatással van egy felnottre, töprengett Wiseman, akkor rossz belegondolni, mit vált ki egy gyereknél. - Itt van aztán egy másik játék - tért át a következo cikkre Pinario -, jókora sületlenség ez is. Akarod most megnézni? Vagy várhat, ha neked most nem jó.
- Kutya bajom - legyintett Wiseman. Felvette a harmadik dobozt és bontogatni kezdte.
- Leginkább ahhoz a hajdani társasjátékhoz hasonlít, amit Monopolynak hívtak - magyarázta Pinario. - Ennek Szindróma a neve.
A doboz tartalmazott egy táblát, játékpénzt, dobókockát és bábukat. Valamint részvényigazolásokat.
- Gyujtögeted a részvényeket, tudod - folytatta Pinario -, mint a többi hasonló társasjátéknál. - Rá se fütyült, mit ír a használati utasítás. - Szólj Fowlernak, szálljon be o is; minimum három fo játszhatja.
Hamarosan az osztályvezeto is megérkezett. A három férfi ott gubbasztott egy asztal körül, szemüket a Szindróma nevu társasjátékra szegezve.
- Mindenki azonos tokével indul - magyarázta Pinario -, mint az összes ilyen típusú játéknál, és az állás aszerint alakul, ki milyen értéku részvényt gyujt össze a különféle gazdasági szindrómákból.
A szindrómákat kis fényes, a Monopoly régimódi szállodáira és ódon épületeire hasonlító muanyag bigyók jelképezték. 
Dobtak a kockával, lépkedtek a bábukkal, ingatlanokra, vagyontárgyakra licitáltak majd vásároltak, büntetést fizettek, s ha túl sok bírság gyult össze, mentek a "fertotleníto kamrába". Mindeközben a hátuk mögött a hét játék katona megállás nélkül kúszott, kapaszkodott fel a vár falaira.
- Ezt unom már - ismételte folyton az álgyerkoc. - Csinálj valami mást.
A katonák újrarendezték soraikat. Megint nekilódultak, rohamoztak. lopakodtak mind közelebb és közelebb az erod felé.
- Mikor jár már le ez a tetuláda, hogy kiderüljön, mit tartogat a végére? - fakadt ki Wiseman ingerülten és türelmetlenül.
- Senki sem tudhatja. - Pinario épp Fowler egyik vörösarany színu részvényzsetonjával szemezett. - Az jól jönne nekem - dobta be. - Nehézuránium-bánya részvény a Plútón. Mit kérsz érte?
- Értékes ingatlan - dünnyögött Fowler és a többi részvényét számolgatta. - Lehet szó az üzletrol.

Hogy a csodába koncentráljak a játékra, ha ez a tetuláda mind közelebb és közelebb jár a... jó ég tudja, miféle végkifejlethez, bosszankodott Wiseman magában. Nevezhetjük úgy is, a kritikus tömeghez.
- Álljunk csak meg egy pillanatra - szólalt meg hirtelen vontatott. baljós hangon. A részvényeit lerakta az asztalra. Mi van, ha ez az erod egy máglya?
- Máglyarakás? - mormogta Fowler szórakozottan.
- Figyelj már, hagyd ezt a marhaságot! - hurrogta le Wiseman.
- Érdekes feltételezés - engedte le Pinario is a kezét. - Apránként atombombát gyárt magából, aztán... -Á, dehogy! csattant fel. - Erre mi is gondoltunk. Nem észleltünk benne nehézelemeket. Semmi mást nem találtunk, csak egy öt évig muködo telepet, meg egy csomó apró szerkezetet. amik a telepbol közvetlenül sugárzott utasításokat követik. Ezekbol ugyan nem raksz össze atommáglyát!
- Véleményem szerint - mondta Wiseman - a biztonság kedvéért el kéne vitetnünk innen. - A cowboyöltözettel való találkozása óta jóval több tisztelet ébredt benne a ganymedesi konstruktorök iránt. És ha a jelmez még a szelídebbek közül való, akkor...
Fowler a válla fölött a várra sandított és így szólt: - Már csak hat katona van.
Wiseman és Pinario azonnal talpra szökkent. Fowlernak igaza volt. Csak fél tucat katona maradt. Újabb figura tunt el az erod gyomrában.
- Idehívok egy bombaszakértot a katonai elhárítástól - közölte Wiseman -, megvizsgáltatom. Ez már nem a mi hatáskörünk. - Odafordult a fonökéhez, Fowlerhoz. - Egyetértesz?
- Elobb fejezzük be a játszmát - mondta Fowler. - Minek?
- Hogy biztosak legyünk felole - erosködött Fowler. E feszült érdeklodés annak a jele volt, hogy elkapta a gépszíj és tudni akarta, mi lesz a végeredmény. - Mennyit ér neked ez a plútói bányarészvény? Halljam az ajánlatokat.
O és Pinario komoly üzleti tárgyalásba bonyolódtak. A játék még további egy óra hosszat folyt. Végül mindhárman megállapították. hogy Fowler nyerte el a részvények többségét. Volt öt bányaszindrómája, két muanyagipari cége, egy algamonopóliuma, továbbá mind a hét kiskereskedelmi szindróma az övé lett. Mint vezeto részvényesnél, mellesleg nála volt a pénz túlnyomó hányada is.
- Kiszállok - jelentette be Pinario. Csupán apróbb részvényei maradtak, amikkel nem ment semmire. - Kell valakinek? Wiseman feltette rájuk az utolsó fityingjeit. Megszerezte oket, aztán folytatta a játékot, immár egyedül Fowler ellen. - Most már világos, hogy ez a társasjáték - kicsiben pontos mása a tipikus interkulturális gazdasági vállalkozásoknak - szögezte le Wiseman. - A kiskereskedelmi szindrómák nyílván ganymedesi tulajdonban vannak.

Wiseman felvillanyozódott kissé, amikor néhány jó dobás után alkalma nyílt arra, hogy gyarapítsa jócskán megcsappant vagyonát. - E társasjáték egészséges hozzáállást fejleszt majd ki a gyerekekben a gazdasági élet realitásaival szemben. Felkészíti oket a felnottek világára - bölcselkedett.
Néhány perccel késobb azonban rátévedt egy nagyobb Fowler-vagyonrész mezojére, és a bírság totálisan kimerítette a forrásait. Le kellett mondania két részvényrol; közel volt a vég
Pinario, aki a rohamozó katonákat figyelte, megjegyezte: Tudod, Leon, kezdek hinni neked. Elképzelheto, hogy ez a vacak egy bombaterminál. Valamiféle vevoállomás. Lehet, hogy amint fogadókész lesz, még ránk hoz valami sugárnyalábot a Ganymedesrol.
- Vajon lehetséges ilyesmi? - kérdezte Fowler, miközben a zsetonjait rakosgatta külön csoportokba, címletek szerint. - Ki tudja, mire képesek? - vont vállat Pinario, aki zsebre dugott kézzel járkált fel s alá a laborban. - Vége van már annak a játszmának?
- Mondhatni - felelte Wiseman.
- Csupán azért kérdezem - folytatta Pinario -, mert már csak öt katona maradt. Felgyorsultak az események. Az elsonek még egy hét kellett, a hetediknek meg alig egy óra. Nem csodálkoznék; ha az utolsó öt a - következo két órában mind bemasírozna az erodbe.
- Végeztünk is - jelentette be Fowler. Megkaparintotta az utolsó részvényt és az utolsó dollárt is.
Wiseman felugrott az asztaltól, rá se hederített Fowlerra. Máris hívom a katonai elhárítást, hogy vizsgálják meg a várat. Ami viszont ezt a játékot illeti, szerintem a terrai Monopoly lekoppintása.
- Talán a ganymedesieknek nincs is tudomásuk róla, hogy mi már rég kitaláltuk ezt a társasjátékot - szólt Fowler -, csak másképp nevezzük.
Ráütötték az engedélyezési pecsétet a Szindróma nevu játékra, majd tájékoztatták az importort. Wiseman az irodájából felhívta a katonai elhárítást, és elmondta, mi a gondja.
- Máris küldünk egy bombaszakértot - ígérte egy lagymatag hang a vonal túlsó végén. - Jó volna, ha addig nem piszkálnák azt a dolgot, amíg az emberünk oda nem ér.
Wiseman elköszönt, aztán lerakta a kagylót. Kissé kifacsartnak érezte magát. Pancser módra nem tudták megtippelni, mi lesz a katonák és az erod közti küzdelem kimenetele; a harcjáték kicsúszott a kezükbol.

A bombaszakérto tövig lenyírt hajú fiatalember volt, aki barátságos vigyorral rakta le a felszerelését. Hagyományos overallt viselt, minden védofelszerelés nélkül.
- Legeloször is azt tanácsolom - mondta, miután megszemlélte a várat -, hogy kapcsolják le a vezetékeket a teleprol. Vagy, ha óhajtják, hagyhatjuk azt is, hogy a ciklus lejárjon, és akkor kapcsoljuk ki, mielott még bármilyen reakció beindulhatna. Más szóval, várjuk meg, amíg az utolsó mozgó alkatrész is a vár belsejébe jut, akkor viszont azonnal megszüntetjük az összeköttetést, felnyitjuk a szerkezetet és meglátjuk, mi folyik odabent.
- Biztonságos ez? - kérdezte Wiseman.
- Szerintem igen - felelte a bombaszakérto. - Nem észlelek radioaktivitást. - Azzal lekuporodott a földre, az erod háta mögé, egy csípofogóval a kezében.
Már csak három katona maradt.
- Mindjárt megvagyunk - nézett rájuk a fiatalember vidáman.
Tizenöt perccel késobb a három katona egyike a vár lábához kúszott, lecsavarozta a fejét, a karját, a lábát, a testét, s így részleteiben, fokozatosan elnyelte a vár oldalában támadt nyílás.
- Maradt ketto - kommentálta Fowler.
Tíz perc múlva az utolsó elotti katona is ugyanerre a sorsra jutott.
A négy férfi egymásra tekintett. - Mindjárt vége - szólt rekedten Pinario.
Az utolsó megmaradt katona ott lopakodott cikcakkban a játék vár felé. Puskák tüzeltek rá a várból, de csak osont tovább rendületlenül.
- Statisztikailag - elmélkedett hangosan Wiseman, hogy valamicskét oldja a feszültséget - az egyes idoszakoknak inkább hosszabbodniuk kellett volna, hiszen mindig kevesebb támadóra kellett a védelemnek koncentrálnia. Úgy lett volna logikus, ha gyorsan indít, aztán egyre lassul, míg az utolsó katona legalább egy hónapig iparkodhatott volna...
- Csigavér! - szólalt meg a bombaszakérto halk, csitító hangon. - Ha szabad kérnem.
A tizenkét katona utolsópéldánya a vár alá ért. Akár a többiek oelotte, ez is hozzáfogott szétszerelni magát.
- Készítse a csípofogót! - nyögte Pinario, a foga közt szurve a szavakat.
A katona testrészei bearaszoltak a nyíláson, ami rögtön csukódni kezdett. Az erod belsejébol zümmögés szurodött kifelé, mind élesebb hangú aktivitás.
- Most, az Isten szerelmére! - hördült fel Fowler.
Az ifjú bombaszakérto odanyúlt a fogóval és belevágott a pozitív vezetékbe. A csípofogó mellol szikrák csaptak ki. A fiú önkéntelenül felugrott, a fogó kirepült a kezébol s messzire csúszott a padlón. - Jesszus! - nyögte. - Ez megcsapott! Tántorogva keresgélte a fogót.
- Hozzáért a vázhoz! - korholta idegesen Pinario, majd o maga kapta fel a csípofogót és a várhoz guggolt. Kinyúlt a vezeték felé, de visszakapta a kezét. - Jobb lenne, ha zsebkendot tekernék rá - motyogta és turkálni kezdett a zsebében. - Van valakinél bármi, amivel megfoghatnám? Nem akarom, hogy földhöz vágjon. Ki tudja, mekkora...
- Add ide! - rontott oda Wiseman és kitépte a fogót a kezébol. Félrelökte Pinariót és elcsippentette a vezetéket.
- Már késo - rebegte Fowler.

Wiseman alig hallotta fonöke hangját; a fejét betöltötte valami átható búgás, hiába tapasztotta a tenyerét a fülére, nem tudta kirekeszteni. Az volt az érzése, mintha az erod felol jött volna és a koponyacsontján át hatolt volna az agyába. Túl sokáig totojáztunk, gondolta. Most megkapjuk a magunkét. O gyozött, mert túl sokan voltunk... kellett nekünk egymással huzakodni...
Bent a fejében megszólalt egy hang: - Gratulálok! A kitartásod meghozta a gyümölcsét.
Wisemant nagyszeru érzés töltötte el, diadalittas érzés.
- Komoly nehézségekkel kerültél szembe - folytatta a hang a fejében. - Könnyen el is bukhattál volna.
Wiseman megnyugodott végre. Rájött, hogy mindnyájan tévedtek.
- Amit itt véghezvittél - fejtegette tovább a hang-, ugyanezt tedd az életben is. Akkor mindig gyozedelmeskedhetsz az ellenfeleid fölött. Türelemmel és kitartással nyerni tudsz. A világegyetem végül is nem olyan nyomasztóan óriási...
Nem hát, állapította meg magában Wiseman némi gúnnyal.
- A többiek is csak közönséges emberek - dorombolta a hang megnyugtatóan. - Igaz, hogy te, a magad egyediségében egyedül nagy velük szemben, de nincs mitol félned. Minden csak ido kérdése - és ne nyugtalankodj!
- Nem fogok - mondta ki hangosan Wiseman.
A zümmögés abbamaradt, a hang nem szólt többet. Hosszú hallgatás után Fowler törte meg a csendet: - Vége. - Nem értem - csóválta a fejét Pinario.
- Csak azt tette, amire készült - kommentálta Wiseman. Terápiai jellegu játék. Fejleszti a gyermek önbizalmát. A katonák szétcincálása - vigyorodott el - megszünteti a világtól való elszigeteltségét. Eggyé válik vele. S miközben ezt teszi, diadalmaskodik fölötte.
- Szóval ártalmatlan - foglalta össze Fowler.
- Ennyi huhó semmiért - fortyogott Pinario, majd a bombaszakértohöz fordult: - Sajnálom, hogy ilyen csekélység miatt idefárasztottuk.
Az erodítmény szélesre tárta kapuit. Kimasírozott belole a tizenkét katona egészben, épen és sértetlenül. A ciklus lejárt; újrakezdodhetett az ostrom.
Wiseman váratlanul így szólt: - Ezt nem engedélyezem. - Micsoda? - hökkent meg Pinario. - Miért nem?
- Nem tetszik nekem - ingatta a fejét Wiseman. - Gyanúsan bonyolult ahhoz képest, amit közölni akar.
- Ezt fejtsd ki bovebben - értetlenkedett Fowler.
- Nincs mit magyarázni rajta - mondta Wiseman. - Itt ez az agyafúrtan bonyolult szerkezet, és mindössze annyit tesz, hogy szétszereli, aztán újra összerakja magát. Kell, hogy még valami rendeltetése legyen, csak nem vesszük...
- A terápia nem elég? - vetette közbe Pinario.
- Rád bízom a döntést, Leon - határozta el magát Fowler. - Ha kétségeid vannak, hát ne dobd piacra. Nem lehetünk eléggé óvatosak.
- Lehet, hogy tévedek - szabadkozott Wiseman -, de nem hagy nyugodni a gondolat: mi volt a valódi céljuk ezzel a harcjátékkal? Szerintem még mindig nem kapiskáljuk.
- Hát a cowboyjelmezt? - faggatta Pinario. - Azt sem akarod engedélyezni, ugye?
- Csak a társasjátékot - felelte Wiseman. - A Szindrómát, vagy hogy is hívják. - Lehajolt, hogy közelebbrol szemügyre vegye a vár felé tülekedo katonákat. Újabb füstfellegek... akciók, színlelt támadások, óvatos visszavonulások...
- Min töröd a fejed? - kíváncsiskodott Pinario sanda képpel. - Mi van, ha mindez diverzió? - tanakodott Wiseman. 
Hogy elvonja a figyelmünket a lényegrol. - Csak megérzés volt. mégsem tudott szabadulni tole. - Elterelo manover. Ami közben valami egyéb is lezajlik. Ezért olyan nyakatekert és hosszadalmas. Elvárták tolünk. hogy erre rájöjjünk. Szerintem ezért építették ilyenre.
Lábát tanácstalanul az egyik katona elé tette. Az fedezékbe húzódott a cipoje mögé. hogy a vár érzékeloi ne láthassák.
- Biztos, hogy valami folyik a szemünk elott - helyeselt Fowler -, csak nem jövünk rá, mi az.
- Igen. - Wiseman azon morfondírozott, kitalálják-e valaha is. - Azt mindenesetre leszögezem - jelentette ki -, hogy nem engedjük ki a labor falai közül, itt legalább tanulmányozhatjuk.
Lezökkent egy közeli székre, kényelmesen elhelyezkedett és felkészült rá, hogy hosszú, hosszú ideig fogja figyelni a katonákat.

Aznap este hat órakor Joe Hauck, az Appeley's gyermekáruház kereskedelmi igazgatója leparkolt a házuk elott, kiszállt és megindult felfelé a lépcson.
A hóna alatt nagy, lapos csomagot szorongatott, egy úgynevezett "árumintát", amit megfújt az irodából.
- Juhú! - rikkantottak a gyerekek, Bobby és Lora, amint belépett az ajtón. - Apu, mit hoztál nekünk? - Ott szökdécseltek körülötte, lépni se tudott tolük. A konyhában üldögélo felesége felpillantott és lerakta az újságot maga elé.
- Egy új játék, odabent kaptam - felelte Hauck. Elégedetten bontogatta a csomagot. Miért is ne emelhetett volna el egyet az új játékok közül? Hetekig lógott a telefonon, hogy kisírja végre az Import-szabványügyi Hivataltól az engedélyeket - még így is, annyi szájtépés és ügyeskedés után is csak egyet szabadítottak fel a három közül.
Amint a gyerekek elrohantak a zsákmánnyal, a felesége halkan megjegyezte: - Fokozódik a korrupció az elokelo körökben. - Sosem helyeselte, ha a férje hazahozott egy-két dobozt az áruházból.
- Ezrével áll a raktárban - legyintett Hauck. - Plafonig ér. Kinek tunne fel, hogy egy hiányzik?
Vacsora közben, az asztalnál a gyerekek szóról-szóra, alaposan átböngészték a használati utasítást. Semmi más nem érdekelte oket.
- Ne olvassatok az asztalnál! - korholta oket Mrs. Hauck. Joe Hauck hátradolt a székén, úgy mesélte tovább az aznap történteket. - Ennyi ido után tudod, mivel szúrták ki a szemünket? Egyetlen nyamvadt árucikkel. Örülhetünk, ha annyit el tudunk adni, hogy valami nyereségünk is legyen. Ott volt az a cseles rohamosztagos játék, azt vitték volna. mint a cukrot. Azt bezzeg határozatlan idore zár alá helyezték.
Rágyújtott egy cigarettára és oldott hangulatban élvezte az otthon békéjét, a felesége és a gyerekei jelenlétét.
- Apu. játszol velünk? - kérdezte a lánya. - A leírás szerint minél többen játsszák, annál jobb.
- Naná - felelte Joe Hauck.
Miközben a felesége leszedte az asztalt, o meg a gyerekek kiterítették a táblát, eloszedték a bábukat. a dobókockát, a papírpénzeket és a részvénypapírokat. Hauck szinte azonnal belemerült a játékba, nagy-nagy élvezettel; gyermekkori emlékei elevenedtek fel újra, s bevetette minden fortélyát, ravaszságát, úgy gyujtögette a részvényeket, míg végül szinte az összes szindróma az o kezébe vándorolt.
Joe Hauck kedélyes sóhajjal dolt hátra. - Így kell ezt csinálni! - jelentette be a gyerekeinek. - Sajnálom, de fórban voltam hozzátok képest. Nem vagyok éppen zöldfülu az efféle játékokhoz. - Nagy elégedettséggel nyugtázta, hogy a táblán szereplo legértékesebb ingatlanokat és vagyontárgyakat magának kaparintotta. - Ne haragudjatok, srácok, amiért nyertem.
- Nem nyertél - mondta a lánya. - Vesztettél - mondta a fia.
- Micsoda? - képedt el Joe Hauck.
- Az a játékos, aki a játszma végéig a legtöbb részvényt halmozza fel, az a vesztes - világosította fel Lora.

A kislány az apja orra elé dugta a használati utasítást. Látod? Az a pláne benne, hogy megszabadulj a részvényeidtol. Apu, kiestél a játékból.
- A francba! - fakadt ki Hauck csalódottan. - Miféle társasjáték az ilyen? - Az elégedettsége szertefoszlott. - Így mi a szórakozás benne?
- Akik bennmaradtak, azoknak folytatniuk kell - mondta Bobby -, hogy megtudjuk, ki nyer a végén.
Joe Hauck magában füstölögve tápászkodott fel az asztal mellol. - Nekem ez magas. Mi a vicc abban, ha a gyoztesnek egy fityingje se marad?
Mögötte a két gyerek tovább játszott. Minél több részvény és pénz fordult meg a kezük között, a kölykök annál jobban belemelegedtek. Az utolsó körökben szinte már eksztázisban voltak, annyira koncentráltak.
- Nem ismerik a Monopolyt - dünnyögte Hauck az orra alatt - azért nem látják, mekkora marhaság ez a lüke játék. Mindenesetre az volt a lényeg, hogy a kölyköket teljesen elbuvölte a Szindróma; nem kétséges, népszeru lesz, és csak ez számított. A két gyerkoc máris kezdte szokni a gondolatot, hogy természetesnek fogja fel, ha le kell mondania a vagyontárgyairól. Mohó elszántsággal, majdhogynem borzongató önfeledtséggel váltak meg részvényeiktol és pénzüktol.
Végül Lora csillogó szemmel megszólalt: - Ez a legszuperebb oktató játék, amit eddig hoztál. Apu!

Mohácsi Eniko fordítása

Philip K. Dick – A kettes változat

Az orosz katona fegyverét szorongatva, idegesen haladt fölfelé a hegyoldalban. Körbekémlelt, megnyalta kiszáradt ajkát. Kesztyűs kezét időnként felemelte, és a kabátja gallérját leszorítva megtörölgette verítékes nyakát.
Eric odafordult Leone tizedeshez:
- Kell, vagy meghagyod nekem? - Igazított a beállításon, az orosz arca szinte betöltötte a képet, a hajszálkereszt szárai felszabdalták kemény, komor vonásait. Leone gondolkodott. Az orosz közel van, gyorsan mozog, majdhogynem fut.
- Ne lőj még! Várj egy kicsit… - Teste megfeszült. - Nem hiszem, hogy szükség lesz ránk.
Az orosz meggyorsította lépteit, nyomában csak úgy repült a hamu és törmelék. Elérte a hegy tetejét, megállt és zihálva körülnézett. Az ég alig látszott, majdnem teljesen eltakarta a szürke törmelékfelhő. Csupasz facsonkok meredeztek itt-ott, a föld puszta volt és kopár, csak törmelékdarabok borították. Néhol egy-egy ház romjai árválkodtak, mint sárguló koponyák. Az orosz nyugtalan volt. Érezte, hogy valami nem stimmel. Lefelé indult a hegyről. Már csak néhány lépésre volt a bunkertől. Eric kezdett ideges lenni. A pisztolyát markolászta, Leone-ra sandított.
- Ne aggódj - mondta Leone. - Nem jut be. Majd tesznek róla.
- Biztos vagy benne? Nagyon messzire jutott.
- Ott vannak, egészen a bunker közelében. Iván rossz lóra tett. Készülj!
Az orosz sietősre fogta lépteit, lecsusszant a hegyoldalon. Csizmája belesüllyedt a szürke hamuba, puskáját óvón feltartotta. Egy pillanatra megállt, és a szeméhez emelte látcsövét.
- Egyenesen ránk néz - mondta Eric.
Az orosz továbbindult. Látták a szemét: két kék drágakő. A szája résnyire nyitva. Kiütközött rajta a borosta. Az egyik csontos arcfélen tapaszkocka, a szélénél kékes elszíneződéssel. Kabátja szakadt és sáros, egyik kesztyűje hiányzik. Ahogy futott, lógó derékszíja föl-le csapkodott.
Leone megfogta Eric karját.
- Ott jön egy!
Valami kicsi, fémes test közeledett csillogva az erőtlen napfényben. Egy fémgömb. Szinte repülve eredt az orosz katona nyomába. Apró volt, a kicsinyek közül való. A karmai kieresztve: két éles fémnyúlvány, ami gyors forgásában csak elmosódott fehér foltnak látszott. Az orosz meghallotta. Azonnal megpördült és tüzelt. A gömb szilánkokra szakadt, de máris megjelent egy másik, és az első helyébe lépett. Az orosz újra lőtt. Egy harmadik gömb kattogva és zümmögve a katona lábára, onnan pedig a vállára ugrott. A forgó pengék belemélyedtek az orosz nyakába.
Eric ellazult.
- Hát ennyi. A frászt kapom ezektől a nyavalyásoktól. Néha azt hiszem, jobb lenne, ha nem lennének.
- Ha mi nem találjuk fel őket, megteszik mások… - Leone reszketegen cigarettára gyújtott. - Vajon miért jött az orosz végig egyedül? Senki sem fedezte.
Scott hadnagy mászott fel az alagútból a bunkerbe.
- Mi történt? Valami megjelent a képernyőn.
- Egy Iván.
- Csak egy?
Eric körbepásztázott. Scott figyelmesen nézte a látványt. Rengeteg fémgömb nyüzsgött az élettelen testen. Kattogó, zümmögő glóbuszok vagdosták apró darabokra az oroszt, hogy el tudják szállítani.
- Mennyi Karmos! - mormolta Scott. - Úgy odagyűltek, mint a legyek… - Undorral tolta el a nézőkét. - Mint a döglegyek. Kíváncsi vagyok, mit keresett ott kint a fickó. Tudják, hogy itt minden tele van Karmosokkal!
Egy nagyobb robot csatlakozott most a kis gömbökhöz. Kiálló szemű, legömbölyített henger alakú szerkezet volt, irányította a munkát. Nem sok maradt az ellenséges katonából, azt a keveset pedig a robotcsapat épp lefelé cipelte a hegyről.
- Uram - mondta Leone -, ha lehetséges, én kimegyek és megnézem.
- Miért?
- Talán volt nála valami.
Scott fontolóra vette a dolgot, aztán vállat vont.
- Rendben. De legyen óvatos!
- Viszem a pántot… - Leone a csuklójára pattintotta a fémszalagot. - Házon kívül leszek. - Felkapta a puskáját, és óvatosan fellépett a bunker szájához, betontömbök és elhajlott acélelemek között. A hegyen hideg volt. Átvágott a tetőn, a katona hamuban heverő maradványai felé. Körülötte feltámadt a szél, szürke pernyét vágott az arcába. Hunyorogva ment tovább. Amikor a test közelébe ért, a Karmosok hátrébb vonultak, némelyik teljes mozdulatlanságba dermedt. Leone megérintette csuklóján a pántot. Mit meg nem adott volna ezért bármelyik Iván! A karperec kemény sugárzást bocsátott ki, ami semlegesítette és egy időre kivonta a forgalomból a Karmosokat. Még a kiálló szemű nagy robot is tiszteletteljesen hátrahúzódott, amikor az amerikai megközelítette. Lehajolt a maradványokhoz. A kesztyűs kéz szorosan ökölbe szorult. Valami volt benne. Leone szétfeszítette az ujjakat. Leplombált alumínium dobozka, még fényes. Zsebre tette, úgy indult vissza a bunkerbe. Mögötte a Karmosok újra életre keltek, és visszatértek tevékenységükhöz. Tovább haladtak rakományukkal a vastag porban. Leone hallotta, ahogy mentükben nekiütődnek a talajnak. Kirázta a hideg.
Scott figyelmesen nézte, ahogy előhúzza a zsebéből az apró szelencét.
- Ez volt nála?
- Igen. A kezében. - Leone lecsavarta a tetejét. - Nézze, uram!
Scott elvette és a tenyerébe szórta a tartalmát. Egy kis darab gondosan összehajtogatott selyempapír. Leült a fényhez, és széthajtogatta.
- Mi van benne, uram? - kérdezte Eric. Tisztek jöttek fel az alagúton. Hendricks őrnagy bukkant fel.
- Őrnagy - mondta neki Scott -, ezt nézze!
Hendricks elolvasta a cédulát.
- Most jött?
- Igen. Egyedül volt.
- Hol van? - kérdezte Hendricks élesen.
- A Karmosok elkapták.
- Tessék - morogta Hendricks, és átadta a papírt társainak. - Azt hiszem, ez az, amire vártunk. Nem siették el.
- Szóval fegyvernyugvást akarnak - mondta Scott. - Belemegyünk?
- Ezt nem mi döntjük el… - Hendricks leült. - Hol a kommunikációs tiszt? Kapcsolja nekem a Holdbázist!
Leone elmélázva nézte, ahogy a kommunikációs tiszt óvatosan kiereszti a külső antennát és körülpásztáz, nincs-e figyelő orosz hajó a bunker fölötti légtérben.
- Nagyon különös, hogy ilyen hirtelen bukkantak fel, uram - mondta Hendricksnek Scott. - Már majdnem egy éve használjuk a Karmosokat, és az Ivánok most hirtelen tárgyalni akarnak.
- Talán néhány Karmos lejutott a bunkereikbe.
- Az egyik nagy, az a kocsányos fajta, bement a múlt héten az egyik bunkerükbe - mondta Eric. - Egy szakaszra valót elintézett, mielőtt magukhoz tértek volna a meglepetésből.
- Honnan tudja?
- Egy haverom mondta. Amikor visszajött, ööö… maradványokat hozott.
- A Holdbázis, uram! - jelentette a kommunikációs tiszt. A képernyőn a Hold távközlési ügyeletesének arca jelent meg. Makulátlan uniformisa élesen elütött a bunkerben tartózkodókétól. És frissen volt borotválva.
- Holdbázis…
- L-Whistle előretolt parancsnokság. Föld. Adja kérem Thompson tábornokot!
A monitor elhomályosult, majd Thompson tábornok kemény vonásai rajzolódtak ki rajta.
- Mi történt, őrnagy?
- Karmosaink elfogtak egy magányos orosz futárt, üzenettel. Nem tudjuk, hogy reagáljunk-e rá: voltak már ilyen trükkjeik ezelőtt.
- Mi az üzenet?
- Az oroszok azt akarják, hogy küldjünk át hozzájuk egy tisztet, diplomáciai szinten, tárgyalni. Nem beszélnek a tárgyalások pontos természetéről. Azt mondják, hogy… - pillantott a papírba Hendricks -…igen sürgős ügyek arra késztetik őket, hogy tárgyalásokat kezdeményezzenek az ENSZ erők egy képviselőjével… - A képernyő elé tartotta a papírt, hogy a tábornok is átnézhesse. Thompson sebesen mozgó szemekkel olvasott.
- Mit tegyünk? - kérdezte végül Hendricks.
- Kiküldünk egy embert.
- Ön szerint nem csapda?
- Nincs kizárva, de az előretolt parancsnokságuk helyének megjelölése megfelel a valóságnak. Mindenesetre megér egy próbálkozást.
- Akkor kiküldök egy tisztet. Amint visszatér, be fogok számolni az eredményről.
- Helyes, őrnagy. - Thompson ezzel megszakította az összeköttetést. A képernyő elsötétedett, az antenna lassan visszahúzódott. Hendricks elgondolkozva hajtotta össze a cédulát.
- Én kimegyek - mondta Leone.
- Tárgyalóképes embert akarnak - dörzsölgette az állat Hendricks. - Méghogy diplomáciai szint! Már hónapok óta nem voltam kinn; talán jót tenne egy kis levegő.
- Nem gondolja, hogy túl kockázatos?
Hendricks fölemelte a messzelátót, és belenézett. Az orosz maradványai már eltűntek. Csak egy Karmost látott. Éppen visszatért búvóhelyére, beásta magát a kormos porba, mint egy rák. Mint egy undorító fémrák…
- Csak ez zavar - dörzsölte a csuklóját Hendricks. - Tudom, hogy amíg ez rajtam van, biztonságban vagyok, mégis tartok tőlük. Utálom ezeket a rohadékokat! Bár sose találtuk volna fel őket! Van bennük valami… rendellenes. Nyughatatlan kis…
- Ha mi nem találjuk ki, megteszik Ivánék. Hendricks eltolta maga elől a nézőkét.
- Egyelőre úgy tűnik, megnyeri nekünk a háborút. Ez viszont jó.
- Úgy mondja, mintha éppúgy félne tőlük, mint az oroszok. Hendricks a karórájára pillantott.
- Azt hiszem, jobb lesz elindulnom, ha még sötétedés előtt oda akarok érni.
Mély lélegzetet vett, és kilépett a göröngyös, szürke földre. Rágyújtott egy cigarettára és körülnézett. A táj teljesen halott volt. Semmi sem mozdult. Amerre ellátott, mérföldekre mindenütt végtelen por és törmelék, házak romjai. Néhány ágavesztett, leveletlen, puszta fatörzs. Feje fölött pedig a nap és a föld között szüntelenül örvénylő, szürke felhők. Hendricks őrnagy elindult. Jobbra valami motozott, valami fényes és gömbölyű. Egy támadó Karmos. Talán patkányt látott meg, mert az is volt bőven - mellesleg.
Az amerikai felért a hegy tetejére, és fölemelte messzelátóját. Az orosz vonalak néhány mérföldre előtte húzódtak. Van ott egy előretolt parancsnokságuk, onnan jött a futár.
Egy kígyózó karú, zömök robot ment el mellette érdeklődően hadonászva, aztán eltűnt egy törmelékhalom alatt. Hendricks nézte. Ilyen típust eddig még nem látott. Egyre több olyan változat tűnt fel, amit nem ismert, egyre újabb nagyságú és felszereltségű gépezetek érkeztek a földalatti üzemekből. Hendricks elnyomta a cigarettáját, és sietve tovább indult. Érdekes kérdés ez, a mesterséges létformák bevetése a hadviselésben. Hogy kezdődött? A szükség hozta. A Szovjetunió jelentős sikereket ért el kezdetben, mint a háborúk kirobbantói általában. Észak-Amerika nagy részét egyszerűen letörölték a térképről. Természetesen az ellencsapás sem váratott magára soká. Az égbolt már a háború kirobbanása előtt tele volt cirkáló korongbombázókkal, éveken át. A korongok Washington megtámadása után néhány órával mind Oroszországra zúdultak. Persze ez Washingtonon már nem segített. A Nyugati Blokk kormányai az első évben a Holdbázisra költöztek. Mást nemigen tehettek. Európának befellegzett: fekete gyom verte föl hamu- és csonthalmait. Észak-Amerika nagy része hasznavehetetlenné vált: sem élni, sem termelni nem lehetett rajta. Néhány millióan Kanadába vagy Dél‑Amerikába menekültek, de a második évben már megjelentek az orosz ejtőernyősök, először csak néhányan, aztán tömegesen. Az első igazán hatásos sugárvédő felszereléssel rendelkeztek. Az amerikai termelés maradékát a kormányokkal együtt a Holdra költöztették. Mindent, kivéve a katonaságot. A hátramaradt csapatok igyekeztek kitartani: itt egy ezreddel, amott egy szakasszal. Senki sem tudta pontosan, hol vannak. Ott húzták meg magukat, ahol tudták, éjszaka felderítettek; romházakban, pincékben szállásolták el magukat kígyók és patkányok között. Úgy látszott, a Szovjetuniónak nem sok hiányzik már a teljes győzelemhez. A Holdról naponta leadott néhány lövésen kívül szinte semmilyen fegyvert nem tudtak ellenük fordítani. Oda mentek, ahova kedvük tartotta. A háború gyakorlatilag befejeződött. Semmi sem állt az útjukba. Aztán megjelentek az első Karmosok. A felállás pedig szinte egy éjszaka leforgása alatt megváltozott. Kezdetben a Karmosok ügyetlenek voltak és lassúak. Az oroszok szinte abban a pillanatban lecsaptak rájuk, ahogy előbújtak földalatti járataikból. Később egyre jobbak, gyorsabbak és taktikásabbak lettek. Az egész Föld összes megmaradt gyára csak velük foglalkozott. Mélyen a föld alatt, az orosz vonalak mögött. Majdnem elfeledett gyárak, melyek régen atomlövedékeket készítettek. A Karmosok pedig nem csak gyorsabbak lettek, de nagyobbak is. Új típusok jelentek meg. Volt, amelyik repült is, volt olyan, amelyik ugrott. A Holdon a legjobb technikusok dolgoztak azon, hogy egyre veszélyesebbe és rugalmasabbá tegyék őket. Egyre titokzatosabbak és félelmetesebbek lettek, az oroszoknak alaposan meggyűlt a baja velük. A kisebbek megtanultak elrejtőzni, a hamuba temetkezve várni. Kezdtek beszivárogni az orosz bunkerekbe, amikor szellőztetés vagy terepszemle miatt kinyitották a csapóajtókat. Egy bunkerben elég volt egyetlen zümmögő fúrófejes, pengés robot is, és ha egy bejutott, nyomultak utána a többiek. Ilyen fegyverrel már nem tarthat sokáig a háború. Lehet, hogy már vége is van. Talán most megtudja a legújabb híreket. Talán a Központi Bizottság úgy döntött, bedobja végre a törölközőt… Kár, hogy ilyen sokáig tartott. Hat évig. Túl hosszú idő egy ilyen háborúhoz. Csapásmérő korongok egész Oroszország felett, több százezer. Baktériumkristályok. Az oroszok süvítő irányított rakétái. Láncosbombák. Most pedig már robotok. Karmosok… A Karmosok alapjában különböztek a többi fegyvertől. ÉLTEK, a szó gyakorlati értelmében, akár elismerte ezt a kormány, akár nem. Nem gépek voltak, hanem élőlények: forogtak, kúsztak, hirtelen kiemelkedtek a porból és rávetették magukat az emberre, rámásztak és nekiestek a torkának. Erre tervezték őket. Ez volt a feladatuk. És nagyon jól el is végezték. Különösen az új modellek, amik már meg tudták javítani saját magukat. Önállóak voltak. Az ENSZ embereit sugárzó pántok védték, de ha valaki elvesztette a sajátját, akkor szabad prédává vált. Mélyen a felszín alatt automatikus gépsorok állították elő őket, az emberek messzire elkerülték a gépeket. Túl kockázatos lett volna a közelükben tartózkodni. Jól végezték a dolgukat: egyre gyorsabbak és bonyolultabbak lettek. Egyre hatékonyabbak. Ők nyerték meg a háborút.
Hendricks őrnagy rágyújtott egy második cigarettára. A táj nyomasztotta. Csak pernye és romok. Mintha egyedül lett volna, a föld egyetlen túlélője. Jobbra egy város romjai emelkedtek: néhány fal, törmelékhalmok. Eldobta a csikket és meggyorsította lépteit. Hirtelen megtorpant, a pisztolyához kapott, izmai megfeszültek. Egy pillanatra úgy látta, mintha…
Egy romos épület védelméből egy alak bukkant elő, és bizonytalanul, lassan feléje indult. Hendricks pislantott.
- Állj!
A fiú megállt. Hendricks leeresztette a pisztolyát. A fiú némán állt, és bámulta. Kicsi volt, nagyon fiatal. Talán nyolc éves, de nem lehetett pontosan eldönteni. Az életben maradt gyerekek legnagyobb része satnya volt. Ez itt mocskos, kifakult kék szvettert viselt és rövidnadrágot. A haja hosszú volt és loboncos. Barna. Eltakarta a fülét és az arca egy részét. Valamit tartott a karjában.
- Mi van nálad? - kérdezte gyanakodva Hendricks. A fiú odamutatta.
Játékszer volt, mackó. A fiú nagy, kifejezéstelen szemekkel nézett rá.
Hendricks fölengedett.
- Tartsd meg. Nekem nem kell.
A fiú megint magához ölelte a mackót.
- Hol laksz?
- Itt bent.
- A romok közt?
- Igen.
- A föld alatt?
- Igen.
- Hányan vannak még?
- Hányan… hányan vannak?
- Hányan vagytok ott lent? Mekkora a telepetek? 
A fiú nem válaszolt.
- Csak nem egymagad vagy?
A gyerek bólintott.
- Hogy maradtál életben?
- Van ennivaló.
- Milyen ennivaló?
- Mindenféle. 
Hendricks végigmérte.
- Hány éves vagy?
- Tizenhárom.
Az nem lehet. Vagy mégis? A fiú sovány volt és csenevész. És valószínűleg terméketlen. Évekig érhette a sugárzás. Nem csoda, hogy ilyen kicsi, keze-lába vékony, mint a gyufaszál. Hendricks megfogta a karját: a bőre száraz volt és durva. Tipikus sugárzásos bőr. Lehajolt, és a gyerek arcába nézett. Teljesen üres. Nagy, sötét szemek.
- Vak vagy? - kérdezte tőle Hendricks.
- Nem. Látok valamennyit.
- Hogy menekültél meg a Karmosoktól?
- Karmosoktól?
- A gömbölyű, szaladgáló és zümmögő dolgoktól.
- Nem értem.
Talán errefelé nincsenek Karmosok. Sok területre nem jutottak el. Főleg bunkerek körül gyülekeznek, ahol emberek vannak. Érzékelték a hőt, az emberi test melegét.
- Szerencsés vagy - állt fel Hendricks. - Most hova fogsz menni? Vissza oda?
- Mehetek veled?
- VELEM? - Hendricks összefonta a karját. - Én nagyon messzire megyek. Mérföldekre. Sietnem kell ‑ pillantott az órájára. - Alkonyatra oda kell érnem.
- Én is menni akarok. Hendricks a csomagjába túrt.
- Nem érdemes. Nesze - szedett elő egy élelmiszerkonzervet. - Vedd el szépen, és menj vissza. Oké?
A fiú nem szólt semmit.
- Ugyanerre fogok visszajönni, úgy egy nap múlva. Ha itt leszel, amikor jövök, akkor majd velem jöhetsz. Rendben?
- Én most akarok menni.
- Hosszú az út.
- Tudok menni.
Hendricks kezdte magát kényelmetlenül érezni. Két ember túl jó célpontot nyújt. És a fiú lelassítaná. De lehet, hogy nem erre jön vissza, és ha a fiú tényleg egyedül van…
- Oké. Gyere.
A gyerek felzárkózott mögé, elindultak. Szótlanul mentek, a fiú erősen magához szorította a mackót.
- Hogy hívnak? - kérdezte egy idő múlva Hendricks.
- David Edward Derring.
- Mi… mi történt az apáddal és anyáddal, David?
- Meghaltak.
- Hogyan?
- A robbanásban.
- Mikor?
- Hat éve.
Hendricks lassított.
- Hat éve vagy egyedül?
- Nem. Egy ideig voltak ott más emberek, de aztán elmentek.
- Azóta egyedül vagy?
- Igen.
Hendricks lenézett a földre. Furcsa gyerek, szűkszavú. Zárkózott. Mind ilyenek az életben maradt gyerekek: csendesek és sztoikusak. Volt bennük valami fatalizmus, semmin sem lepődtek meg. Mindent elfogadtak, amit láttak. Rájuk már nem várt semmi, ami erkölcsi vagy fizikai szempontból normálisnak tekinthető. A szokások, hagyományok, meghatározó normák eltűntek, csak a keserves tapasztalat maradt.
- Nem megyek túl gyorsan? - kérdezte Hendricks.
- Nem.
- Hogy vettél észre?
- Vártam.
- Vártál? - ismételte döbbenten Hendricks. - Mire?
- Hogy jöjjön valami, amit megfoghatok.
- Milyen valami?
- Amit meg lehet enni.
- Ó! - préselte össze a száját komoran Hendricks. Egy tizenhárom éves gyerek, aki patkányokon és félig romlott konzerven él, egy odúban a város romjai alatt. Együtt a sugárzással és a Karmosokkal, meg az oroszok felderítőivel.
- Hova megyünk? - kérdezte David.
- Az orosz vonalakhoz.
- Orosz?
- Az ellenség. Az a nép, aki elkezdte a háborút. Ők dobták le az első sugárzó bombákat. Az egészet ők kezdték.
A fiú bólintott, de arca továbbra is kifejezéstelen maradt.
- Én amerikai vagyok - mondta Hendricks. A gyerek erre nem szólt semmit. Csendben mentek tovább, ők ketten, Hendricks az élen, David mögötte, koszos mackóját szorongatva. Délután négy óra felé járhatott, amikor megálltak enni. Hendricks tüzet rakott egy mélyedésben a betongerendák árnyékában. Elsöprögette a törmeléket és fadarabokat gyűjtött össze. Az oroszok vonalai már nem voltak messze. Az a hely, ahol megálltak, valamikor gyümölcsfákkal és szőlővel teli, virágzó völgy volt. Mindebből azonban semmi sem maradt, csak néhány szenes csonk, és a horizonton nyújtózó hegyvidék. Pernyefellegek kavarogtak a szélben, rátelepedtek a gyomokra és romokra, házmaradványokra, a valamikori útra. Hendricks kávét főzött és birkahúst melegített, kenyérrel.
- Tessék - adta a kenyeret és húst Davidnek. A fiú a tűz mellett guggolt, csontos térdei szinte kibökték a bőrét. Megvizsgálta az ételt, aztán heves fejrázás közepette visszalökte.
- Nem.
- Nem kell?
- Nem.
Hendricks vállat vont. Talán mutáns a fiú, más ételhez van szokva. Nem baj. Eddig is talált magának élelmet. Különös gyerek, de manapság egyre több dolog lesz különös a világon. Az élet már nem ugyanaz, mint volt. És soha nem is lesz ugyanaz, erre az emberi fajnak is rá kell döbbennie.
- Ahogy akarod - mondta. Maga ette meg a birkát a kenyérrel, és kávéval öblítette le. Lassan evett, nehezére esett az emésztés. Mikor elkészült, felállt, és eloltotta a tüzet. Lassan David is felállt, és egyre nézte gyermeki‑öreg tekintetével.
- Indulunk - szólt Hendricks.
- Jó.
Hendricks elindult, pisztollyal a kézben. Feszült volt, mindenre kész: már közel voltak. Az oroszok nyilván várják a viszontkövetet, de lehet, hogy trükközni akarnak. Bármi elképzelhető. Óvatosan fürkészte a tájat, de most sem látott mást, mint hamut és romokat, hegyeket és kiégett fákat. Betonfalakat. Pedig valahol előtte ott volt az orosz vonalak első bunkeré, az előretolt parancsnokság. Mélyen a föld alatt, csak egy periszkóp látszik belőle, meg fegyvercsövek, esetleg egy antenna.
- Sokára érünk oda?
- Nem. Fáradt vagy?
- Nem.
- Akkor miért kérded?
David nem válaszolt. Csak ment tovább óvatosan, a lába elé nézve. A lába, cipője szürke volt a rárakódott hamutól. Az arca fehérjén is koszcsíkok virítottak. Teljesen színtelen volt az arcbőre, mint általában a most felnövő gyerekeké, akik pincékben és földalatti óvóhelyeken élnek. Hendricks lelassított. Fölemelte a messzelátót és az előttük elterülő tájat fürkészte. Hol lehetnek? Honnan figyelik őt, ugyanúgy, ahogy az ő emberei figyelték az orosz küldöncöt? Megborzongott. Talán már emelik a fegyvereiket, lövésre készen, ahogy az övéi? Hendricks megállt, izzadságot törölgetett az arcáról.
- A francba!
A gondolat megijesztette. Pedig egészen más a helyzet, hiszen őt itt várják. Tovább poroszkált a porban, fegyverét két kézre fogva. David szorosan a nyomában. Hendricks feszült arccal nézett körül. Bármelyik pillanatban megtörténhet. Fehér felvillanás, aztán robbanás, amit gondos kezek irányítanak a bunkerból… Fölemelte a karját, és egy nagy kört leírva intett. Semmi sem moccant. Jobbra egy hosszú gerinc emelkedett, kiégett fatörzsekkel. A fák közt vadszóló kúszott: a hajdanvolt gyümölcsös emléke. És az a fekete dudva mindenhol. Hendricks a gerincet tanulmányozta. Vajon van a tetején valami? Tökéletes leshely lenne. Elővigyázatosan megközelítette a lejtőt, David nesztelenül követte. Ha ez az ő területe lenne, biztosan állítana ide egy őrszemet, hogy szemmel tartsa az esetleges beszivárgó ellenséges egységeket. Persze akkor Karmosok is lennének, hogy biztosítsák a teljes védelmet… Hendricks szétvetett lábakkal, csípőre tett kézzel megállt.
- Itt vagyunk? - kérdezte David.
- Már majdnem.
- Mért álltunk meg?
- Nem akarok kockáztatni… - Hendricks lassan, óvatosan elindult előre. A gerinc már közvetlenül mellette volt, föléje magasodott. Egyre nőtt benne a feszültség. Ha fönt van egy Iván, akkor neki vége. Újra meglengette a karját. Biztosan számítanak arra, hogy jön valami ENSZ egyenruhás az üzenetük után. Hacsak nem csapda az egész.
- Gyere szorosan mögöttem - fordult Davidhez. - Ne maradj le!
- Mögötted?
- Igen. Már nagyon közel vagyunk. Nem szabad kockáztatnunk. Gyere.
- Oké. - David mögötte maradt, de csak pár lépéssel. A mackót továbbra sem engedte el. Hendricks hirtelen újra szeméhez emelte a messzelátót. Mintha mozdult volna valami. Gondosan végigpásztázta a gerincet, de minden csendes volt. Halott. Nem akadt rajta semmi élet, csak szenes csonkok meg hamu. Esetleg egy-két patkány. Nagy, fekete patkányok, amik megmenekültek a Karmosoktól. Mutánsok. Nyállal összetapasztott hamuból készítenek maguknak menedéket. Alkalmazkodnak. Elindult előre. Egy magas alak jelent meg fölötte a gerincen, zöldesszürke, csapkodó szárnyú kabátban. Egy orosz. Aztán felbukkant még egy, a háta mögött. Mindkettő ráemelte a fegyverét. Hendricks megdermedt. Kinyitotta a száját. A katonák térdeltek, belátták lefelé az egész lejtőt. Egy harmadik csatlakozott hozzájuk a gerinc tetején, egy kisebb zöldesszürke alak. Egy nő. Megállt a másik kettő mögött. Hendricksnek végre megjött a hangja.
- Állj! - integetett vadul feléjük. - Én a…
A két orosz lőtt. Hendricks gyenge pukkanást hallott a háta mögül. Forró hullám csapott rá és leterítette. Por vágott az arcába, szemébe, szájába. Fulladozva küzdötte magát térdre. Mégis csapda. Neki befellegzett. Lepuffantják, mint égy nyulat. A nő és a két katona elindult le a lejtőn, feléje. Hendricks elzsibbadt, lebénult. A feje vadul lüktetett. Lassan felemelte a fegyverét és célzott. Mintha több tonnát emelt volna, alig bírta megtartani. Szúró érzés támadt az arcán, az orrában. A levegő telve volt a robbanás szagával: keserű, maró bűzzel.
- Ne lőj! - szólt az első orosz erős akcentussal. Mind a hárman köréje gyűltek.
- Tedd le a puskádat, jenki - mondta a másik.
Hendricks teljesen összezavarodott. Minden olyan gyorsan történt. Elkapták őt, a fiút pedig szétrobbantották. Elfordította a fejét. Davidnek vége. A maradványai szétszóródtak a földön. A három orosz kíváncsian tanulmányozta őt. Hendricks leült, pernyedarabokat és vért törölgetett az orrából. Megrázta a fejét, mintha a gondolatait akarná a helyükre zavarni.
- Miért tettétek?- motyogta. - A fiú…
- Hogy miért? - Az egyik katona durván talprasegítette, aztán megfordította. - Nézd!
Hendricks lehunyta a szemét.
- Nézd! - taszigálták előre a katonák. - Siess. Nincs időnk, jenki! Hendricks nézett. És elállt a lélegzete.
- Látod? Érted már?
Egy fogaskerék gurult ki David maradványaiból. Relék, fémdarabok, alkatrészek, drótok. Az egyik orosz belerúgott a halomba. Fémrészek, rugók, kerekek gurultak szerteszét. Egy törött műanyagdarab is előbukkant. Hendricks hideglelősen lehajolt. Az elülső fejrész volt az. Látszott az egész agy: drótok, relék, csövecskék, kapcsolók rengetege…
- Robot - mondta a katona, aki a karját fogta. - Láttuk, hogy követ.
- Követ?
- Ez a módszerük. Az ember nyomába szegődnek. Követik, be a bunkerbe, így jutnak be.
Hendricks zavartan pislogott.
- De…
- Gyerünk - vezették a gerinc felé. - Itt nem maradhatunk. Nem biztonságos. Több százan lehetnek a környéken.
Csúszkálva a hamurétegen, felvonszolták a lejtőn. A nő ért fel elsőnek, és megállt, hogy bevárja őket.
- Az előretolt parancsnokság - motyogta Hendricks. - Tárgyalni jöttem a szovjet…
- Az előretolt parancsnokság nincs többé. Már az ÖVÉK. Majd megmagyarázzuk. - Felértek ők is a csúcsra. - Csak mi maradtunk. Hárman. A többiek lent voltak a bunkerben.
- Erre. Erre lefelé! - A nő lecsavarta a földbe ágyazott fedőlapot. -Menj be.
Hendricks leereszkedett. A két katona meg a nő mögötte mentek, követték le a létrán. A nő becsukta a fedelet mögöttük, és gondosan visszaerősítette.
- Szerencse, hogy megláttunk - morogta az egyik katona. - Végig követett.
- Adj egy cigarettát - kérte a nő. - Már hetek óta nem láttam amerikai cigarettát.
Hendricks feléje tolta a csomagját. A nő kivett egy szálat, és továbbadta a csomagot a másik két katonának. Az apró helyiség sarkában egy lámpa pislákolt. Maga a szoba alacsony volt és nyomorúságos. Ők négyen egy kis fa asztalka körül ültek, néhány piszkos edény társaságában. Valami rongyos függönyféleség mögül egy másik szoba sejlett elő. Hendricks látott egy priccs-sarkot, lepedőket, meg kampóra akasztott ruhákat.
- Mi itt voltunk - mondta a mellette ülő katona. Levette a sisakját és hátrasimította szőke fürtjeit. - Rudi Maxer tizedes vagyok. Lengyel. Két évvel ezelőtt kényszersoroztak be a szovjet hadseregbe - nyújtotta kezét az őrnagy felé. Hendricks rövid habozás után megrázta a felkínált kezet.
- Joseph Hendricks. Őrnagy.
- Klaus Epstein - mutatkozott be a másik katona, egy kicsi, gyérülő hajú ember. Idegesen vakargatta a füle tövét. - Osztrák vagyok. Isten tudja, mikor hívtak be. Már nem emlékszem pontosan. Hárman voltunk itt, Rudi, én és Tasso - mutatott a nőre. - Így menekültünk meg. A többiek mind a bunkerben voltak.
- És… Ők bejutottak?
Epstein rágyújtott.
- Először csak egy. Olyan fajta, ami téged követett. Aztán beengedte a többieket.
Hendricks ideges lett.
- Olyan fajta? Hát nem csak egyféle van?
- A kisfiú, David. A mackóját szorongató David. Ez a Hármas Változat. És a leghatásosabb.
- Milyenek a többi típusok?
Epstein a kabátja után nyúlt.
- Tessék - lökött az asztalra egy madzaggal átkötött fényképcsomót.
- Nézd meg!
Hendricks kibogozta a zsinórt.
- Látod - mondta Rudi -, ezért akartunk tárgyalni veletek. Mármint az oroszok. Úgy két hete jöttünk rá, hogy a Karmosaitok saját maguk is létrehoznak változatokat. A saját új típusaikat. Jobb típusokat. Azokban a földalatti gyárakban a vonalaink mögött. Hagytátok, hogy módosítsák, megjavítsák magukat. Egyre ravaszabbá tettétek őket. A ti hibátok, hogy ez megtörténhetett.
Hendricks áttanulmányozta a fényképeket. Sietősen készíthették őket, halványak és elmosódottak voltak a felvételek. Az első Davidet ábrázolta. Davidet, amint egyedül megy az úton. David és egy másik David. Három David. Teljesen egyformák. Mindegyiknél egy koszlott játékmackó. Mindegyik egyformán nyomorult.
- Nézd meg a többit is - mondta Tasso.
A következő, távoli felvétel egy sebesült katonát ábrázolt, aki az út mellett ült. Egyik keze felkötve, lába csonka, ölében összetákolt mankó. Aztán két sebesült katona, teljesen ugyanolyanok, egymás mellett állva.
- Ez az Egyes Változat. A Sebesült Katona. - Klaus a képekért nyúlt.
- A Karmosokat arra tervezték, hogy elkapják az embereket. Hogy megtalálják őket. Minden generáció egyre jobb lett, mint az előző. Egyre messzebb jutottak, egyre közelebb hozzánk. Kijátszottak minden védelmünket és beépültek a vonalainkba. Amíg csak GÉPEK voltak, karmokkal, tapogatókkal, tüskékkel, addig ugyanúgy el lehetett bánni velük, mint bármilyen más szerkezettel. Rögtön látszott rajtuk, hogy gyilkos robotok, és ha egyszer észrevettük őket…
- Az Egyes Változat felbomlasztotta az egész északi szárnyunkat - mondta Rudi. - Még mielőtt rájöttünk volna a trükkre. Aztán pedig már késő volt. Jöttek, mint sebesült katonák, bekopogtak és könyörögtek, hogy engedjük be őket. Így hát beengedtük. Ha pedig egyszer bent voltak, már nyert ügyük volt. Mi csak a gépeket figyeltük…
- Akkor azt hittük, hogy ez az egyetlen típus - mondta Klaus Epstein.
- Senki sem sejtette, hogy vannak másmilyenek is. Amikor a futárt elküldtük, még csak egy fajtát ismertünk. Az Egyes Változatot, a Sebesült Katonát, és azt hittük, hogy ennyi az egész.
- De aztán rábukkantatok a…
- …Hármas Változatra. David a mackójával. Ez még jobban működött - mosolyodott el keserűen Klaus. - A katonák odavannak a gyerekekért. Behoztuk őket, és meg akartuk etetni. Nagy árat fizettünk azért, hogy rájöjjünk, miben mesterkednek. Legalábbis azok, akik a bunkerben voltak.
- Mi hárman szerencsések voltunk - mondta Rudi. - Én éppen Tassót látogattam meg Klausszal, amikor történt. Ez itt Tasso lakása - mutatott körbe. - Az ő kis pincéje. Végeztünk, és felmásztunk a létrán, hogy visszamenjünk. Aztán megláttuk a gerincről. Ott voltak, a bunker körül. Még folyt a harc. David a mackóval. Száz meg száz példányban. Klaus csinálta a képeket.
Klaus újra összekötötte felvételelt.
- És ez van az egész vonalatokon?
- Igen.
- És a mi vonalaink? - nyúlt ösztönösen a csuklópántjához Hendricks. - Visszatartja őket…
- Teljesen hatástalanok rájuk a sugárzó pántjaitok. Nem számít nekik, hogy orosz, amerikai, lengyel vagy német vagy. Nekik mindegy. Csinálják, amire tervezték őket. Megvalósítják az eredeti elképzelést. Felkutatják az élet legapróbb nyomát is.
- A melegre mennek - szólt Klaus. - Elejétől fogva így csináltátok őket. Persze azokat, amiket ti terveztetek, visszatartották a sugárzó pántjaitok. Most már ez sem akadály nekik. Ólommal vannak árnyékolva.
- És milyen a harmadik variáció? - kérdezte Hendricks. - Van a David-típus, a Sebesült Katona, de milyen van még?
- Nem tudjuk. - Klaus a falra mutatott. A falon két kicsorbult fémlapocska sötétlett. Hendricks odament, és figyelmesen megnézte őket. Hajlottak, deformáltak voltak.
- A baloldali egy Sebesült Katonáról való - mondta Rudi. - Csak eggyel találkoztunk. A régi bunker felé ment. A gerincről intéztük el, mint a Davidét, ami téged követett.
Egy jel volt a fémlapba nyomva: I-V. Hendricks a másikra mutatott.
- És ez a David-típusról való?
- Igen. - Itt III-V volt a fémbe sajtolva. Klaus végignézett a társaságon Hendricks széles válla fölött. - Még nem tudjátok, mi vár ránk. Van még egy típus. Talán elvetették, talán nem működött, de kell lennie egy Kettes Változatnak. Az Egyes és a Hármas már megvan.
- Szerencséd volt - mondta Klaus.- A David egész idáig veled jött, és mégsem bántott. Talán azt hitte, majd beviszed egy bunkerbe.
- Ha egy bejut, akkor vége mindennek - elmélkedett Klaus. - Nagyon gyorsan mozognak. Egy kell csak, és beereszti az összeset. Teljesen beszűkült agyúak. Gépek, akiknek egyetlen céljuk van. Egyetlen dologra építették őket - törölte meg izzadt felsőajkát. - Mi láttuk.
Csend lett.
- Adj még egy cigit, jenki - mondta Tasso. - Már szinte el is felejtettem, milyen jó az íze.
Éjszaka lett. Az égbolt feketeségén egyetlen csillag sem látszott, fényük nem hatolt át hömpölygő hamufellegeken. Klaus vigyázva felemelte a fedőlapot, hogy Hendricks kinézhessen. Rudi előremutatott a sötétbe.
- Arra vannak a bunkerek. Vagyis voltak. Még egy fél mérföldre sincs innen. Puszta véletlen volt, hogy mi Klausszal nem voltunk ott, amikor történt. Gyengeség volt. A vágyaink mentettek meg.
- A többiek biztosan meghaltak - szólt közbe csendesen Klaus. - Nagyon gyorsan történt. Ma reggel a Központi Bizottság döntésre jutott. Értesítettek minket, az előretolt parancsnokságot. Rögtön kiküldtük a futárunkat. Láttuk, ahogy elindul a vonalaitok felé. Fedeztük, amíg ki nem ért a látótávolságból.
- Alex Radrivszkij. Mindnyájan ismertük. Úgy hat óra körül tűnt el. Éppen feljött a nap. Dél körül Klausnak meg nekem volt egy szabad óránk. Kimásztunk, el a bunkerből. Senki sem figyelt ránk. Idejöttünk. Itt régen egy város volt, egy utca. Ez a pince egy nagy farmépülethez tartozott. Tudtuk, hogy Tasso itt lesz, a rejtekhelyén. Nem először jöttünk. Mások is jártak ide a bunkerből. Ma éppen mi voltunk soron.
- Így menekültünk meg - folytatta Klaus. - Véletlenségből. Bárki lehetett volna a helyünkben. Amikor… végeztünk, fölmásztunk a felszínre, és elindultunk a gerincre. Akkor láttuk meg őket, a Davideket. Rögtön átláttuk a helyzetet. Láttuk már a képeket az Egyes Változatról, a Sebesült Katonáról. A parancsnokunk minden magyarázat nélkül osztotta ki őket. Ha egyetlen lépéssel közelebb megyünk, már megláttak volna. Így is szét kellett robbantani két Davidét, mire vissza tudtunk jönni. Több százan nyüzsögtek a környéken, mint a hangyák. Csináltunk róluk egy pár képet, aztán visszamásztunk ide, és jól elzártuk a bejáratot.
- Egymagukban nem olyan veszélyesek. Gyorsabbak voltunk náluk. De ők tántoríthatatlanok, nem úgy, mint az élők. Egyenesen nekünk jöttek, mi meg lelőttük őket.
Hendricks őrnagy a fedélnek támaszkodott, szoktatta a szemét a sötétséghez.
- Nem nagyon kockázatos még csak felnyitni is a fedelet?
- Ha körültekintőek vagyunk, akkor nem. Hogy lehetne másképp használni az adókészüléket?
Hendricks lassan fölemelte a kicsi, hordozható adóvevőt, és a füléhez szorította. A készülék néma volt és süket. Belefújt a mikrofonba és kihúzta a rövidke antennát. Gyenge zümmögést hallott.
- Az már igaz.
De még mindig habozott.
- Gyorsan lehúzunk, ha valami történik - bátorította Klaus.
- Kösz…! - Hendricks várt egy pillanatot, az adókészüléket a vállához szorította. - Érdekes, nem?
- Mi?
- Ezek az új típusok. A Karmosok új változatai. Teljesen ki vagyunk szolgáltatva nekik, kényükre-kedvükre. Mostanára már biztosan eljutottak az ENSZ vonalakhoz is. Nem tudom, nem egy új faj születésének vagyunk-e tanúi. Az új fajénak. Folytatódik az evolúció. Itt az ember utáni faj.
- Az ember után nincs faj - horkant fel Rudi.
- Nincs? És miért nincs? Talán éppen ezt látjuk, az ember halálát, egy új társadalom kezdeteit.
- Ók nem faj. Csak gyilkos gépek. Gyilkolásra csináltátok őket, és semmi másra nem is képesek. Egyfunkciós gépek.
- Most még így látszik. De mi lesz később? Ha vége lesz a háborúnak? Talán ha már nem lesznek elpusztítandó emberi lények, akkor majd felszínre kerülnek az egyéb képességeik.
- Úgy beszélsz, mintha élnének!
- Miért, talán nem így van?
Csend lett.
- Gépek - mondta aztán Rudi. - Embernek látszanak, de csak szerkezetek.
- Kezdd már a rádiózást, őrnagy! - sürgette Klaus. - Nem álldogálhatunk itt fenn órákig.
Hendricks megmarkolta az adót, és a parancsnoki bunker kódját hívta. Aztán várt és fülelt. Nem kapott választ. Néma csend. Ellenőrizte a készüléket, de minden rendben volt.
- Scott! - szólt bele a mikrofonba. - Hall engem?
Némaság. Hendricks teljesen kihúzta az antennát, de statikus zörejeknél egyebet nem hallott.
- Nem megy. Lehet, hogy hallanak, csak valamiért nem akarnak válaszolni.
- Mondd meg nekik, hogy vészhelyzet alakult ki!
- Azt fogják hinni, hogy kényszerítettetek a hívásra, és azt mondom, amit ti akartok. - Újra próbálkozott, és röviden vázolta mindazt, amit megtudott. De a sistergésen kívül nem jött semmi.
- A sugárzó gócok tönkreteszik az adást - mondta egy idő után Klaus. - Talán az az oka.
Hendricks kikapcsolta az adóvevőt.
- Semmi értelme. Nincs válasz. Meglehet, a sugárzási gócok miatt. Vagy pedig hallanak, csak válaszolni nem akarnak. Őszintén szólva én is ezt tenném, ha egy futárom az orosz vonalról hívna. Nincs okuk rá, hogy elhiggyenek egy ilyen sztorit. Lehet, hogy hallották…
- …és lehet, hogy már késő.
Hendricks bólintott.
- Le kéne csuknunk a fedelet - aggodalmaskodott Rudi. - Ne kockáztassunk feleslegesen!
Visszamásztak az alagútba. Klaus gondosan a helyére illesztette a fedelet. Leereszkedtek a konyhába. A levegő nehéz volt és fülledt.
- Ilyen gyorsak lennének? - tűnődött Hendricks. - Ma délben hagytam ott a bunkert. Tíz órája. Hogy mozoghattak olyan gyorsan?
- Nem kell nekik sok idő. Legalábbis ha az egyik már bent van. Elszabadul a pokol. Tudod, mire képesek azok a Karmosok! Még EGY is félelmetes. Minden ujja egy-egy penge. Elképesztő.
- Igen. - Hendricks türelmetlenül arrébb lépett. Háttal állt a többieknek.
- Mi a baj? - kérdezte Rudi.
- A Holdbázis. Úristen, ha oda is feljutottak…!
- A Holdbázisra?
Hendricks megfordult.
- Nem juthattak fel a Holdbázisra. Hogy is tudtak volna? Teljességgel lehetetlen. El sem hiszem.
- Mi az a Holdbázis? Persze már hallottunk szóbeszédeket, de egyik sem bizonyított. Mi a helyzet igazából? Te, úgy tűnik, tudod.
- Minket a Holdról látnak el. Ott működnek a kormányok, a holdfelszín alatt. A lakosságunk és az iparunk. Ezért vagyunk még itt. Ha a gépek valahogy el tudnak jutni a Holdra…
- Egy is elég belőlük. Ha az bejut, mennek a többiek is. Százával, és mind egyforma. Látnod kellett volna őket. Mint a hangyák.
- Tökéletes szocializmus - szólt közbe Tasso. - Az ideális kommunista állam. Minden állampolgár ugyanolyan.
- Elég legyen! - reccsent rá mérgesen Klaus.
- Most mi lesz? - Hendricks föl-alá járkált az apró szobában. A levegő ontotta az ételek és az izzadság szagát. A többiek nézték. Egy idő után Tasso félrehúzta a függönyt és átment a másik helységbe.
- Szundítok egyet.
A függöny összezárult mögötte. Rudi és Klaus leültek az asztalhoz, de továbbra sem vették le a szemüket Hendricksről.
- Neked kell eldöntened - mondta Klaus. - Mi nem ismerjük a ti dolgaitokat.
Hendricks bólintott.
- Problémák lesznek.
Rudi kávét töltött magának egy rozsdás kannából.
- Itt egy ideig biztonságban vagyunk, de nem lehetünk örökké lent. Nincs se élelmünk, se felszerelésünk.
- Ha viszont kimegyünk…
- …ha kimegyünk, akkor elkapnak. Vagy legalábbis nagy a valószínűsége. Nem jutnánk messzire. Milyen messze van a parancsnoki bunkeretek, őrnagy?
- Három vagy négy mérföldnyire.
- Talán sikerülhet. Négyen vagyunk. Négy ember szemmel tud tartani minden oldalt. Nem lopózhatnak mögénk, hogy kövessenek. Van három robbanótöltetes puskánk, Tasso meg viheti az én pisztolyomat - csapott a derékszíjára Rudi. - A szovjet hadseregben előfordult, hogy nem volt bakancsunk, de fegyver mindig bőségesen állt rendelkezésre. Ha négyen, fegyverrel elindulunk, egyikünk talán eljut a parancsnoki bunkerig. Valószínűleg te, őrnagy.
- Mi van, ha már ott vannak? - vetette fel Klaus.
Rudi vállat vont.
- Nos, akkor visszajövünk ide.
Hendricks abbahagyta a járkálást.
- Szerintetek mekkora az esélye annak, hogy már az amerikai vonalaknál vannak?
- Nehéz megmondani. Elég nagy. Szervezettek, és tudják, mit csinálnak. Hordákban járnak, mint a farkasok. Gyorsan kell mozogniuk. A megtévesztésre és a sebességre hagyatkoznak, a meglepetés előnyére. Mielőtt valaki rájönne, már bent is vannak.
- Értem - mormogta Hendricks.
A másik szobában Tasso mozgolódni kezdett.
- Őrnagy!
Hendricks félrehúzta a függönyt.
- Mi van?
Tasso lustán pillantott fel rá a priccsről.
- Van még amerikai cigarettád?
Hendricks belépett a szobába, és leült az ággyal szemben egy székre. A zsebébe túrt.
- Nincs. Elfogyott.
- Kár.
- Te milyen nemzetiségű vagy?
- Orosz.
- És hogy kerülsz ide?
- Ide?
- Ez valamikor Franciaország volt. Normandia. A szovjet hadsereggel jöttél?
- Miért?
- Csak kíváncsi vagyok. - Hendricks alaposabban megnézte a nőt. Tasso már régebben levetette a kabátját, és a priccs végébe lökte. Fiatal volt, húsz év körüli. Hosszú haja szétterült a párnán. Némán bámulta a férfit nagy, sötét szemeivel.
- Min gondolkozol?
- Semmin. Hány éves vagy?
- Tizennyolc. - Tasso rezzenéstelenül, a feje alá tett kézzel nézett vissza. Orosz katonai nadrág és ing volt rajta, szürkészöld. Vastag övet viselt, töltényekkel, dobozkákkal, elsősegély-csomaggal.
- A szovjet hadseregben szolgálsz?
- Nem.
- Akkor honnan van a ruhád?
- Adták - vont vállat a nő.
- Mennyi… mennyi idős voltál, amikor idejöttél?
- Tizenhat.
- Olyan fiatal?
A lány szemei összeszűkültek.
- Mit akarsz ezzel?
Hendricks megdörgölte az állkapcsát.
- Egészen más lehetett volna az életed, ha nem tör ki a háború. Tizenhat év. Amikor idejöttél, tizenhat éves voltál. És így kell élned.
- Valahogy át kell vészelnem.
- Nem moralizálni akartam.
- A te életed is más lett volna - mormolta Tasso. Lenyúlt, és kikötötte az egyik bakancsát, aztán lerúgta, a földre. - Átmennél a másik szobába, őrnagy? Elálmosodtam.
- Nem lesz könnyű így négyen. Csak két szoba van?
- Igen.
- És mekkora volt eredetileg a pince? Nagyobb, mint most? A többi szobában törmelék van? Talán kitisztíthatnánk egyet.
- Lehet. Nem tudom. - Tasso kioldotta a derékszíját. Kényelmesen elhelyezkedett az ágyon, és az ingét kezdte gombolgatni. - Biztos nincs több cigarettád?
- Csak egy csomaggal volt.
- Kár. Talán ha visszamegyünk a ti bunkeretekhez, ott találunk… - A másik bakancs is a földre került. Tasso a lámpa zsinórjáért nyúlt. -Jó éjszakát!
- Aludni fogsz?
- Pontosan.
A szoba sötétségbe borult. Hendricks felállt, és a függönyön át a konyhába lépett. És dermedten torpant meg. Rudi a falnál állt, halálsápadtan. Kinyitotta, majd becsukta a száját, de hang nem jött ki rajta. Klaus állt vele szemben, és pisztolyt nyomott a hasához. Álltak mindketten, mozdulatlanul. Klaus szorosan markolva a pisztolyt, nyugodt arccal, Rudi pedig némán és sápadtan, a falhoz szorulva.
- Mi a… - morogta Hendricks, de Klaus közbevágott:
- Nyugalom, őrnagy! Gyere ide. A pisztolyodat. Vedd elő a pisztolyodat!
Hendricks előhúzta a fegyverét.
- Mi folyik itt?
- Tartsd szemmel! - taszigálta előbbre Klaus. - Gyere mellém. Siess!
Rudi megmozdult, lejjebb eresztette a karját. Megnyalta ajkát és Hendricks felé fordult. A szeme fehérje szinte világított. Verejtékcsepp gurult a homlokáról, le az arcán. Le nem vette a szemét Hendricksről.
- Őrnagy, ez megőrült. Állítsd le! - Hangja vékony és fátyolos volt, már-már érthetetlen.
- Mi történik itt? - kérdezte ismét Hendricks. Klaus válaszolt, anélkül, hogy a pisztolyt leeresztette volna:
- Emlékszel a beszélgetésünkre, őrnagy? A három változatra? Az Egyest és a Hármast már ismerjük, de a Kettest nem. Legalábbis eddig így volt… - Ujjai szorosabban ráfonódtak a pisztoly agyára. - Eddig nem ismertük, de most már igen.
Megnyomta a ravaszt. Forró, fehér lobbanás takarta el Rudit.
- Ez a Kettes Változat, őrnagy. Tasso bukkant elő a függöny mögül.
- Klaus! Mit tettél?
Klaus elfordult az elszenesedett alaktól, és a fal mellett lassan a földre roskadt.
- A Kettes Változat, Tasso. Most már ismerjük. Azonosítottuk mind a három típust. Már nem akkora a veszély. Én…
Tasso átnézett fölötte, Rudi maradványaira, a megpörkölődött részekre és ruhákra.
- Megölted őt.
- Őt? Talán inkább AZT. Figyeltem. Volt egy megérzésem, de nem lehettem biztos benne. Egészen máig. Ma este bizonyítékot kaptam… -Klaus idegesen simogatta a pisztolyt. - Szerencsénk van. Hát nem értitek? Még egy óra, és lehet, hogy…
- BIZTOS voltál benne? - Tasso odarohant, és a füstölgő maradványok fölé hajolt. Az arca megkeményedett. - Nézd meg te is, őrnagy. Csontok. Hús.
Hendricks is lehajolt. A maradványok tényleg emberiek voltak. Égett hús, megpörkölődött csonttöredékek, a koponya darabjai. Nyirok és vér. Tócsába gyűlt vér a fal mellett.
- Sehol egy fogaskerék - mondta nyugodtan Tasso, és fölegyenesedett. - Se alkatrészek, se relék, se karmok. Ez nem a Kettes Változat. - Összefonta két karját. - Ezt nehezen fogod tudni megmagyarázni, Klaus.
Klaus leült az asztalhoz. Hirtelen minden vér kifutott az arcából. Két keze közé fogta a fejét, és előre-hátra hintázott.
- Hagyd ezt abba! - Tasso ujjai a vállába mélyedtek. - Miért tetted? Miért ölted meg?
- Félt - mondta Hendricks. - Ettől az egésztől, ami körülvesz minket.
- Lehet.
- Miért? Szerinted mi az oka?
- Azt gondolom, hogy Jó oka lehetett Rudit megölni. Nagyon is jó oka.
- Milyen oka?
- Talán Rudi rájött valamire. Hendricks a lány szenvtelen arcát nézte.
- Mivel kapcsolatban?
- Vele, Klausszal kapcsolatban.
Klaus hirtelen fölnézett.
- Láthatod, mire akar kilyukadni. Azt hiszi, hogy én vagyok a Kettes Változat. Hát nem látod, őrnagy? El akarja hitetni veled, hogy szándékosan öltem meg. Hogy én…
- Akkor miért ölted meg? - firtatta Tasso.
- Már megmondtam - rázta fejét kimerültén Klaus. - Azt hittem, hogy Karmos. Azt hittem, tudom, hogy az.
- Miért?
- Figyeltem. Gyanakodtam rá.
- Miért?
- Azt hittem, hogy észrevettem valamit. Meghallottam valamit. Azt hittem… - Elhallgatott.
- Folytasd!
- Az asztalnál ültünk. Kártyáztunk. Ti a másik szobában beszélgettetek. Csend volt, és mintha hallottam volna őt ZÜMMÖGNI.
Csend volt.
- Te elhiszed ezt? - kérdezte Tasso Hendrickstől.
- Igen. Elhiszem, amit mond.
- Én meg nem. Szerintem más oka volt arra, hogy megölje Rudit. -Tasso megtapogatta a sarokban álló puskát. - Őrnagy…
- Nem - ingatta a fejét Hendricks. - Hagyjuk abba. Egy halott bőven elég. Mi is félünk, ahogy ő. Ha megöljük, ugyanazt tesszük vele. mint ő Rudival.
Klaus hálás pillantást vetett rá.
- Kösz. Nagyon féltem. Ugye te megérted? Most Tasso fél ugyanúgy, mint én. Meg akar ölni.
- Itt nem lesz több gyilkosság. - Hendricks a létra alja felé indult. -Fölmegyek, és még egy próbát teszek az adóvevővel. Ha nem válaszolnak, holnap reggel elindulunk a mi vonalaink mögé.
Klaus gyorsan felállt.
- Felmegyek veled. Segíteni.
Hideg volt az éjszaka. A föld erősen lehűlt. Klaus mélyet szippantott a levegőből, megtöltötte a tüdejét. Hendricks-szel együtt kilépett az aknából. Klaus széles terpeszbe állt, feltartotta a puskáját, figyelt és hallgatózott. Hendricks az alagút szájánál állt, és az adóvevővel babrált.
- Van valami? - kérdezte tőle Klaus.
- Még semmi.
- Azért próbálkozz még! Mondd el nekik, mi történt. Hendricks próbálkozott, de sikertelenül. Végül visszanyomta az antennát.
- Nincs semmi értelme. Nem hallanak. Vagy hallanak, csak nem válaszolnak. Vagy…
- Vagy már nem élnek.
- Megpróbálom még egyszer… - Hendricks kihúzta az antennát. - Scott, hall engem?
Fülelt. Statikus zörejek, semmi más. Aztán egyszerre valami halk, gyenge hang:
- Itt Scott.
Hendricks ujjai szinte elfehéredtek, úgy szorította az adóvevőt.
- Scott! Maga az?
- Itt Scott.
Klaus felderült.
- A parancsnokságod az?
- Figyeljen, Scott! Ért engem? A Karmosok. Megkapta az üzenetet? Hallott engem?
- Igen. - A hang szinte nem is hallatszott. Hendricks alig értette a szavakat.
- Vették az üzenetemet? Minden rendben van a bunkerben? Egy sem jutott be?
- Minden rendben.
- Próbáltak bejutni?
A hang gyengébb lett:
- Nem.
Hendricks Klaushoz fordult.
- Jól vannak.
- Megtámadták őket?
- Nem. - Hendricks egészen a füléhez szorította a mikrofont. - Scott, alig hallom a hangját. Értesítette a Holdbázist? Tudnak róla? Intézkedtek?
Nem jött válasz.
- Scott! Hall engem?
Csend. Hendricks leeresztett.
- Teljesen elhalkult. Biztosan a sugárzás miatt.
Hendricks és Klaus egymásra néztek. Egyikük sem szólt egy szót sem. Aztán Klaus megkérdezte:
- A te embered hangja volt? Azonosítani tudtad?
- Túl gyenge volt.
- Szóval nem lehetsz biztos benne.
- Nem.
- Akkor hogy lehetett…
- Nem tudom! Most már semmit sem tudok. Menjünk vissza, zárjuk le a bejáratot!
Lassan visszamásztak a meleg pincébe. Klaus behajtotta mögöttük a fedelet. Tasso kifejezéstelen arccal várta őket.
- Sikerült?
Egyikük sem válaszolt.
- Nos? - kérdezte végre Klaus. - Mit gondolsz, őrnagy? A te tiszted volt, vagy KÖZÜLÜK egy?
- Nem tudom.
- Akkor ott vagyunk, ahonnan elindultunk.
Hendricks a padlót bámulta.
- Oda kell mennünk. Hogy biztosat tudjunk.
- Itt úgyis csak néhány hétre való élelem maradt. Ha az elfogy, mindenképpen el kell indulnunk.
- Úgy tűnik.
- Mi a baj? - kérdezte Tasso. - Beszéltél a bunkereddel? Mi történt?
- Lehetett az egyik emberem - mondta lassan Hendricks -, de lehetett egy KÖZÜLÜK is. De ha itt álldogálunk, sohasem fogjuk megtudni. - Az órájára nézett. - Most menjünk aludni. Holnap korán kelünk.
- Korán?
- Kora reggel van a legnagyobb esélyünk arra, hogy átjussunk a Karmosokon - magyarázta Hendricks.

A reggel tiszta és friss volt. Hendricks őrnagy végigpásztázta a tájat távcsövével.
- Látsz valamit? - kérdezte Klaus.
- Nem.
- Bunkerek nincsenek?
- Merre?
- Erre… - Klaus átvette a látcsövet, és beigazította. - Én tudom, merre kell nézni. - Sokáig, némán figyelt. Tasso jelent meg a járat szájában, és kilépett a talajra.
- Van valami?
- Semmi - adta vissza Klaus a messzelátót Hendricksnek. - Egyet sem látni. Gyerünk. Itt nem maradhatunk.
Csúszkálva haladtak lefelé a hamuval borított gerincen. Gyík surrant egy lapos kő tetején. Megtorpantak.
- Mi volt ez? - suttogta Klaus.
- Gyík.
A kis állat tovább siklott. Éppen olyan szürke volt, mint a hamu.
- Tökéletes alkalmazkodás - mondta elismerően Klaus. - Azt bizonyítja, hogy igazunk volt. Mármint Liszenkónak. Elérték a lejtő alját, megálltak és körülkémleltek.
- Menjünk - indult Hendricks. - Elég hosszú az út így gyalogosan. Klaus mellette ment, Tasso hátul, készenlétben tartott pisztollyal.
- Őrnagy, már régen szerettem volna kérdezni valamit - szólt Klaus. - Hogyan találkoztál a Daviddel? Azzal, amelyik követett?
- Útközben, valami romoknál.
- Mit mondott?
- Nem sokat. Azt, hogy egyedül van.
- Nem látszott rajta, hogy gép? Úgy beszélt, mint egy ember? Nem volt gyanús?
- Nem sokat beszélt. Semmi furcsát nem vettem észre.
- Furcsa, hogy ezek a gépek még egy magadfajta embert is elbolondítanak. Mintha élnének. Vajon mi lesz ennek a vége?
- Azt csinálják, amire ti, jenkik szántátok őket - vetette közbe Tasso. - Hogy felkajtassák az életet és elpusztítsák. Az emberi életet, ha rátalálnak.
Hendricks merőn nézte Klaust.
- Miért kérdezted? Mire gondoltál?
- Semmire - válaszolta Klaus.
- Klaus arra gondolt, hogy te vagy a Kettes Változat - mondta mögöttük nyugodtan Tasso. - Figyel téged. Klaus elvörösödött.
- Miért ne? Kiküldünk egy futárt a Jenki vonalakhoz, és ő jön vissza. Lehet, hogy csak játszik velünk…
Hendricks harsányan elnevette magát.
- Az ENSZ bunkerekből jövök. Emberek közül.
- Talán lehetőséget láttál, hogy bejuss az orosz vonalakba. Talán…
- A szovjet vonalak már szétestek. A tieteket is elözönlötték, még mielőtt én elhagytam volna a bunkeremet. Erről ne feledkezzetek meg!
Tasso felzárkózott, melléje lépett.
- Ez semmit sem bizonyít, őrnagy.
- Miért nem?
- Úgy tűnik, a változatok nem nagyon kommunikálnak egymással. Mindegyiket más üzemben gyártják. Nem dolgoznak össze. Úgy is elindulhattál a szovjet vonalakhoz, hogy semmit sem tudtál a többiek ténykedéséről. Talán még arról sem, hogy néznek ki a társaid.
- Honnan tudsz ilyen sokat a Karmosokról? - kérdezte Hendricks.
- Láttam őket. Figyeltem. Láttam, ahogy elfoglalják a szovjet bunkert.
- Nagyon sokat tudsz - mondta Klaus -, pedig igazában nagyon keveset láttál. Valószínűtlen, hogy ilyen éles szemű megfigyelő légy.
Tasso nevetett.
- Most engem gyanúsítasz?
- Felejtsd el - mondta Hendricks. Csendben haladtak tovább.
- Végig gyalog megyünk? - tudakolta Tasso egy idő után. - Nem vagyok szokva a túrázáshoz. - Körülhordozta tekintetét a pusztaságon. - Milyen lehangoló.
- Az egész út ilyen lesz - mondta Klaus.
- Tulajdonképpen jobb lett volna, ha te is a bunkerben maradsz a támadáskor.
- Akkor nem én lettem volna veled, hanem valaki más - mormolta Klaus.
Tasso felkacagott, és zsebre dugta a kezét.
- Én is azt hiszem.
Mentek tovább. Figyelték a körülöttük nyújtózó, hamuval borított síkságot. A nap már lemenőfélben volt. Hendricks óvatosan előrement, Tassónak és Klausnak intett, hogy maradjanak hátra. Klaus megállt, és a földre támasztotta puskáját. Tasso talált magának egy betongerendát, és fáradt sóhajjal rátelepedett.
- Olyan jólesik a pihenés…!
- Maradj csendben! - reccsent rá Klaus. Hendricks felért az előttük magasodó emelkedő tetejére. Ugyanarra a magaslatra, ahová egy nappal ezelőtt az orosz futár mászott fel. Lehasalt, és látcsövével az előtte elterülő tájat vizsgálta. Semmi érdekes. A szokásos hamu, elszórtan fák. Pedig valahol ötven yardnyira tőle ott volt a parancsnoki bunker. A bunker, ahonnét jött. Hendricks csendben figyelte. Semmi mozgás, életnek nyoma sincs. Minden mozdulatlan. Klaus felkúszott melléje.
- Hol van?
- Ott lent. - Hendricks átadta neki a messzelátót. Pernyefelhők úsztak az alkonyi égen. Egyre sötétebb lett. Legfeljebb néhány viszonylag világos órájuk van még. Talán még annyi sem.
- Nem látok semmit - mondta Klaus.
- Ott az a fa. Az a kinyúló, a téglarakás mellett. A bejárat a tégláktól jobbra van.
- Ha te mondod…
- Te meg Tasso innen fedeztek engem. Szemmel tudjátok tartani az egész utat a bejáratig.
- Egyedül mész le?
- Én biztonságban leszek a csuklópántommal. A bunker környéke tele van Karmosokkal. A hamu alatt gyülekeznek, mint a rákok. Pánt nélkül nincs esélyetek.
- Talán igazad van.
- Lassan fogok menni. Ahogy megtudok valami biztosat…
- Ha lent vannak a bunkerban, aligha fogsz visszajutni ide. Nagyon gyorsak. El sem tudod képzelni, mennyire.
- Mit javasolsz? Klaus elgondolkozott.
- Nem tudom. Csald ki őket a felszínre, aztán meglátjuk. Hendricks elővette az adóvevőt az övéből, és kihúzta az antennát.
- Kezdjük.
Klaus jelt adott Tassónak. A lány gyorsan és ügyesen felmászott hozzájuk.
- Egyedül megy le - mondta neki Klaus. - Mi majd fedezzük, innen. Ha látod, hogy elindul visszafelé, azonnal lőj mögé! Nagyon gyorsan jönnek.
- Nem vagy valami optimista - jegyezte meg Tasso.
- Nem. Tényleg nem.
Hendricks felnyitotta a puska závárzatát, és gondosan ellenőrizte a szerkezetet.
- Ez rendben volna.
- Te nem láttad őket. Több százan voltak, és mind egyformák. Özönlöttek, mint a hangyák.
- Jó lenne, ha még azelőtt észrevenném őket, hogy teljesen leérek… - Hendricks visszazárta a puskát, és egyik kezébe fogva, a másik kezében adóvevőjét markolva nekiindult.
- Drukkoljatok nekem! Klaus kinyújtotta a kezét.
- Ne menj le, amíg nem vagy biztos a dolgodban! Föntről beszélj velük. Vedd rá őket, hogy mutassák magukat…!
Hendricks ment. Lefelé gázolt a lejtőn. Hamarosan már a fa melletti tégla- és törmelékhalom felé tartott. A bunker bejárata felé. Semmi sem moccant. Bekapcsolta az adóvevőt.
- Scott! Hall engem?
Csend.
- Scott! Itt Hendricks! Hall engem? Itt állok a bunker előtt. Látnia kell a nézőkében…
Fülelt, erősen szorította az adót. Semmi válasz, csak statikus sercegés. Elindult előre. Egy karmos Zümmögött fel a porban, és felé rontott. Aztán néhány lábnyira tőle megállt és elcsendesedett. Egy második Karmos is felbukkant, a nagyobbik fajtából. Elindult Hendricks felé, figyelmesen végigmustrálta, aztán tiszteletteljesen beállt néhány lépésnyi távolságra. Aztán jött még egy nagy. A nyomában kutyaként haladó Karmosoktól övezve haladt a bunker felé. Hendricks megállt, mire a mögötte sorjázó gépezetek is megtorpantak. Már nagyon közel járt, szinte a bunker lépcsőin.
- Scott! Hall engem? Itt állok éppen maga fölött. Kint a felszínen. Kijönne értem?
Várt, az apró hangszórót a fülére tapasztva. Múltak a másodpercek. Feszülten figyelt, de csend volt a készülékben. Csend, és némi halk sistergés. Aztán egy távoli, fémes hang:
- Itt Scott.
Semleges, hűvös tónus. Nem tudta azonosítani.
- Scott! Figyeljen! Itt állok éppen maga fölött. A felszínen. Rálátok a bejáratra.
- Igen.
- Lát engem?
- Igen.
- A nézőkén? Rám állította?
- Igen.
Hendricks töprengett. Karmosok csapata várakozott körülötte türelmesen.
- Minden rendben a bunkerben? Semmi különös nem történt?
- Minden rendben.
- Nem jönne fel a felszínre? Szeretném látni egy pillanatra… -Hendricks nagy levegőt vett. - Jöjjön fel ide hozzám! Beszélni akarok magával.
- Jöjjön le.
- Ez parancs volt!
Csend.
- Jön már? - Hendricks fülelt. Semmi válasz. - Parancsolom, hogy jöjjön fel a felszínre!
- Jöjjön le.
Megfeszült a bőr Hendricks pofacsontján.
- Adja Leone-t!
Hosszabb szünet. Csak a statikus zaj hallatszik. Aztán egy kemény, fémes hang, ugyanolyan, mint a másik:
- Itt Leone.
- Hendricks. A felszínen vagyok. A bejáratnál. Azt akarom, hogy valamelyikőjük feljöjjön értem.
- Jöjjön le.
- Miért menjek le? Parancsot adtam!
Csend.
Hendricks leeresztette az adót. Óvatosan körülpillantott. A bejárat ott volt éppen előtte. Szinte a lábánál. Visszanyomta az antennát és a derékszíjára erősítette a készüléket. Két kézre fogta a puskáját, és lassan, lépésről lépésre elindult előre. Ha látják, akkor tudják, hogy a bejárat felé tart. Egy pillanatra behunyta a szemét. Aztán a lefelé vezető első létrafokra lépett.
Két David rontott rá lentről, egyforma, kifejezéstelen arccal. Szilánkokra robbantotta őket. De máris jött fölfelé az utánpótlás, egy egész sereg. Egytől egyig ugyanolyanok. Hendricks megfordult és visszafelé igyekezett, el a bunkertől, az emelkedőhöz. Az emelkedő tetejéről Tasso és Klaus lövöldözött szorgalmasan. A Karmosok már elindultak feléjük: rohanó fémgömböcskék a hamuban. De Hendricksnek nem volt ideje velük törődni. Letérdelt, az állához támasztotta a puskát, és megcélozta a bunker nyílását. A Davidek csoportokban özönlöttek kifelé mackójukat szorongatva. Vékonyka lábuk félelmetes sebességgel lökte őket fölfelé a létrán. Hendricks oda lőtt, ahol a legsűrűbben voltak. Fogaskerekek, rugók repültek szerteszéjjel. Aztán újra belelőtt a kavargó por- és alkatrészforgatagba. Egy magas, támolygó figura tűnt fel a bunkerbejáratban. Hendricks megdöbbenve nézte. Egy ember, egy katona. Fél lábbal, mankóra támaszkodva.
- Őrnagy! - hallotta Tasso kiáltását. Újabb lövés. A magas alak egyre közeledett, körülötte Davidek nyüzsögtek. Hendricks feleszmélt kábulatából. Az Egyes Változat. A Sebesült Katona. Célzott és lőtt. A katona darabokra szakadt, alkatrészek és relék záporoztak. Most már nagyon sok David nyüzsgött a sík terepen, a bunkeren kívül. Hendricks újra meg újra tüzelt, és lassan hátrált. Időnként féltérdre ereszkedett és célzott. Klaus is kaszált a hegyoldalon. Az emelkedő tele volt fölfelé törtető Karmosokkal. Hendricks futva-guggolva vonult vissza a tető felé. Tasso otthagyta Klaust, és körívben jobbra indult, egyre távolodva az emelkedőtől. Egy David ugrott Hendricks után. Barna haja a szemébe hullott, üres, sápadt kis arcába. Hirtelen lehajolt és kitárta a karját. A mackója rögtön leugrott a földre, és Hendricks felé szökkent. Hendricks tüzelt. A mackó is, a David is szétrobbant. A férfi elmosolyodott, hunyorgott. Mint egy álom.
- Ide föl! - jött Tasso hangja. Hendricks arrafelé indult. A lány valamiféle betonoszlopsor mögött lapult, egy ház romjainál. A Klaustól kapott pisztollyal fedezte Hendrickset.
- Kösz - zihálta Hendricks, amikor odaért mellé. A lány behúzta őt a betonelemek mögé, és matatni kezdett a derékszíján hordott dobozkákban.
- Csukd be a szemed! - Egy golyóbist szedett le az övről. Gyorsan lecsavarta a tetejét, és bekattintott valamit. - Csukd be a szemed és feküdj a földre!
Eldobta a bombát. A golyóbis tökéletes ívben repült, és pontosan a bunker bejáratához gurult. Két Sebesült Katona álldogált bizonytalanul a téglarakás mellett. Újabb és újabb Davidek törtek mögöttük a felszínre. Az egyik Sebesült Katona a bombához lépett, és ügyetlenül érte nyúlt.
Ekkor jött a robbanás. A légnyomás megpörgette és a földre nyomta Hendrickset. Forró fuvallat csapott rá. Homályosan látta Tassót, aki az oszlopok védelméből nyugodtan és szisztematikusan szedte le egyenként a füstfelhőből kibukkanó Davideket. Hátrébb, a lejtőn Klaus hadakozott a köréje gyűlt Karmosokkal. Hátrált, lőtt és megint hátrált, próbált kitörni a gyűrűből. Hendricks talpra küzdötte magát. Sajgott a feje. Alig látott. Minden zúgott és örvénylett körülötte. A jobb karja teljesen merev volt. Tasso visszahúzódott melléje.
- Gyere, menjünk.
- Klaus… még ott van fent!
- Gyere már! - Tasso elvonszolta a romoktól. Hendricks a fejét rázta, hogy kitisztuljon az agya. Tasso gyorsan vezette, és villogó szemmel kereste a robbanástól megmenekült Karmosokat. Egy David lépett ki a lángtengerből. Tasso lepuffantotta. Több nem is jött.
- De hát Klaus… Vele mi lesz? - állt meg Hendricks ingatagon. - Ő…
- Gyere!
Egyre messzebb Jutottak visszafelé, el a bunkertől. Néhány kisebb Karmos követte őket egy ideig, aztán elunták, megfordultak és elmentek. Tasso kisvártatva megállt.
- Itt szusszanhatunk egyet.
Hendricks lerogyott egy törmelékhalomra. Zihálva törölgette a nyakát.
- Otthagytuk Klaust!
Tasso nem reagált. Kinyitotta a puskáját, és friss tárat csúsztatott bele. Hendricks zavarodottan nézte.
- Szándékosan hagytad ott.
Tasso nagy zajjal csukta vissza a fegyvert. Kifejezéstelen arccal tanulmányozta a törmelékhegyeket. Mintha keresett volna valamit.
- Mi az? - kérdezte Hendricks. - Mit keresel? Jön valami? - Megint megrázta a fejét, próbálta megérteni a lányt. Mit csinál? Mire vár? Ő semmit sem látott. Csak hamu és törmelék volt körülöttük. Néhány ág és levél nélküli törzs. - Mi…?
- Csend! - torkolta le Tasso. Összehúzta a szemét, puskája lassan emelkedett. Hendricks követte a pillantását, és hátrafordult. Egy alak közeledett feléjük bizonytalan léptekkel, rongyos ruhában. Lassan, vigyázva botorkált, időnként meg-meg állva, hogy pihenjen és erőt gyűjtsön. Egyszer majdnem elesett. Aztán egy ideig állt, hogy újra összeszedje magát, majd megint elindult. Klaus.
Hendricks felállt.
- Klaus! - Elindult felé. - Hogy a fenébe tudtál…
Tasso lőtt. Hendricks félreugrott. Tasso újra lőtt, a forróság elsöpört Hendricks mellett. A sugár éppen mellbe találta Klaust. Klaus felrobbant. Fémdarabok, kerekek repültek szét. Az alak lépett egyet, aztán inogni kezdett, majd karját szétvetve a földre zuhant. További fogaskerekek gurultak belőle. Aztán csend lett. Tasso Hendrickshez fordult.
- Most már láthatod, miért ölte meg Rudit.
Hendricks leroskadt. Lassan ingatta a fejét. Megbénult az agya, nem volt képes gondolkodni.
- Látod? - mondta Tasso. - Érted már?
Hendricks nem szólt. Forogni kezdett körülötte a világ, egyre gyorsabban. Minden sötétségbe borult. Zihálva vette a levegőt.
- Ne állj fel - intette Tasso. Lehajolt, hűvös kezét a férfi homlokára tette. Már esteledett. Néhány csillag hunyorgott az égbolton, ki a szürke porfelhők mögül. Hendricks lefeküdt, a fogai összekoccantak. Tasso egykedvűen nézte. Tüzet rakott fadarabokból és gyomokból. A lángok lustán nyalogatták a fölfüggesztett fémedényt. Minden csendes volt. A tűz körén kívül néma, mozdulatlan sötétség ásított.
- Hát ő volt a Kettes Változat - motyogta Hendricks.
- Mindig is sejtettem.
- Miért nem ölted meg előbb? - érdeklődött a férfi.
- Visszatartottál. - Tasso a tűzhöz ment és belenézett a fém láboskába. - Kávé. Mindjárt lehet inni. - Aztán visszament, és leült a férfi mellé. Szétnyitotta a pisztolyát, és kezdte szétszedni az elsütőszerkezetet.
- Gyönyörű fegyver - mondta félhangosan. - Csodálatos a konstrukciója.
- Mi lett a Karmosokkal?
- A bomba lökése a legtöbbjüket elintézte. Nagyon ügyesek, és úgy látom, szervezettek is.
- A Davidek szintúgy?
- Igen.
- Honnét volt az a bombád?
Tasso vállat vont.
- Mi találtuk fel. Ne becsüld alá a technológiánkat, őrnagy! Enélkül a bomba nélkül már rég nem élnénk.
- Hasznos darab.
Tasso kinyújtóztatta a lábait, lábfejét a tűznél melengette.
- Meglepett, hogy akkor sem jöttél rá, amikor megölte Rudit. Miért gondoltad, hogy…
- Már mondtam. Azt hittem, hogy félelemből tette.
- Igazán? Tudod, őrnagy, egy ideig rád is gyanakodtam, mert nem engedted, hogy megöljem. Azt hittem, véded. - A lány nevetett.
- Itt biztonságban vagyunk? - kérdezte váratlanul Hendricks.
- Egy ideig igen. Amíg nem kapnak erősítést máshonnan. - Tasso egy rongydarabbal tisztogatni kezdte a pisztoly belsejét. Mikor végzett, visszarakta a helyére a szerkezetet. Visszacsukta a fegyvert és végigsimította a csövét.
- Szerencsénk volt - mormolta Hendricks.
- Igen. Nagyon nagy szerencsénk.
- Kösz, hogy elhúztál.
Tasso nem válaszolt. Ránézett a férfira. Szemében ragyogott a tűz fénye. Hendricks a karját próbálgatta. Az ujjait meg mindig nem tudta mozgatni. Az egész oldala bénának tűnt. Valahol belül állandó, tompa fájdalmat érzett.
- Hogy vagy? - érdeklődött Tasso.
- Baj van a karommal.
- Ezenkívül?
- Belső sérülések.
- Nem feküdtél le, amikor felrobbant a bomba.
Hendricks erre nem mondott semmit. Figyelte, ahogy Tasso egy lapos fém tálkába önti a kávét. A lány odaadta neki a gőzölgő tálkát.
- Köszönöm… - Kicsit felült, hogy inni tudjon. Nehezen nyelt. A gyomra felfordult, eltolta magától az italt.
- Most nem bírok többet inni.
Tasso ledöntötte a maradékot. Az idő haladt. Hamufelhők sodródtak felettük a fekete égen. Hendricks üres aggyal feküdt. Aztán arra riadt, hogy Tasso áll fölötte, és nézi.
- Mi az? - suttogta rekedten.
- Jobban vagy?
- Egy kicsit.
- Tudod, őrnagy, ha én nem vonszollak el, akkor elkaptak volna. Halott lennél, mint Rudi.
- Tudom.
- Nem akarod tudni, hogy miért hoztalak ki? Ott is hagyhattalak volna.
- Miért hoztál ki?
- Mert el kell mennünk innen. - Tasso megpiszkálta a tüzet egy fadarabbal, és közönyösen maga elé meredt. - Emberi lény itt nem tud megélni. Ha megjön az erősítés, már nem lesz esélyünk. Amíg nem voltál magadnál, végiggondoltam. Talán három óránk van még, mielőtt ideérnek.
- És tőlem várod, hogy elvigyelek?
- Igen. Neked kell minket kijuttatni innét.
- Miért nekem?
- Azért, mert jobbat nem tudok. - A lány szemei várakozóan csillantak a félhomályban. - Ha nem megyünk el, három órán belül megölnek minket. Semmi más lehetőséget nem látok. Nos, őrnagy? Mit fogsz tenni? Egész éjjel csak vártam. Amíg eszméletlen voltál, itt ültem, vártam és figyeltem. Már majdnem hajnalodik. Mindjárt vége az éjszakának.
Hendricks elgondolkodott.
- Furcsa - mondta végül.
- Furcsa?
- Hogy azt gondolod, én meg tudom oldani, hogy elkerüljünk innen. Kíváncsi vagyok, szerinted mit tudnék tenni.
- El tudsz vinni minket a Holdbázisra.
- A Holdbázisra? Hogyan?
- Kell, hogy legyen valami módja.
Hendricks megrázta a fejét.
- Nincs. Én legalábbis nem tudok róla.
Tasso hallgatott. Egy pillanatra megrezdült a tekintete. Fölszegte a fejét, és elfordult. Feltápászkodott.
- Még egy kis kávét?
- Nem.
Tasso némán ivott. Hendricks nem látta az arcát. Feküdt a földön, és igyekezett összeszedni a gondolatait. Nehezére esett a koncentrálás. A feje még mindig fájt, és valami bénító zavar ült rajta.
- Talán vagy egy esély - mondta váratlanul.
- Na?
- Mikor hajnalodik?
- Két óra múlva. Mindjárt feljön a nap.
- Kell lennie egy hajónak a közelben. Még sosem láttam, de tudom, hogy itt van.
- Milyen hajó? - Tasso hangja szinte vágott.
- Egy rakétacirkáló.
- El tud menni a Holdbázisig?
- Elvileg igen. Ha nagyon muszáj… - Hendricks megdörgölte a homlokát.
- Mi a baj?
- A fejem. Nem bírok gondolkodni. Alig…alig tudok koncentrálni. A bomba.
- Közel van az a hajó? - kuporodott le mellé Tasso. - Mennyire van innen, és hol?
- Próbálok rá visszaemlékezni… A lány ujjal a karjára kulcsolódtak.
- Itt a közelben? - A hangja olyan volt, mint az acél. - Hol lehet? Talán a föld alatt tartják? Elrejtve?
- Igen. Egy tárolóban.
- Hogy találjuk meg? Van ott valami jel? Valami jelzőkód, amivel azonosítják?
Hendricks koncentrált.
- Nincs. Nincs jel, se kód.
- Akkor mi van?
- Egy nyomjelzés.
- Milyen nyomjelzés?
Hendricks nem válaszolt. Üres tekintettel bámult a tűzbe. Tasso ujjai a karjába mélyedtek.
- Milyen nyom? Mi az?
- Nem… nem tudok gondolkodni. Hadd pihenjek!
- Rendben. - A lány elengedte és felállt. Hendricks csukott szemmel feküdt a földön. Tasso zsebre dugott kézzel járkált. Arrébbrúgott egy követ és az égre bámult. Az éjszakai feketeség már lassan szürkületbe olvadt. Közeledett a reggel. Tasso megmarkolta a pisztolyát, és körbe-körbe sétált a tűz körül. Hendricks mozdulatlanul, lehunyt szemmel feküdt a földön. A szürkeség egyre inkább terjedt az égen. Láthatóvá vált a táj, a végtelen hamumező. A pernye, a romok, falmaradványok, betonkupacok, csupasz fatorzsák. A levegő csípősen hideg volt. Valahol a távolban egy madár trillázott bátortalanul.
Hendricks felriadt. Kinyitotta a szemét.
- Már hajnalodik?
- Igen.
Hendricks fölemelkedett egy kicsit.
- Valamit meg akartál tudni. Kérdezgettél.
- Eszedbe jutott?
- Igen.
- És mi az? - Tasso teste megfeszült. - Mi? - kérdezte mohón.
- Egy kút. Egy romos kút. Egy kút alatt van a tároló.
- Szóval kút. - Tasso elernyedt. - Egy kutat kell találnunk. - Az órájára nézett. - Még körülbelül egy óránk van, őrnagy. Gondolod, hogy azalatt megtaláljuk?
- Segíts föl! - kérte Hendricks. Tasso eltette a pisztolyát, és talpra segítette.
- Nem lesz könnyű.
- Bizony nem - préselte össze ajkát Hendricks. - Bár úgy hiszem, nem kell messzire mennünk.
Elindultak. A reggeli nap már adott egy kis meleget. A táj pusztán és terméketlenül nyújtózott, amerre a szem ellátott. Magasan fölöttük madarak köröztek méltóságteljesen.
- Látsz valamit? - kérdezte Hendricks. - Vannak Karmosok?
- Nem. Még nem.
Átvágtak egy romos részen, betondarabok és téglatörmelék között. Egy cement alapozást pillantottak meg. Patkányok rebbentek szét előttük. Tasso hátraugrott.
- Ez valaha város volt - mondta Hendricks -, jobban mondva falu. Vidéki település. Szőlőtermő vidék volt ez, ahol most járunk…
Egy megrongált útra értek, a betonlapok repedéseiben már gyomok nőttek. Jobboldalt valami kéményféleség látszott.
- Óvatosan! - figyelmeztette a lányt Hendricks. Ásító gödrök, romos falak mindenütt. Törött, meghajlott csővégek. Az egyik ház romjai közt felborult fürdőkád. Törött szék, kanalak, porcelánszilánkok. Az út közepe besüllyedt, a gödör tele gazzal benőtt csontokkal és törmelékkel.
- Ott - motyogta Hendricks.
- Erre?
- Jobb felé.
Egy tank maradványai mellett haladtak el. Hendricks övre csatolt Geiger-számlálója vadul ketyegni kezdett. A tankot radioaktív bomba pusztította el. A Járműtől néhány lépésnyire egy mumifikálódott alak feküdt nyitott szájjal. Mögötte már szinte eltűnt az út, csak kövek, gazok és üvegcserepek látszottak.
- Ott - ismételte Hendricks. Egy rozzant, félig leomlott kőkút bukkant fel. A teteje deszkákkal volt befedve. Már majdnem teljesen rommá vált. Hendricks bizonytalanul elindult felé, Tasso utána.
- Biztos vagy benne? - kérdezte a lány. - Nem túl biztató, ahogy kinéz.
- Biztos vagyok benne. - Hendricks leült a kút mellé. A foga összekoccant, kapkodva zihált. Az arca verejtékben úszott. - Azért csinálták, hogy a vezénylő főtiszt el tudjon vele menekülni. Ha történik valami. Ha elesik a bunker.
- Ez vagy te?
- Igen.
- Hol a hajó? Itt?
- Rajta állunk. - Hendricks végigsimított a kút kövein. - A zárszerkezet csak rám reagál, senki másra. Ez az én hajóm, legalábbis elvileg… Éles kattanás hallatszott. Mélyhangú dübörgés a lábuk alól.
- Menj hátrébb - mondta Hendricks. Tassóval együtt egy kicsit ellépett a kúttól. A föld egy darabja félrecsúszott. Egy fémszerkezet nyomakodott ki a hamu alól, félretolna az útjába álló téglákat és növényeket. Hamarosan ott állt előttük a hajó.
- Itt van - mondta az őrnagy.
Kicsi jármű volt. Némán pihent tartószerkezetén, mint egy jókora, tompa orrú tű. Hamu zuhogott le a sötét mélységbe, ahonnan kiemelkedett. Hendricks felmászott az állványra, és lecsavarta a bejárati fedelet. A hajó belsejében láthatóvá vált az irányítópanel és a pilótaülés. Tasso felmászott mellé és benézett.
- Nemigen értek rakétavezetéshez - mondta egy idő múlva.
Hendricks ránézett.
- Én fogom vezetni.
- Tényleg? Csak egy ülés van, őrnagy. Látszik, hogy egyetlen utas számára készült.
Hendricks légzésének ritmusa megváltozott. Figyelmesen megszemlélte a hajó belsejét. Tassónak igaza volt. Csak egy ülés van. A hajó egyetlen ember szállítására épült.
- Értem - mondta lassan. - És az az egy utas te vagy.
A lány bólintott.
- Persze.
- Miért?
- TE nem mehetsz. Nem élnéd túl az utat. Megsérültél. Aligha érnél oda.
- Érdekes szempont. Viszont én tudom, hol a Holdbázis, te meg nem. Hónapokig röpködhetnél, akkor se találnád meg. El van rejtve. Ha nem tudod, mit keresel…
- Meg kell próbálnom. Lehet, hogy nem találom meg, legalábbis egyedül nem. De arra gondoltam, hogy te elmondasz mindent, amire szükségem van. A te életed is függ tőle.
- Hogyhogy?
- Ha idejében megtalálom a Holdbázist, talán rá tudom venni őket, hogy küldjenek vissza érted egy hajót. HA idejében megtalálom. Ha nem, akkor semmi esélyed. Gondolom, a hajón van ellátmány. Tán elég lesz…
Hendricks gyorsan mozdult, de sérült karja akadályozta. Tasso finom elhajlással hárított. Keze villámgyorsan emelkedett fel. Hendricks látta a feléje csapó pisztolyagyat. Megpróbálta kivédeni az ütést, de Tasso túl gyors volt neki. A fém keményen lecsapott a fejére, épp a füle fölött. Zsibbasztó fájdalom futott át rajta. Fájdalom, fekete ködök. Elsüllyedt. Lecsúszott a földre. Halványan tudatában volt, hogy Tasso áll fölötte, és rugdalja csizmája orrával.
- Őrnagy! Kelj föl!
Hendricks felnyögött és kinyitotta a szemét.
- Ide hallgass! - A lány lehajolt, és Hendricks fejére irányította a pisztolyát. - Sietnem kell. Nincs már időm. A hajó indulásra kész, de előbb még el kell mondanod nekem néhány dolgot!
Hendricks megrázta a fejét, hogy kitisztuljanak a gondolatai.
- Gyerünk! Hol a Holdbázis? Hogyan találom meg? Mit kell keresnem?
Hendricks néma maradt.
- Válaszolj!
- Sajnálom.
- Őrnagy, a hajó tele van élelemmel. Hetekig kitart. A végén úgyis megtalálom a bázist. És egy fél órán belül úgyis halott leszel. Az egyetlen esélyed… - Elhallgatott. A lejtőn a romok közt valami megmozdult. A hamuban. Tasso megpördült és célzott. Tüzelt. A csőből lángcsóva csapott ki. Valami surrant a hamuban. A lány újra lőtt. A Karmos széjjelrobbant.
- Látod? - mondta Tasso. - Felderítő. Már nincs sok idő.
- Visszahozod őket, hogy felszedjenek?
- Igen. Amilyen gyorsan csak lehet. Hendricks felnézett rá. Figyelmesen megnézte.
- Az igazat mondod? - Furcsa kifejezés suhant át az arcán, valami reménykedő mohóság. - Visszajössz értem? Elviszel a Holdbázisra?
- Elviszlek. Csak mondd meg, hol van! Mindjárt lejár az időnk.
- Rendben. - Hendricks felvett egy kődarabot, és ülő helyzetbe tornászta magát. - Figyelj! - Rajzolgatni kezdett a porba. Tasso mellette állt, figyelte a kő mozgását Hendricks hevenyészett Hold-térképet vázolt fel.
- Ez az Appenin-gerinc. Ez az Archimedes-kráter. A Holdbázis az Appenin vége mögött van, olyan kétszáz mérföldnyire. Ennél pontosabbat nem tudok. A Földön senki sem tudja. Ha átértél az Appenin fölött, jelezz először pirossal, aztán zölddel, aztán gyors egymásutánban megint két pirossal. A bázis ügyeletese regisztrálni fogja a jelzésedet. Persze a létesítmény maga a felszín alatt van. Mágneses sugarakkal fogják levinni a hajódat.
- És az irányítóberendezés? Azt nem tudom használni?
- Szinte teljesen automatikusan működik. Neked csak a jelzéseket kell leadnod a megfelelő időben.
- Úgy lesz.
- Az ülés elnyeli a kezdeti gyorsulás nagy részét. A levegő és a hőmérséklet szabályozása automatikus. A hajó elhagyja a Földet és kirepül a nyílt űrbe. Célba veszi a Holdat és beáll orbitális pályára, a felszíntől pár száz mérföldre. A pályagörbe elvisz a bázis fölé. Amikor az Appeninek térségébe érsz, lődd ki a jelzőrakétákat!
Tasso becsusszant a hajóba és beült a pilótaszékbe. Az övek automatikusan köréje fonódtak. Megérintette a panelt.
- Kár hogy nem jössz, őrnagy. A te kedvedért csinálták ezt az egészet, mégsem te repülsz vele.
- Hagyd itt a pisztolyt! - kérte Hendricks. Tasso kihúzta a pisztolyt az övéből. Elgondolkozva méregette a tenyerén.
- Ne távolodj el nagyon innen! Így is épp elég nehéz lesz majd megtalálnunk téged.
- Nem. Itt leszek a kútnál.
Tasso kitapintotta az indítókapcsolót. Ujjait végigfuttatta a sima fémfelületen.
- Gyönyörű hajó, őrnagy. Jól van megépítve. Csodálattal adózom a tudásotoknak. Ti mindig jó munkát végeztek. Jó dolgokat építetek. A munkáitok, az alkotásaitok a legnagyobb vívmányaitok.
- Add a pisztolyt! - mondta Hendricks türelmetlenül, és kinyújtotta a kezét. Talpra kecmergett.
- Viszlát, őrnagy! - Tasso odalökte a pisztolyt Hendricksnek. A fegyver nagyot koppant a földön és arrébb pattant. Hendricks utána vetette magát. Lehajolt és fölemelte a fegyvert. A hajó bejárata becsapódott. A fedél a helyére ugrott. Hendricks visszaindult a géphez. A belső ajtó éppen záródott. Hendricks bizonytalanul fölemelte a pisztolyt. Dörgő morajlás kezdődött. A hajó kilőtt, hátrahagyta a szétolvadt állványt. Hendricks hátrahőkölt. A rakéta már eltűnt az eget borító szürke felhők fölött.
A férfi sokáig csak állt és bámult felfelé. Minden mozdulatlan volt körülötte. Csendes és hideg volt a reggel. Találomra elindult vissza azon az úton, amerről jöttek. Jobb, ha mozgásban van. Sok idő van még hátra a segítség érkezéséig - ha ugyan érkezik segítség egyáltalán. Végigkutatta a zsebeit, amíg rá nem akadt egy csomag cigarettára. Komoran rágyújtott. Mindegyik cigarettát kért tőle. Pedig a cigaretta ritka kincs.
Egy gyík surrant el mellette a porban. Megdermedt. A gyík eltűnt. A nap egyre feljebb kúszott az égen. Legyek sütkéreztek egy lapos kövön. Hendricks feléjük rúgott. Kezdett meleg lenni. Verejték csörgött le az arcán, be a gallérja alá. Taplószáraz volt a szája. Megállt és leült egy dombocskára. Kibontotta egészségügyi csomagját, és lenyelt néhány narkotizáló kapszulát. Körülnézett. Vajon hol lehet? Valami feküdt előtte, elterülve e földön. Némán, mozdulatlanul. Hendricks gyorsan elővette a fegyverét. Valami emberféle volt. Aztán hirtelen eszébe Jutott. Klaus maradványa. A Második Változat. Ott hevert, ahol Tasso szétlőtte. A fémrészek, kerekek, relék szanaszét hevertek. Csillogtak, szikráztak a napfényben. Hendricks fölállt és odament. Lábával megbökte a mozdulatlan testet, egy kicsit elfordította. Látta a fémburkot, az alumínium bordákat és csigolyákat. Néhány huzalköteg kifordult: mint a belső szervek. Kapcsolók, drótok, relék. Motorok, csövek. Lehajolt. A fémkoponya betört az eséstől. Láthatóvá vált a mesterséges agy. Hendricks hosszan bámulta az áramkörök, csövecskék rengetegét, a pókhálófinom huzalozást. Hozzáért az agy foglalatához, mire az félrebillent. Előbukkant a típusjelző táblácska. Hendricks leolvasta. Elsápadt.
IV-V.
Hosszú ideig meredt a lapra. A Négyes Változat. Nem a Kettes. Tévedett. Több típus is van. Talán sokkal több. De négy biztosan. És Klaus nem a Kettes Változat. De ha nem Klaus a Kettes Változat…
Mozdulatlanná merevedett. Valami közeledett a hegy mögött. Mi az? Feszülten bámult. Alakok, lassan jönnek a hamuban. Felé jönnek. Hendricks térdelőállásba helyezkedett és fölemelte fegyverét. Izzadság folyt a szemébe. Minden erejével azon volt, hogy elnyomja magában a feltámadó pánikot, ahogy az alakok egyre közelebb értek. Az első egy David volt. A David észrevette és gyorsított. A többiek siettek utána. Egy második, egy harmadik David. Három teljesen egyforma gyerek menetelt felé kifejezéstelen arccal, vékony lábát gépiesen rakosgatva. Mackóját ölelve. Célzott, lőtt. Az első két David darabokra hullott. A harmadik jött tovább. És mögötte egy újabb alak. Egy Sebesült Katona magasodott a David fölé. És… A Sebesült Katona mögött két Tasso Jött, fej fej mellett. Széles öv, orosz katonai nadrág, ing, hosszú haj. Az ismerős alak, amit nemrég látott a hajó pilótaülésében. Két karcsú, néma, egyforma alak… Már a közelébe értek. A David hirtelen lehajolt és letette a mackóját. A játékállat pattogva közeledett. Hendricks ujja automatikusan a ravaszra nyomott. A maci eltűnt, porrá oszlott. A két Tasso jött tovább egymás mellett a porban, üres tekintettel. Mikor már majdnem elérték, Hendricks a csípőjéhez emelte a pisztolyt és tüzelt. A két Tasso szétesett, de már jött is az újabb csoport, öt-hat teljesen egyforma Tasso, egy vonalban.
Odaadta neki a hajót és a jelkódot. Ő, Hendricks az oka, hogy már útban van a Hold felé, a bázis felé. Az ő jóvoltából. Rengeteget hibázott, de legalább a bombát illetően nem tévedett. Azt a többi típus, a David, a Sebesült Katona ismeretében tervezték. Meg a Klaus Típus ismeretében. Azt nem az emberi lények csinálták, hanem az egyik emberektől elszigetelődött, földalatti üzem gépsorai…
A Tassok zárt alakzatban közeledtek. Hendricks erőt vett magán, nyugodtan nézte őket. Az ismerős arcot, az övet, a durva inget, a gondosan felerősített bombát.
A bomba…
Amikor a Tassok megragadták, egy utolsó irónikus gondolat még átfutott Hendricks agyán. Ettől a gondolattól egy kicsit jobban érezte magát. A bomba. Amit a Kettes Változat készített, hogy elpusztítsa a többi változatot. Ez az egyetlen célja.
A robotok máris elkezdtek fegyvereket készíteni egymás ellen.

Hoppán Eszter fordítása