KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

KASZÁS ISTVÁN
A felderítő

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

A FEDÉL GYÉMÁNT LÁSZLÓ MUNKÁJA

© Kaszás István, 1982

HU ISSN 0324-5225
ISBN 963 211 477 9

Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György, igazgató
Alföldi Nyomda (1455.66-15-2), Debrecen, 1982
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Felelős szerkesztő: Fazekas László
Szakmailag ellenőrizte: Fűnk Miklós
Műszaki vezető: Haas Pál
Képszerkesztő: Moldova Zsuzsa
Műszaki szerkesztő: Beszédes Natasa
56000 példány. Terjedelem: 9,56 (A/5) ív. IF 4462

TARTALOM

PROLÓGUS

I. TALÁLKOZÁSRA VÁRVA
Lehetetlen
Szökés
Sikeres akció
Próba
Őrjárat
Találkozás
Ugrás

II. MÁSKÉPP IS TÖRTÉNHET
Újrakezdés
Véletlen
Abszolút fegyver
A Felderítő
Navigációs tévedés
Jelentés a Delta Virginisről
Kudarc
Kísérlet

EPILÓGUS

UTÓSZÓ

PROLÓGUS

Kezdetben volt a káosz és a sötétség. Senki sem mérte, hány milliárd évnek kellett eltelnie, míg a galaktikus porfelhőkből kondenzálódott első csillagok gyenge, infravörös fénye pislákolni kezdett. A rendeződés lassú volt – talán az idő is másképp telt akkor! –, de a gyenge gravitáció meg az évmilliárdok megtették a magukét. Egyre több nap gyulladt ki, egyre több parányi lámpás világította be a mindenséget. És egyre fehérebben izzottak. Nem kellett takarékoskodniuk a hidrogén-üzemanyaggal, hiszen bővében voltak. És a gravitáció résen állt: amint az energiatermelés – átmenetileg alábbhagyott, amint a sugárnyomás csökkenni kezdett, folytatódott az összehúzódás. A fehéren izzó csillagok belsejében tomboló több százmillió fokos pokolban egyre újabb magreakciók indultak be. Már nem csupán héliumot termeltek: megjelentek a nehézelemek első atommagjai is. És olykor az egyensúly megbomlott, csillagtragédiák játszódtak le a másodperc töredéke alatt, összeroppanások és iszonyú fellángolások kíséretében. Sok trillió tonnás anyagtömegek szóródtak szét a térben. Szupernóvák lobbantak fel, egész csillagrendszerek fényét elhomályosítva… és törpecsillagok maradtak vissza utánuk, amelyek mélyén az atomtűz éppen csak pislákolt. És a végtelenül finom eloszlású kozmikus törmelék, a porfelhők, amelyek egy köbcentimétere alig néhány atomot tartalmazott. A gravitáció pedig tovább dolgozott: nem kellett sietnie. Az igazán nagy dolgok, még ha beindulásukhoz szükség is van bizonyos látványos jelenségekre, később rendszerint sokkal kevésbé látványosak. Évmilliárdok teltek el látszólag nyom nélkül, észrevétlenül. Csillagok jelentek meg az égbolton, és tűntek el mindörökre a koromfekete éjszakában, és az, ami megkezdődött, lassan, de rendületlenül folytatódott. A kezdeti ragyogás is alábbhagyott. A csillagok – amelyek fénye korábban akadálytalanul világította be a Galaktikát már nem látszottak minden irányból. Megjelent közöttük valami, ami egyre jobban terjeszkedett, egyre több fénysugarat fogott el, és egyre több csillagot oltott ki. Egy végtelenül ritka felhő, amelynek csak több fényévnyi vastagságú részei voltak átlátszatlanok. Csillagkitörések, szupernova-fellobbanások növelték tömegét.
És a porból világok születtek…
A csillagok születése, fejlődése, fellángolása és a belsejükben izzó atomtűz kialvása csupán előjátéka volt valaminek, ami mindezen túlmutatott, messzebbre, mintsem jövője belátható lett volna. Akkor még csak egyvalami látszott belőle: a lehetőség. A lehetőség, amely ott rejtőzött már abban a térben, amely a gigászi ősrobbanás előtti univerzumot tartalmazta. A lehetőség, amely a csillagrendszerek szétrepülése során, a csillagfellángolásokban és az atomtűz hamujában, a térbe kidobott törmelékekben egyre határozottabb formát öltött.
A porból új világok születtek, a még mindig fehéren izzó napok környezetében bolygók jelentek meg, egyelőre maguk is izzó égitestek, amelyek csak lassan sugározták szét az összehúzódásban nyert hőt. Egyesek felszíne megszilárdult, mások gyorsan forgó gázgömbök maradtak; középpontjukban csillaghőmérséklet uralkodott. Egy és ugyanazon lehetőség sokféle megnyilvánulásai voltak, sokféleképpen befolyásolhatták a döntő pillanatot követő események láncolatát…
Még az előjáték zajlott, amikor a kezdeti feltételek statisztikus fluktuációiból már kiemelkedett egy páratlanul gyors beteljesülést ígérő lehetőség. Túl hirtelen bukkant fel, és túl kevés ideig maradt fenn. Egytized másodperc – és a lehetőség már tovatűnt. A fehérjemolekula alkotóelemeire szakadt, mielőtt voltaképpen összeállhatott volna, és foszlányai eltűntek a fekete óceán kavargásában. Sohasem bukkannak elő többé. A második lehetőségre kétszázmillió évig kellett várni: a fehéren izzó Nap egy teljes fordulatot tett galaktikus pályáján, mire az újabb, az elsőnél is többet kínáló lehetőség képe kirajzolódott. Gondolkodási idő ezúttal egyáltalán nem volt: a lehetőség önmagában hordozta megvalósulását. Ha nem történik beavatkozás, a folyamat magától megindul. Néhány másodperccel később pedig már visszafordíthatatlanná vált. Az élet csíráit a tomboló orkán magával sodorta, ismeretlen területek felé. Egy-egy közülük az óceánba hullott, mások a szárazföld fölé jutottak. Mindenütt kedvező talajra találtak további szaporodásukhoz. A láncreakció megindult – egykor talán robbanás követi majd. A néhány másodperces előny az elkövetkező évmilliók során behozhatatlannak bizonyul minden más életforma számára.
A folyamat megindult, és többé senki sem fordíthatta vissza. Attól a pillanattól, hogy az élet kimerészkedett az óceán partjára, addig, amíg a szárazföld meghódítása befejeződött, mindössze egymilliárd év telt el. Az értelmes lények megjelenéséhez már nem kellett, csak kétszázmillió esztendő. Felbukkanása után pár százezer évvel pedig a homo sapiens birtokba vette a Földet, és egyre magabiztosabban nyújtotta ki karját a külső világűr felé.
A kérdés már csak az volt, hogy a tetőpontot és a bukást vajon mennyi idő választja majd el egymástól.

I. TALÁLKOZÁSRA VÁRVA

A rendelkezésre álló adatok szerint az első kozmikus ugrást egy Nelson Hathaway nevű férfi hajtotta végre. A felfedezés – sok más esethez hasonlóan – ezúttal is inkább a véletlen, mintsem tudatos kísérletezés eredménye volt. Mindenesetre tény, hogy Hathaway után a kozmikus ugrások technikájának rendszeres alkalmazása még csaknem százhúsz évig váratott magára…
Az a százhúsz év nem bizonyult eseménytelennek. Az űrkorszakba lépő embert foglalkoztató ezernyi kérdés közül mindenekfölött talán a Földön kívüli intelligenciák létével összefüggőkre szeretett volna választ kapni; és meg is kapta. A homályos utalásoktól kezdve, sokféleképpen értelmezhető jeleken és közvetett bizonyítékok láncolatán át, egészen az első valóban megvalósult Találkozásig.

LEHETETLEN

– Egy villámlás, és nem volt sehol… – ismételte az ember, most már kevesebb meggyőződéssel. A két szakértő szúrós pillantásainak kereszttüzében nem érezte valami fényesen magát; zavart viselkedése azonban mégis némiképp ellentmondani látszott a gyakorlott hazudozóról kialakult képnek.
Dr. Gibson szárazon bólintott, és magában hűvösen még egyszer mérlegre tette a helyzetet: most is az jött ki, ami az előbb. Képtelenség.
Most a rendőrtiszt vette át a szót.
– Szeretnénk pontosan rekonstruálni az egészet – fordult az emberhez. – Azt mondja, hogy itt állt, ezen a helyen?
A másik a fejét rázta.
– Nem pontosan itt, hanem… – a tudósokra, majd a rendőrtisztre pillantott, azután három kis lépést tett az erdő irányába. Figyelmesen nézte a lába előtt a földet. – Itt… mondta.
A tudósok nem mozdultak, a rendőr azonban közelebb jött, és maga is a talajt kezdte vizsgálni.
– Semmi nyom állapította meg. Az ember idegesen felnevetett.
– Márpedig itt állt, ha mondom, és… – Látszott, hogy megfeszített erővel töpreng valamin, majd váratlanul felvillanyozódva az ötlettől, kibökte:
– Tudják mit: próbálják ki, ha nem hiszik. Itt állt, és úgy volt, ahogy mondtam. Idejött és megállt, és azt mondta: "Bill, most egy lehetetlen dolgot fogsz látni." Aztán elnézett arrafelé, azt hiszem… – az ember északi irányba mutatott a karjával – aztán nevetett, és aztán…
– És aztán?
Aztán… eltűnt – ismételte az ember, már ki tudja, hányadszor. – Egy villámlás, és nem volt sehol… – Tehetetlenül széttárta a karját. – Így volt – mondta. – Mi a fenének próbálnám átejteni magukat?!
– Csakugyan, miért… – Dr. Cassidy közelebb jött. A földet vizsgálgatta, de a rendőrhöz hasonlóan, ő sem látott semmit.
– Azt mondja tehát, hogy ha ideállok, így ni… – És mielőtt a rendőrtiszt megakadályozhatta volna, két gyors lépéssel áthidalta a távolságot, amely a szóban forgó ponttól elválasztotta. – Szóval így tűnt el – mondta mosolyogva, és a rendőrtisztre nézett, akinek a pillanatnyi megrökönyödés után széles vigyor terült szét a képén. Dr. Gibson is elnevette magát.
– Vagy lehetséges, hogy mégse egészen így történt?!
A rendőr elkomolyodott.
– Sajnálom, hogy idefárasztottam magukat – mondta, és olyan pillantást vetett az emberre, hogy az módfelett kényelmetlenül kezdte érezni magát. – Szóval az a helyzet, hogy Nelson Hathawaynek csakugyan nyoma veszett, és úgy gondoltam, hogy még a szélesebb körű nyomozás beindítása előtt jó, ha bizonyos lehetőségeket… hm… kizárunk… Ezzel tehát meg is volnánk – jelentette ki, és a két tudósra nézett; láthatóan indulni készült.
Dr. Gibson hirtelen felemelte a kezét.
– Még egy pillanat – mondta, és az emberhez fordult. Hogy csakugyan kizárjunk minden lehetőséget… Nem mintha egy percig is hinnék a dologban… Bizonyos benne, hogy a körülmények pontosan ugyanezek voltak?
Az ember bólintott.
– Még az időpont is… megnéztem az órámat. Tíz óra negyvenkor történt…
Dr. Gibson az órájára pillantott: tíz óra harminc. Vállat vont; ha egyszer már belefogott ebbe az ostoba játékba, legalább tisztességgel végigcsinálja.
– Azt mondta… – az ember akadozva beszélt – hogy az időpont igen lényeges… Azt is mondta, hogy a számításai szerint minden évszázadban legfeljebb két vagy három napon …
Dr. Gibson közbevágott:
– A helyről… a helyről nem mondott semmit?!
– De igen… valami olyasmit, hogy az adott napmagasság mellett ez a legmegfelelőbb, mert… nem tudtam pontosan megjegyezni, de valamiféle röntgensugarakról meg erővonalakról beszélt… meg a mágneses térről is…
Dr. Cassidy elnevette magát.
– Csak nem hiszel ebben a badarságban? – kérdezte.
Dr. Gibson nem felelt. Figyelmesen nézte az embert, és közben erősen gondolkodott valamin.
– Pontos az órája? – kérdezte váratlanul. – Nálam tíz óra harmincöt van.
Az ember az órájára nézett.
– Tíz óra harminchat – mondta. Dr. Gibson bólintott.
– Várjunk még egy kicsit… – Cassidyre pillantott. – Szeretném, ha eljönnél onnan – mondta.
Amaz önkéntelenül is engedelmeskedett, és oldalt lépett. Aztán észbe kapott.
– Ide figyelj – kezdte mérgesen. – Előre közlöm veled, hogy ha bármi olyasmit bele akarsz venni a jelentésünkbe, hogy a dolognak a legcsekélyebb valószínűsége is…
Fújt egyet.
– Rám ne számíts ebben – mondta. – Nem írom alá, és kész!
Társa hallgatása némileg zavarba hozta, de annál inkább folytatta:
– Bármi legyek, ha még egyszer hagyom magam belerángatni egy ilyen marhaságba. Nézd csak az órádat, nézd: mindjárt dél van, és mire visszaérünk az egyetemre… Ne is szólj semmit, én is tudom: a babonáknak akadhat néha valami reális alapja. Néha! Tízezer vagy inkább tízmillió eset közül egyben! De egy ilyen képtelenség, ez még csak nem is babona, ez egyszerűen mese, és…
Abbahagyta, és idegesen felnevetett.
– Nézd csak… egy eset, egy kísérlet nem elég… Rendben van!
Ismét visszalépett az előbbi helyre, és ott maradt, anélkül hogy bármi is történt volna.
– Meddig álljak itt? – kérdezte. – Egy óráig? Egy napig? Vagy netán egészen a következő évszázad…
Dühösen legyintett, anélkül hogy befejezte volna.
Dr. Gibson az órájára pillantott. Tíz óra negyvenegy. Senki másnak nem vallotta volna be, de egy kis megkönnyebbülést érzett, miután nem történt semmi. Az eltűnésnek tehát más, minden bizonnyal sokkal kézenfekvőbb a magyarázata, gondolta. Ezt megtalálni azonban már a rendőrség feladata lesz.
Dr. Cassidyre pillantott: teljes életnagyságban ott állt, azon a bizonyos helyen. Fejével intett: elég volt – akarta mondani. Gyerünk! Pillantása hirtelen a másik arcára siklott és megdermedt.
– Nem tudok – nyögte Cassidy elkeseredetten. – Hiszen én…
Egy villámlás, és nem volt sehol.

SZÖKÉS

– Van valami mondanivalójuk, fiúk?
– Egyelőre semmi új. Idefönt minden rendben…
A képernyő felvillant, majd kialudt: Houston kikapcsolt. Az űrközpont érzékeny radarszemei azonban továbbra is folyamatosan követik az űrsikló röptét, hogy aztán pár óra elteltével – amint az öreg Föld elfordul alattuk – továbbadják őket a soron levő láncszemnek: valamelyik óceáni megfigyelőhajó veszi át a követésüket… aztán Ausztrália…
A bal oldali ülésben elhelyezkedő férfi rekedt hangon megszólalt:
– Üzemanyagkészlet? – Most minden ezen múlt. Társa a műszerfalra pillantott.
– Nyolcezer-négyszáz font. Elég lesz.
Összenéztek, és nem volt szükségük szavakra ahhoz, hogy felfogják és megértsék egymás gondolatát.
– Elérkezett az idő, kapitány. Négy év után… Mindketten a hosszú és iszonyúan lassan múló esztendőkre
gondoltak, és mindarra, amit maguk mögött hagytak. Négy év. A lemondás évei; a kemény kiképzés évei; a felkészülés évei. Készülés az igazi feladatra, egy régi rejtély vonzásában, amelyet mindeddig nem sikerült földeríteni, és amely az évek során lassan-lassan feledésbe is merült. A sok-sok rosta, amelyen átvergődtek – nem sok űrhajósra van szükség. Négy év – egyetlen csodálatos álomért.
A navigátor ujjai sebesen nyomkodták a billentyűket, és a fedélzeti számítógép hamarosan közölte az új pálya adatait. A lokátor újra és újra végigpásztázta előttük az űr végtelenjét, de a rádióhullámok, egy-egy apró törmeléktől eltekintve, semmiről sem verődtek vissza: túl messzire volt még az a hely, ahová el akartak jutni.
Tizenegyezer mérföld magasságból a Föld, amelyet most majdnem merőlegesen értek a Nap sugarai, teljes pompájában ragyogott alattuk. A filmekre emlékeztetett, amelyeket oly sokszor lepergettek előttük, miközben a nagy feladatra készülődtek. Jól ismert kontinenseket láttak, vakítóan fehér felhőket, zöld erdőket, hóborította hegyláncokat és folyókat, amelyek a hatalmas óceánok felé tartottak. Látták a távolban az atmoszféra kékes derengését ott, ahol a megvilágított bolygókorong peremébe olvadt. És ha elővették volna távcsöveiket, könnyen megkülönböztethették volna a városokat, az utakat, a hajókat és a civilizációs tevékenység ezernyi más nyomát, amely ideföntről szemlélve szinte eltűnt. Nézték a képet, amely először tárult fel előttük a maga valóságában, először – és egyikük sem mondta ki, de mindkettőjük agyán átvillanhatott a gondolat: talán utoljára.
A baloldalt ülő férfi az órára nézett: két perc telt el. Ennyi időt fordíthattak a szemlélődésre, nem többet.
– Készen vagy, Roger?
– Készen, kapitány…
Az űrsikló meglódult. A rövid szárnyaktól, amelyek az orr-résztől hátrafelé majdnem teljesen elzárták a kilátást, nem figyelhették meg a fúvókákból előtörő mérföldes tűzoszlopokat, amelyek reakcióereje egyre magasabb pályára emeli őket. A Földről azonban bizonyára látni fogják, aminthogy tizedmásodpercek kérdése az is, hogy felfedezzék a pályaelemekben bekövetkező, előre be nem tervezett változást. A központra gondoltak, ahová hamarosan bombaként csap be a hír, és az űrállomásra a túloldalon, amely most és a következő napon és azután is hiába várja majd őket…
– Hatezer-háromszáz font…
Talán a hozzátartozóira kellene most gondolnia, a szüleire, ha még élnének, vagy a feleségére – ha lenne. Vagy az ismerőseire, a barátaira és arra, hogy látja-e még őket valaha. Szabadnak és csodálatosan könnyűnek érezte magát, de tudta azt is, hogy a neheze még csak ezután következik. Az öreg Föld nem engedi el könnyen őket. Még nem ütköztek komoly akadályba, még nem mérték fel az ezernyi kötelék erejét sem, amely a lenti világhoz fűzi őket, és nem tapasztalták azt sem, hogy ezek egyike-másika talán – eltéphetetlen…
A radarimpulzusok legyező alakban szétterülve hatoltak az űr jéghideg mélységeibe. Elröppentek és újra elröppentek… és visszatértek. Az indikátorernyő felső szélén parányi fényfolt tűnt fel.
– A Lagrange-pontban… – mondta halkan a kapitány. Anélkül hogy a műszerekre pillantott volna, egy keveset mozdított a botkormányon. A foltocska lassan az ernyő közepe felé tolódott, és egyre fényesebb lett. Vajon mi várja őket ott? Talán csak az évmilliárdok során felhalmozódott nagy halom törmelék, amelyet nem térített ki pályájáról a két égitest perturbációja. De meglehet, hogy valami más is van ott: valami, ami talán tízezer éve is ott kering a törmelékektől, a kozmikus szeméttől körülvéve. Ott kering – és vár. A sok évtized előtti kísérletekre gondoltak, a rádiójelzésekre, amelyek megmagyarázhatatlan késéssel érkeztek vissza, szenzációt keltő feltevésekre – és arra, hogy bizony nem telt bele sok idő, és a szenzáció átadta a helyét újabb szenzációknak… mígnem azok is elmerültek a közönyben, a feledés homályában.
Aztán ott volt a Légierő titkos programja, amelynek egyes részletei csak nemrégiben kerültek nyilvánosságra: évekkel azután, hogy az Azonosítatlan Repülő Tárgyakra vonatkozó megfigyelések száma – érthetetlen okból – ugrásszerűen csökkenni kezdett. Talán az a rejtélyes, idegen intelligencia, amely mindaddig megfigyelés alatt tartotta a Földet, most egyszerre visszavonult volna? Igen, de valaminek akkor is kellett itt maradnia… talán egy rejtett, gondosan álcázott támaszpontnak, amelyet egyszer még felhasználhatnak…
És ha igen, akkor hol keressük? Nem éppen abban a pontban, ahol millió évek alatt sem bolygatná meg a két égitest perturbációja; ott, ahol az időtlen idők során felhalmozódott törmelék eltakarná, megóvná az illetéktelen pillantásoktól?…
– Háromezer font, kapitány…
A gyorsulás megszűnt, a fehéren izzó fúvókák kihűlőben vannak: a megmaradt üzemanyagot az utolsó pályakorrekciókra tartalékolták. Az űrsikló kikapcsolt motorokkal, tehetetlenségi pályán úszott az űrben, kétszáztízezer mérföldre a Földtől, egyre közelebb úticéljához. Némileg alacsonyabb pályán mozognak, mint amaz, így hamarosan beérik és megelőzik. A megfelelő pillanatban gondosan kiszámított manőver következik: a siklót hajtóművének pár perces begyújtásával magasabb pályára emelik, ahol lelassul, elölről közelítve meg célját. Rutinszerű művelet volt ez a számukra. A lokátort nyugodtan kikapcsolhatták volna, mert a fényes folt rég nem látszott már. Mielőtt azonban eltűnt az indikátorernyő szélén, még láthatták, amint részleteire bomlik.
– Most halad el felettünk… – mondta a navigátor.
Az enyhe lökést előbb csak az érzékeny gyorsulásmérő regisztrálta. Kis idő múltán azonban már mind a ketten érezték a gyenge nyomást, amely előre és lefelé hatott.
– A motorok állnak – mondta a kapitány, és a szemében furcsa fény lobbant. Végre… gondolhatta magában.
Kezdetben még gyönge erő volt, de kitartó, és lassan-lassan erősebb is lett. Az űrsikló pályája egyre határozottabban a Lagrange-pont felé mutatott, ahol valami várta őket, valami, ami még pár nappal ezelőtt is szinte elképzelhetetlenül távolinak látszott.
Nem néztek lefelé, visszafelé, mert anélkül is tudták, hogy az embermilliárdokkal zsúfolt Föld, amely nem is olyan régen még kizárólagos otthonukat jelentette, minden gondjával-bajával egyre jobban elmarad mögöttük. Már csak egy halvány sarló látszhat belőle. Később pedig talán az sem…
Helyette az útra gondoltak, amelynek még csak a legelején járhatnak. Előrenéztek, és érezték amint a tér egyre jobban kitárul előttük. Csodálatosan fényes csillagok, ismeretlen tájak vonzották szemüket és lelkűket, a végtelen, amelybe elsőként nyerhetnek bepillantást – talán belépést is. Egy négyéves álom, amely most, ezekben a percekben válhat valóra… és egy sohasem próbált, nagy kaland ígérete.

SIKERES AKCIÓ

Jó hat láb magas, szikár, napégette arcú férfi volt, zsebében Richard Warner, az USAF őrnagya nevére szóló iratokkal. Az iratok hitelesek voltak; a kérdésre pedig, hogyan került a mindenféle lakott helytől távol eső sziklás sivatagba, a férfi vállára csatolt hevederek és a lábánál heverő ejtőernyő adhatták meg a választ.
Gondosan kiszámított, kissé szögletesnek tetsző mozdulatokkal a hevederektől is megszabadult, és a lábai előtt tekintélyes nagyságúvá nőtt halom tetejére dobta. Tűnődve nézett maga elé: mozdulatlan arca, szürke szemének kifejezéstelen pillantása semmit nem árult el gondolataiból. Felszerelésének nélkülözhetetlen darabjait már különválogatta; a többit meg kell semmisítenie. Nem hagyhat hátra áruló nyomokat.
Farzsebéből közepes nagyságú automata pisztolyt húzott elő – természetesen a fegyverviselési engedélye sem hiányzott hozzá –, pár lépést hátrált, majd a fegyver csövét a nélkülözhető tárgyakra irányítva, mutatóujjával könnyedén megnyomta a ravaszt. Nem dördült el lövés, azonban az imént még tekintélyes nagyságú halom lassan olvadozni kezdett. Az egyes tárgyak elvesztették határozott körvonalaikat, és alaktalan csomóvá zsugorodtak. Vékony füstcsík kígyózott a magasba. Tovább nyomta a ravaszt, egészen addig, amíg felszereléséből már csak egy apró, elszenesedett kupac maradt. Azután a fegyver visszakerült a helyére; cipője orrával pedig egy kevés földet kotort a széttaposott hamura, így ni, most már rendben lesz.
Mielőtt elindult volna, egyik zsebéből tükröt halászott elő, és – legyűrve émelygő undorát – gondosan szemügyre vette tulajdon ábrázatát. A bázison hosszasan szoktatták a látványhoz, amelyet végül is elfogadhatónak talált. Zsebre vágta a tükröt, és még egyszer körülnézett. Aztán elindult…
…Két órával később már a sivatagot átszelő autópálya mentén baktatott, egybevetve a látottakat a légifelvételek alapján készült térképpel, amelyet ugyancsak a bázison véstek az agyába. Izmaiban nem érzett fáradtságot, jóllehet földet érése pontjától számítva már legkevesebb hat mérföld maradt mögötte…

A majdnem tíz négyzetmérföldre kiterjedő kísérleti telepet Új-Mexikóban építették fel, a történelmi nevezetességű Los Alamos közelében. A közelséget a kutatások – részben hasonló jellege is indokolta; a hivatalos változat szerint ugyanis a bázison folyó kutatások az "ellenőrzött termonukleáris reakció feltételeinek kísérleti tisztázását és ennek alapján az energiatermelés elvileg új módszereinek kidolgozását" célozták. Ez a program a kívülállók többsége számára feltehetően elfogadható magyarázatot adott a bázis területén és környezetében megfigyelhető szokatlan, nemegyszer félelmetes jelenségekre…
Azon a júliusi napon mindössze hat férfi foglalt helyet a legalább harminc személyre méretezett hatalmas tárgyalóasztalnál, és éppen, a hetedik érkezését várták. Tudósok, politikusok és katonák voltak, valamennyien egy szupertitkos katonai terv, az Arrow-X-program beavatottjai – és végrehajtói…
A Frank Cotton nevet viselő férfi – egyébként a coloradói egyetem professzora – az órájára pillantott.
– Kilenc óra ötvennégy – közölte fennhangon. – Ha Romney pontos, akkor hat perc múlva elkezdhetjük.
– Úgy érzem, valami meglepetést tartogat számunkra vette át a szót Willoughby ezredes, a Hadsereg képviselője. Talán egy új fegyver a csészealjak ellen?
Edward Wilson, az Elnök tanácsadója a homlokát ráncolta.
– Kétlem – mondta. – Egy elvileg új fegyver kidolgozása több évig is eltarthat. Ennyi időn át lehetetlen lett volna titokban tartaniuk a dolgot…
– Én csak annyit tudok – felelte az ezredes –, hogy furcsa dolgok történtek mostanában a bázis környékén. Elhiheti nekem, átkozottul furcsa dolgok!
Richard Warner, a Légierő tisztje felkapta a fejét.
– Egy új fegyver – mondta nyomatékkal – akkor is sokat érne, ha kiderül, hogy az UFO-k ellen használhatatlan. Ott vannak például…
– …az orosz műholdak, nemde? – mosolyodott el a Külügyminisztérium embere.
Warner vállat vont.
– Az Arrow-X-program célja az UFO-k ellen használható, hatásos eszközök kidolgozása – mondta. – Az eredményeket természetesen más területeken is hasznosíthatjuk…
– Veszélyes ügy – jegyezte meg Cotton, és újra az órájára pillantott. – No nem az oroszokra gondolok, a csészealjakra. Gondolják csak meg: egy olyan intelligenciával állunk szemben, amely fényévnyi távolságokon képes átröpíteni az űrhajóit. Ha magunkra haragítjuk őket, egyszerűen eltaposhatnak bennünket, akár a tolakodó férgeket! A magam részéről, ha egy csészealj kerülne a puskám elé, ötször is meggondolnám, hogy meghúzzam-e a ravaszt!…
Willoughby bólintott.
– A körülményeket mindenképpen mérlegelni kell – mondta. – Én sem helyeslem a meggondolatlan akciókat. Úgy vélem azonban, hogy mondjuk egyetlenegy csészealj elfogásával, kiváltképp ha automatikus eszközökről van szó, nem sokat kockáztatunk. A tanulmányozásuk ugyanakkor rengeteg haszonnal járna…
– Elvben egyetértek – válaszolta a professzor. – Maga persze nem elsősorban tudományos haszonra gondol, ezredes, és hogy őszinte legyek, én sem kizárólag katonai jelentőségű információkra… Romney azonban késik – tette hozzá. – Nálam tíz óra kettő!
– Átkozottul kíváncsi vagyok, vajon mivel áll elő – mondta a Külügyminisztérium embere. – Egy lényegtelen semmiség miatt nem hoztak volna ide valamennyiünket. Márpedig ha jól emlékszem, az Arrow-X beindítása óta először vagyunk újra együtt… nem tévedek, uraim?
– Az egész egy rossz kémfilmre hasonlított – morogta Willoughby ezredes. – Éjfél után csengettek, és a szó szoros értelmében kirángattak az ágyból. Háromórás száguldás az autópályán, aztán a helikopter… Tizenkét óra alatt a fél Államokon keresztül! És ami aztán betetézte a dolgot, az a végén volt: vagy tizenöt mérföldre a bázistól, a sivatag kellős közepén a kezembe nyomtak egy térképet meg egy iránytűt, és otthagytak, hogy boldoguljak, ahogy tudok! Persze idetaláltam …
– Én csak tíz mérföldet gyalogoltam – tette hozzá az Elnök tanácsadója –, de azért nem volt-kellemes…
Warner őrnagy váratlanul elmosolyodott.
– Engem ejtőernyővel dobtak le – mondta.
Cotton professzor egyik emberről a másikra pillantott.
– Úgy látszik, még én jártam a legjobban. Ébresztő hajnali négykor, a kezembe nyomják egy kocsi kulcsait, egy térképet a bázis bekarikázott helyével, és… három óra alatt kényelmesen ideértem. Az autópályán egy lélekkel nem találkoztam. Úgy látszik, nem vagyunk egyformák a szemükben…
Egyikük sem vette észre, mikor nyílt az ajtó; dr. Walter Romney azonban egyszerre csak ott állt közöttük. Mosolygott.
– Remélem, valamennyien kipihenték az út fáradalmait mondta. – Elnézést a késésért, uraim, de sajnos, egy váratlan apróság közbejött. Nos, akár el is kezdhetjük.
A helyére ment, és a magával hozott vastag irattartót az asztalra tette. Egyelőre nem nyitotta ki. Lehajtotta a fejét, és láthatóan erősen töprengett valamin. Mire ismét felnézett, már minden vidámság eltűnt az arcáról. Kék szemében furcsa keménység jelent meg.
– Tehát elkezdjük… Önök előtt természetesen ismertek az Arrow-X célkitűzései, hiszen valamennyien részt vettek a Légierő és a Hadsereg közös programjának előkészítésében, és részt vesznek a végrehajtásban is. Tudják, hiszen az elmúlt öt év megfigyelései kétségbevonhatatlanul bebizonyították, hogy az UFO gyűjtőnév alatt említett jelenségek egy csekély, de semmiképpen el nem hanyagolható hányada nem földi eredetű, és igen valószínű, hogy egy idegen, Földön kívüli intelligencia tevékenységével függ össze. És természetesen tudják azt is, hogy az Arrow-X alapvető célja egy olyan fegyverrendszer kidolgozása volt, amely kellőképpen hatékony lenne a Földön kívüli eredetű eszközök tevékenységének megakadályozására… Természetesen – folytatta dr. Romney, és halványan elmosolyodott, bár mosolyában semmi vidámság nem volt – ez a fegyverrendszer, megalkotása után, más területeken is hasznosítható… – A Légierő tisztjére pillantott, aztán folytatta: – Egyidejűleg kétirányú kutatást kellett végeznünk. Az adott fegyverrendszer kidolgozásán túlmenően ugyanis feltétlenül szükség van arra, hogy kiismerjük azt a rendszert, amely az általunk automatikus eszközöknek tekintett, Földön kívüli eredetű objektumok látszólag véletlenszerű fel-felbukkanásait és tevékenységüket meghatározza. A két feladat egyformán nehéznek bizonyult; az első a jelenleg ismertektől elvileg különböző technikai eszközök megtervezését és legyártását, az utóbbi pedig, a megfigyelések tömege mellett, a létező legnagyobb számítógépes, adatfeldolgozási kapacitások bevonását tételezte fel. Kétéves intenzív kutató és fejlesztő tevékenységünk eredményeként azonban – ezekben a napokban –, úgy látszik, a megoldás küszöbéhez érkeztünk. Úgy vélem, hogy ezzel a ténnyel, bár mindeddig a Terv egyes részfeladatait ismerhették meg csupán, ebben a pillanatban már önök is tisztában vannak…
Dr. Romney kis szünetet tartott. Azután megváltozott hangnemben, szinte nyájasan folytatta:
– Ezen túlmenően úgy vélem, hogy az új fegyverrendszer megalkotásának tényével az egyelőre még közelebbről ismeretlen másik fél is tökéletesen tisztában van. Kísérleteink természetszerűleg meglehetősen látványosak voltak, így aligha kerülhették el amazok figyelmét. Erre utal egyébként, hogy a kísérleti időszakban az Azonosítatlan Tárgyak több ízben feltűntek bázisunk térségében…
Megköszörülte a torkát, és folytatta:
– Így tehát, uraim, elérkezett az ideje, hogy feltárjam önök előtt az Arrow-X-terv egy olyan indítékát, amelyről eddig a percig aligha szerezhettek tudomást! Az Arrow-X beindításakor – mondta dr. Romney anélkül, hogy a jelenlevők jól látható megütközését akár csak egy megjegyzésre érdemesítette volna – természetesen meg voltunk győződve róla, hogy kísérleteinket nem leszünk képesek teljes titokban végrehajtani. A másik fél elkerülhetetlenül tudomást szerez majd a szóban forgó fegyverrendszer kifejlesztéséről, mielőtt még az bevetésre érett állapotba kerülhetne. Ez szükségképpen azt eredményezi, hogy ideje lesz megtenni bizonyos ellenintézkedéseket, amelyek eszközeink hatását a nullára csökkenthetik. Bizonyos előzetes megfontolások pedig arra mutattak, hogy akár a kémelhárítás klasszikus eszközei, akár a megsokszorozott óvatossági rendszabályok elégtelenek lennének az említett ellenintézkedések kivédésére…
Ezért aztán úgy határoztunk, hogy kísérleteinket – miután teljes eltitkolásukra, amúgy sincs remény – nyíltan hajtjuk végre. Sőt meg kell mondanom, hogy ezek a kísérletek a feltétlenül szükségesnél némileg látványosabbak is voltak… Az Arrow-X fő célját pedig – a szóban forgó fegyverrendszer kidolgozásán túl – éppen a másik fél elkerülhetetlenül bekövetkező reakciójának kiváltásában jelöltük meg! Úgy okoskodtunk, hogy miután az új fegyverek megalkotása, talán a történelemben először, közvetlenül veszélyezteti amazok tevékenységét, mindent elkövetnek majd a munkálatok befejezésének késleltetésére vagy megakadályozására… Névtelen barátaink persze aligha táplálnak afféle illúziókat, hogy a jövőben is mindig mindenütt lehetőségük lesz a számukra veszélyes eszközök kifejlesztésének meggátolására. Jelen esetben a céljuk egyszerűen az időnyerés: időre van ugyanis szükségük akár az UFO-k működését megszabó rendszer áttervezéséhez, akár egy olyan védőrendszer kifejlesztéséhez, amely hatástalanítaná fegyvereinket…
Miután eldöntöttük – folytatta Romney –, hogy a másik fél reagálására feltétlenül számíthatunk, egy további, megválaszolandó kérdés még maradt: milyen formában következik majd be ez a reagálás?! A kísérleti telepünk elleni nyílt támadás lehetőségét – jóllehet kétségkívül ez lett volna a leghatásosabb módszer – elvetettük. Nem részletezem az okokat, mert bizonyára önök is jó néhányat fel tudnának sorolni. Maradt tehát a rejtett, titokban végrehajtott akció… mondjuk egy jól időzített szabotázs. De ki hajtaná ezt végre?! Még nem volt alkalmam szemügyre venni a "csészealjak" gazdáit, de kétlem, hogy a megszólalásig hasonlítanának egy földi emberre. Azonkívül annak az "embernek" még be is kell jutnia a telepünkre, anélkül hogy ellenállásba ütközne, vagy bárkinek felkeltené a gyanúját… Röviden: a szabotázs elkövetőjének ismernie kell a helyszínt, és egyben ismerősnek kell lennie a bázis személyzete számára is. Ismernie kell az Arrow-X célját és a kísérleti telepen folyó munka helyzetét; jól el kell igazodnia a földi környezetben, nehogy egyetlen szava, egyetlen mozdulata, egyetlen cselekedete idő előtt gyanút keltsen…
Úgy sejtem – folytatta pillanatnyi szünet után a kísérleti telep tudományos vezetője –, hogy önök is rájöttek már: a feladat megoldása kétféleképpen lehetséges. Egy földi ember valamiféle "átprogramozása", avagy teljes, minden apró részletre kiterjedő lemásolása útján. Jelen helyzetünkben, úgy vélem, szófecsérlés lenne találgatni, hogy melyiket választották …
Most először szánt némi időt arra, hogy körbehordozza pillantását a jelenlevőkön: megdöbbenés, zavar vagy éppen félelem nyomait kutatva rajtuk. Az eredmény talán meglepte, de az is lehet, hogy nem; végül is mindnyájan tapasztalt, felnőtt férfiak voltak, elég magas pozícióban ahhoz, hogy már rég leszokhattak a különböző érzelmi kitörésekről, így hát némiképp könnyedebb, szinte már csevegő hangon folytatta:
– Mellesleg eléggé valószínű, hogy a történelemben nem ez lenne az első eset. A korábbiak azonban csak hiányosan feltárt és közvetett módon, tehát nem kielégítően bizonyított esetek voltak; a kérdéses személynek ugyanis minden esetben nyoma veszett, mielőtt még alaposabb vizsgálat alá vehették volna…
Visszatérve tehát a tárgyra: jó okunk van feltételezni, hogy kísérleti telepünk vezetői és az Arrow-X ismerői között van egy olyan személy, akit a másik fél ügynökének kell tartanunk. Van egyvalaki, aki – mióta átesett egy speciális beavatkozáson – már csak a külsejében, a szavaiban, a mozdulataiban földi ember, a lelke mélyén, a tudatában, a szándékaiban többé nem az!…
– Értem a gondolatmenetét – szólt közbe Willoughby ezredes. – Legalábbis azt hiszem, hogy értem. A továbbiak azonban nem világosak. Persze hogy valamennyien gyanúsak vagyunk: a kérdés csupán az, hogyan derítik ki, hogy hatunk közül melyik az igazi?!
Dr. Romney elmosolyodott.
– Önökkel évekkel ezelőtt elvégeztettek egy meglehetősen bonyolult és unalmas tesztet, amelyet, gondolom, mindannyian feleslegesnek éreztek akkor. Célunk az önök személyiségének, egyéni különbségeinek és sajátos jellemvonásainak egyfajta feltérképezése volt, még az Arrow-X beindítása előtt. Az adatok rendelkezésre állnak…
Gondolom, megértik, hogy az a bizonyos beavatkozás, amelyre az előbb utaltam, feltétlenül hagyott az illető személyiségén valamilyen kimutatható nyomot. Ezért önökkel most el fogják végezni annak a régebbi tesztnek szakasztott mását. Tanácskozásunkat pedig, ha egyetértenek velem, majd azután folytatjuk… – Várakozásteljesen pillantott a hat emberre.
Az Elnök tanácsadója vállat vont.
– Van talán más választásunk? – kérdezte.

Amikor négy órával később dr. Romney ismét elfoglalta helyét a tanácskozóteremben, úgy találta, hogy a sikeres akció feletti – törvényszerű – megelégedettségébe egy megnevezhetetlen és megokolhatatlan furcsa érzés vegyül. Ilyen egyszerű lett volna? – kérdezte önmagától, jóllehet tudta, hogy egyáltalán nem volt egyszerű. Az eredmény azonban igazolta a befektetést: a két évvel ezelőtt megindított Arrow-X-program minden tekintetben elérte a célját…
Mielőtt a kísérleti telep tudományos vezetője megszólalt volna, tekintetével sorra vette a jelenlevő öt férfit: sokat tapasztalt, ismerős és mindenekfölött megértő szempárokba pillanthatott. Tudta, hogy nincs szüksége mentegetőzésre az alkalmazott eljárás miatt; némi magyarázattal azonban tartozott. Megköszörülte a torkát.
– Őszinte leszek, uraim – kezdte. – Még ma reggel is tartottam egy kicsit attól, hogy feltevésünk tévesnek bizonyul, és nem sikerül kiprovokálnunk a másik fél akcióját. Legalábbis ebben a formában nem. Tartottam attól is, hogy ha mégis megtörtént valamelyiküknél a beavatkozás, annak nyomai annyira csekélyek, hogy esetleg ki sem mutathatóak. Bizonyos… hm… rendszabályokat persze ez esetben is foganatosítottunk volna, de nyilvánvaló, hogy ezek a rendszabályok szükségképpen egyenlő mértékben vonatkoztak volna mindannyiukra… Nos, mint tanúi lehettek, végül is szerencsénk volt. Egy nem túl bonyolult vizsgálattal sikerült egyértelműen kiválasztanunk azt a személyt, akinél sor került a beavatkozásra. Minden alapunk megvan azt remélni, hogy a további vizsgálatokkal a beavatkozást elvégzők kilétére, indítékaira és más fontos körülményekre is fényt deríthetünk …
Nem tartotta szükségesnek, hogy hozzáfűzze: az elmúlt napokban szándékosan hozták mind a hat férfit olyan helyzetbe, amely szinte tálcán kínálta a lehetőséget a beavatkozásra. Nem sok kellett hozzá, gondolta: csupán annyi, hogy – útban a bázis felé – egypár órára magukra maradjanak, távol minden olyan helytől, ahonnan segítséget kaphattak volna… Aztán folytatta:
– Miután ennyire kézzelfogható bizonyítékot kaptunk arra, hogy a Földünk közelében jelenlevő idegen intelligencia komoly érdeklődést mutat a kísérleti telepünkön folyó munka iránt… nos, ezek után valóban ideje, hogy megismerjék a munka jelenlegi állását.
Már korábban utaltam rá, hogy jelentős eredményt értünk el egy új fegyverrendszer kifejlesztésében, amely sikerrel alkalmazható az Azonosítatlan Tárgyak elfogására. A mai napra is előkészítettünk néhány kísérletet, amelyek elég meggyőzően demonstrálják az új fegyver előnyeit, így további magyarázat helyett megkérem önöket, hogy velem együtt fáradjanak át a laboratórium épületébe, ahol egyben a szükséges felvilágosításokat is megkapják…

– Dr. Robert Wolfe a magfizikai csoportunktól. – A férfi kimérten bólintott látogatói felé.
– Dr. Wolfe megismerteti önöket a laboratóriumunkban kidolgozott új fegyver működésének elvi alapjaival – közölte Romney, és átadta a szót a másiknak.
– Fáradjanak beljebb, uraim…
Több kisebb termen haladtak át, amelyeket súlyos páncélajtók választottak el egymástól. Sehol nem álltak meg, így éppen csak arra volt idejük, hogy gyorsan szemrevételezzék a berendezést. Volt olyan helyiség, amely csillogó műszerfalaival és indikátorernyőivel leginkább egy űrállomás vezérlőtermére emlékeztette őket, egy másik a Hadászati Légierők főhadiszállásához hasonlított, míg a harmadik egész berendezését néhány szürkén csillogó fémtartály alkotta. Vezetőjük itt is csak egy rövid megjegyzésre szorítkozott:
– Az Államok kaliforniumkészletének kilencvenhét százaléka ebben a teremben található – mondta. A Hadsereg és a Külügyminisztérium küldöttei gyorsan egymásra pillantottak.
– Elég biztonságos ez? – kérdezte Willoughby ezredes. És egyáltalán mihez kell ez az egész?
– Biztonságos – mondta dr. Wolfe. – Az épületet a tudtunk nélkül ebből egyetlen milligramm sem hagyhatja el. A másik kérdésére pedig, ezredes, hamarosan megkapják a választ…
Zajtalanul tárult fel a következő páncélajtó. Dr. Wolfe itt egy pillanatra megállt.
– Egy kis türelmet kérek, uraim. Lehetőleg semmit ne érintsenek meg, amíg vissza nem térek…
Azzal elsietett. Az öt férfi összenézett.
– Egy kiló trotil ide a közepébe – vigyorgott az ezredes. És volt nincs kalifornium. Mi lesz akkor az új fegyverrel?!
Cotton szükségesnek látta, hogy megjegyezze:
– Talán megbíznak bennünk. A történtek után.
– Vagy éppen tudják, hogy kísérő nélkül úgysem jutunk ki innen – mutatott visszafelé a zárt, áttörhetetlen páncélajtókra az Elnök tanácsadója.
Amikor Wolfe pár perccel később visszatért, az öt férfit halk beszélgetésbe merülve találta. Éppen elkapott egy megjegyzést:
– Bizonyára feltétlenül szükségük van a kaliforniumra…
Bólintott.
– Valóban, és az új fegyverünk szériagyártását jelenleg elsősorban ez a probléma korlátozza. És most fáradjanak be mutatott a következő terembe nyíló ajtóra.
– Mindenekelőtt – kezdte, miután úgy vélte, elegendő időt hagyott látogatóinak a kísérleti eszközök megszemlélésére –, mielőtt bármihez is komolyan hozzáfogtunk volna, át kellett gondolnunk a probléma lényegét. Ez pedig a következő: az Azonosítatlan Tárgyak elfogásához a romboló energia eddig példátlan koncentrációját kellett megvalósítanunk, és ezt nem érhettük el az általunk korábban már ismert módszerek egyikével sem. Az atomfegyver megfelelne ugyan, célba juttató eszközei azonban – a szóban forgó Tárgyak manőverezési képességéhez viszonyítva – túlságosan nehézkesek, nem beszélve arról, hogy nagy méretük következtében már jelentékeny távolságról felfedezhetők és akár meg is semmisíthetők. Ami pedig a lézereket illeti… nos, a sugárzás kellő koncentrációjához olyan problémákat kellene leküzdenünk, amelyekkel jó, ha az elkövetkező húsz évben elboldogulnak.
A megoldást tehát mindenképpen egy elvileg új eszköz kidolgozása jelenthette; egy olyan eszközé, amely egyesíti magában az energia megfelelő koncentrációját a kis méretben, a korlátozott felfedezhetőségben rejlő előnyökkel. Leegyszerűsítve a kérdést: egy puskagolyóra van szükségünk, amely az atomgránát átütőképességével rendelkezik!…
Puskagolyó méretbe természetesen képtelenség az általánosan alkalmazott hasadóanyagok bármelyikét is összezsugorítanunk. Akár az uránium, akár a plutónium kritikus tömege ugyanis nem szorítható néhány száz gramm alá, nem is szólva a segédberendezések tömegéről. A szükséges anyagot a kaliforniumban találtuk meg: ennél az elemnél a kritikus határ mindössze pár gramm!… Ami pedig az új fegyver hatékonyságát illeti – folytatta dr. Wolfe pillanatnyi szünet után –, arról remélhetőleg kielégítően meggyőzi önöket a következő kísérlet…

A kísérleti telep tudományos vezetője tagadhatatlan megkönnyebbülést érzett, miután utolsó látogatója is eltávozott. Nem sokkal korábban szállt fel a kis repülőtérről az a helikopter is, amely Richard Warnert a Légierő egy közelebbről meg nem nevezett bázisára szállította, természetesen megfelelő kísérettel. Leleplezése után, úgy tűnt, Warner hamar belenyugodott a megváltoztathatatlanba; igaz, látnia kellett, hogy bármilyen menekülési kísérlet értelmetlen.
Könnyű győzelem volt, tűnődött Romney, talán túlságosan is könnyű. A lényeg azonban mindenképpen az, hogy sikerült meghiúsítani a bázis elleni akciót… Most pedig ideje visszatérni a tényleges munkához.
A kaliforniumfegyver fejlesztései előrehaladott állapotban van, de még korántsem tekinthető befejezettnek. Látogatói a sikeres kísérlet megtekintése után – alighanem olyan benyomásokkal távoztak, hogy az új fegyver már készen áll a bevetésre; és Wilson az Elnököt is bizonyára ilyen értelemben tájékoztatja majd. Az igazság ezzel szemben az, hogy a kaliforniumból rendelkezésre álló szűkös készletek egyelőre még nem teszik lehetővé a fegyver nagyobb szériájú gyártását…
Dr. Romney irodája ablakához lépett: a Laboratórium biztonsági okokból – egy különálló épületben, a kísérleti telep többi létesítményétől több mint két mérföld távolságban helyezkedett el. Igaz, eddig még nem történt semmiféle baleset, a veszély azonban nem becsülhető le. Az épület környékén most nem észlelt mozgást: a kísérleti lőtéren végrehajtott demonstráció időtartamára átmenetileg felfüggesztették a munkálatokat. Őrség nem volt az épület körül; a televíziós kamerák fáradhatatlan szemei és az elektronikus riasztórendszerek azonban éberen őrködtek a Laboratórium titkai felett.
Elhatározta, hogy a nap folyamán még egyszer időt szakít magának, hogy ellátogasson oda; előtte azonban át kell tanulmányoznia több jelentést, egyebek között a szériagyártás előkészítő munkálatairól. Megfordult, hogy visszatérjen íróasztalához; csak egy lépést tett, aztán mozdulatlanná dermedt.
Ebben a pillanatban hallotta meg a robbanást.

Amikor visszaemlékezett az eltelt órák eseményeire, egyszerre leküzdhetetlen csüggedés vett érőt rajta. Hát minden hiába volt?! A csapás a legsebezhetőbb pontra sújtott le, akkor, amikor mindenki már a győzelem biztos tudatában élt.
A robbanás után a bázis felbolydult méhkasra hasonlított. Szirénázó gépkocsik vágtattak a Laboratórium füstölgő romjai felé, amelyek köré a biztonsági személyzet csillogó védőruhába öltözött emberei kordont vontak. Azután apró, hernyótalpas robotjárművek kúsztak a törmelékek közé, detektoraikkal a maradék radioaktivitás erősségét fürkészve. A Pentagon részletes jelentést követelt. Percenként szóltak a telefonok: minden jelentést, minden kiadott utasítást magnetofonszalagra rögzítettek; húsz perccel a robbanás után pedig már tudatták Romneyval, hogy a közeli Los Alamosból útnak indult a különleges szakértői csoport…
Most, hat órával a katasztrófa után, túl az első zűrzavaron és az első, közel kétórás megbeszélésen – aligha volt az utolsó –, jószerint először van rá ideje, hogy elgondolkodjék. Sorra vette magában az elmúlt napok eseményeit, kutatva a még homályos részleteket, a felderítetlen összefüggéseket.
Már tudta, hogy egy lenyűgöző precizitással és biztonsággal kitervelt és megvalósított akció áldozata, és nem voltak kétségei az akció tervezőinek kiléte felől sem. A végrehajtás néhány mozzanatát azonban még nem sikerült tisztáznia. Végül is Warner lebukott, mielőtt bármit tehetett volna. Akkor viszont…
A váratlan gondolattól egyszerre melege lett. Mert ha nem Warner, akkor… De ez lehetetlen, próbálta elvetni a hirtelen támadt ötletet, hiszen a többieket az ellenőrzés tisztázta. De valóban tisztázta-e?! Nem volt megállás: az ötletet újabb követte. Még valószínűtlenebb. A telefonhoz lépett; a magfizikai kutatások vezetőjét hívta.
– Egy kérdésemre válaszolj, Róbert – mondta, miután Wolfe jelentkezett. – Azt szeretném tudni, hogy abból az öt emberből, akinek délelőtt megmutattad a laboratóriumot, volt-e valakinek alkalma, akár csak egypár percre egyedül, felügyelet nélkül maradni… mondjuk a kaliforniumraktár…
– Értem, hogy mire gondolsz – vágott közbe a másik. A válaszom: nem! Nem volt és nem lehetett alkalma egyiküknek sem. Azonban…
– Azonban?! – Romney észrevette, annyira szorítja a telefonkagylót, hogy az ujjai kifehérednek. Hát mégis?!
– Azonban volt egy eset… – Wolfe habozott – …szóval amikor pár percre előrementem a laboratóriumba, és ők öten ott maradtak. Csakhogy – tette hozzá – együtt voltak mind az öten, és egyiküknek sem lehetett rá alkalma, hogy megtegye azt, amire gondolsz…
– Nagyszerű – mondta Romney színtelen hangon, és lassan letette a telefonkagylót.
Nos, ha választ akart: megkapta.

– Mennyi idővel vetette vissza a robbanás a kaliforniumfegyver előállításának munkálatait?
– Megközelítőleg öt vagy hat hónappal – felelte Róbert Wolfe. – Hacsak váratlanul újabb készlethez nem jutunk. Ezt azonban kétlem.
– Hat hónap elteltével – mondta a kísérleti telep vezetője eltűnik az összes Azonosítatlan Tárgy a földközeli térségből. Egy darabig persze futnak még be jelentések: lesznek, akik egy repülőgépet, lesznek, akik egy fényesebb csillagot vagy éppen a Vénuszt képzelik repülő csészealjnak. Később azonban ezek a "megfigyelések" is megritkulnak… Egy kísérlet, ha úgy tetszik, egy megfigyelés, amelynek mindeddig a tárgyai voltunk, hat hónapon belül véget ér… de vajon mi követi majd? Egy újabb talán, amelynek az eszközei annyival tökéletesebbek lesznek, hogy ellenük a kaliforniumfegyver nem ér többet, mint az ősember lándzsája egy ballisztikus rakéta ellenében?! Vagy megszüntetik a megfigyelést, és ezzel megszakad minden kapcsolat köztünk és az első magasan fejlett intelligencia között, amellyel összetalálkoztunk? Talán eltávoznak, és nem tudjuk, kik voltak, honnan jöttek, és nem is tudjuk meg sohasem. Csak azt tudjuk, hogy nem tartottak bennünket méltóknak a kapcsolat felvételére…
Romney a felhőtlen, vakítóan kék égboltra pillantott, és nem tartotta érdemesnek kimondani: ez a szikrázó kékség talán nagyon is megfogható fenyegetést takar. Az események óta eltelt idő alatt aligha ő volt az egyetlen, akinek efféle gondolatok fordultak meg a fejében.
– Most, hogy már sejtjük, hogyan történhetett a dolog vette át a szót Wolfe –, bizonyítani persze nem tudjuk… Tulajdonképpen semmivel sem lettünk okosabbak. A tanulság legfeljebb az, hogy lebecsültük őket…
– A helikopternek, amely Richard Warnert elszállította, nyoma veszett – mondta szárazon Romney. – És az öt ember, aki még azon a napon… miután elvégezte a feladatát… útnak indult innen, ugyancsak nyom nélkül eltűnt. Akik a beavatkozást és az akciót kitervelték, biztosra akartak menni. Nem tudták pontosan, milyen apró személyiségváltozásokat vagyunk képesek kimutatni. Ezért a beavatkozást a számba jöhető személyek mindegyiken végrehajtották. Azzal, hogy ezt tudatosan lehetővé tettük, a saját csapdánkba estünk bele.
– De Warner…?!
– Mint már utaltam rá – folytatta Romney keserűen – az illetők nem voltak ostobák. Hogy elaltassák a gyanúnkat, és végrehajthassák, amit kiterveltek, egyvalakit fel kellett áldozniuk … Warner volt az.

Egy hat láb magas, szikár, napégette arcú férfi rótta a sziklás dombvidéket.
A helikopter roncsai már jó két mérfölddel elmaradtak mögötte, de a férfinak – zsebében Richard Warner, az USAF őrnagya nevére szóló iratokkal – eddig még meg sem fordult a fejében, hogy amazoknak ott, a roncsok között mi lehetett a sorsuk. Nem közéjük tartozott.
A perzselő forróságot árasztó nap már lenyugvóban volt, amikor az erdőt megpillantotta.
Tudta, hogy senki nem követi, mégis megkönnyebbülést érzett, amikor a fák összezárultak mögötte. Gyorsan, határozott léptekkel ment tovább, egy olyan ember tévedhetetlen biztonságával, aki pontosan tudja, mit akar, és azt is, hol keresse. Ment… mindaddig, amíg a fák újra ritkulni nem kezdtek előtte, és amikor már megállapíthatta, hogy célja közvetlen közelébe érkezett.
Már csak pár lépést kellett tennie ahhoz, hogy a tágas tisztáson felfedezze a másik öt férfit. És a lapos, csészealj formájú űrhajót.

PRÓBA

Nyomasztó, lidércnyomásos álmából riadtan és csuromvizesen ébredt. Kábultan tekintett szét, koromsötét éjszaka vette körül. Csak nagy sokára fogta fel, hol van, és hogyan került ide.
A valóság azonban bármiféle rémes álomnál iszonyúbb volt. Feleszmélése után az emlékek gyorsan visszatértek, és többé nem is tudott szabadulni tőlük. A bedöglött terepjáró … és eszeveszett elhatározásuk, hogy ők négyen gyalog vágnak neki az űrhajóhoz vezető tíz kilométeres útnak… a váratlanul leereszkedő sűrű, tejfehér és áthatolhatatlan köd… természeti tünemény volt-e vagy valami más?… A megbolondult tájolók… céltalanul kóvályogtak összevissza a sziklás sivatagban, útmutatást hasztalan keresve. Még a rádió is elhallgatott… Aztán azok a kísérteties hangok… óvatos léptek csosszanása a ködben, miközben a rémülettől dermedten várakoztak… kinek az idegei mondták fel először a szolgálatot? Talán Olaf… rohanni kezdett, és a ködfal összezárult mögötte… aztán az az iszonyú, leírhatatlan borzalmat kifejező sikoly… és a még iszonyúbb csönd, ami követte…
Sugárvetővel a kézben, négyzetméterenként kutatták át a terepet, folyvást rettegve attól, amire rábukkanhatnak… és nem találtak semmit. Jobban mondva igen: lábnyomokat a finom homokban, amelyek egyszerre csak véget értek…
Hárman maradtak, aztán ketten… a hangok tovább kísérték őket. Megpróbáltak visszajutni a terepjáróhoz, de hiába. És… emlékezett arra a tébolyult, céltalan és értelmetlen menekülésre, amely talán percekig, talán órákig tartott, és amely végül is itt, a barlangban ért véget, akkor, amikor már egyedül maradt…
Az emlékek mint egy film képsorai peregtek le előtte, és furcsamód úgy érezte, mintha az egész nem is néhány órája, hanem napokkal, hetekkel korábban történt volna, és mintha nem is ővele… Voltak hézagok, amelyeket emlékezete képtelennek bizonyult értelmes tartalommal megtölteni… talán az átélt, elmondhatatlan iszonyat törölte ki az agyából a hiányzó emlékeket…
És most itt van… Az átláthatatlan sötétség egy szempillantás alatt borzalmas tartalommal telítődött. A csöndben újra hallani vélte azokat a tegnapi hangokat… Az elemi erővel feltörő kívánságnak engedve, lámpája után kapott: fényt akart!
Egy kattintás: a sötétséget vakító fényoszlop tépte szét. Hunyorogva nézett maga elé: a kézilámpa fénye puszta sziklafalról verődött vissza. A fénykéve odébb siklott: kisebb-nagyobb távolságban mindenütt csak szikla…
Merre lehet a kijárat?! Amikor bekeveredett ide, a kékesfehér nap már lenyugvóban volt, de még elég világosságot árasztott ahhoz, hogy búvóhelyét nagyjából szemügyre vehesse. A barlang nem volt túlságosan nagy, és megnyugtatóan üresnek bizonyult. Egy kisebb oldalüregben, köveket összehordva és egymásra halmozva sáncolta el magát, úgy helyezkedve, hogy azért szemmel tarthassa a bejáratot. Sugárvetőjét a keze ügyébe készítette… és szinte pillanatokkal később mély, ájulásszerű álomba zuhant…
A fénykúp, amely eddig csak a sziklafalakat érte, most odébb mozdult, és a vége elveszett valahol az éjszakában. A kijárat lenne arra… vagy éppen ellenkezőleg, a barlang belseje felé mutat? Tájékozódását már teljesen elvesztette. Tegnapi biztonságos menedéke most, a sötétség kellős közepén egyszerre csapdának rémlett… Ki kell jutnia innen! Lámpája letompított fényét közvetlenül maga elé irányozva, hátával szinte a sziklafalhoz simulva lassan megindult, remélve, hogy a megfelelő irányt választotta. Pár lépést tett meg, és akkor hirtelen mozdulatlanná dermedt. Úgy rémlett, mintha óvatos léptei zörejébe idegen neszek vegyülnének… Fülelt, de már semmit sem hallott. Várt egy kicsit, aztán bizonytalankodva újból nekiindult… és újra megtorpant. De most nem a hangok miatt: a rémülettől tágra nyílt szemmel meredt maga elé egy sziklatömbre, amelyet most lapos szögben ért a fény. Ilyen megvilágításban jól látszott a sziklán egy még frissen csillogó, nyálkaszerű réteg… Jeges borzalom markolt a lelkébe: tudta, hogy a sziklát már látta az előbb, amikor ébredése után körülnézett… de akkor még nem volt ott az a nyálkás bevonat… Képtelen volt megmoccanni is. Képzelete számtalan csúszómászót vetített eléje, amelyek ide, a barlangba is követték a nyomát, és itt vannak, a közvetlen közelében. Kézilámpája fényét reszkető kézzel a maximumra kapcsolta, és hátát a barlang falának vetve, körbevilágított. A szokatlan formájú sziklatömbök, a szemközti falon táncoló árnyakkal együtt iszonyú rémalakokká változtak. Újból hallotta a csosszanásokat: egy pillanat alatt odafordult, és lenyomta a sugárvető billentyűjét. Még látta, ahogy a tűvékonyságú fénynyaláb kettészel egy embervastagságú sziklát, és amint a fényszórót is arra fordította, az a falhoz verődött, és kicsúszott izzadt tenyeréből. Csörömpölve hullott a földre. Elengedve a sugárvető billentyűjét, azonnal lehajolt, és újból megmarkolta. Felegyenesedett, és… a borzalomtól majdnem elállt a szívverése. Közvetlen közelről egy iszonyúan hatalmas, zöldes fényben foszforeszkáló szempárba bámult.
Felüvöltött a rémülettől, és célzás nélkül lőtt, lőtt, bele a zöldes szemekbe és bele az éjszakába, és mindaddig nyomta a sugárvető billentyűjét, amíg a telepek teljesen ki nem merültek. Közben mindvégig üvöltött, mintha hangja elkergethetné az iszonyú látomást, üvöltött; tudva, hogy senki nem siet a segítségére, és senki sohasem fogja meghallani…
Kézilámpája még egy utolsót szikrázott, aztán végleg kihunyt. És visszatért a sötétség.

A pszichológus előrehajolt, és elforgatta a hangerőszabályozót; az üvöltés fokozatosan elhalkult. Tekintetében egy pillanatra részvét csillant meg, de nyomban el is enyészett, és már csak a hűvös közöny maradt vissza. Nem először látta ezt a jelenetet és minden bizonnyal nem is utoljára.
A kormány megbízottja törte meg a csendet.
– Mi történik majd… vele? – kérdezte. Meg sem kísérelte, hogy leplezze megrendülését.
A pszichológus megvonta a vállát.
– A szokásos vizsgálatok – mondta. – Nem hinném, hogy a sokk maradandó károsodást okozott volna. A mesterségesen betáplált emlékek néhány hét alatt kitörlődnek az agyából. Egyébként úgy reagált, ahogy egy átlagos épeszű, józan felfogású, egészséges férfi reagált volna a helyében olyan helyzetben, amelyből már nincs kiút. Űrhajósnak azonban alkalmatlan. Több olyan hibát is elkövetett, amelyek közül az adott helyzetben már egy is végzetes lehetett volna…
A megbízott még mindig a képernyőt nézte: nem tudta levenni tekintetét a sarokban kuporgó, összegörnyedt, szánalmas emberi ronccsá torzult figuráról. Sokáig hallgatott, és a pszichológus sem sietett újra megszólalni. Sejtette, hogy a másik fejében milyen gondolatok járnak, de nem akart elébe vágni a soron levő kérdésnek, amely – tudta – bizonyosan elhangzik majd. Lassan öt éve, hogy a Próbát rendszeressé tették, és nem lehetett megakadályozni, hogy egynémely részlet ki ne szivárogjon róla. No és persze azokat, akik fennakadtak a rostán… azokat sem lehetett örök hallgatásra kötelezni. A le nem tagadható igazságtöredékekre épülve aztán a legvadabb híresztelések keltek szárnyra… és mindez egyenes úton vezetett el a kormányszintű vizsgálat elrendeléséhez. A pszichológus tudta, hogy a másik férfinak már holnap a szenátusi bizottság előtt kell számot adnia a tapasztaltakról.
Amaz végül is elfordította tekintetét a képernyőről, és egyenesen a pszichológus szemébe nézett.
– Azt jelentené, amit mondott, hogy az űrhajósaink… úgy értem, akik maguk szerint kiállták a Próbát… nem épelméjűek?!
A pszichológus a fejét rázta.
– Nem átlagos emberek – mondta nyomatékkal. – Józan gondolkodású, egészséges férfiak, akik a mindennapos helyzetekhez szokott szemléletünk számára talán valóban túlságosan nyugodtan és ezért természetellenesnek tetsző módon viselkednek. Ne felejtsük azonban el, hogy a helyzetek, amelyek odakint várhatnak rájuk – és a Próba csak ízelítő ezekből –, egyáltalán nem mindennaposak. Aki a Földön megállja a helyét, ideértve bármilyen lehetőséget, amely ezen a bolygón egyáltalán előadódhat, nos, korántsem bizonyos, hogy odakint az űrben is megfelel majd…
A kormánymegbízott bólintott. Hátradőlt székében, és halványán elmosolyodott. A pszichológus némiképpen már ismerte az emberét, így sejtette, hogy mi következik. Jól sejtette.
– Nekem ez megfelelne – hallotta. – Ha újságíró lennék, beérném ennyivel… Talán még föltennék egy-két kérdést, aztán megköszönném az interjút, és távoznék. Azonban…
Tekintete újból a pszichológus pillantását kereste.
– Azonban – mondta – én nem vagyok újságíró. Nekem holnap a Bizottság előtt kell beszámolnom arról, amit ebben az intézményben láttam és tapasztaltam, és legalább annyira a maguk érdeke is, mint az enyém, hogy a beszámolóm minden tekintetben kielégítő legyen.
Kis szünetet tartott, aztán szárazon csak ennyit tett hozzá:
– Nos?
A pszichológus állta a tekintetét.
– Gondoltam, hogy erre szükség lesz – mondta halkan, talán csak önmagának. – Nos, húsz éve kezdődött…
Mint tudja, éppen húsz év telt el azóta, hogy űrhajóink eljutottak a Marson túlra. Akkor kezdődött.
Egy olyan világba léptünk be, amely szokatlanabb és érthetetlenebb volt számunkra minden más vidéknél, ahol az ember korábban megfordult. Egy olyan világba, amely minden lépésünknél újra meg újra és minden korábbinál kegyetlenebb szemléletességgel az eszünkbe véste, hogy nem a Földön járunk…
Hamarosan rájöttünk, hogy megmaradásunk ebben a világban nem pusztán és talán nem is elsősorban a technikán múlik, bár természetesen az űrhajóinkat, a gépeinket és az összes eszközeinket is korábban nem tapasztalt megpróbáltatások érték. Volt, amit kibírtak, és – jobbára eleinte akadtak olyan körülmények is, amiket már nem voltak képesek elviselni. Történtek katasztrófák, ezt tudja… Voltak azonban olyan katasztrófák is, amelyek mögött majdnem bizonyos, hogy nem a technikai felszerelés csődje rejtőzött. Előfordultak rejtélyes eltűnések, megmagyarázhatatlannak tűnő üzemzavarok, és furcsa, alig-alig értelmezhető üzenettöredékek is érkeztek olyan hajókról, amelyeknek utóbb örökre nyomuk veszett. Egyszóval volt rá némi okunk, hogy a vizsgálatokat – a technika állandó tökéletesítésére irányuló fáradozásokon túlmenően – más irányokba is kiterjesszük… A pszichológiának korábban is megvolt a maga szerepe az űrutazásokra alkalmas személyek kiválasztásánál. Próbára tettük alkalmazkodóképességüket, vizsgáltuk reakcióik gyorsaságát és azt is, hogy váratlan helyzetekben milyen hatékonyan találják föl magukat. Sok jel mutatott azonban arra, hogy ezúttal elértük azt a határt, amelyen túl hagyományos módszereink már nem elegendőek. Válasszunk ki egy csomó egészséges, normális gondolkodású és jó reflexekkel bíró embert, és vigyük ki őket a Külső Bolygók övezetébe: eddigi tapasztalataink szerint várható, hogy fél éven belül százból nyolcvan elpusztul vagy beleőrül a megpróbáltatásokba! Nekünk azonban olyanok kellenek, akik képesek elviselni mindazt, ami odakint vár rájuk, és képesek eközben megőrizni a józan eszüket, és végrehajtani azt, amit rájuk bíztak. Ha kell, éveken keresztül! Hogy kiválaszthassuk őket, legalább minimális mértékben reprodukálnunk kellett a hatásokat, amelyek az űrben érik őket. Ez persze mindig is így volt. A próbák azonban, amelyeken át kellett esniük, olyan mértékben lettek egyre kegyetlenebbek, amilyen mértékben egyre kegyetlenebbé vált az a világ, amelynek a felderítésére küldjük őket! Az, amit az előbb látott, csak egy mozzanat a kiválasztást célzó vizsgálatok hosszú sorában. Nem árulok el nagy titkot, ha közlöm, hogy száz jó képességű és egészséges jelöltből átlagosan kettő-három ha akad, aki végül alkalmasnak bizonyul… Tudja, előre látható volt, hogy a köznapi értelemben vett normális és józan emberekkel, akik egyébként minden más feladatra megfelelnének, nemigen boldogulunk majd. Az űrhajózás már túllépett azon a határon, amelyen belül a bátorság, a jó reflexek és a technikai felkészültség együttvéve még elegendő garanciát adott a feladat sikeres végrehajtásához. Ma már ez túl kevés!… Akiket mostanában a Külső Bolygók övezetébe küldünk, bizonyos, hogy a lehető legalkalmasabbak a feladatra, amelyre kiválasztottuk őket – de egyáltalán nem biztos, hogy egy szokványos földi képességvizsgálaton is jó eredményt érnének el! A földi ember biológiai lény is; nem űrutazásokra termett. Mint faj, többé-kevésbé sikeresen alkalmazkodott a sok ezer év alatt úgyszólván változatlan természeti környezethez. Ebben a környezetben, ebben az alkalmazkodásban gyökereznek ösztönei, és erre épül józan esze is. És minél sikeresebb volt az alkalmazkodás, annál nagyobb az esély arra, hogy az ösztönök és a józan ész egyaránt cserbenhagyják egy olyan világban, amely gyökeresen eltér a Földön megszokottól… Éppen ezért egyáltalán nem véletlen, hogy mi elsősorban az alkalmazkodás fogyatékosságaira vetjük rá magunkat. Olyan embereket próbálunk felkutatni, akik ilyen vagy olyan okból nem tudtak teljesen hozzáidomulni a földi környezethez. Olyan embereket küldünk ki az űrbe, akiknek a gondolkodását nem béklyózták meg a tízezer évek óta változatlan földi normák; olyanokat, akik némileg másképp látják a világot, mint a többség. Olyanokat, akik többé-kevésbé kilógnak a sorból, és talán sohasem lettek volna képesek a földi társadalomba való maradéktalanul sikeres beilleszkedésre. Ha úgy tetszik, hát mutánsokat…
– Száz jelöltből kettő vagy három – ismételte meg a kormánymegbízott lassan. – Valamikor – tette hozzá, nem is annyira sajnálkozva, mint inkább szárazon leszögezve a tényt – úgy gondoltuk, hogy a csillagokban van a jövőnk… már úgy értem, mindenkié, az egész emberiségé. És ehelyett… Az, amit elmondott, csak egyvalamit erősíthet meg: azt, hogy nincs semmi keresnivalónk a Marson túl!…
A pszichológus rápillantott; szemében árnyalatnyi derű csillant meg.
– Maga meg én – mondta – alig lennénk rá alkalmasak, hogy megéljünk odakint. Mi, sok millió sorstársunkhoz hasonlóan, arra ítéltettünk, hogy legfeljebb sétahajóval tegyünk futó látogatást a Jupiter-holdak vidékén… és hogy onnan visszatérve, a kandalló előtt ülve és forró puncsot szürcsölve is borzongva emlékezzünk vissza arra, amit ott láttunk; arra, hogy milyen rettenetes az élet abban a jéghideg világban… Azonban – folytatta, komolyra fordítva a szót – harminc év múlva a Ganümédészen felnő egy nemzedék, amely talán már csak hírből és a tévé képernyőjéről ismeri majd a Földet. Egy nemzedék, amely már otthont teremthet magának abban a világban, és amely az űrhajót kényelmes munkahelynek, nem pedig börtönnek tekinti. És akkor – továbbléphetünk… Mi már sohasem fogunk eljutni a csillagokba, és valószínűleg ők sem. Addig még sok nemzedéknek kell leélnie az életét, távol a Földtől, sok millió és milliárd ember tudatában kell gyökeret vernie a meggyőződésnek, hogy a Föld nem kizárólagos otthonunk, csupán egy a végtelen sok lehetőség közül, amely még előttünk áll…

A kormánymegbízott kilépett a szabadba: már este volt. Órájára pillantott, és egy másodperccel utóbb el is döntötte, hogy ma már nem megy vissza hivatalába. Holnap délelőtt még lesz ideje összeállítani a jelentését.
Gépkocsija a közelben várakozott; egy lépést tett feléje, azután újra megállt. Az előbb, amikor átlépte a küszöböt, egy pillanatra olyan érzése támadt, mintha börtönből szabadult volna. Mélyet lélegzett: hűvös, friss levegő tódult a tüdejébe.
Odafenn, a gyorsan sötétbe boruló égbolton máris felszikráztak a legfényesebb csillagok. Rájuk pillantott: már másképp, más szemmel látta őket. Hideg fényük még kegyetlenebb fölényt sugárzott, és iszonyú távolságuk is lenyűgözőbbnek hatott, mint korábban bármikor. Százból kettő vagy három – gondolta… A természet vélt vagy valódi igazságtalansága miatt fellobbanó keserű harag azonban már át is adta helyét a bölcs belenyugvásnak, így kell lennie – gondolta.
Elfordította tekintetét a csillagokról, és gyors léptekkel a gépkocsija felé indult.

ŐRJÁRAT

Az acélhágcsó legfelső fokáról átlendítette lábát a kabin fémfalán, majd – mindkét karjával segítve magát – nyögve a pilótaülésbe ereszkedett. A vezetőfülkét egyetlenegy, nem is túl megtermett személyre méretezték. Becsatolta a hevedereket, majd pillantása végigfutott a készenlétet jelző indikátorokon, közben gépiesen darálva magában az ezerszer megunt sémát: hajtómű… reaktorblokk… inerciális tájoló… protonágyúk … oxigén… fűtés… videokapcsolat… Rendben!
Intett a kívülről figyelő technikusnak, tudatában annak, hogy ugyanezzel a mozdulatával tizennégy pokolian lassan telő, unalmas órára kárhoztatja magát. Az átlátszó, hermetikusan záró páncélüveg lassan a helyére csúszott.
Rutinmozdulatokkal ellenőrizte a fedélzeti elektronikus agy működőkészségét – ne adja isten, hogy igazán szükség legyen rá –, majd üresjáratba kapcsolta a máglyát, és ujjai hegyét a műszerfalon könnyedén végigfuttatva, máris érzékelhette a működést kísérő gyönge vibrációt. Ez persze arra utalt, hogy a felfüggesztés nem tökéletes – mégis megnyugtatóbbnak érezte, mint a modern, kényelmes és remekül kiegyensúlyozott gépeken a vezetőt körülölelő mozdulatlan csöndet.
Mikor mindezzel elkészült, hüvelykujjával megnyomta az adó gombját.
– Halló, Dave…
– Megvagyok – jött a válasz azonnal. Járőrhajójának ikerpárja a szomszédos indítóállásban várakozott.
– A százhetes pályát repüljük – mondta. – Mínusz negyvenkét fok az ekliptikához, a megengedett süllyedés két mikroparszek.
– Unalmas út lesz – hallotta.
Morgott valamit, és megszakította az adást. Dave-nek persze igaza van. Mindig is unalmas út volt, már évek óta az, amióta csak a Járőr kötelékében járják az azóta ezerszer megunt pályákat. A kezdeti nagy várakozás és reménykedés bármilyen váratlanban, mondjuk egy valódi idegen hajó felbukkanásában – nos, már régen szertefoszlott. Csak a látszólag mindenféle értelmét, célját vesztett rutinmunka maradt amit persze jól megfizettek, és ez így is volt rendjén. Másként bajosan találhattak volna épeszű embert, aki vállalta volna a szolgálatot, az élet igazi örömeiről való – akár csak ideiglenes – lemondást idekint, a bolygórendszer határán, a baljós Sötétség peremvidékén.
Gépeik, az A-11-es rombolók az űrflottától kapott, átalakított – legjobb tudomásuk szerint, azonban kimustrált – harci gépek voltak, korántsem a legkorszerűbbek. Járőrszolgálatra azonban bizonyára még hosszú ideig megfelelnek.
Az öreg, agyonhasznált, több nagyjavításon átesett reaktorok már eddig is névleges üzemidejük többszörösét teljesítették – működésükre mindazonáltal eddig még nem volt komoly panasz. A holdbéli hajógyárak minőségi munkát végeztek. Az A-11-és hajókról a legújabb lézerfegyverek és annihilátorok persze hiányoztak: a jól bevált protonágyúkon kívül a járőrgép hasa alatt, félig a törzsébe süllyesztve mindössze két darab régi típusú, otromba külsejű hidrogénbombát cipelt, "önmegsemmisítésre", ahogy a pilóták egymás között fanyar humorral mondogatni szokták. Hajtóművel, irányítószerkezettel ugyanis a bombák nem voltak fölszerelve; bevetésükhöz – pontosan úgy, ahogy az özönvíz előtti vadászgépeken – az egész hajóval kellett célozni és a megfelelőnek ítélt pillanatban kioldani a bombákat, majd szélsebesen távozni a tetthelyről…
Idejétmúlt fegyverzetén kívül az A-11 fedélzeti elektronikája és egész műszerezettsége is az elmúlt évszázad hangulatát idézte. A jó öreg integrált áramkörös technika fölött mintha megállt volna az idő. Mindaz, amit az űrflotta aktív egységeitől kiselejteztek, járőrszolgálatra még nyolcvan százalékban alkalmasnak bizonyult. Hiszen az egykor hangzatos nevet viselő hajókat itt úgyis csak unalmas rutinfeladatokra használják. Itt nincsenek váratlan riadók, nincs feszített ütemű munka, nincsenek nagy túlterhelések, nincsenek díszszemlék, és a tűzerőt is legfeljebb csak a szokásos, hétről hétre pontosított jelentésekben kalkulálják.
Hiszen a Peremvidéken, a Sötétség határán úgysem történik semmi.

Százezer mérföldre a bázistól hetvenöt százalékos üzemre kapcsolta a reaktort, és megkezdte a program által előírt első forduló végrehajtását. Mint már annyiszor, most is megelégedetten nyugtázta, hogy az öreg, agyonhasznált gép, bár az erőfeszítéstől minden porcikájában remegve, de mégiscsak engedelmeskedik az akaratának. Az enyhe túlterhelés legalább némi változatosságot hozott.
A teret pásztázó radarhullámok mindeddig egyetlen porszemről sem verődtek vissza; az indikátorernyő üresen fénylett. Dave hajója tőle jobbra és előtte három mérfölddel haladt, és persze ő sem tapasztalt semmit. A Nap mögöttük régóta erős fényű csillag volt csupán, de már ehhez is hozzászokhattak. Rövid megszakításokkal ugyan, de idestova négy éve már a Sötétség peremén éltek.
Itt nem voltak nappalok és éjszakák, jóllehet a biológiai életritmus nehezen szakadt el a fény és homály Földön megszokott váltakozásától. A csillagokkal és tejszerű ködfoltokkal telehintett Sötétség töltötte be éjszakáikat és nappalaikat egyaránt. Csakhogy az a Sötétség, amelyet a Neptunusz holdjain tapasztalhattak, még mindig csak halovány mása, gyöngécske utánzata volt az igazinak – annak, amely a legkülső bolygó pályáján túl, az igazi Peremvidéknél kezdődött.

– Erősödik a sugárzás – jegyezte meg a komputer.
Vállat vont: a közlés rendjén valónak látszott. Már a gyerek is tudja, hogy a Peremvidéket, amióta csak világ a világ, iszonyatosan kemény sugarak bombázzák odakintről; így hát természetes, hogy minél közelebb jutnak a valódi Sötétség határához, annál erősebb sugárzást kell tapasztalniuk. A rendelkezésre álló adatok szerint azonban ez még a százhetes pálya legtávolabbi szakaszán sem haladhatja meg a szokványos földi háttérsugárzás háromszorosát.
– Rendben van – mondta végül. – Csak akkor szólj, ha valami rendelleneset tapasztalsz!
– Bill, hallasz? – Távolabbi hang volt az előbbinél, de sokkal emberibb.
Benyomta az adó billentyűjét.
– Persze hogy hallak. Történt valami, Dave?
– Tulajdonképpen semmi különös. A komputer figyelmeztetett a sugárzásra…
– Az enyém is. Egyelőre még kifelé tartunk, úgyhogy nem látok benne semmi kivetnivalót.
– Csakhogy, Bill… úgy rémlik, mintha gyakoribbak volnának a fény villanások, mint máskor. Nem gondolod?
– Hm… Lehet, hogy igazad van…
A kérdés meggondolkoztatta. Az effektust még az első holdrepülések idején ismerhették fel; azóta is meglehetősen jó alapot szolgáltatott a sugárzás erősségének hozzávetőleges becsléséhez. Kísérletképpen behunyta a szemét, és valóban: máris egy erős villanás… majd még egy! Mi az ördög lehet?
Eredménytelen töprengését ismét a komputer szakította félbe.
– Erősödik a sugárzás – közölte. – Műszereim szerint a Naptól mért eltávolodással exponenciálisan nő az ultranagy energiájú részek gyakorisága. Ezért feltételezhető, hogy a Határ közvetlen közelében járunk!
Dermedten hallgatta, majd lassan összeszedte magát.
– Ez lehetetlen – mondta. – Még csak félúton vagyunk, és az egész százhetes pálya biztonságos! Hiszen mindig is az volt!
A komputer késlekedett a válasszal; érezhetően éppoly tanácstalan volt.
– Ellenőrzöm a pozícióadatokat – mondta végül.

"Valamennyi külső bázisnak. A Helios-szondák mérései szerint a naptevékenység tartós minimumában a szoláris eredetű részek száma közel egyötödére, a napszél sebessége a normális érték felére csökkent. A fentiek alapján várható, hogy a Külső Övezet határai a rendesnél beljebb tolódnak. Javasolt ezért a járőrtevékenység átmeneti szüneteltetése a százötös, százhetes és százkilences pályákon. Tekintettel a fokozott sugárveszélyre, a továbbiakban…"
Az ezredes elnyomott egy dühödten kipattanni készülő szitkot. Ádáz tekintettel meredt a szerencsétlen táviratra.
– Azt nem üzenték meg, hogyan fordítsam vissza őket?!…

Az élet lüktető szférája lassan összébb húzódott; határait a Galaktika mélyéről származó irtózatos energiájú sugarak bombázták – hozzájuk képest a legerősebb napkitörések részecskeárama gyönge fuvallat volt csupán. A borzalmasan kemény sugarak ellen semmiféle sugárzásárnyékoló páncélzat sem nyújthatott védelmet; útjukat állta azonban egy gyönge mágneses tér, amelyet a kozmikus por- és gázfelhőkbe ütköző szoláris eredetű részecskék örvénylő mozgása keltett. A határzóna mintegy gömbfelületként övezte a bolygórendszert, védelmet nyújtva a belsejébe zárt Életnek – miközben odakint, a Peremvidéken túl, a fekete mélységekben iszonyatos erők tomboltak.
Már azok a felettébb hiányos ismeretek is, amelyeket a védőernyőn átjutó egy-egy kozmikus részecske nyújtott, pokoli világot sejtettek. Mindeddig azonban egyetlen űrhajó sem hatolt túl a Peremvidéken, hogy közvetlenül is kifürkéssze.

– Dave, hallasz?
Csend.
– Dave!
– Azt hiszem, most aztán benne vagyunk! – jött a válasz.
– A komputer szerint nem tudjuk annyira leszűkíteni a fordulót, hogy ne jussunk túl a Határon. Legalább egy órát odakint kell töltenünk. Mit gondolsz, kibírjuk?
– A sugárzást valószínűleg… Azonban… Bill, van itt még valami!
– Mondjad!
– Tudom, hogy senki nem járt még odakint… De van fogalmad róla, Bill, hogy ha esetleg mégiscsak van ott valami, ami életnek nevezhető, még ha az eltér is minden elképzelhető élettől… nahát, van fogalmad róla, hogy micsoda rohadt létformákat, micsoda mutációkat tenyészthet ki az a pokoli sugárzás?!
– Mit akarsz ezzel mondani?!
– Hát… – válaszolta némi habozás után – … gondolom, nem árt, ha te is előkészíted az ágyúidat!
Végigfutott a hátán a hideg, amikor ráeszmélt, hogy Dave komolyan gondolja a dolgot.
– Félrebeszélsz – mondta.
– Nos – felelte –, ahogy gondolod. Én is remélem, hogy nem lesz igazam…
A gondolattól azonban már nem sikerült megszabadulnia. Igen, persze hogy képtelenség, hiszen élőlény nem viselheti el azt a sugárzást… de ha mégis?! Ugyan mennyit árthatnak a protonágyúkkal egy olyan valaminek, ami ősidők óta milliószorta keményebb sugarakhoz van szokva?!
Gondolataiba merülve alig jutott el tudatáig az automata fémesen csengő hangja.
A komputer közölte, hogy átlépték a Határt.

Hajóik – a lehető legszűkebb íven visszafordulva – már újra a Peremvidék felé tartottak: legfeljebb negyven perc, és biztonságos környezetbe jutnak. Dave szavai azonban csakugyan szöget ütöttek a fejébe; már korántsem volt bizonyos benne, hogy ilyen könnyen megszabadulnak.
Többé már nem tartotta elképzelhetetlennek, hogy idekint is létezhet valamiféle élet. Nem tudott parancsolni a fantáziájának: az aprócska kabint körülölelő Sötétség lidérces árnyakkal telítődött. Képzelete iszonyú és könyörtelen fenevadakat vetített ki a halálos erejű sugarakkal végigkorbácsolt térbe. Elszorult a torka: a Nap élettől lüktető szférája most egyszerre elképzelhetetlenül távolinak tűnt számára. A Sötétség már megragadta, és úgy tetszett, soha többé nem engedi ki a hatalmából.
Hirtelen felrémlett előtte, hogy rég nem hallotta társa hangját. Megnyomta az adó billentyűjét.
– Dave!
Csend. Semmi válasz.
– Dave!
A mozdulatlan csend hirtelen borzalmas értelmet kapott.
Görcsösen meredt az üresen fénylő indikátorernyőre, végig sem gondolva, hogy Azt, ami az útját állhatja, valószínűleg egyetlen lokátor sem fedezhetné fel. A komputer szerint alig félóra lehetett hátra a Peremvidékig, amikor a Sötétség mintha addig csak az erejét gyűjtögette volna – követelődzve, félelmetes erővel másodszor is támadott.
Hirtelen és dermesztő bizonyossággal eszmélt rá, hogy nincs egyedül. Tudnia kellett persze, hogy ez képtelenség; szólni próbált, de egy hangot sem bírt kinyögni. A komputer is néma volt. Fogai egymáshoz verődtek a rémülettől; bizonyos volt benne, hogy valaki vagy valami ott ül mögötte, és hogy pillanatokon belül lecsap, de képtelen volt rá, hogy bármit is tegyen, legfőképpen pedig képtelen arra, hogy megforduljon, elviselhetetlennek érezve a látvány iszonyatát, amiben bizonyos, hogy része lenne. A támadás késett ugyan, de még mindig a hátában érezte a másik tekintetét.
Lehetetlen – villant át az agyán –, hiszen semmi sem hatolhatott át a hajó burkolatán. Mégis minden idegszálával érezte, hogy a veszedelem ott ólálkodik körülötte. Bármikor lecsaphat… Mutatóujja reflexszerűen a protonágyúk kioldógombjára csúszott, de már egy pillanattal később tudatosította magában mozdulata értelmetlenségét. A gyöngécske sugarak aligha árthatnak a támadónak.
Tudta, hogy nincs sok ideje; Dave próbálkozott és rajtavesztett, anélkül hogy alkalma nyílt volna jóvátenni tévedését. A hidrogénbombák, gondolta. Akármi is Az, bármennyire is megszokhatta a halálos erejű sugárzást – a fényt nyilvánvalóan nem volt módja megszokni. Egy tizedmásodpercnyi habozás: és ha mégis?!
A hajótest gyöngén megremegett; a lehetőség, hogy Az átjuthat a mindmostanáig áthatolhatatlannak vélt páncélzaton, meggyorsította a döntést.
Az A-11 teste megrázkódott: egyszer, majd még egyszer. Valami bizonytalan ellenállást érzett, amikor a fogantyú lenyomásával útjukra engedte a hidrogénbombákat.
A hajó nehézkesen fordult el a legrövidebb úttól, amely a biztonság felé vezetett; úgy érezte, mintha csak vonakodva engedelmeskedne az akaratának. Az erőlködő motoroknak a száguldás tehetetlenségén kívül mintha még valami más ellenállást is le kellene küzdeniük… Vagy képzelődik? És Dave?! Ő is képzelődött?!
A következő pillanatokat furcsa tudathasadásszerű állapotban élte át. Énjének egyik fele szinte bénultan, tehetetlenül engedte át magát a rátörő lidérces borzalmaknak, a testét és agyát már-már hatalmába kerítő könyörtelenül gonosz, de nagyon is céltudatos erőnek. Mellette azonban ott volt a józanság szikráit megőrző, mintegy kívülről figyelő valaki, aki hűvös nyugalommal számlálta a végtelenül lassan múló másodperceket: négy… három… kettő…
Vakító fény fellobbanása tépte foszlányokra a sötétséget odakint, és ugyanabban a tizedmásodpercben érezte, hogy az agyát és izmait megbénító erő lehullik róla. Az átmenet csaknem követhetetlen volt.
Éppen csak felfogva, hogy megmenekült, de rettegve attól, hogy a borzalom netán újból visszatér – eleresztve a füle mellett a komputer közlését, miszerint ezekben a percekben lépték át a Határt – meggondolatlanul, kétségbeesett erővel a tolóerő-szabályzó karja után kapott, és legfelső helyzetébe lökte azt.
Nem tudta, hogy immár értelmetlen mozdulata után mennyi időre és hány g-t kapott, de nyilvánvalóan túl sokat. A tompán fénylő indikátorernyőre, a műszerfalra és köröskörül a közömbös csillagokra ugyanis már pillanatokkal később vöröses fátyol, majd a Sötétségnél is feketébb éjszaka borult.
Egy időre ott is maradt.

Úgy tűnt, szemhéjára mázsás súlyok nehezednek; de fény derengett át rajta, ezért nagy erőfeszítéssel mégiscsak kinyitotta a szemét – majd nyögve becsukta. A látomás azonban nem tűnt el.
– Szép kis zűrt kavartak maguk ketten – hallotta.
Így hát újból felnyitotta a szemét: az ezredes ugyanott állt, ahol az előbb.
– Jó hosszú időre kivonta magát a forgalomból – folytatta. – Két napja csak fekszik, mint egy hulla. Hogy az ördögbe jutott az eszébe az a vad ötlet, hogy tizenhat g-re kapcsoljon?!
Savanyú képpel bámult vissza; még mindig nem emlékezett rá, hogy mi is történhetett azután – de most már kikövetkeztethette. Miután a pilóta cselekvésképtelenné vált, a komputer parancs nélkül a flotta legközelebbi irányadójára kapcsolt, és a hajót – a végén persze némi külső segítséggel – simán visszavezette a bázisra. Pokolian fájt a feje.
– Dave… vele mi van? – nyögte ki nagy nehezen.
– Ő, úgy látom, valamivel rosszabbul járt. Lázálmai vannak, félrebeszél. Ha elfogadom, amit mond, akkor egészen különös, sőt elképesztő dolgok történhettek vele. Felnyitottuk az adatrögzítőjét is: semmi! Annyi bizonyos, hogy valamitől ugyancsak megrémülhettek mind a ketten, és tény az is, hogy maga úszta meg könnyebben. De ha csak egy fikarcnyi alapja is van annak, amit a társa mond…
Erre nem szólt semmit. Dave, ha rendbe jön – és ha úgy gondolja –, majd csak kitálal.
– Mit gondol, mi történhetett vele? – firtatta az ezredes. Habozott; a legkézenfekvőbb válasz, amely felötlött az agyában, lehetetlen és elképesztő; minden bizonnyal ki is nevetik érte. Jobbat azonban nem talált, így végül is kibökte:
– Találkozott az Ördöggel…

Intett a technikusnak, és az átlátszó kabintető lassan a helyére csúszott. Mogorván nyugtázta magában az indikátorok készenlétet jelző zöld fényeit, felkészülve az előtte álló, pokolian lassan múló órákra.
Üresjáratba kapcsolta a máglyát, és azonnal jelentkezett a már megszokott, gyönge vibráció. Várt egy kicsit, majd hüvelykujjával megnyomta az adó gombját.
– Halló, Dave…
– Készen vagyok – jött a válasz a szomszédos indítóállásból.
– A százhetes pályát repüljük – mondta. – A szokásos adatokkal.
– Unalmas út lesz, Bill…
Alighanem az, gondolta.
Hiszen a Peremvidéken, a Sötétség hátárán úgysem történik semmi.

TALÁLKOZÁS

A tűz vidáman pattogott, és élénkvörös fénye bevilágította az egész termet. A valódi kandallóban valódi fahasábok égtek. A férfi, akinek szemében ott vibrált a fahasábokon ugráló lángnyelvek tükörképe, arra gondolt, hogy ugyanaz a látvány, amely odalenn az öreg Földön aligha vált ki bármiféle csodálkozást is – ez a látvány itt, a Ceresen felettébb furcsán hat. Különféle módjai vannak, gondolta, miképp próbáljuk elviselhetőbbé tenni ezt a légkör nélküli, halott világot. Az űrben vagyunk, e percben talán háromszáznegyvenmillió kilométerre a Földtől, az értelmünkkel tudjuk, hogy ez az igazi otthonunk, ez a szikladarab és az a sok-sok világ, ami még felfedezésre vár – de a lelkűnkben mégis van valami, ami visszavágyik. Elhozzuk magunkkal az elhagyott bolygó egy-egy darabkáját, és őrizgetjük – ki tudja, meddig? Ki tudná megmondani, mikor sikerül majd végleg és visszavonhatatlanul elszakadnunk attól a távoli, öreg világtól – és a múlttól?…
A másik férfi, aki pár perccel előbb lépett be a terembe, nyugtalanul toporgott az ajtónál. Meg sem kísérelte, hogy leplezze türelmetlenségét.
– Ezredes úr… – törte meg a csendet, látva, hogy a másik cseppet sem siet a megszólalással. – Ezredes úr, azt hiszem, helyes lenne, ha minél előbb…
– Igaz. – Az ezredes hátradőlt karosszékében, és a másikra pillantott. Arcán már nyomát sem lehetett felfedezni az iménti tépelődésnek: valóban, nem ennek volt most itt az ideje…
Az igazán nagy dolgok olykor teljesen hétköznapi módon mennek végbe. A parányi fényszikra a Fomalhaut közelében túlságosan gyönge volt ahhoz, hogy akár a legjobb szemű ember észrevegye – még akkor is, ha pontosan tudja, hogy merre keresse. Az infrateleszkópok azonban ráakadtak. A spektrális mérések szerint az újonnan felfedezett égi objektum a kétmikronos hullámsávban volt a legfényesebb, és ez arra utalt, hogy hőmérséklete nem haladja meg az ezerötszáz fokot. A technikus, aki a felvételpárok rutinszerű kiértékelését végezte, aligha sejtette még, hogy az évszázad vagy talán az évezred legjelentősebb felfedezését tette. A gyöngécske fénypontnak nem volt előélete: a huszonnégy órával korábban elkészített felvételek még semmit sem mutattak belőle. A szenzációt a sztereófelvételek kiértékelése hozta meg, mert ebből kiderült, hogy az objektum a felvétel perceiben alig huszonötmillió kilométerre volt a ceresi támaszponttól.
Bradley első intézkedése az volt, hogy elrendelte a szóban forgó térség tüzetes átvizsgálását, hátha újabb fénypontokat is találnak. Mibenlétük felől, akárcsak a bázison tartózkodók túlnyomó többségének, az első perctől fogva nem voltak kétségei. Valószínűtlen szerencse, hogy sikerült elcsípniük éppen azt a néhány másodpercet, amikor odaát a rakétamotort bekapcsolták. Ekkora távolságban a Naptól ugyanis a központi csillag gyengécske visszavert fénye túlságosan kevés ahhoz, hogy maga az űrhajó is láthatóvá váljék. Űrhajó?… Valamennyien tudták, hogy abban a szektorban nem tartózkodhat földi eredetű űrhajó…
Gyorsan kellett dolgozniuk, így jószerint arra sem maradt idő, hogy tudatosodjék bennük, milyen nagy jelentőségű esemény részesei. Mivel az újabb felvételpárok egyikén sem találtak oda nem illő fénypontokat, az idegen űrhajó további útirányát illetően csak feltevésekre voltak utalva. Az a veszély fenyegetett, hogy kijut a földiek megfigyelése alatt tartott térrészből, mielőtt egyáltalán sikerülne valamiféle kapcsolatot létesíteni vele. Bradley ezredes ilyen körülmények között sem szánta rá magát arra, hogy a ceresi támaszpontot felfedje az idegen lények előtt, mert volt némi fogalma arról, mit kockáztatna. Ebben az esetben viszont csak egyetlen megoldás kínálkozott.
– Hol tartanak az előkészületekkel? – kérdezte.
– A Centaurus és az Alcyone ötperces készenlétben, a Betelgeuse és a Vega egy órán belül indulhat – válaszolta az ajtó mellett álló férfi.
Akkor döntött. Nem akart egyszerre két űrhajót elküldeni, mert arra gondolt, hogy nem csupán a megtiszteltetés nagy a küldetéssel járó kockázat sem kevés.

– Benson hadnagy!
– Igen, uram.
– Ön három űrhajóból álló hajóraj parancsnoka, amely hajóraj járőrszolgálatot teljesít három és fél csillagászati egységnyire a Naptól, a nyolcvanöt per tizenkettes szektorban… vagyis itt – mutatta meg az előadó a pontos helyet a terem egyik falát teljesen elborító csillagtérképen.
– Hajói szabványos Centaurus-III. osztályú rombolók, D kategóriájú fegyverzettel. Üzemanyaguk hetven százalékát már felhasználták, és visszatérőben vannak bázisukra…
– Igen, uram.
– Ön váratlanul két ismeretlen hajóval találkozik, amelyek nem rendelkeznek az ön frekvenciáján működő automatikus válaszadóval. Ön kiadja hajóinak a támadási parancsot. Mielőtt azonban még az ellenfél bejutna az ön fegyvereinek lőtávolságába, egyik hajójával váratlanul megszakad a kapcsolata. Robbanást vagy egyéb ellenséges behatást a közelében nem észlel… Mi az elhatározása, hadnagy?
A fiatal, magabiztos arc egy percig gondterheltnek látszott. De csak egy percig.
– Folytatom a támadást – mondta határozottan. – A rádiókiesés okát később is tisztázhatom, ha azonban időt veszítek, az ellenfél hajói megszökhetnek, vagy éppen ellenkezőleg: felkészültebben fogadhatják a támadást!…
Az előadó kifejezéstelen arcáról nem lehetett leolvasni, hogy elégedett-e a válasszal.
– Tehát támad – mondta közömbösen. Az előtte fekvő névsorba pillantott. – Tyndall hadnagy… Ön hogyan döntene?
A hadnagy felpattant a helyéről. Napbarnította, soványarcán – amely jó öt évvel idősebbnek mutatta valóságos koránál – most valami mosolyféle suhant át.
– Ami engem illet, én kereket oldanék, uram! Teljes meghajtással és amilyen gyorsan csak lehet. A rádiókapcsolat kiesése a Centaurus-rombolókon nem mindennapos esemény… és meglehet, hogy csak a következménye valaminek. Ha például arra gondolok, hogy az ellenfél egy eddig ismeretlen elven működő fegyverrel…
A tábornok mindeddig keveset eláruló tekintetében egy pillanatra érdeklődés csillant meg.
– Elég, hadnagy. Köszönöm…
Most már a többiek felé fordulva folytatta:
– Pontosan ez az, amit szeretném, ha valamennyien megértenének. Semmi hősködés, értik? Nem babra megy a játék, és még csak nem is kizárólag a maguk bőrére. Ha Benson úr… – a hadnagy leforrázva ült a helyén – …ismétlem, ha Benson úr tanácsait megfogadjuk, egykettőre elveszítjük a flottánk felét, ha ugyan nem az egészet. És akkor, ha egyszer valóban szükség lesz rá… ki fogja megvédeni a Földet?! Tyndall hadnagy jól válaszolt, uraim, és én bízom abban, hogy nemcsak most, hanem a kritikus helyzetben is képes lesz helyesen dönteni. Bízom abban, hogy valamennyien képesek lesznek erre. Az első az, hogy felfogják, mennyi minden múlhat a döntésükön: több, mint akármelyik eddigi háborúban!… A Föld iszonyú sokat tett már azért, hogy önök, azokkal együtt, akik majd a beosztottaik lesznek, szembe tudjanak szállni egy esetleges fenyegetéssel, amihez hasonlóval a történelem folyamán még sohasem kellett szembenéznünk. Száznegyvenketten vannak, és mindegyiküket alapos mérlegelés után választották ki sokszorta több önkéntes jelentkezőből. Jó űrhajókat és hatásos fegyvereket kapnak, de ez minden… a többi önöktől függ! Ha nem igazolják az önökbe vetett bizalmat, akkor ezek a nagyszerű hajók – épp, amikor egyszer valóban szükség lehet rájuk – meteoritporrá zúzva maradnak ott az űrben, és többé már nem lesz mivel harcolniuk. Nem lesz mivel megvédeni a Földet, értik?!… Erre azonban nem kerülhet sor, uraim – tette hozzá higgadtan. – Aki ugyanis nem válik be, azt saját kezűleg fogom kivágni az iskoláról, és gondom lesz rá, hogy attól fogva a környékére se szagolhasson az űrflottának… Hamarosan tapasztalni fogják, hogy a követelmények, amelyeket itt önökkel szemben támasztanak, maximálisak. De most már tudniuk kell azt is, hogy miért!… Gondolom, fenemód kedvükre valónak érzik a feladatot, amire vállalkoztak – folytatta az előadó kis szünet után. – Belevaló fickóknak tartják magukat, és húszan vagy harmincan önök közül alighanem azzá is válnak… mire befejeződik a kiképzés. Gyors és kemény fickókat kapnak majd legénységnek… mégis ajánlanám, hogy készüljenek fel – legalább lélekben – olyan helyzetekre, amikor az ő gyorsaságuk és keménységük és a maguké is… túl kevésnek bizonyul. Amikor majd nem sikerül idejében előrántani a fegyvert és amikor – talán – a legalattomosabb cselfogás sem segít. Túl keveset tudunk arról, kikkel kerülhetünk szembe, és mekkora lehet a technikai szakadék közöttünk!… Készüljenek fel rá, hogy esetleg elveszítik a hajóik felét, mielőtt még az ellenfél hajói egyáltalán lőtávolságba kerülnének! Legyenek képesek logikusan gondolkodni és értelmes döntéseket hozni akkor, amikor minden látható ok nélkül elkezdenek maguk körül hullani az emberek! Kegyetlenül nehéz és egyenlőtlen harcokra készüljenek, ne diadalmenetre. Tudnunk kell, hogy mikor lehet lecsapni az ellenségre, és azt is, hogy mikor kell elmenekülni előle!… Nos, egyelőre ennyit, uraim, ha úgy tetszik, hát bevezetőként. Két evet töltenek majd el az iskolán, úgyhogy lesz még dolgunk egymással…
A tábornok elhallgatott; egy másodpercig azon töprengett, mondjon-e még valamit; azután eldöntötte, hogy ennyi is elég lesz. Hűvösen biccentett a hosszú padsorokban ülő tisztek felé, aztán sarkon fordult.
A hallgatók vigyázzba meredtek, amikor elhagyta a termet.

Leslie Brown tábornok, amikor – nyugodt lélekkel rendhagyónak minősíthető – tanévnyitó beszédét megtartotta az űrflotta akadémiáján, még természetesen nem sejtette, hogy módfelett rövid időt tölt majd el új beosztásában.
A tábornok fáradt volt; közvetlenül ez a tény indokolta körülbelül három hónappal ezelőtt – áthelyezési kérelmének benyújtását. Tisztában volt azzal, hogy fáradtsága több, mint egyszerű fizikai kimerültség; olyasvalami, amit többé már sohasem fog teljesen kipihenni. Talán magába az életbe fáradt bele; az életbe, amely – egyebek mellett – könyörtelenül szétzúzta az egykori űrkadét illúzióit, romantikus vágyálmait.
Már tudta, hogy nem léphet tovább. Sohasem fog ismeretlen világokat felfedezni, soha nem teremthet kapcsolatot távoli, rejtélyes civilizációkkal… Soha nem lesz alkalma megvédeni a Földet idegen, barbár lények inváziójával szemben… Messzebbre jutott, mint valaha is remélni merte, messzebbre, mint azok, akik vele együtt indultak – és mégsem ért el semmit. Karrierjét kevesen irigyelték. És harminc év után Leslie Brown tábornoknak, az űrflotta parancsnokának, ha vonakodva is, de be kellett ismernie: vesztett.
Nem a harcokba fáradt bele. Az utolsó földi háború óta több mint száz év telt el, és az űrflotta közel fél évszázados fennállása alatt külső veszély sem fenyegette az emberiséget. Mégis, az űrflotta létezett. Létezett, mert valamikor, néhány évtizeddel ezelőtt valakik így döntöttek; mert bármily parányinak tűnt is a külső támadás lehetősége, elhanyagolni mégsem lehetett. A flottára szükség volt, hogy adott esetben megvédje a Földet, amelyet sokan sérthetetlennek hittek, és a gazdag, egyre gazdagabb emberiséget. Ehhez pedig hajók kellettek és emberek, és örökös gyakorlatozás a Külső Bolygók zónájában, és állandó őrszolgálat a még távolabbi bázisokon, amelyeket a menetrendszerű járatok messzire elkerülnek. Sokan lemorzsolódtak, később aztán a jelentkezők száma is fokozatosan megcsappant. Az emberiséget saját problémái kötötték le, és egyre kevésbé érdekelte, hogy mi történik odakint.
A józan emberek világa volt ez, nem az álmodozóké. A józanoké, akik felmérték, hogy az emberiség rendelkezésére álló anyagi erőforrásokat legcélszerűbben magán a Földön hasznosíthatják, és esztelenség azokat közvetlen előnnyel nem kecsegtető vállalkozásokban elpazarolni.
Az űrflotta mégis létezett, jóllehet puszta léte is nyilvánvaló anakronizmus volt. Egy letűnt kor maradványa, azé a koré, amelyben az emberek még komolyan hittek a Földet fenyegető külső veszélyben. Azé a koré, amelyben az űr még titokzatosnak, rejtélyekkel telítettnek tűnt, amelyben bármi megtörténhet…
Mert a Föld valamikor, nem is olyan régen, még háborúra készült. Sok évtizeddel a legutolsó földi háború után, a külső fenyegetés tudata – talán fikciója? – egy esetben még alkalmasnak bizonyult arra, hogy minden idők talán legkeményebb fegyverkezési hajszáját indítsa el; alkalmasnak bizonyult arra, hogy űrflottákat építsenek, és a Földtől távoli térségekben létrehozzák a támaszpontok átfogó hálózatát, egyetlen közös rendeltetéssel: hogy felfogjanak és visszaverjenek minden esetleges csapást, amely a Föld és az egyesült emberiség ellen irányul.
Kevesen emlékeztek már arra, hogy voltaképpen mi is indította el annak idején az űrflották megteremtéséhez vezető események láncolatát. Talán néhány jelentéktelen epizód… akkor aligha látszottak jelentéktelennek. Néhány űrhajó érthetetlen eltűnése… űrszondák megmagyarázhatatlan elhallgatása… furcsa eredetű rádióvisszhangok… de mindez abban az időben, amikor az ember első lépéseit tette a Holdon túli térségekben. És bizonyára éppen ez volt a döntő.
Már tudták, hogy a világűr nem fogadja az embert barátságosan … de még nem tudták, mennyire ellenséges. Már kezdték megszokni, hogy állandóan résen kell lenni; már megtanulták – nem ingyen –, hogy kellő gyanakvással fogadjanak mindent, ami kívülről érkezik… Egy biztos: abban a helyzetben indokoltnak látszott megteremteni azokat a feltételeket, kikísérletezni azokat az eszközöket, amelyek birtokában az emberiség a siker esélyével nézhetett szembe minden esetleges támadóval. Űrhajókat és űrflottákat kellett építeni; olyan fegyvereket megalkotni, amelyek iszonyatos pusztító hatásuk miatt a Földön sohasem kerülhettek volna kipróbálásra. Bázisokat kellett létesíteni a Földön kívüli térségben …
Nos, az az idő, az a kor elmúlt. A rejtélyes eltűnések – ha egyáltalán rejtélyesek voltak – nem ismétlődtek meg többé. Az ember a Naprendszer nagy térségeit járta be, és bár bőven találkozott szokatlan jelenségekkel, mégis egyetlen űrexpedíció sem volt képes felkutatni egyetlen bizonyítékot vagy mégoly halvány nyomot sem, amely arra utalt volna, hogy már mások is jártak ott előttük…
Az ugrásra kész állapotot pedig ilyen helyzetben nem lehet túl sokáig fenntartani. A tábornok – harminc év után – ezt is megértette: nem lehet évtizedeken át egyforma várakozással, ugyanazzal a semmit sem lazuló éberséggel elébe tekinteni egy eljövendő és egyre valószínűtlenebb háborúnak. Nem volt meglepő, hogy tizenöt évvel a támaszpontok teljes kiépítése és az űrflották felszerelése után elhangzott egy javaslat a Marson túl telepített őrállások egy részének felszámolására; igaz, akkor még elvetették. A csekélyke szótöbbség azonban már előrevetítette az erőviszonyok lassú változását. Közvetlen veszély láthatóan nem fenyegette az emberiséget…
Az űrhajókat és fegyverzetüket gyártó üzemek egy részét leszerelték. Sok millió kilométerre a Földtől, a jéghideg, levegőtlen térben keringő bázisokon máris iszonyú fegyverkészletek halmozódtak fel, több Föld nagyságú bolygó elpusztítására elegendők; reális veszély híján a további erőfeszítések haszontalan idő- és energiapocsékolásnak tűntek csupán. Ugyanazok a ráfordítások sokkal jobban kamatoztathatók magán a Földön…
A kor tehát elmúlt – de az űrflotta megmaradt. Azokat, akik évről évre túlélték a könyörtelen kiképzést, távoli, isten háta mögötti bázisokra küldték, ahol éveken át a kutya sem nézett feléjük. És valamilyen csoda folytán a flotta minden költségvetési évben újra és újra megkapta a súlyos milliárdokat, amelyek biztosították fennmaradását. Éppen csak a fennmaradását. Ez sem volt könnyű: a flotta parancsnoka kért és követelt, érvelt, és olykor, ha nem maradt más hátra, fenyegetőzött. Tudta, hogy az érvei egyre kevesebb embert győznek meg, és miként a többiekben, talán öntudatlanul, de benne is élt a vágy: bizonyítani. Megmutatni, hogy a Föld nem haszontalanul pazarolja erőforrásait; megmutatni, hogy az űrflotta képes arra, hogy megvédje a gazdag, elpuhult, elkényeztetett Földet. Ez a bizonyítás persze háborút jelentett volna.
Az űrflotta létezett, és az a néhány ezer ember, akikből a kiképzés kiölt szinte minden félelmet, továbbra is készült arra a lehetőségre, amelyet a Földön már alig vettek komolyan. Harminc év telt el a készülődés jegyében, és a tábornoknak be kellett ismernie: elfáradt.
A Bolygóközi Tanács méltányolta kérését, tekintettel voltak érdemeire, amelyeket a három évtizedes szolgálatban szerzett. Új beosztása nyugalmas életet ígért, rendszeres, megszabott munkaidőt és pihenést biztosított. Évi szabadságát a legszebb tengeri üdülőhelyeken töltheti, és bejárhatja a Földet, amelyből mindeddig oly keveset látott. Harminc odakint töltött év után jogot formálhat arra, hogy élvezze ezt az életet. Még nem jutott odáig, hogy visszakívánja a Külső Bolygók örökös félhomályát, az őrszolgálat hosszú, egyhangú óráit a mozdulatlan csillagok között – bár sejtette, hogy ennek az ideje is eljön…

A tanévnyitó után a tábornok visszatért dolgozószobájába. Az imént, amikor elnézte az ismeretlen, fiatal, napbarnította arcokat, rég elfeledettnek hitt gondolatok rohanták meg, régi emlékek törtek a felszínre. Valamikor, sok évvel ezelőtt ő maga is csupán egy arc volt a száznegyvenkettőből… és belőlük, a maiakból vajon mi lesz? Hányan fogják közülük megérni, amint az űrflotta nagysága és ereje még a mostaninak is a töredékére csökken; ki lesz közülük képes akkor önmagával szembenézni, és egyetlen pillanat alatt szakítani mindazzal, amire feltette az életét? Megfutamodásnak tartják-e?!…
Vagy "szerencséjük" lesz, és megérik, amint a fekete mélységekből idegen hajók törnek elő, váratlanul és kivédhetetlenül … és ott pusztulnak el az ionfüstté változtatott hajókon és a szétlőtt bázisokon… anélkül hogy képesek lennének megvédeni a Földet?!… Ez vajon jobb sors lenne-e annál a másiknál, a sokkalta valószínűbbnél, ami rájuk vár?!…
A tábornok megtanulta reálisan értékelni a dolgokat: tudta, hogy az űrflotta ma még erő, ha jó kézben van; de tudta azt is, hogy a széthullás már megkezdődött. Valami egészen kiszámíthatatlan és sorsdöntő fordulatnak kell bekövetkeznie ahhoz, hogy ez a folyamat visszafordíthatatlanná ne váljon. Nem remélte, hogy ilyen fordulatra még az ő életében sor kerül…
…Két nappal a tanévnyitó után történt: a tábornok a megszokottnál korábban érkezett munkahelyére, és elhatározta, hogy valamivel tovább marad. A harcászati előadások a vártnál sokkal alaposabb felkészülést kívántak. Már beosztása átvételekor megállapíthatta, hogy elődje e téren nem vitte túlzásba a lelkiismeretességet; ami persze az utóbbi pár évfolyam felkészültségén igencsak meglátszott.
Előadása befejeztével sokáig dolgozott a másnapi programon: észre sem vette, hogy odakint időközben besötétedett. Ennek persze úgysem volt különösebb jelentősége, hisz odahaza nem várta senki. Egy férfi, aki életének java részét aszteroidákon és száguldozó űrhajókon tölti, okosabb, ha lemond a családi életről.
A képtelefont – korábbi szokásától eltérően – nem kapcsolta ki. Már az első napokban megállapíthatta ugyanis, hogy itt aligha zaklatják majd mindenféle apró-cseprő problémákkal. Igazán fontos ügy pedig évenként kettő, ha akad.
Tizennyolc óra negyvenként perckor azonban – a tábornok ösztönszerűen az órájára pillantott, így jegyezte meg az időpontot – megszólalt a jelzőcsengő. Összerezzent, és utálkozó pillantást vetett az egyelőre még sötét képernyőre, aztán megvonta, a vállát. Kinyújtotta kezét, és lenyomta a képtelefon kapcsolóbillentyűjét.
Az ernyő kivilágosodott, és egy előtte teljesen ismeretlen férfi ábrázata jelent meg rajta: az illető éppen valamit magyarázhatott egy másik embernek, akit a kamera nem mutatott. Legalábbis a szájmozgásából erre lehetett következtetni. Azután egy kattanás hallatszott, és…
– Üdvözlöm, tábornok úr – hallotta. – Olyan problémánk akadt, amelyhez az ön segítségére volna szükségünk. Kérem, kapcsoljon át az árnyékolt csatornára…
A tábornok meglepetten bólintott és előrehajolt. Pár pillanat alatt ráakadt a keresett billentyűre: a lehallgatás ellen különlegesen jól védett csatornát – tudta – csak rendkívüli esetekben veszik igénybe. Miután a billentyűt lenyomta, egy vörös jelzőlámpa gyulladt ki előtte.
– Hallgatom – mondta röviden.
– Már kerestük a lakásán, tábornok úr – hallotta. – Bradley ezredes kívánsága volt, hogy önt vonjuk be ebbe az ügybe…
– Nos?
– Üzenetet kaptunk a ceresi bázisról – folytatta a másik. Felolvasom: "November tizenhatodikán, GMT 12.20-kor a 43-as szektor déli részén járőrszolgálatot teljesítő Centaurus túlerőben levő ellenséges flottaegységgel találkozott. Sorsa ismeretlen…"
…Tíz perccel később a katonai akadémia épületének lapos tetejéről könnyű helikopter szökkent a magasba, északkeleti irányba fordult, és csakhamar elveszett a messzeségben. Újabb egy óra elteltével pedig Leslie Brown tábornok a Bolygóközi Tanács különgépén már úton volt a ceresi bázis felé.

Az aszteroida szabálytalan hegyláncokkal borított, mély repedésekkel szabdalt felszíne szinte karnyújtásnyi közelségbe került. A korrekciós hajtóművek még egy enyhe lökést adtak a kis, négyszemélyes űrhajónak, amely tatjával lassan az innen alig tenyérnyinek látszó űrkikötő felé fordult. A főhajtómű néhány másodperces begyújtása után lágy ívű parabolán ereszkedtek lefelé. A leszállópálya utolsó szakaszán a rakétamotorok még egyszer működésbe léptek, és puhán, a benn ülők számára szinte észrevehetetlenül tették le az űrhajót az űrkikötő talajára.
Már várták őket. A légzsilipből kikászolódó tábornokot Bradley kézfogással üdvözölte, majd a közeli parancsnoki kabin ajtajára mutatott.
– Fáradjon be, tábornok – mondta. Arckifejezése nem árult el különösebb aggodalmat, ebből azonban végképp nem lehetett levonni semmilyen messzemenő következtetést. Még csak azt sem, hogy Bradleyt magát nem aggasztja a helyzet. Mielőtt követte volna vendégét, még hátraszólt az ajtó előtt várakozó segédtisztnek:
– Ne zavarjon senki…
– Nos – kezdte a tábornok, miután kényelmesen elhelyezkedett –, mi újság maguknál, ezredes?
Bradley ábrázata mogorva kifejezést öltött.
– Feltételezem, hogy a leglényegesebbekről útközben már tájékoztatták…
Bólintott.
– Talán hibát követtem el, hogy egyedül engedtem el a Centaurust – mondta töprengve Bradley. – Bár ha az idegenek valóban elpusztították, akkor alighanem két hajóval is elbántak volna. A legfontosabbnak tartom annak tisztázását, hogy véletlen vagy előre megtervezett akció történt-e. További reagálásunkat egyedül ez határozza meg…
– Ha a Centaurus nem adott részletesebb jelentést, akkor ezt pokoli nehéz lesz eldönteni. Talán csak félreértették valamelyik manőverét… az űrben sokszor nincs elég idő a magyarázkodásra …
Ezzel persze mindketten tisztában voltak, valamint azzal is, hogy most sincs túlságosan sok idejük a fontolgatásra. Lépéshátrányba kerültek, ezért meglehetősen gyorsan kell cselekedniük – ámde anélkül, hogy az ellenfél első lépésével világosan elárulta volna további szándékait.
– A negyvenhármas szektor… – mondta lassan a tábornok. – Először tehát azt fogjuk meglátogatni…
"Feltételezve, hogy az idegenek még nem járhatnak messze – tette hozzá gondolatban. – És ha rájuk akadunk, meg kell kísérelnünk a kapcsolat felvételét minden lehetséges eszközzel. És ha nem sikerül…" Nem tudott nem gondolni arra, hogy íme, harmincévi készülődés és várakozás után végre elérkezett a lehetőség: bizonyíthatnak…
Két és fél órával azután, hogy Leslie Brown tábornok a ceresi bázisra érkezett, a harmadik flotta nyolc egysége felszállt az űrkikötőből, és harci alakzatba rendeződve, az Uránusz térsége felé vette útját.
Útjuk – ha már közben nem találkoznak az idegen hajókkal – mintegy hat napig tart majd. Brown tábornok nem minden keserűség nélkül gondolt arra, hogy a külső őrállások részbeni felszámolása után egyszerűen nincs a kezükben olyan könnyen mozgatható erő, amelyet ésszerű időn belül a helyszínre irányíthatnának. Marad tehát a hosszú, ráadásul nem minden kockázattól mentes út, amelynek során a fél Naprendszert át kell szelniük. És közben mit csinálnak vajon az idegen hajók, merre veszik útjukat?
Nem tudta. A második napon azonban kiderült, hogy útjuk első szakasza is mozgalmas órákat tartogat számukra.

Dyson navigátor gondterhelten meredt a képernyőre, amelyen az imént jelent meg a fedélzeti számítógépbe húsz perccel ezelőtt betáplált bonyolult feladat végeredménye. Előrehajolt, és lenyomott néhány billentyűt: kiegészítő információkat kért az agytól. A képernyő alján a következő pillanatbán már fel is tűntek az apró betűs sorok. Az alapvető helyzet azonban változatlan maradt…
– Irányt kell változtatnunk – mondta végül. – Ki kell térnünk az ekliptika síkjából, máskülönben beleütközünk a Leonidák meteorrajába. Pontosan a centrum felé tartunk. A raj átlagos sűrűségéből kiindulva nulla egész huszonhárom … körülbelül egy a négyhez az esélye, hogy nem jutunk át simán rajtuk…
– Mennyi időveszteséget jelentene a kitérés? – kérdezte Bradley.
A navigátor a képernyőre pillantott.
– Ha a minimálisan szükséges pályakorrekciót hajtjuk végre, akkor is körülbelül két nap. Viszonylag laza szerkezetű, de nagy kiterjedésű meteorrajról van szó, ezredes…
Bradley bólintott. Mintha mondani akart volna valamit, de meggondolta magát. Sarkon fordult, és szó nélkül elhagyta a vezérlőtermet.
– Egy a négyhez – ismételte a tábornok. – Elég komolynak látszik…
Ezt mindketten tudták, aminthogy tisztában lehet vele mindenki, aki néhány hónapot töltött az űrben. Egy a tízezerhez: ez menetrendszerű járatok esetében a kockázatvállalás maximuma. Egy az ötszázhoz esélyt tartanak megengedhetőnek a kutatóexpedíciók és a kísérleti repülések számára. Egy a százhoz lehet az esély az űrflotta nagygyakorlatain. Egy az ötvenhez helyzetben nekivágni: őrültség! Egy a tízhez: öngyilkosság…
Csakhogy kétnapos késedelem ezúttal, amikor minden óra számít, behozhatatlannak bizonyulhat…
– Három nap telt el a Centaurus eltűnése óta – folytatta a tábornok. – Még nem távolodhattak el túlságosan a negyvenhármas szektortól. De ha további két napot elvesztegetünk, akkor úgyszólván nulla az esélye annak, hogy rájuk akadjunk. A flotta készültségben van, és a védelmi gyűrűnkön nem csúszhatnak át észrevétlenül, ha valóban a Föld felé tartanak. De áttörhetnek, ha nem tudunk ellenük megfelelő erőket koncentrálni…
– Gondolja, tábornok, hogy a Föld ellen készülnek?!
– Nem tudom. Fogalmam sincs róla, hogy honnan jöttek és milyen szándékkal. Nem tudom, hányan vannak, milyen fegyverzettel rendelkeznek. Mindaddig, amíg további információkhoz nem jutok, semmilyen lehetőséget sem tarthatok kizártnak…
– Tehát át kell jutnunk – összegezte Bradley. – Nincs időnk arra, hogy megkerüljük a Leonidákat.
A tábornok igent intett a fejével.
– Át kell jutnunk, egy a négyhez helyzetben is át kell jutnunk, mert a késedelemért túlságosan nagy árat fizethetnénk. Meg kell találni az idegeneket.
Felállt, jelezve, hogy befejezettnek tekinti a megbeszélést.
– Bontakoztassa szét a hajókat – mondta. – Amennyire lehet, anélkül hogy túlságosan elszakadnánk egymástól. A hajókon másodfokú készültség. Mindenki vegyen fel űrruhát. Irányváltoztatás nélkül vágunk át a Leonidákon…
Két órával később a lokátorok már jelezték, hogy a parányi törmelékek mennyisége megnövekedett. A visszavert napfény túlságosan gyönge volt ahhoz, hogy puszta szemmel is fel lehessen fedezni őket. A mintegy húszmillió kilométer hosszúságban elnyúló meteorraj csaknem kilencvenfokos szögben keresztezte a hajók pályáját. Szélessége ehhez mérten csekély, mindössze öt-hatszázezer kilométer volt. Az apróbb, legfeljebb tizedgrammos törmelékektől nem féltek. Tapasztalataik birtokában tudták, hogy ha el is találják a hajót, és átütik páncélzatát, csupán csekély kárt okozhatnak. Az elillant levegőt gyorsan pótolni lehet. Az ennél nagyobb meteorok azonban, bár jóval ritkábbak, már számottevő rombolásra képesek…
Az első találatot a leghátul haladó Ariel regisztrálta. A megsérült helyiségben szerencsére nem tartózkodott ember. Később, amint egyre beljebb hatoltak a meteorrajba, a kárjelentések szaporodtak. Egy újabb találat után a Vega egyik reaktora kiesett. Útjuk legveszélyesebb szakaszához érkeztek: a törmelékek mennyisége most mintegy százezerszerése lehetett körülöttük a bolygóközi térben mérhető átlagos értéknek. A következő becsapódás a Rigel páncélzatát tépte fel. Az elektromos hálózat is megsérülhetett, mert a kétezer tonnás hajótestet megremegtető ütés után egy pillanatra az egész űrhajó sötétségbe borult. A világítás azonnal kigyulladt ismét: a fedélzeti elektronikus agy automatikusan átkapcsolt a tartalék hálózatra. A tábornok hallotta, hogy mellette x Bradley intézkedik a károk felméréséről és a hiba kijavításáról. Továbbra is az indikátorernyőt nézte: a rádióhullámok kitartóan újra és újra végigpásztázták előttük az űr mélységeit. Olykor egy-egy apró fénypont villant fel az ernyőn. Úgy látta, hogy a villanások száma csökkenőben van, de még nem merte kimondani, hogy a legveszélyesebb szakaszt maguk mögött hagyták.
Huszonhárom perccel azután, hogy beléptek a meteorrajba, a Denebbel megszakadt az összeköttetés…
– Kapcsoljon át automatikus hívásra – utasította a rádióst Bradley, és a tábornokra pillantott. – Hátha csak a rádiójuk sérült meg…
Egyikük sem akarta kimondani, amire gondolt. A szenvtelenül működő műszerek azonban csakhamar jelezték a Deneb pályájában bekövetkezett változást. A nagy erejű becsapódás a hajót több ívpercre eltérítette a flotta útirányától, és ezt az eltérést senki nem korrigálta. Akkor pedig…
A tábornok a képernyőre meredt.
– Tartsák az irányt – mondta.

A Bolygóközi Tanács megbízottja mindmostanáig nem sok vizet zavart a hajón. Nem kérdezősködött, és senkinek nem próbált utasításokat adni. Idejét szemlátomást a váratlan események értékelése és az elkövetkező feladatok mérlegelése kötötte le. A kapcsolatteremtési kísérletnek nem volt semmilyen történelmi előzménye, nem»támaszkodhattak kialakult hagyományokra, így hát pillanatnyilag, minden más problémát félresöpörve, ez az ügy jelentette a Tanács legfőbb gondját.
Alig egy nappal azután, hogy maguk mögött hagyták a meteorrajt, a megbízott négyszemközti meghallgatást kért a tábornoktól; amaz kissé meglepődött ugyan, de semmi okot nem látott arra, hogy a kérést visszautasítsa…
Kézfogással üdvözölte látogatóját, és az egyik fotelra mutatott. Ő maga is helyet foglalt.
– Hallgatom – mondta.
A megbízott néhány pillanatig szótlanul nézett a tábornokra.
– Az előttünk álló feladatok megkívánják – mondta aztán –, hogy tájékoztassam bizonyos dolgokról, amelyek egynémely részletéről talán már egyéb forrásokból is tudomást szerezhetett…
A tábornok csak a szemével intett: folytassa. Még nem tudta, hogy a másik hova akar kilyukadni. Pillanatnyi szünet után a férfi tovább beszélt:
– Bizonyára van róla tudomása, hogy akadnak egyes csoportok, amelyek kifogásolják… hm… jelenlegi fejlődésünk bizonyos irányzatait. Igyekszem rövidre fogni, tábornok: arról van szó, hogy néhány kalandor elem helyteleníti, hogy kormányzatunk az utóbbi időben némiképp mérsékelte az űrkutatásra és a bolygók kolonializálására szánt kiadásokat, és hogy úgy döntött: a rendelkezésére álló eszközöket inkább a sokkalta kézenfekvőbb és semmivel sem csekélyebb jelentőségű földi gondjaink megoldására fordítja. Talán az sem titok ön előtt, hogy ezek a kalandorok az utóbbi években demagóg kijelentéseikkel jelentős számú tábort szereztek, jóllehet tényleges hatalommal bíró személyekhez mindeddig nem sikerült közel férkőzniük… A lényeg a következő, tábornok: vannak olyan, méghozzá egyáltalán nem légbőlkapott információink, amelyek arra utalnak, hogy ezek a csoportok rövid időn belül akcióra szánhatják el magukat…
– Miféle akcióra gondol?
– Miféle akciót tartana ön elképzelhetőnek, tábornok?! Természetesen szó sem lehet valamiféle látványos hatalomátvételről. Ezt a lehetőséget senki se veszi komolyan. Valamilyen demonstráció? Egy hírközlő állomás megszállása talán, hogy beolvashassák a kiáltványukat? Ez kézenfekvő lenne, de attól tartok, hogy a helyzet komolyabb ennél. Pusztán szavakkal ugyanis aligha döbbentenék rá az emberiséget és még kevésbé a kormányzatot a fejlődés – úgymond – elhibázott irányaira, az állítólagos téves döntések sorsdöntő következményeire … ezek csak szavak, amelyekkel ugyanolyan meggyőző erejű szavakat könnyen szembeállíthatunk. Mi az, ami ennél sokkal nagyobb hatást váltana ki, és amivel talán célt is érhetnének? Mi az, ami egy csapásra a külső világűr felé terelné azok figyelmét is, akik életükben még sohasem jártak a Holdon túl?! Egy fenyegetés, tábornok… egy mindenki számára érthető és kellőképpen alátámasztott figyelmeztetés a pusztulásra, amely odakintről érkezik!… Nem gondolja, hogy egy ilyen figyelmeztetés megtenné a hatását, ha valóban kellően alátámasztják? A tábornok arca kifejezéstelen maradt.
– Alighanem megtenné – mondta. – És aztán?
– Tehát egy fenyegetés. És most gondolja át: egy kozmikus katasztrófa lehetőségének felidézése elegendő volna? Aligha. A kormányzat szakemberei sem tökkelütöttek, és nagyon jól fel tudják mérni egy ilyen katasztrófa valószínűtlenségét. A természeti katasztrófa előre látható, ha pedig nem az, ha kiszámítása meghaladná jelenlegi tudásunk kereteit, akkor amúgy is váratlanul, kivédhetetlen csapásként sújtana le az emberiségre…
A fenyegetés hitelessé tételéhez tehát más megoldást kell keresniük, olyan megoldást, amelynek belső logikája egyben a kiút, a fenyegetés kivédésének lehetőségét is felkínálja… Ugye érti, mire gondolok, tábornok?
– Elpusztítanak egy űrhajót… például a Centaurust, és megpróbálják úgy beállítani a dolgot, hogy a támadás idegen lények műve. – A tábornok megvonta a vállát. – Lehetséges… talán már előfordult egyszer a történelemben. Nem nagyon hiszek benne. A Centaurus emberei nem voltak annyira ostobák, hogy akármilyen átlátszó csapdába beleessenek. Van még mondanivalója?
A megbízott felállt.
– Csak ennyi, tábornok…

Már járt errefelé, nem is egyszer. Legutóbb, a flotta tíz év előtti nagygyakorlatán egy négy rombolóból álló űrhajórajt vezetett. A Föld köré vont védelmi gyűrű hézagait kutatták; igyekeztek felmérni, mekkora esélye volna a Külső Bolygók irányából érkező támadóknak, hogy észrevétlenül átjussanak a Mars pályáján túl telepített őrállások láncolatán. Az akkori eredmény cseppet sem volt megnyugtató: a négy hajó – kikapcsolt lokátorokkal és teljes rádiótilalom mellett – egytől egyig átcsúszott, és az "ellenfél" csak akkor fedezte fel őket, amikor leszállási engedélyt kértek a deimoszi bázison. A tapasztalatokat persze felhasználták a védelmi rendszer tökéletesítéséhez: az észrevétlen átjutás ma már sokkal nehezebb feladat lenne. De nem lehetetlen.
És ez most nem gyakorlat.
A radarimpulzusok elröppentek, és legyező alakban szétterülve hatoltak be a koromfekete éjszakába, egyre nagyobb térségeket fogva át. Kiindulási helyüktől távolodva egyre gyöngébbek lettek, végül sok millió kilométer távolságban teljesen elvesztek a kozmikus háttérzajban. A rádióhullámok parányi töredéke azonban nem jutott ilyen messzire, mert az útjukba kerülő ismeretlen tárgy a feléje sugárzott jeleket felfogta, visszaverte, és szétszórta a tér minden irányába. Az így szétszóródott rádióhullámok nagy része elveszett az űr végtelenjében – kis töredéküket azonban a Rigel antennája ismét felfogta.
A vezérlőteremben egy jelzőcsengő szólalt meg, és az emberek, akik mindeddig némán figyelték műszereiket, egyszerre felélénkültek.
– Az egyik megvan – állapította meg a rádiós, és szűkítette a nyalábot.
– Távolsága? – kérdezte Bradley. A rádiós figyelmesen nézte a képernyőt. A radarimpulzusok újra elröppentek, majd visszatértek.
– Három és fél millió kilométer – mondta. – Növelnem kell a felbontást, lehet, hogy többen vannak…
Bradley bólintott.
A hét földi hajó már csaknem egymilliárd kilométeres sugarú térséget fésült át, mire a keresett idegen hajókra rábukkantak. A nagy felbontású mérések szerint a szóban forgó helyen három ismeretlen eredetű hajó tartózkodott. Arra gondolni sem lehetett, hogy észrevétlenül közelítsék meg őket.
Amikor a távolság kétszázezer kilométerre csökkent közöttük, a tábornok megálljt parancsolt. A további közelítés még a kapcsolatfelvételi próbálkozások előtt – kiszámíthatatlan reakciókhoz vezethet az idegenek részéről. El akarta kerülni az összeütközést, ameddig csak lehet. Mindaddig, amíg a kapcsolatteremtés békés formái és eszközei végképp csődöt nem mondanak.
Közeledtükre az idegen hajók szétbontakoztak, de egyelőre semmi jelét nem adták annak, hogy támadni – vagy menekülni – készülnének. A hét földi hajó félkör alakban helyezkedett el körülöttük. Bármivel próbálkozzanak is, az nem érheti a földieket készületlenül. A deimoszi bázis szuperteljesítményű elektronikus gépei már évtizedekkel – ezelőtt kidolgozták az ellenfél lehetséges reakciói függvényében az összes elképzelhető magatartási és cselekvési formákat. Adott esetben nincs más dolguk, mint az élőre elkészített változatok egyikét alkalmazni: a fedélzeti elektronikus agy memóriájában a helyzethez illő valamennyi hadműveleti terv megtalálható.
Egyelőre azonban a katonák átengedték a terepet a politikusoknak – a Bolygóközi Tanács embereinek – és a tudósoknak. Az ő dolguk megkísérelni a békés érintkezés felvételét …
Ez is pontosan az előre megírt forgatókönyv szerint történik. Az elméleti szakemberek – kellő kapacitású komputerek igénybevételével – kialakították azokat a sémákat, amelyek alapján létre kell jönnie a kapcsolatnak, feltéve, hogy legalábbis a földihez hasonló fejlettségű civilizáció áll velünk szemben. És feltéve, hogy a másik fél is törekszik a békés megegyezésre…

…A koromfekete égbolton a jól ismert csillagképek ragyogtak. A sokezernyi csillag fénye némileg legyengülve, de torzítatlanul jutott át a navigációs terem félgömb alakú kupoláján. A tábornok mozdulatlanul állt. Tekintete ösztönösen az idegen hajókat próbálta felkutatni ott, ahol az imént az indikátorernyő mutatta őket. De semmit sem látott… csak a csillagokat. Túlságosan távol voltak a Naptól, és túlságosan jelentéktelenek ahhoz, hogy észre lehessen venni őket. Jelentéktelenek – a csillagokhoz képest. És mi is azok vagyunk, gondolta. Az iszonyúan távoli napok mozdulatlan, hideg fénye, a csillagképek, alakjuk még itt is pontosan olyan, mint a földi égbolton, túlságosan világosan, kifejezőén adják tudtunkra, hogy milyen jelentéktelenek vagyunk. Egy civilizáció, amely millió éveken át magára hagyatva élt bolygóján – és egy másik, amelynek hajói a fényévek szakadékát legyőzve, áttörtek a csillagokat elválasztó űrön – ki tudja, milyen szándékkal? Hogy szövetséget kössenek velünk? Hogy elpusztítsanak?… Mutathat-e bárminemű jóindulatot irántunk egy idegen értelem, amely a fejlődésben talán tízezer évekkel jár előttünk?!…
A tábornoknak nem voltak illúziói. Két különböző intelligencia együttműködése csak a közös érdekek talaján valósulhat meg, ezt tudta. És vannak-e közös érdekeink egyáltalán? Jó lenne békében élnünk… de azok a hajók ott a távolban talán háborút hoztak, a legkegyetlenebb háborút, amely az emberiséget valaha is fenyegette. Hogyan tudhatnánk meg valódi szándékaikat?…
Arca megkeményedett. Akármi következik is, itt, nyolcszázmillió kilométerre a Naptól, a könyörtelen csillagok között önmagukra vannak utalva, itt senki sem segíti őket a döntésben. Itt ő, Leslie Brown tábornok a Föld teljhatalmú képviselője. Neki kell majd eldöntenie, hogy béke legyen-e vagy háború. Tudta, hogy bíznak benne, bíznak abban, hogy a helyes utat választja, és tudta azt is, hogy a Föld békét akar.
Békét – de nem mindenáron…

Amint teltek az órák, a kezdeti lelkesedés türelmetlenséggé, kételkedéssé, csüggedéssé, majd elkeseredéssé változott. A Rigel komputerei és hírközlő rendszerei teljesítményük felső határa közelében dolgoztak; a legszigorúbban titkos katonai frekvenciák kivételével minden elérhető csatornán próbálkoztak, de még mindig nem tudták, hogy a folyamatosan sugárzott, a legváltozatosabb módon kódolt felhívások egyáltalán eljutottak-e az idegenekhez. Alig egy óra elteltével már kimerítették az évtizedek munkájával kidolgozott összes variációt, akkor elölről kezdték – hiába…
A komputerek igénybevételével megkísérelték elvileg új lehetőségek felkutatását – ugyanakkor viták lángoltak fel az alkalmazott eljárások célszerűségéről is. Egyesek azt hangoztatták, hogy a hívójelek ismétlődő egyformaságát az idegenek egy gép működésének tulajdoníthatják, amelyre szükségtelen választ adniuk; de az sem zárható ki, hogy teljesen más elven működő hírközlő rendszereik átállítása a földiek által elérhető hullámsávokra hosszabb időt vesz igénybe. Mások az azonnali támadás mellett kardoskodtak. Minden üzenettel, mondták, minden kisugárzott impulzussorozattal egy-egy ütőkártyánkat tárjuk fel ebben a játszmában, amelynek tétje talán az emberi faj megmaradása. Eláruljuk az eszközeinket és a lehetőségeinket, és következtethetnek a gondolkodásmódunkra… Gyengébbek lehetnek nálunk, máskülönben már támadtak volna. De ha futni hagyjuk őket…
A kísérletek azonban tovább folytatódtak. Újabb órák teltek el, mire a tábornok végre megelégelte a dolgot…
– Mindeddig nem értek el semmit – mondta a kapcsolatteremtési csoport vezetőjének. – Nem hibáztatom magukat érte, csupán a tényt szögezem le. És hadd kérdezzek meg valamit: ha még egyszer vagy akár még ötször ennyi időt kapnak, tudják garantálni az eredményt? Négy óra szerintem egyáltalán nem kevés…
A tudós a fejét rázta.
– A mi nézőpontunkból – mondta. – De ha négy óra alatt kell áthidalnunk azt a talán tízezer vagy százezer éves különbséget, amely elválaszt minket…
– Nem válaszoltak a jelzéseinkre.
– Talán meg sem értették. További kísérleteket kell tennünk, meg kell értenie, hogy nem hozhat döntést ennyire elhamarkodott.
– Megértették az üzenetünket – mondta keményen a tábornok. – Meg kellett hogy értsék még akkor is, ha évezredekkel járnak mögöttünk, amit egyébként erősen kétlek. Megértették, és nem válaszoltak. Minden elérhető frekvenciasávban próbálkoztunk. Bármilyen felépítésűek legyenek is, bármilyen módon navigáljanak a térben, léteznie kell legalább egy csatornának, amelyen keresztül eljutott hozzájuk az üzenetünk. Felfogták és megértették – és nem válaszoltak! Mire számít, ember? Csodára vár?! Arra, hogy átengedjem nekik az első lövés jogát?…
– Nem engedhetjük meg, hogy háború legyen! Tudatában van, tábornok, hogy mekkora felelősséget vállal magára?!
– Tudom, hogy mit jelent a háború, jobban tisztában vagyok vele, mint maguk ott a Földön. Tudom azt is, hogy mit gondolnak rólunk. Maroknyi agyalágyult, gondolják, akik mindenáron bizonyítani akarnak, bizonyítani! Hát próbálják megérteni, hogy én sem akarok háborút mindenáron, minden ok nélkül; de fogják fel azt is, hogy igenis előadódhat olyan helyzet, amikor egyszerűen nincs más választásunk! Megfordult már a fejükben, hogy odakint a csillagok között akadhat olyan civilizáció, amely nem okvetlenül jóindulatú irántunk, hanem szívesen letörölne az égboltról… talán azért, mert vetélytársat lát bennünk, talán azért, hogy nagyobb mozgási teret biztosítson magának… Mindegy, hogy miért!… Felelősség! És azzal mekkora felelősséget vállalok magamra, ha tétlenül várom, hogy meteoritporrá változtassák a hajóimat, és azután már semmi sem állja útjukat a Földig?! Amikor már nem lesz sem időnk, sem módunk visszaütni?!… Négy órát adtam maguknak, ez nem kevés, és feltételezem, hogy igyekeztek a lehető legjobban kihasználni. Nem sikerült. Meg tudná mondani, hogy megközelítőleg mennyi idő kellene még ahhoz, hogy produkáljanak valamit?
– Tudja jól, hogy ez képtelenség, tábornok…
– Tudom. Azt is tudom, hogy ezeken az átkozott rádiófelhívásokon kívül maguknak semmilyen más elképzelésük nincs, semmilyen tervük arra az esetre, ha a békés kísérletek kudarcot vallanának. Nos, az idejük lejárt. Egy hajómat már elvesztettem, és ezek a patkányok semmivel sem mutatnak több hajlandóságot az egyezkedésre, mint négy órával ezelőtt. Meddig várjak még?!
– Mit akar tenni?
Leslie Brown mogorván pillantott a másikra.
– Megkísérelni a kapcsolat felvételét – vetette oda. – A magam módján…
Baljósan csengő, szavai még mindig nem jelentették azt, hogy a békés érintkezés felvételének összes lehetősége kimerült. Legalább egy lehetőség még maradt – és ki kellett használni…

– Készen vagy, Dick?
– Készen, tábornok… – Richard Knight, a Rigel másodpilótája a zsilipkamra ajtaja előtt várakozott, készen arra, hogy beszálljon a könnyű, egyszemélyes felderítőgépbe. A tábornoknak nehezére esett kimondania a búcsúzás szavait; tudatában volt annak, hogy a pilóta küldetése során nem lebecsülendő veszélynek teszi ki magát.
– Minden mozdulatodat követni fogjuk – mondta lassan. És ha azok odaát valamit megpróbálnának, készen állunk. Segíteni fogunk, amennyire csak tudunk.
A két férfi egymásra nézett, és egyiküknek sem kellett kimondania, hogy mire gondolt. Mindketten jól tudták, hogy kétszázezer kilométeres távolságból mennyit érhet ez a támogatás. A lézerágyú ekkora távolságból majdnem hatástalan; az atomfejes rakétáknak pedig időbe telik, míg célba érnek… De talán ez az utolsó alkalom, az utolsó lehetőség a békés kapcsolat megteremtésére. Valakinek személyesen kell megkísérelnie… mert bár nagyon parányi az esélye, hogy amazok azért nem reagáltak mindeddig a jelzésekre, mert nem értették meg vagy nem tudták felfogni őket – a tét túlságosan nagy ahhoz, hogy ezt a lehetőséget figyelmen kívül hagyják. Valakinek személyesen kell elmennie hozzájuk…
– Sok sikert, Dick – mondta a tábornok, és kezet nyújtott. – És ha útközben valami veszélyt szimatolsz, vagy egyszerűen meggondolod a dolgot, fordulj csak vissza, érted?
A pilóta bólintott. Még nem érzett félelmet, de sejtette, hogy annak is eljön majd az ideje, odakint a csillagok között, amikor magára marad. Önként jelentkezett erre a feladatra; de ha nem vállalja, megteszik helyette mások…
Könnyű rázkódást éreztek, amikor a kis rakétagép elhagyta az űrhajót, majd a képernyőkön még hosszú ideig követhették a hajtóműből előtörő atomtűz kéken villódzó fellobbanásait, amelyek az előre megszabott pályára terelték a kis hajót. Aztán kialudtak a lángok, és a hajó elveszett a csillagok között – már csak a lokátorok követhették a pályáját.
Negyvenezer kilométer megtétele után a pilóta jelentkezett: eddig minden rendben, közölte. Műszerei szerint az idegenek lokátorai már befogták a hajót, de úgy látszik, hogy egyelőre még semmire sem határozták el magukat.
Minden perc a siker esélyeit növeli, de még a legutolsó pillanatban is… A tábornok nyugtalanul figyelte a képernyőn lassan átúszó, halvány fényfoltot. Százhúszezer kilométer: a kis hajó útjának több mint a felét megtette már. Lehetséges, hogy sikerrel jár?
Két perccel később a Rigel vevőkészülékei váratlan, rövid ideig tartó impulzussorozatot rögzítettek, amely – bár az irányt képtelenek voltak pontosan bemérni – csak az idegenektől származhatott. A következő percben aztán az idegen hajók is megmozdultak: látszólagos lassúsággal úsztak át a képernyőn, keresztezve egymás pályáját. Megváltoztatták a korábban felvett alakzatot, egyelőre minden felismerhető cél nélkül. A tábornok rosszat sejtett. Még töprengett, hogy parancsot adjon-e a felderítőnek a visszatérésre, amikor történt valami, ám eldöntötte helyette a dolgot.
– Gyengülnek a jelek – közölte a rádiós, aki a felderítőgép rádióadóján folyamatosan sugárzott impulzusokat figyelte. Sokkal erősebben, mint a távolság növekedése indokolná. De nem úgy néz ki, mintha zavarás lenne…
A tábornok elhatározta magát.
– Közölje vele, hogy azonnal forduljon vissza – mondta. Azonnal kezdje meg a…
Még nem fejezte be a mondatot, amikor már nyilvánvalóvá lett: késő. A felderítőgép jelzései megszakadtak. Egy pillanattal később az indikátorernyőn a kis hajó helyét jelző fénypont megnőtt, néhány másodpercre csaknem a képernyő negyedét betöltötte, aztán lassan szertefoszlott.
Egyiküknek sem kellett magyarázni, hogy mi történt. Az emberek – talán valami csodára várva – még hosszú perceken át bámulták az üres képernyőt, azt a helyet, ahol – a Rigeltől százhatvanezer kilométerre, immár a lokátor számára is láthatatlanul – egy atomrobbanás gyorsan oszladozó ionfelhője lebegett.

– Tisztában vagyok vele, hogy mit érez, tábornok – mondta a Bolygóközi embere. – De mégis…
Elhallgatott. A tábornok hidegen pillantott rá.
– Mit gondol, hány embert és hány hajót kell még feláldoznom ahhoz, hogy a békés kapcsolatteremtést elérhető közelségbe hozzuk? – kérdezte. – Hiszen mi békét akarunk, mindenáron békét, nem igaz?!
A Bolygóközi embere nem felelt. Ő egészen más világban nőtt fel, mint a tábornok, egy kockázat és fenyegetés nélküli világban. Egy olyan világban, ahol közömbösen tekintettek az iszonyú űrre, amely a bolygókon túl kezdődik, és ahol arra nevelték, hogy a csillagok között az embernek nincs keresnivalója. Értetlenül és megzavarodva fogadták azt a felismerést, hogy úgy látszik, mások másképpen gondolkodnak. Nem dolgoztak ki új sémákat, hanem azt az egyet alkalmazták, amelyet abszolút érvényűnek hittek: kísérletet tettek a békés kapcsolat felvételére, abban a meggyőződésben, hogy ez a törekvés kétoldalú. És most, amikor elképzeléseik szemlátomást csődör mondtak, a Bolygóközi embere csüggedten vette tudomásul, hogy az akaratát, gondolkodását megbénító tehetetlenség eluralkodik rajta. Lehetőségei kimerültek, és feladta a harcot.
– Nem engedhetem futni őket – mondta a tábornok higgadtan. – Nem tudom, hogy mit csináltak a Centaurusszal, de egészen bizonyos, hogy több mint elegendő információhoz jutottak ez alatt a pár nap alatt. Tegyük fel, hogy most nem terveznek semmit a Föld ellen; de elmennek, és száz vagy ezer hajóval térnek vissza, és pontosan tudni fogják, hogy milyen fejlettségi szintet értünk el, és milyen erőkkel rendelkezünk. Ezt a kockázatot nem vállalhatom, és azt hiszem, hogy ezt maguk is belátják. Vagy úgy gondolják, hogy tennünk kellene még egy…
Elharapta a mondat végét. Egy gondolat villant át az agyán, aztán nyomban tova is tűnt, de nem végleg. Utánakapott, és előhalászta az emlékek, gondolatfoszlányok kavargásából. Egy felismerés alakult ki lassan-lassan, és vele együtt egy lehetőség, amelyet talán még kihasználhatnának. És ha beigazolódik… A tét túlságosan nagy ahhoz, hogy veszni hagyják.

– A kilövést tehát egyikünk sem látta – állapította meg. – Ez mindenképpen gyanús mozzanat. Infralokátoraink kétszázezer kilométerről egy gyufaláng fellobbanását is jelezték volna, a rakéta kilövését mégsem észlelték. Felvetődik ugyan a lehetőség, hogy hideg meghajtást alkalmaztak, de ez kevéssé valószínű, mert nagyobb gyorsításokra nemigen alkalmas … Amikor az indikátoron megpillantottuk az atomrobbanást, természetesen mindegyikünk rakétára gondolt: hiszen az atomfej célbajuttatásához harmincezer kilométerről ez látszik az egyedüli ésszerű eszköznek. Mégis, ahogy jobban belegondoltam, rá kellett jönnöm, hogy más lehetőség is elképzelhető. Bíztam persze az infralokátorainkban is, hogy mégsem egészen hasznavehetetlenek, és arra a következtetésre jutottam, hogy ha azok nem észlelték a rakéta kilövését – akkor talán nem is volt rakéta. Az atombombát pedig nem ők küldték oda, hanem a szerencsétlen felderítőgépünk vitte magával. Hiszen atommeghajtást használt…
Bradley felugrott.
– Neutronsugárzás?! Az ördögbe is, erre aztán tényleg nem gondoltunk!…
A tábornok bólintott.
– A szabályozott láncreakció egy megfelelő külső neutronbesugárzás esetén szabályozhatatlanná válik. Mellesleg igen figyelemreméltónak tartom, hogy harmincezer kilométeres távolságban még elég nagy volt a nyaláb intenzitása ahhoz, hogy a kívánt eredményt kiváltsa. Rendkívüli mértékben koncentrált neutronsugárzást alkalmaztak: a mi eddigi kísérleteink hasonló helyzetben maximum kétszáz kilométerről bizonyultak eredményesnek. Ez ugyan csak részletkérdés… Sokkal fontosabb az, amire gondolom, maga is rájött már, ezredes: a neutronsugaraikat minden bizonnyal pusztán önvédelemből használták! Figyeljen csak ide: tegyük fel, hogy a hajója felé – hasonló helyzetben – egy ismeretlen rendeltetésű, rakéta formájú szerkezet közeledik. Távolból irányíthatják, és atomtöltetet hordozhat magában. Ugyanakkor az is elképzelhető, hogy emberek ülnek benne. Kockázatos módon megközelíti a hajóját, és semmiféleképpen nem tud kapcsolatba lépni vele, de azokkal sem, akik elküldték. Ezek után csak egy megoldás marad: el kell pusztítania, mielőtt még az pusztítaná el magát! El kell pusztítania még akkor is, ha kétségei vannak, mert a kockázat túlságosan nagy!… Magának azonban, ezredes, többféle eszköze is van arra, hogy ezt az ismeretlen szerkezetet ártalmatlanná tegye. Vannak atomfejes rakétái, amelyek azonban válogatás nélkül mindenféle célt elpusztítanak. Vannak – talán – lézerágyúi, amelyek azonban ekkora távolságból kevésbé hatásosak. És végül a neutronsugárzás, amely kizárólag az atomtöltetű rakétát semmisítené meg…
– És az atommeghajtású rakétákat – jegyezte meg Bradley.
– Elképzelhető az is, hogy ők maguk a hasonló rendeltetésű gépeiken más rendszerű meghajtást alkalmaznak, így erre a lehetőségre nem is gondoltak. Aztán meg ne feledje: nagyon rövid idő alatt kellett dönteniük…

– Készen vannak?
A technikus bólintott.
– A jobb oldali négyes fúvókával volt egy kis probléma, de sikerült rendbe hoznunk. Sajnos, ezek a régi szerkezetek közel sem annyira megbízhatóak, mint az újabb atommotorok. De azért lehet velük repülni…
Sőt kell – gondolta a tábornok. Csak ezek a régimódi, kémiai meghajtású rakéták képesek áthatolni az idegenek védőpajzsán. Az sem közömbös persze, hogy az embert ezalatt mekkora adag neutronsugárzás éri. Egy órával ezelőtt a helyére került az aprócska kabin sugárzásárnyékoló burkolata, így mindenesetre remélni lehet, hogy ép bőrrel ússza meg ezt a kalandot, ha… ha amazok más eszközt nem alkalmaznak…
Ahogy közeledett az indulás időpontja, úgy hagyott alább a tábornok magabiztossága. Kétségek rohanták meg: lehetséges, hogy mégsem értelmezte jól az idegenek viselkedését? Vajon nem könnyelműség, sőt esztelenség-e elhatározását erre az ingatag feltevésre, erre a halvány reményre építeni, amely nagyon is csalókának bizonyulhat? Mégis, elég időt töltött az űrben ahhoz, hogy érzékelni tudja az értelmes, igazolható kockázat és az esztelen vakmerősködés közötti különbséget. Ha feltevése helyes, akkor az eredmény kellőképpen igazolja majd elhatározását…
Bradley először hallani sem akart arról, hogy a tábornok maga vágjon neki az erősen kétséges kimenetelű vállalkozásnak, de aztán belenyugodott a megváltoztathatatlanba. Még annyit sem sikerült elérnie, hogy engedélyt kapjon: a flotta hajói ötven-hatvanezer kilométerre közelíthessék meg az idegeneket. A tábornok ugyanis világosan látta, hogy ez a "közelség" az ő számára gyakorlatilag semmit sem nyújtana azonban a földi hajók bármiféle, fenyegetőnek minősíthető megmozdulása erősen emelné küldetése kockázatát…
Mielőtt átadta volna Bradleynek a flotta parancsnokságát, még kiadott néhány utasítást. Nehezére esett azt a látszatot kelteni, hogy az egész kiruccanást semmiségnek tekinti. Elköszönt Bradleytől, és beszállt a kis rakétagép vezetőfülkéjébe. A zsilipkamra hermetikusan záró, kettős ajtaja becsukódott mögötte, és egyedül maradt.
…Régen vezetett már efféle kis gépet, és ezt azonnal észrevette. A műszerpulton felfedezett néhány változást: a hajócska ugyan régi volt, felszerelései azonban teljesen korszerűek. Elvezetni persze gyerekjáték, és végső soron – az úticél és a megközelítési irány beprogramozása után – az egészet rábízhatná a robotpilótára, de ezt mégsem akarta.
Üggyel-bajjal elfoglalta a helyét – elég szűk volt egy megtermett ember számára –, rögzítette magán a hevedereket, majd egy mozdulattal kikapcsolta a fülke világítását. Pár másodperc múlva, amikor a látása valamelyest alkalmazkodott a sötétséghez, az átlátszó kabintetőn át sorra megpillantotta a csillagokat: először persze csak a legfényesebbeket. A műszerpultra nézett: a rejtett világítás és az ellenőrző lámpák zöld fényei biztonságérzetet, nyugalmat kölcsönöztek. Minden rendben.
Várt egy kicsit, aztán lenyomott egy billentyűt: egy sárga jelzőlámpa felvillant.
– Itt a 02-es – mondta, anélkül hogy a képernyőt bekapcsolta volna. – Indulok…
Elengedte a billentyűt. Pillantása még egyszer végigfutott a műszereken: annyi éves kihagyás után Biztos akart lenni a dolgában. Aztán kényelmesen elhelyezkedett, majd átfordított két kapcsolót, és a tolóerő-szabályozót az egyes fokozatra állította. Enyhe lökést érzett: nagyobbra nem is volt szükség. A kis hajó kirepült az űrbe, és a Rigel hatalmas, sötét tömege már néhány másodperccel később elveszett a csillagok között. A motorok tovább működtek, és egy gyönge nyomás továbbra is az üléshez szorította: a földi nehézségi erő mintegy egyötödét érzékelhette…
Több mint két óra telt el. Növelhette volna a gyorsulást, de nem akarta túlterhelni a motorokat, amelyeket nem több órás folyamatos működtetésre terveztek. Azonkívül viszonylag kis sebességgel akarta megközelíteni az idegen hajókat. Egy gyorsan mozgó, ismeretlen valami mindig veszélyesnek tűnhet. A megmaradó kockázat is éppen elég.
Többször is jelentkezett már rádión, de nem sok újat hallott. Az idegenek nem mutattak semmiféle aktivitást. Talán a földieknek akarták átengedni a kezdeményezést? Bár a kapcsolatteremtési kísérletek tovább folytatódtak, nem remélte, hogy váratlan sikert hoznának.
Két és fél órával az indulás után leállította a motorokat, és a kis hajó tehetetlenségi pályán suhant tovább távoli célja felé. Szándékosan úgy állította be útirányát, hogy az ne egyenesen az idegen hajók felé mutasson, hanem háromnégyezer kilométerre mellettük vezessen el. Megváltoztatni ráér, ha a közelükbe kerül. Egy újabb biztonsági intézkedés.
Egyelőre nyugodt volt, bár sejtette, hogy közeledik a határ, amikor ez a nyugalom szertefoszlik. Százhúszezer kilométer választotta el az idegenektől. Saját lokátorát még nem akarta bekapcsolni, ezért továbbra is csak a Rigel szűkszavú tájékoztatásaira, no meg az előzetes mérésekre támaszkodhatott.
Kilencvenezer kilométer… Útjának több mint a felét megtette már, és ezalatt a Rigel információi szerint az idegen hajók helyzete nem változott, így hát csak a legutolsó szakaszon lesz szükség némi pályakorrekcióra. A tábornok azon kapta magát, hogy elbóbiskol. Igaz, csaknem harminc órája nem hunyta le a szemét…
Hatvanezer kilométer. A Rigel tájékoztatása egy csapásra kitörölte az álmot a szeméből. Közeledik a veszélyes zónához. Azon tűnődött, ne kapcsolja-e be a lokátort: az idegenek amúgy is régen felfedezhették már. Bár ami a pályamódosítást illeti, még ráér tájékozódni…
Harmincötezer kilométer. Az idegei szinte pattanásig feszültek. Ilyen távolságból az idegenek neutronsugarai már el tudták pusztítani a 01-est. A sugárzásmérő mutatóját figyelte: meg se rezzent. Vagy ezúttal valami mással próbálkoznak?… Húszezer kilométerre az idegen hajóktól már nem tudott erőt venni a kísértésen, és bekapcsolta a lokátort. A képernyő azonnal kivilágosodott: a centiméteres rádióhullámok végigpásztázták a teret a felderítőgép előtt, és a tábornok megállapíthatta, hogy a Rigel tájékoztatásai pontosak voltak.
Tizenötezer. A három fénypont lassan a képernyő szélére húzódott: elérkezett az ideje a pályamódosításnak. Most nem érzett félelmet, és ezen egy kissé maga is elcsodálkozott. Ilyen egyszerű lenne? A lehetőség, amely majdnem tizenöt órával ezelőtt ködlött fel benne, lassan-lassan bizonyossággá változott. De csak nyolcszáz kilométerre az idegen hajóktól, amikor pályája már nyílegyenesen feléjük mutatott, csak akkor merte először kimondani, hogy: sikerülni fog…

– Őszintén csodálom önt, tábornok – mondta az újságíró –, de csodálkozom is egy kicsit.
– Csak ne vigye túlzásba – válaszolta Leslie Brown.
A riporter megismételte kérdését. A tábornok most végre feléje fordult.
– Ellentmondás… Miféle ellentmondást lát ebben?
– Önök katonák, tábornok, és ne vegye rossz néven, hogy kimondom, de a háború a mesterségük, és egész életük a háborúra való felkészülés jegyében telt el. Mivel magyarázza azt, hogy ennek ellenére abban a helyzetben minden lehetőt elkövettek azért, hogy elkerüljék a háborút? Annak ellenére, hogy éppen elég okuk volt rá, hogy az idegenek viselkedését ellenségesnek tartsák! Gondolja, hogy fel tudja oldani ezt az ellentmondást, tábornok?!
– Nem látok ellentmondást – válaszolta. – Való igaz, háborúra készültünk, harcolni tanultunk, és azt hiszem, ha úgy adódik, talán nem is harcoltunk volna rosszul. Mégsem teszünk szemrehányást a sorsnak, hogy nem volt rá szükség. Nem, mert miközben elsajátítottuk a pusztítás különféle módozatait, és megismertük fegyvereink hatóerejét, és megtanultuk azokat minden lehetséges helyzetben alkalmazni… nos, eközben, úgy vélem, meglehetősen közel jutottunk annak megértéséhez, hogy mit is jelent a háború…
Üres poharát forgatva kezében, elnézett az egybegyűltek feje fölött, akik éppen az ő tiszteletére gyűltek egybe. Hallotta, hogy a riporter megint kérdez valamit, de a gondolatai valahol messze jártak. Mosolygó arcokat látott, és azokra gondolt, akik itt és most már nem lehetnek közöttük – arra, hogy a békét sem adták egészen ingyen. Arra gondolt, hogy az űrflotta tulajdonképpen bizonyított, még ha másfajta bizonyításra készült is annyi éven át. És átvillant az agyán, hogy éppen ezzel, a bizonyításnak ezzel a módjával tette feleslegessé önmagát. Feleslegessé? Egész lénye tiltakozott a kegyetlen megállapítás ellen. De hiszen nem felesleges. A találkozás megbolygatta, felrázta az emberiséget, kimozdította a mindennapok megszokottságából, és új, sokat ígérő problémák felé terelte a figyelmét. Az emberek, akik évtizedekig a Föld biztonsága felett őrködtek, új, sokkal tökéletesebb hajókon hamarosan elindulhatnak a csillagok felé.
Illúziók nélkül látta: az már nem az ő vállalkozása lesz.

UGRÁS

Négy óra ötven: Carey kapitány a szeme sarkából az oldalsó képernyőre, majd a hadnagyra pillantott.
– Elkezdjük – mondta.
Tyndall bólintott. A kapitány félig ülő, félig fekvő helyzetéből kissé kiemelkedve, megragadta a bal oldali gázkart, és három vonással előbbre tolta. A szemközti képernyőn a szinkronpályán keringő űrállomás hatalmas fémteste megremegett, és lassan távolodni látszott. A Midas segédhajtóműveinek begyújtásával indult: a nyolc fúvókából kilövellő gázsugarak még elérték az űrállomás külső burkolatát, és ártalmatlanul szétterültek rajta. Alig érzékelhető, fuvallatszerű reakcióerejük eközben az űrhajó zömök testét egyre távolabbra sodorta.
Négy óra ötvenöt: az eltelt percek során az űrállomás félig megvilágított, hatalmas gyűrűje fokozatosan összezsugorodott, és már csak erős fényű csillagként látszott. Carey kikapcsolta a hideg meghajtást: a Midast már csak tehetetlenségi ereje vitte tovább. A helyzetszabályozó rendszerek hajszálpontosan működtek; az automatikus tájoló ráállt a kijelölt csillagokra, és folyamatosan korrigálta a Föld-Hold-rendszer perturbációja által előidézett változásokat.
Öt óra: figyelmeztető hangjelzés szólalt meg, majd jelzőlámpák villantak fel. Harminc kilométerre az űrállomástól tehát már biztonságos távolságban – a fedélzeti komputer az előre megadott program szerint beindította a fúziós reaktort. A máglya egyelőre még üresjáraton dolgozott: a roppant erejű mágneses tér által kordában tartott sok millió fokos pokolban még csak annyi energia termelődött, amennyit a kisülés folyamatos fenntartása igényelt. A komputer valamennyi részrendszer működését újra ellenőrizte: csak akkor enged szabad utat a soron levő műveletnek, ha a megadott paraméterektől semmiféle eltérést nem tapasztal…
Néhány másodperc elteltével a jelzőfények kialudtak, helyettük újak ragyogtak fel. Tyndall hadnagy a műszerekre pillantott.
– A reaktor teljes erővel dolgozik – állapította meg. A kapitány némán bólintott.
Alattuk, a Csendes-óceán térségében még nem kelt fel a Nap, bár sárgásfehéren izzó korongja innen, harminchatezer kilométer magasságból már jól látszott. A hadnagy az oldalsó képernyő felé fordult: ismerős, a földi égbolton jól megszokott csillagképeket látott, és tisztában volt vele, hogy akár a Holdról, akár a Naprendszer bármely bolygójáról ugyanezeket a csillagképeket szemlélhetné. Az ember mindmostanáig nem tett meg akkora utat a térben, amely felismerhetően eltorzította volna a sok ezer éve ismert alakzatokat…
Öt óra tíz perc: a következő művelet emberi beavatkozás nélkül zajlott le, egy olyan bonyolult program alapján, amelynek kidolgozása a Föld leghatalmasabb komputereinek sokhónapos munkát adott. Az Ugrás közvetlen előkészítése kezdődött meg: a fúziós kisülés által termelt energia a Midas körül fokozatosan felépülő, áthatolhatatlan erőtér forgási ellipszoidjává alakult…
Húsz perccel később – fény- és hangjelzés tudatta ezt – az erőtér kiépítése befejeződött. A komputer leállította a reaktort: energiáját még egyszer igénybe veszik majd. Talán.
A két férfi összenézett, és mindegyikük sejtette, miféle gondolatokat forgat fejében a másik: közvetlenül az igazi indulás előtt nem tudtak nem gondolni arra a másik négy emberre, akik már előttük eljutottak idáig és ennél tovább… és akik azóta sem tértek vissza. – Az ugrás kockázata – egyelőre kiszámíthatatlan…
– Hát akkor – szólalt meg rekedt hangon Carey kapitány, kinyújtva kezét egy vörös színű fogantyú felé –, lássuk, mi van a pokolban… Indulás!
Átfordította a fogantyút, és a Tejút csillagaira áthatolhatatlan, szürke homály borult.

Omar Hadley, az Űrvédelem őrnagya nyugodtnak látszott; ő maga tudta azonban a legjobban, hogy ez az erőszakolt nyugalom micsoda belső feszültséget leplez. A kísérlet többi résztvevői – az űrállomás egész személyzete, a többi állomásról nem is szólva – bizonyára hasonlóképpen éreztek; végül is nem mindennapi esemény tanúi voltak.
Egy villámlás… és mire káprázó szemük ismét képessé vált bármiféle vizuális információ befogadására, már csak egy gyöngén villódzó fénykoszorú övezte a Cassiopeia határán azt a helyet, ahol az imént még egy háromezer-ötszáz tonna nyugalmi tömegű űrhajó tartózkodott. Az esemény még a másodpercenként kétmillió képkockát exponáló filmfelvevők számára is túl gyorsan ment végbe ahhoz, hogy részleteiről bármilyen hasznos tájékoztatást szolgáltathattak volna.
Először több mint két évvel ezelőtt, a fomalhautiak távozásakor láthatták ezt a fénykoszorút: űrhajóik váratlanul és követhetetlenül vesztek el a térben, hogy egy sok fényévvel távolabbi pontjában újra előbukkanjanak. Az események hasonlósága mindenesetre mintha azt igazolta volna, hogy az emberiség valóban képessé vált az idegen intelligenciától átvett hatalmas tudományos anyag befogadására és felhasználására. Két évvel azután, hogy az utolsó fomalhauti űrhajó eltűnt a térben, az emberiség a kozmikus ugrások megvalósításának küszöbéhez érkezett…
Páratlanul hatékony módszer volt; ha sikerrel alkalmazzák, a tér elképzelhetetlen mélységeit szinte karnyújtásnyi közelségbe hozzá. Kimondva egyszerű, de Hadley érezte, hogy a jelenség fizikai lényege számára még sokáig megfejthetetlen talány marad: az űrhajó egy ponton kilép a térből – hova, miféle dimenziókba?! –, és egy másik pontban, fényévekkel vagy akár fényévek tucatjaival odébb, újra visszatér oda. Mindez persze csak iszonyatos energiaráfordítással valósítható meg; a fizikusok a folyamatot leíró egyenletek tanulmányozása után kijelentették, hogy a vákuummal való kölcsönhatás eddig ismeretlen formájáról lehet szó. Annyit persze Hadley is tudott, hogy a vákuum korántsem jelenti a hétköznapi értelemben vett, nagybetűs Semmit; tudta, hogy valami végtelenül bonyolult dologról van szó, amelynek valóságos szerkezete már hosszú évtizedek óta a Földön is elmélyült vizsgálatok tárgya; idevonatkozó tudása azonban még az akadémia elvégzése után – megrekedt a már klasszikusnak számító kvantumelmélet szintjén, ahonnan – úgy érezte – bajosan léphetne tovább. A fomalhautiak által feltárt probléma legalább annyival meghaladta például a Dirac-egyenlet bonyolultságát, mint amennyivel amaz a Newton-féle törvényeket. Bármiféle kísérlet, hogy szemléletessé, a köznapi tapasztalatokon nevelkedett józan ész számára befogadhatóvá tegye, szükségszerűen kudarcba fulladt. A kérdés azonban önmagában még nem okozott volna különösebb fejfájást az Űrvédelem tisztjének: egy gyakorló űrhajósnak nem szükségképpen feladata a fizikai törvények minden oldalú megértése; tökéletesen elegendő, ha a szóban forgó törvényeket alkalmazni tudja. Azonban éppen itt volt a bökkenő.
A Midas két űrhajósának feladata meglehetősen korlátozott: amikor odaát, a másik materializációs pontban felbukkannak, mindössze néhány megfigyelést kell elvégezniük. Meg kell határozniuk a legközelebbi csillagok abszolút fényességét, spektrális jellemzőit, rögzíteniük kell az esetleges bolygórendszerek főbb paramétereit. A nagy látószögű kamerák néhány felvételsorozatot készítenek az égboltról – és ez minden. Ha visszatérnek, ezek az adatok igazolhatják majd az előzetes számítások helyességét: azt, hogy az Ugrás a megadott irányban, a megadott távolságot hidalta át. Ha visszatérnek: az eddigi két kísérlet ugyanis nem volt valami biztató. Az első két űrhajó, amely az Ugrást megkísérelte, nem tért vissza…
Miután – hat hónappal ezelőtt, majd két hónap elteltével ismét bebizonyosodott, hogy a szinkronpályán keringő űrállomások lokátorai és nagy teleszkópjai hiába fürkészik az égboltot, kutatva azt a helyet, ahol az odaátról visszatérő hajó felbukkanhatott, a szakemberek serege újból rávetette magát a számításokra. A Föld nagy komputerei ismét teljesítőképességük határán dolgoztak – de eredménytelenül. Az elvégzett számítások hibátlanok voltak: az űrhajóknak, az Ugrás irányát és a felhasznált energiát figyelembe véve, a Procyon harminc milliparszeknyi körzetében kellett volna felbukkanniuk, majd onnan visszatérniük. A szükséges megfigyelések elvégzése néhány óránál nem tarthatott tovább…
A vélemények megoszlottak; akadtak, akik még mindig kételkedtek a számításokban. A többség azonban úgy vélte Hadley is közéjük tartozott –, hogy a hibát másutt kell keresni…
Nyolc óra harminc perc. Éppen három óra telt el azóta, hogy az a kékesfehéren villódzó fénykoszorú megjelent, majd néhány másodperc múltán el is enyészett a háttér gyönge derengésében.
. A teljes égboltot hatszáz négyzetre osztották, és minden egyes szektor felé nagy érzékenységű, automatikus fotókamerák irányultak. A komputerek már megkezdték az első felvételpárok kiértékelését, oda nem illő, a korábbi felvételeken nem szereplő fénypontok után kutatva: a rádióteleszkópok is hozzáláttak a számukra kijelölt térségek letapogatásához. Eddig még eredménytelenül. Egyelőre – gondolta Hadley várni kell; várni, amíg a siker – vagy a kudarc – ténye többé-kevésbé egyértelműen igazolódik…
Körülnézett: a nem túl nagy méretű, műszerekkel és képernyőkkel telezsúfolt helyiségben rajta kívül még hárman voltak. A megfigyelőrészlegek munkáját irányították, ahonnan szinte percenként futottak be a jelentések. Mint az már eleve várható volt, a riasztások – eddig – kivétel nélkül tévesnek bizonyultak: felbukkanó meteorokat, a kamerák látómezejét átszelő aszteroidákat, távoli üstökösöket "néztek" űrhajónak. A radarmérések nagyban hozzájárultak a félreértések gyors tisztázásához. Végül – minden esetre készen – az űrállomás oldalához simulva a flotta két gyorsjáratú űrhajója is készenlétben állt…
Az egyik lehetséges hibaforrás – tűnődött az Űrvédelem tisztje – talán az ugrás pontatlanságában keresendő: harminc milliparszeknyi sugár meglehetősen nagy. Ha pedig a materializációra egy csillag atmoszférájában vagy egy bolygó belsejében kerülne sor… nos, nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolni. Mégis, bármilyen valószínűtlen lehetőség, megtörténhet… De előadódhat egy helyrehozhatatlan meghibásodás a fúziós reaktorban… a komputer üzemzavara… és talán felsorolni sem lehet minden eshetőséget, amely nem küszöbölhető ki teljes biztonsággal.
Tíz óra. Három és fél óra telt el az ugrás megkezdése óta; és két óra elegendő nemcsak arra, hogy odaát a szükséges megfigyeléseket elvégezzék, hanem arra is, hogy a reaktor a visszatéréshez szükséges energiát felhalmozza…
Már húsz perce nem futott be egyetlen jelentés, egyetlen téves riasztás sem. A megfigyelőteremben senki nem szólalt meg, de Hadley érezte, hogy a feszültség szinte tapinthatóvá válik. A tét nagy. Egy újabb kudarc, és ismét fellángolnak a viták: érdemes-e egyáltalán folytatnunk? Megéri-e az immár nagyon is kérdéses eredmény az újabb és újabb áldozatokat?! És megkezdődnek ismét a kölcsönös vádaskodások is: ki a hibás?! A matematikusok és a komputerszakértők talán, akik az ugrás számításait elvégezték?! A fizikusok és a mérnökök, akik a kísérlet végrehajtását előkészítették? A fúziós reaktor tervezői? Az erőtértechnikusok?!…
A fomalhautiak eltávoztak, alighanem végleg. Nem tehetnek fel nekik újabb kérdéseket, nem kérhetnek tőlük számon semmit és sohasem. Az ő útjuk mindenféleképpen az újonnan felismert törvények helyességét igazolta; a mi kísérleteink azonban…
Ha sikerül, az új módszer a világegyetem feltárásának páratlan eszközévé válik. Két éven belül az ember megtelepedhet a legközelebbi bolygórendszerekben; húsz év alatt már naprendszerek tucatjait kutathatja át; kétszáz év – szinte felmérhetetlen távlatokat nyithat… Tovább, mindig csak tovább! De meddig? Mi következhet a Tejút határain túl?!
És ha nem sikerül?…
Tizenegy óra negyvenkét perc volt. Hadley még sok év múltán is, egészen élete végéig emlékezni fog erre az időpontra. És arra a mondatra, arra a látszólag közömbösen eldarált egyetlen mondatra is, amely a már-már kirobbanó feszültséget feloldotta.
Tíz perccel ezelőtt, a tizenhetes szektor déli határának közelében megtalálták az űrhajót.
– Az ugrás lefolyásáról nincs mit mondanom – folytatta Edward Carey kapitány. – Legfeljebb néhány másodpercig tarthatott: az egyik pillanatban a képernyő még sötét volt, de nyomban utána ismét feltűntek rajta a csillagok. Az átmenetet egyikünk sem érzékelte.
Megállapításunk szerint a materializációs pont hét és fél milliparszekre helyezkedett el egy F5 színképosztályú naptól, amelyet a rendelkezésünkre álló katalógusok alapján a Procyonnal azonosítottunk. A szükséges egyéb megfigyelések elvégzése és koordinátáink pontosabb meghatározása után hozzáláttunk a visszatérő ugrás előkészítéséhez…
A parancsnok egy pillanatra elhallgatott, talán azon tűnődve, hogy a soron következő mozzanatot egyáltalán megemlítse-e. Majd elhatározásra jutva folytatta:
– Kevéssel, mintegy három perccel a máglya üresjáratba kapcsolása után a komputer meghibásodást észlelt, ezért a további folyamatot leállítottam. Szerencsére a meghibásodás nem volt jelentős; a sérült részegység kicserélése után az indítás előkészítését folytathattuk.
Saját időnk szerint tíz óra ötven perckor az erőtér újbóli felépítése befejeződött. A komputer mindent rendben talált, ezért tíz óra ötvenhárom perckor a visszatérő kozmikus ugrást minden akadály nélkül végrehajtottuk.
Méréseink szerint, amelyeket a külső megfigyelések utóbb alátámasztottak, a Midas második materializációs pontja a Föld-Hold-rendszertől kétszázhúszezer kilométerre, a Naprendszer déli pólusa felé mutató irányban volt. Az átmenetet ezúttal sem észleltük…
A Midas parancsnoka most elmosolyodott.
– Ami a további eseményeket illeti – mondta –, azokat úgy vélem, meglehetősen ismerik már a jelenlevők…
A jelentés, amelyre az Űrvédelem legfőbb vezetői előtt és mintegy húsz meghívott jelenlétében került sor, immár puszta formaság volt csupán. A magukkal hozott páratlanul értékes filmfelvételekre és elemzésekre a különböző területek szakértői már napokkal ezelőtt rávetették magukat. A legfőbb eredményt pedig – a Midas visszatérését – az egész Föld ünnepelte.
A parancsnok szavait hallgatva, Tyndall hadnagy előtt ismét lepergett az, aminek – most már hihetetlennek tűnt alig pár napja részese volt. Azok az órák, amikor még kételkedtek a sikerben… a váratlan meghibásodás a visszatérés küszöbén… És a látvány, amelyet eddig még egyetlen emberi szem sem láthatott. Égitestek, amelyeket egyetlen távcsővel sem figyelhettek meg, csodálatos és lenyűgöző tájak, amelyekről még nem készültek felvételek. És persze maga az ugrás, minden élmény közül a legpáratlanabb…
Amikor először látta maga mögött a Nap vakító korongját egy szempillantás alatt gyönge fényű csillaggá zsugorodni, fellobbant benne egy érzés, amelytől – ezt tudta – soha többé nem szabadulhat. A Föld és a Naprendszer ezernyi csodája már soha nem elégítheti ki teljesen; szívét és lelkét mágikus, ellenállhatatlan erővel vonzzák az ég koromfekete palástján szikrázó, mindeddig elérhetetlen fénypontok és az egy csapásra szédítővé vált távlatok.
Tudta, hogy vissza kell térnie oda.

II. MÁSKÉPP IS TÖRTÉNHET

ÚJRAKEZDÉS

A hadnagy pillantotta meg elsőnek; nem szólt semmit, de megállt, és bevárta néhány lépéssel mögötte ballagó társát.
– Nézd csak – mondta. Amaz nem hatódott meg.
– Mi a fenét bámuljak rajta? – kérdezte. – Egy újabb temető. Nem láttunk még eleget?!
Nagy zajjal ledobta a hátizsákját, majd fegyvereitől és tölténytáskájától is megszabadult, kihasználva a mégoly rövidnek ígérkező megállást. Zsebeiben reflexszerű mozdulatokkal cigarettáért kutatott, és hogy nem talált, dühösen káromkodott egyet.
Mindketten egyformán izzadtak és mocskosak voltak, és a hosszas, eredménytelen bolyongás egyre ingerültebbé tette őket. Tépett, foszladozó egyenruhájuk mind kevésbé árulta el hovatartozásukat.
A hadnagy szeméhez emelte távcsövét, és figyelmesen szemügyre vette az odalent elterülő várost, de semmi jelét nem tapasztalta életnek, bárminemű mozgásnak. Majd pár lépést tett előre, és lefelé kémlelt: a fennsík, amelyen mindeddig haladtak, véget ért, és közvetlenül a lába előtt a sziklafal meglehetős meredeken szakadt a mélybe. Némi keresgélés után azonban sikerült felfedeznie egy ösvényt, amelyen megpróbálhatnak lejutni az odalent húzódó síkságra, és megközelíthetik a várost. Kis töprengés után vállat vont; próba szerencse – gondolta magában. A vörösben izzó napkorong már lemenőben volt, és semmi kedvet nem érzett arra, hogy újra a szabadban töltse az éjszakát.
– Gyerünk! – fordult a másikhoz. – Tudok egy jó szállodát odalenn. Hideg-meleg víz, és a reggelit az ágyba hozzák. Mozgás, Pete!
Amaz dühösen morgott, de azért lenyúlt, és nyögve vállára lódította a zsákját. Utálkozva pillantott földön heverő fegyverére: az eltelt napok során csak súlyos koloncnak bizonyult. Kis gondolkodás után azonban mégiscsak lehajolt érte: ki tudja, hátha…
…Az éjszakát a város szélén levő, viszonylag épen maradt házban töltötték, természetesen miután sugárzásdetektoraikkal tüzetesen végigvizslatták minden zugát: a GM-cső megnyugtatóan lassú ketyegése azonban sehol nem csapott át szapora dobpergésbe vagy az egybefolyó impulzusok félelmetes zúgásába, amely már halálos szintű szennyezettséget jelentett volna…
Meg-megszakadó, zaklatott álmaikból, amelyekben az átélt események lidércnyomása kísértett, reggel éhesen, fáradtan és összetörve ébredtek. Ideje valami élelem után nézni – szögezte le a hadnagy; így aztán összeszedelőzködtek, és felfedező útra indultak a kisvárosban.
Teljesen romba dőlt és félig-meddig épségben álló házak között vezetett az útjuk; lépteik zörején kívül semmi sem zavarta meg a halotti csöndet. Az eltelt nyolc nap elégségesnek bizonyult ahhoz, hogy valamennyire megszokják a látványt; de a megszokás sem enyhíthette levertségüket és a lelkűket újólag hatalmába kerítő, szinte bénító csüggedést. Túl sok mondanivalójuk nem volt egymásnak: miről is beszélhettek volna? Két ember – és körülöttük a kihalt város, törmelék és romok; két ember egy katasztrófa után – talán az utolsó kettő?…
– Azt hiszem, tankolhatunk – állapította meg a hadnagy, miután egy nagyjából épen maradt élelmiszerüzlet elé értek. Pete máris földre dobta a hátizsákját, és megoldozta rajta a szíjat. Aztán egyszerre csak elkedvetlenedett.
– Konzerveket persze – mondta panaszosan. – Szeretném tudni, vajon mit fogunk enni egy hónap múlva?!
– Konzervet, pajtás – felelte a hadnagy. – Kábé egymillió évig eltart majd, amíg a földkerekség összes konzervét felzabáljuk.
– Inkább főbe lövöm magam – morogta Pete, de azért követte a másikat.
Az ajtón át léptek be a helyiségbe, bár akár a porrá tört ablakok helyén is megtehették volna. A padlót üvegcserepek, feltépett dobozok és szétlapított konzervek borították. A bombázást a fosztogatók munkája követte és fejezte be, ha nem is maradéktalanul; ellenállásba alig ütközhettek, miután a rendőrséget – amíg létezett – milliónyi más feladat kötötte le.
Pete megfontoltan válogatott az épen maradt konzervek között: már harmadik napja babfőzeléken és narancsdzsemen éltek, és nem ártott volna már némi változatosság. Még hátizsákja mellett, a padlón térdepelt, amikor a szeme sarkából észrevette, hogy a hadnagy hirtelen mozdulatlanná dermed. Egy csapásra éber lett, nagyon éber.
Távoli, eleinte nagyon halk, de pillanatról pillanatra jobban kivehető zúgást, zakatolást hallott. A furcsa zajok egyre közeledtek. A következő másodpercben már kezében volt a fegyver.
– Bill… mi lehet ez… – mondta, vagy inkább lehelte. A hadnagy mozdulatlansága, feszülten figyelő tekintete még jobban megijesztette.
A zakatolásba furcsa, érthetetlen hangok, szófoszlányok vegyültek. A hadnagy felkapta fegyverét, és gyors léptekkel az ajtóhoz ment, körülpillantott. A zakatolás hirtelen felerősödött. A hadnagy arrafelé kapta a tekintetét, és arcán váratlanul hitetlenkedés, majd megkönnyebbülés tükröződött. Leengedte fegyverét; akkor már Pete is ott volt mellette.
– A fenébe is… – kezdte.
Az alig száz méterre levő sarkon vad csikorgással alacsony, zömök, hernyótalpas jármű fordult be, és egyenesen feléjük tartott. Hangszóróiból érthetetlenül recsegő hangok törtek elő, majd…
– Sugárveszély! Figyelem! Ne hagyják el az óvóhelyet! Figyelem! Sugárveszély! Ne hagyják el az óvóhelyet! Figyelem! A mentőosztagok…
– A pokolba! – káromkodott Pete. Mielőtt a hadnagy megakadályozhatta volna, gyors mozdulattal kibiztosította fegyverét, kapásból célzott, és meghúzta az elsütőbillentyűt. Az automata keményen doboló sorozatára csattanás, fémes recsegés, majd sértett vonítás volt a válasz. A megbokrosodott robotpáncélos lefékezett bal hernyótalppal kilencvenfokos fordulót végzett, gyorsított, és nekirohant a közeli téglafalnak. Fülsiketítő csattanás, robaj, lezuhanó törmelékek… majd csend. A por- és mészfelhők lassan leülepedtek. Pete biztosította fegyverét, miközben elégedetten vigyorgott.
– Elintéztem, mi?!
A hadnagy ránézett, majd szó nélkül megfordult, visszament hátizsákjáért, és a vállára lódította.
– Akkor hát mehetünk – mondta.
…Pete két-három lépéssel lemaradva ment a hadnagy után, még mindig készenlétben tartva fegyverét, bár újabb kalandjuk nem akadt. Időről időre fürkészve nézett körül.
– Kerülhetne valahonnan már egy átkozott járgány – jegyezte meg méltatlankodva, miután a fél várost maguk mögött hagyták. – Nagyon elegem van már az öszvérszerepből! Jó volna tudni – tette hozzá –, hogy az egész nyavalyás országban maradt-e még egy élő lélek! Egyáltalán, hogy mi történt azóta!…
Felelet helyett a hadnagy előhalászta a zsebrádióját, és felkattintottá.
– Hallhatod – mondta, az állomáskereső gombját forgatva –, süket csönd. Nincs adás azóta sem…
Hirtelen vágyat érzett arra, hogy földhöz csapja az immár hasznavehetetlen készüléket, de aztán erőt vett a kísértésen, és zsebre rakta. Hátha mégis… Szabad kezében most is a GM-detektort tartotta; egyszerre csak furcsának találta, hogy a számláló változatlan ütemű, lassú ketyegése – szinte csak a kozmikus háttérsugárzást mutatva – semmiféleképpen nem utal az alig pár nap előtti atomtámadásra. Csupán a romba dőlt épületek, a kiégett és összeolvadt acél- és betonszerkezetek maradványai körülöttük…
Önkéntelenül is megszaporázta lépteit: nem tudta, hogy miért, de szerette volna már mielőbb a háta mögött tudni ezt a várost.
…Jó magasan járt a nap, amikor elérkezettnek látták az időt, hogy újból letáborozzanak. Összehordott száraz ágakból tüzet raktak, hogy üggyel-bajjal megmelegítsék ebédjüket. Két konzervsört is felnyitottak; a hadnagy úgy számította, hogy maradék készletüknek elegendőnek kell lennie a legközelebbi nagyobb településig.
– Tudod, Bill, min csodálkozom egyfolytában? – kérdezte Pete teli szájjal; az evés valamelyest jobb kedvre hangolta. A pokoli szerencsénken, hogy eddig megúsztuk!
A hadnagy rápillantott.
– Nem vagyok benne biztos – mondta csendesen –, hogy tíz év múlva is éppen ilyen szerencsésnek fogod tartani magad…
A térkép szerint jó ötven mérföldre lehettek soron levő úticéljuktól, amikor újból megállni kényszerültek; éjszakai táborhelyet kellett keresniük. A lenyugvóban levő nap már majdnem a látóhatár vonalába érkezett, amikor a sziklás hegyoldalban alkalmas helyre bukkantak: apró, két ember számára éppen csak elegendő barlangocskát fedeztek fel. Az éjszakai őrködés gondolatát egyhangúlag elvetették, megelégedve azzal, hogy a környékről összehordott kisebb-nagyobb szikladarabokkal sáncolják el magukat; majd az igen egyszerű vacsora után, az egész napos gyaloglástól fáradtan aludni tértek…
Furcsa álmuk volt. Még vissza-visszatértek ugyan az elmúlt borzalmak lidércnyomásszerű emlékei, uralmuk azonban már nem volt mindent betöltő és kizárólagos. Lehunyt szemük előtt szokatlan, megfoghatatlan, de mindenekfölötti megnyugvást árasztó képek úsztak el. Korábbi éjszakákon öt-tíz alkalommal is reszketve és csuromvizesen riadtak fel; most azonban kimerültén, de – a furcsa álomképektől eltekintve – egészséges, mély álommal aludtak reggelig.
Szinte egyszerre ébredtek, és egyforma volt a mozdulatuk is, amellyel szemükből kidörzsölték az álmot.
– Az ördögbe is – mondta Pete, és nagyot nyújtózott –, rég aludtam ilyen jól! Átkozottul nagy szükségem volt már rá, cimbora!
Reggeli után folytatták útjukat. Vagy két órája bandukolhattak már, alig váltva szót, amikor Pete hirtelen megtorpant.
– Bill… hallod-e – kezdte –, ez az egész ügy nem tetszik nekem!
A hadnagy felsóhajtott.
– Ha nem mondanád, arra kellene gondolnom, hogy egyenesen élvezed ezt a kis sétát!
– Mondhatsz akármit, Bill – erősködött a másik –, de egyre inkább az az érzésem, hogy valami átkozottul rohadt dologba csöppentünk! Hiszen tudom, hogy a bombázáskor a legtöbben már az óvóhelyeken voltak, de mégsem mindenki! Vagy később, amikor sokan előjöttek, már akik túlélték… és amikor a rakétáink meg az öveik szétrombolták az ózonréteget, hányan lehettek, akik egyszerűen halálra égtek… és láttunk eddig akár egyetlenegy temetetlen hullát is?! De hová lettek azok, akik eltakarították őket?! Bill, itt valami nagyon nem tetszik nekem, és minél jobban belegondolok, annál kevésbé!
A hadnagy rosszkedvűen bólintott. Ugyanehhez a felismeréshez már ő maga is eljutott. Amióta kilenc nappal ezelőtt felszínre vergődtek a Colorado Springs-i atombunker sírboltja alól, még nem találkoztak élő lélekkel. De halottakkal sem.
– Résen kell lennünk – mondta. – Bár könnyen lehet, hogy nem sokra megyünk vele…
Már dél felé járt, amikor Pete pihenőt javasolt, és a hadnagy örömmel egyezett bele. A térkép szerint a következő nagyobb település még harminchat mérföldre volt előttük; már egyikük sem táplált komolyabb illúziókat afelől, hogy ott esetleg élő emberekre bukkanhatnának. És utána: merre tovább?!…
Ebédhez készülődtek; a hadnagy tüzet rakott, miközben Pete a hátizsákját bontogatta. Két konzervet halászott elő, majd felnézett, és kérdezni akart valamit, de hirtelen megdermedt.
– A pokolba… Bill, oda nézz!
A hadnagy összerezzent, és ő is arrafelé kapta a pillantását. A távoli hegyvonulat fölött, a szikrázóan kék ég előterében apró, de szemlátomást növekvő sötét pont jelent meg.
– Repülőgép?! – Pete keze már a rakéta vetőn babrált. Volt hozzá még két lövedékük.
– Lehet, hogy a miénk… – latolgatta a hadnagy, és szeméhez emelte a távcsövet. Ideges mozdulattal állította élesre a lencséket. – A fenébe is…
Az apró pont megnőtt, és lapos korong alakját öltötte. A hadnagy arcán értetlenkedő kifejezés jelent meg.
– Nincs ilyen repülőgépünk…
– Akkor az övék! – Pete vállára kapta a rakétavetőt, és hunyorogva próbálta befogni a közeledő valamit az irányzótávcső szálkeresztjébe. Ujjának gyors mozdulatával működésbe helyezte az infravörös keresőfej automatikáját. Elképedt, amikor végül is meglátta a tárgy nagyított képét.
– Ne lőj! – figyelmeztette a hadnagy, aki eddigre már lehet, hogy megértett valamit. Úgy szorította szeméhez távcsövét, mintha egyetlen pillanat elmulasztása az életébe kerülhetne.
– Hogy a fenébe… – szitkozódott Pete. – Ez a nyavalyás hideg, mint a jégcsap! Egyszerűen nem lehet befogni! Hallod-e, szép kis madarat fogtunk… Sose gondoltam volna, hogy tényleg létezik ilyesmi!
A lapos korong, alig pár méternyire a földtől, hangtalanul rohant feléjük. Önkéntelenül is behúzták a nyakukat, amikor átsuhant felettük; száraz, forró levegő csapott az arcukba. Egyszerre fordultak meg, még idejében ahhoz, hogy lássák, amint a korong mozgása lelassul, majd éles köríven megfordul, és tovább csökkentve sebességét, újból közeledik feléjük.
– Észrevett! – Pete még mindig görcsösen szorongatta a fegyvert.
– Nem hittem volna, hogy a repülő csészealjak…
A két ember hitetlenkedő pillantása végigkísérte a fémesen csillogó, vagy harminc méter átmérőjű korong pályáját, mindaddig, amíg amaz teljesen lefékezve röptét, kis ideig mozdulatlanul lebegett, majd – láthatatlan energianyalábokra támaszkodva – lassan csökkentve magasságát, végül is zajtalanul földet ért, alig száz méterre tőlük.
Csak álltak, és várták, mi történik majd.
– A filmekben ilyenkor – kezdte a hadnagy – felpattannak az ajtók, és óriási, dülledt szemű százlábúak, esetleg nyálkás testű, háromfejű polipok özönlenek elő, hogy birtokukba vegyék a Földet…
De semmi ilyesmi nem következett be. Az ajtók nem tárultak fel; helyette – a legtisztább angol nyelven – nagyon is jól érthető földi hangok szólaltak meg:
"Ne féljetek tőlünk! Szövetségünk segíteni akar nektek! Tudunk a benneteket ért katasztrófáról, amelynek lehetőségét, sajnos, túl későn ismertük fel ahhoz, hogy megakadályozhattuk volna.
Civilizációtok szinte teljesen megsemmisült. Bolygótok szennyezett, alkalmatlan az élet folytatására, bár még nem teljesen halott. Vannak, nem is kevesen, akik túlélték a katasztrófát, és civilizációtok értékei, eredményei sem pusztultak el teljesen. Sok embert és sok értéket sikerült már megmentenünk; segítenetek kell, hogy a többiekre is ráakadjunk.
A Szövetség, amely hajóinkat útnak indította, lehetőséget biztosít számotokra, hogy tovább haladjatok azon az úton, amelynek csupán egyik oldalága bizonyult járhatatlannak. Kijelölt egy bolygót, amelynek viszonyai nem sokban különböznek a Földtől; és lehetőséget nyújt arra is, hogy egyszer, az érettség kellő fokát elérve, egyenrangú társként léphessetek majd be Szövetségünkbe.
Hajóink feladata felkutatni és megmenteni mindazt, ami civilizációtokból még megmenthető, és egyúttal az is, hogy elszállítson benneteket erre az új bolygóra…"
– Csábító lehetőség – morogta Pete, önkéntelenül is lehalkítva hangját, mintegy félve attól, hogy amazok odaát meghallhatják.
– Túlélők! Vagyis oroszok, amerikaiak, németek, franciák, kínaiak… szeretném tudni, hogyan akadályozzák meg, hogy ismét egymás torkának essünk!
– Rajtunk múlik – válaszolta a hadnagy. Láthatóan már döntött; nem mintha túl sok fontolgatni valója akadt volna. Pete is valahogy így volt vele: elvégre nincs veszítenivalója. Amikor a hangszóró elhallgatott, látszólagos nemtörődömséggel vállat vont: miért is ne?!
– Csak azt nem értem – tamáskodott –, hogy egyáltalán miért csinálják ezt? Miért akarnak mindenáron segíteni rajtunk?! Miért nem érik be azzal, hogy egyszerűen kipipálnak a nyilvántartásaikban: volt – nincs!…
– Fogalmam sincs az indítékaikról – felelte a hadnagy. Amit annak idején a sok nagyokos összeírogatott a civilizációk testvériségéről, miegymásról, az szerintem is süket szöveg. Marhaság! Jobb, ha nincsenek illúzióink… Szemét egy civilizáció voltunk, Pete, ez az igazság! Acsarkodtunk egymásra, amióta csak léteztünk, kiraboltuk és megmérgeztük a tulajdon bolygónkat is, amelyen éltünk, és mindezek betetőzéséül az első adandó alkalommal úgyszólván kiirtottuk az emberi fajt! Hogy miért próbálnak segíteni rajtunk? Nem tudom. Valószínűleg nem merő önzetlenségből. Talán annak az egyezreléknyi vagy inkább egymilliomod-résznyi esélynek a kedvéért, hogy egyszer valamikor még szükségük lehet ránk; vagy talán annak tudatában, hogy a nagy halom kozmikus szemétben, a sok értéktelen limlom között néha egy-egy igazi érték is megcsillanhat… Nem tudom. Meglehet, túlságosan ritka jelenség az értelem a Tejútrendszerben ahhoz, hogy ilyen könnyen veszni hagyják, és sokezernyi bolygót kellett bejárniuk, amíg a miénkre rábukkantak… No de ezek csak találgatások!
A hadnagy leoldozta hátizsákját, és földre dobta fegyverét is: ezekre már aligha lesz szüksége. Úgy érezte, hogy sok hete nem tapasztalt megnyugvás tölti be a lelkét. Egy gondolat volt még, amin eltöprenghetett, és amit érdemesnek is talált kimondani.
– Mit gondolsz, Pete – kérdezte csendesen, miközben már az űrhajó felé ballagtak –, vajon mi vagyunk-e az elsők a praxisukban?!

VÉLETLEN

Nagyon csekély a valószínűsége annak, hogy két, különböző helyről és merőben eltérő feladattal elindított űrhajó soron levő kozmikus ugrásának befejeztével egyazon helyen és időben robbanjon elő a reális térbe. De mégis – megtörténhet…

Maartens kapitány, a Thészeusz parancsnoka nem sokat hallott még az Idegenekről. Kósza hírek azonban – és ilyenek minden űrkikötőben akadnak – természetesen el-eljutottak a fülébe: titokzatos rádiójelekről, furcsa tüneményekről és persze eltűnt hajókról is, amelyeknek örökre nyomuk veszett. Az eseményeket a képzelet utóbb, ahogy az már lenni szokott, óriásivá nagyította: az ötödik kikötőben a híradások már rejtélyes, gyönyörű és megközelíthetetlen birodalmakról szóltak… vagy éppen vérszomjas, emberevő, legyőzhetetlen szörnyetegekről, kinek-kinek ízlése szerint. Maartens kapitány természetesen tudta – minden űrhajóparancsnok tudja –, mennyire adhat hitelt az efféle mendemondáknak; és tudta azt is, hogy a földiek által bejárt térség nagyságát figyelembe véve, nagyon időszerű már – a fomalhautiak után egy újabb Találkozás. Mindenesetre elhatározta, hogy adott esetben óvatos lesz…
Az újabb kozmikus ugrás előkészítése közepette – hat milliparszekre az Eridanus deltájától – fontosabb gondja is akadt, mint a Thészeusz azonosító-felismerő készülékének meghibásodása. Igaz, éneikül egy másik földi űrhajó bajosan ismerheti fel a kilétét – és megfordítva. Az űr azonban módfelett tágas – és módfelett kicsi a valószínűsége, hogy az átszelt sok köbfényév kiterjedésű üres térben akár egy századgrammosnál nagyobb porszemmel, akár egy másik földi űrhajóval találkozzanak…
Lawson őrnagy, a Cepheus romboló parancsnoka is hitt a valószínűségszámításban; emellett a Találkozás lehetőségét is meglehetősen gyakorlatiasan fogta fel. Így aztán, miután az Eridanus deltájától alig hat milliparszekre az űrhajója előrobbant a reális térbe, azonnal tisztában volt vele, mit jelent az a gyöngén hunyorgó fénypont a képernyő bal felső sarkában. A rend kedvéért – de kizárólag csak ezért – még leadta azonosító jelzését ama másik hajónak. Természetesen nem érkezett válasz…

Az űr két átellenes végéből láthatatlan csápok nyúltak elő, és keresztezték egymás pályáját: az irányított radarimpulzusok legyezője a tér minden köbcentiméterét letapogatta. A vészjelzés egyszerre üvöltött fel az egymás felé tartó két űrhajón.
Maartens kapitány komoran figyelte a képernyőt: amióta feltűnt az az apró fényszikra, nem vette le a tekintetét róla. Hüvelykujja egy feltűnően vörös színű billentyű közelében nyugodott.
– Készenlét valamennyi harcállásban – mondta keményen. – Nincs kizárva, hogy azok a patkányok valami rosszban sántikálnak!…
Két mikroparszekkel odébb hasonló értelmű kijelentés hangzott el. A műszerfalon tucatnyi vörös lámpa villogott.
Mindkét hajó elektronikus agya elméleti teljesítőképességének határán dolgozott, a megfigyelt hadmozdulatokból kísérelve meg kikövetkeztetni a másik fél szándékait. Az egyik agy azonban egy gondolatnyival megelőzte ellenfelét…
Az ultraibolya lézersugár láthatatlan, ha azonban célba talál, az eredmény biztos és végleges. A veszély felismerése után Maartens kapitány hüvelykujja egytized másodperc alatt érte el a vörös színű billentyűt. A Thészeusz atomlövegei tüzet okádtak.
Az ultraibolya lézersugár egyetlen hátránya, hogy a reakció körülbelül fél másodpercet késik, így nem sokkal azután, hogy a Thészeusz elemi részecskéire bomlott, az atomtöltetek elérték két mikroparszekre levő céljukat. A Cepheus helyén fehéren izzó nap ragyogott fel: a kétszáz méter sugarú gömb belsejében minden anyag egyetlen gyorsan táguló plazmafelhővé változott. Az új nap ragyogása rövid életű volt; hamarosan kihunyt. A teret végigkorbácsoló gammasugarak azonban fényévek távolába is elvitték a történtek hírét.
Tíz perccel később és hat milliparszekre az Eridanus deltájától a tér már ismét üres volt és hallgatag.

ABSZOLÚT FEGYVER

– Rendben van – mondta a tábornok, és kikapcsolta a képtelefont. – A professzor hozzájárult az interjúhoz. Remélem, hogy tartani fogja magát megállapodásunkhoz: maximum tizenöt perc, egy pillanattal sem több! Gondolom, sejti, hogy a professzornak fontosabb dolga is akad!
A Times embere bólintott.
– És még valamit – tette hozzá a tábornok, mielőtt a riportert útjára bocsátotta volna. – Tudnia kell, hogy a professzor egynémely kérdésről… hm… meglehetősen furcsán vélekedik.
– Rögeszmék?
– Talán annak is mondhatjuk. Szerencsére ártalmatlanok, és egyáltalán nem zavarják a munkájában. A professzor valóban páratlan koponya, és ezért, gondolom, hibát követnénk el, ha túlzott fontosságot tulajdonítanánk egynémely… hm… nézetének. Rögeszméjének, ha úgy tetszik. Csak azért figyelmeztettem, hogy ne lepődjön meg, ha esetleg… És még egyszer: ne feledje, amit a tizenöt percről mondtam!

A nagy ember előtt állva önkéntelenül is olyasféle lámpalázat érzett, mint jó pár éve, amikor egy-egy vizsgájára készült. Semmi rendkívülit nem fedezett fel a másik férfi külsejében; idegesítően kellemetlen érzés fogta el azonban, amikor a professzor kék szemének átható, fürkésző pillantása az övébe mélyedt.
– Újságíró, mi? – szakította félbe bemutatkozását. – Melyik laptól? Különben… – legyintett – nem is érdekes. Rajta, kérdezzen csak, ami tetszik!
A riporter az asztalra helyezte magnetofonját, és a beépített mikrofont a professzor felé fordította, majd bekapcsolta a készüléket.
– Balkezes, mi?! – hallotta.
– Hogyne, természetesen – válaszolta. Nem nézett fel idejében, így elkerülte a figyelmét az a furcsa, már-már baljós mosoly, amely a professzor arcán átsuhant!
– Tessék, hallgatom – mondta aztán.
– Professzor úr – kezdte. Óvatosan rakosgatta egymásra a jó előre megfogalmazott szavakat és mondatokat. – Miután hosszú idő óta ez az első alkalom, hogy interjúra kerülhet sor a fegyverkezési kutatások egyik legfőbb vezetőjével, az olvasók feltehetően örülnének, ha rövid tájékoztatást kaphatnának a kutatások eddigi fontosabb eredményeiről, valamint amennyiben ez a titoksértés veszélye nélkül megtehető – a jelenleg folyamatban levő fejlesztési programok főbb irányairól is…
Nyájas mosoly.
– Felteszem, hallott már a hidrogénbombáról…
– Hogyne, persze… – A kérdés váratlanul érte. – Mármint tudom, hogy bizonyos atommagok fúziója során a felszabaduló energia…
A másik egy türelmetlen mozdulattal elvágta a folytatást.
– Nem vizsgáztatni akarom – mondta. – Nos, tudnia kell, hogy a hidrogénbomba, amely a múlt század ötvenes éveiben még csodafegyvernek számított, körülbelül annyit jelent a legújabb fegyvereinkkel összevetve, mint mondjuk az ókori ember parittyája egy ballisztikus rakéta ellenében! A hidrogénbombákat az idegenekkel vívott első háborúban még használták ugyan, de már akkor túlságosan szembeszökő volt nehézkességük, pontatlanságuk és korlátozott hatóerejük az új fegyverekhez képest. Elég könnyen lehetett védekezni is ellenük.
– És az antianyagbombák?
– Nos, azok már valamivel magasabb kategóriát képviseltek: hatóerejük mintegy kétszázszorosa lehetett a közönséges hidrogénbombáknak, így elég jók voltak ahhoz, hogy az első háborút eldöntsék a javunkra. Ugyanakkor azonban kénytelenek voltunk belátni, hogy a későbbiekben más irányokban is tovább kell haladnunk. A háború utolsó éveiben ugyanis az ellenfél egypár haditechnikai újítása kellemetlen meglepetéseket okozott, így a győzelem egyáltalán nem tehetett bennünket elbizakodottá.
– Új fegyverek? Valamilyen sugárzásról hallottam – jegyezte meg a riporter.
– Az is volt, sugárzás. Pusztító erejű sugárzás, amely ha célba talált és végigsöpört egy-egy bolygó felszínén, akkor ott hosszú időre még az élet lehetőségét is eltörölte!
A háborúkat egészen addig űrhajók vívták, bázisaiktól távol, és így nem csekély megrázkódtatást jelentett szembenéznünk az új helyzet összes lehetséges következményével. A flottánk bázisai – és velük együtt minden lakott bolygó – egy csapásra bekerültek az új fegyverek hatósugarába: a sugárzás mindenkit elért… Természetesen – folytatta a professzor jéghideg mosollyal – hamarosan megvolt rá a válaszunk: a korpuszkuláris sugarakkal dolgozó XR-1 és XR-2 rendszereink az ellenfél sugárágyúinál lényegesen hatékonyabbnak bizonyultak. A sugarak a célba vett űrhajó páncélzatából kiinduló, intenzív röntgensugárzással minden élőlényt elpusztítottak!
– Ezek lettek volna azok a fegyverek, amelyek a második háborút is a javunkra döntötték el?
– Sajnos nem. Az ellenfél elég gyorsan rájött a védekezés egyedül lehetséges módjára. Megfelelő mágneses erőtér segítségével ugyanis a töltött részecskékből álló sugarak eltéríthetők, és így…
– Az erőtér tehát tökéletes védelmet nyújtott az ellenfélnek?
– Csak ideig-óráig. Addig, amíg az XR-3 rendszerünket ki nem dolgoztuk. Ezt a sugárzást semmiféle erőtér nem téríthette el!
– Az XR-3…
– … az a fegyver, amelyet a köznyelv halálsugárnak nevez. Tetszés szerint irányítható, és amelyik űrhajó a sugárnyaláb útjába kerül, az egyszerűen elpárolog. Az XR-3 volt végül is az a fegyver, amely a második háborút a mi javunkra fordította; sajnos, a háború vége felé…
– Az idegenek is új fegyvert vetettek be?!
– Nem. Pusztán annyi történt, hogy addigra sikerült ellátniuk a legtöbb hajójukat egy új típusú, a sugarainkat szinte tökéletesen visszaverő páncélzattal. Idejében észbe kaptunk azonban, így alig pár hónap leforgása alatt sikerült megalkotnunk az YR-rendszert.
– Sose hallottam róla – mondta a riporter.
– Erre nem is számítottam. Mindmostanáig titkos fegyver volt, és csak korlátozott számban alkalmaztuk. Miután azonban egypár váratlan szupernóva-kitörés játszódott le az ellenfél által ellenőrzött szektor kellős közepén… nos, a negyedik vagy ötödik próbalövés után békét ajánlottak. Elfogadtuk. Ezután szünet következett; szünet, amelyet a köznyelv a béke időszakának mond. Valójában nem egyéb lázas készülődésnél: mindkét fél megsokszorozott erővel és igyekezettel kutatja a másik elpusztításának újabb lehetőségeit.
– Most milyen fegyveren dolgoznak, professzor? Kifejezéstelen arccal pillantott a riporterre.
– Nevezzük talán Q-bombának – mondta csendesen. A Times munkatársát váratlanul olyan érzés legyintette meg, amely nagyon is közel állt a félelemhez.
– Mondana valami közelebbit róla? – kérdezte. Meglepetésére amaz bólintott.
– A működési elve igen egyszerű – kezdte. – Már évszázadokkal ezelőtt kiszámolták, hogy ha sikerül a világmindenség valamely pontján egy kritikus sűrűségnél nagyobb anyagkoncentrációt létrehozni, akkor a térszerkezet döntő változáson megy keresztül. Egy adott határon túl ugyanis semmiféle anyagi jellegű hatás, sugárzás vagy energia nem juthat ki többé a külső térbe; a tér bezárul, a szóban forgó anyagtömeg mint megfigyelhető, érzékelhető anyag szinte megszűnik létezni a külvilág számára. Egyféleképpen azonban mégiscsak létezik: a tömege az megmarad, sőt kezdeti pályáján továbbhaladva, magához ragad minden anyagot, amely az útjába, a vonzáskörzetébe kerül. És amilyen ütemben a tömege gyarapodik ezáltal, úgy nő a vonzáskörzete is!
– De tulajdonképpen mi történik ezzel az anyaggal? Eltűnik?
– A külvilág számára igen. Számítások igazolják, hogy egy adott tömeghatáron túl nincs erő, amely feltartóztathatná az összezsugorodást; az anyag végtelenül kicsiny térrészben, úgyszólván egy matematikai pontban koncentrálódik; szó szerint tehát kiszakad a mi világegyetemünkből!
– Ez azt jelentené…
– Ez azt jelenti, hogy tökéletesen elegendő az ellenfél által birtokolt szektor irányába egyetlenegy ilyen, a kritikusnál valamivel nagyobb tömegkoncentrációt útba indítanunk, mert ez – és az idő – elvégzi majd mindazt, amire korábbi fegyvereink képtelennek bizonyultak!
– Az abszolút fegyver… – suttogta döbbenten a riporter. Sok mindenre fel volt készülve, de erre nem.
A tudós szórakozottan nézett maga elé.
– Igen, az – válaszolta kis idő múlva. Arcán egy röpke pillanatra ismét feltűnt az a baljós kifejezés; a riporter valósággal megdermedt tőle, bár még nem értette az okát.
– Tudja mit – vetette fel váratlanul a professzor –, menjünk át ide a szomszédba, a laboratóriumba. Legalább a saját szemével láthatja…
– Mit láthatok a saját szememmel?!
– Majd megtudja! – A tudós váratlan fürgeséggel felállt.
– A tábornok ízekre szed majd, ha túllépem az időmet tiltakozott erőtlenül a Times tudósítója.
– A tábornokra ne legyen gondja…

Sokféle műszerrel és ismeretlen rendeltetésű, ijesztően bonyolultnak látszó szerkezetekkel telezsúfolt helyiségbe jutottak; a professzor persze lenyűgöző biztonsággal tett-vett közöttük. Néhány kapcsolót átfordított, szabályozókarokat forgatott el – mire színes jelzőfények gyulladtak ki, és a vezérlőpult műszerei egyszerre életre keltek. Halk, de a riporter számára mégis félelmetesnek tetsző zúgás hallatszott.
– Így ni – mondta a professzor elégedetten. – A vákuumszivattyúk beindultak. A folyamat többi része már teljesen automatikus. Mielőtt azonban a részletekre rátérnék, hadd mondják el egy kis történetet. – Merően az újságíró szemébe nézett, és az kezdte nagyon kellemetlenül érezni magát. Cseppet sem bánta volna, ha már vége szakad ennek az átkozott interjúnak. Nos, végtére is ő maga akarta.
– Hallgatom – mondta.
A professzor széket kerített magának, és intett a riporternek, hogy ő is foglaljon helyet.
– Van egy elméletem, tudja. De egy kis kitérővel kezdem… Emlékszik rá, ugye, hogy rögtön, amikor belépett hozzám, megjegyeztem: ön balkezes…
– Igen, az vagyok. Bár nem tudom, hogy ennek miféle jelentősége…
– Mindjárt megtudja. Természetesen tisztában van azzal is, hogy nem ön az egyedüli balkezes világunkban. Ősidők óta, pontosabban amióta csak írásos feljegyzéseink vannak, tudjuk, hogy vannak balkezesek, és tudjuk azt is, hogy számuk egyáltalán nem csekély: hozzávetőlegesen öt-tíz százalékos arányt képviselnek… A jelenség okát azonban nem ismerjük, legfeljebb sejtjük: bizonyos, a mi világunkat alapvetően jellemző szimmetriatulajdonságok húzódhatnak meg mögötte. Maga az arány ugyanis, a balkezesek aránya – legjobb tudomásom szerint – ősidők óta változatlan. Hasonló jelenség persze előfordul az állatvilágban is, bár ott az arányok egészen mások. És most hadd kérdezzem meg: ugyan mire vélné, ha ez a hosszú-hosszú ideje változatlan arány egy csapásra, pontosabban röpke pár év során alapvetően megváltozna?! Ha bekövetkezne egy olyan helyzet, amikor már több a balkezes, és az arány egyre jobban a javukra tolódna el?!
– Nem tudom… – nyögte ki a riporter zavarodottan. Még sohasem figyeltem meg…
– De én igen! – Az újságíró a másik férfi tekintetében most valami eszelős csillogást vélt felfedezni, és egyszeriben eszébe jutott a tábornok figyelmeztetése. Te jó ég! – gondolta.
– Mit szólna ahhoz, ha kijelenteném, hogy míg harminc évvel ezelőtt még egy balkezes jutott kilenc jobbkezesre, addig tizenöt éve az arány már három a héthez, öt évvel ezelőtt négy a hathoz – ma pedig nyolc a kettőhöz, de a balkezesek javára!
– Ez biztos?! – A riporter próbálta összeszedni magát és rendet teremteni a gondolatai között. Alig sikerült.
– Elhiheti, ha mondom! Tizenöt éve figyelek… mindenkit megfigyelek, akivel csak összeakadok, és évről évre feljegyzem a változásokat. Mérget vehet rá, hogy így van!
– De hát mitől?! Mi okozhatja a változást?!
– Mint már említettem, az arányok állandósága mögött a mi világunkat jellemző alapvető szimmetriák húzódnak meg. Így rögtön adódik, hogy az arányok megváltozását csakis egy másik világ törvényeinek és ezzel együtt ama másik világnak is a mi világunkba történő fokozatos behatolása eredményezheti!
Talán sejti, hova akarok kilyukadni, de azért végigmondom: mindenki tudja, hogy az idegenekkel vívott harmadik háborút is megnyertük. Ennek már csaknem húsz éve; elfogadták a feltételeinket, miután nem is tehettek mást, akkor! Csakhogy én ismerem őket, és tudom, hogy egyáltalán nem tekintették befejezettnek a játszmát! Az első és a második háború között nyolc év telt el; a másodikat és a harmadikat már csak öt esztendő választotta el egymástól. De most már húsz éve állítólag nyugton vannak! Vajon mire készülhetnek? Mi lehet az, ami ilyen hosszú és alapos előkészületeket igényel?!
– Nem lehet igaz… – A riporter kezdte érteni, és nagyon is világos volt, hogy csak egyfajta következtetés adódhat.
– Pedig pontosan erről van szó! – A professzor arcán ismét megjelent az a dermesztő vigyor, és a másikban megfagyott a lélegzet. – Behatolnak közénk, érti?! Az idegenek humanoid fajta… azt a kevés különbséget eltüntetni nem jelenthet komoly nehézséget. Idejönnek, és beférkőznek mindenhova, és mindent megkapnak, amit csak akarnak… méghozzá harc nélkül, érti?! Elkövettek azonban egy hibát: a szimmetriákról megfeledkeztek! Behatoltak közénk, de magukkal hozták a tulajdon világuk törvényeit is, amelyek éppoly magától értetődőek számukra, mint amilyen megszokottnak tűnnek nekünk a saját szimmetriáink!
– De ez képtelenség! – kiáltott fel a riporter. – Hiszen én nem vagyok idegen, és tudom, hogy… – Tudta, hogy most fel kellene ugrania, kirohannia innen, segítséget hívnia. A másik férfi tekintete azonban a székhez szögezte. Képtelen volt megmoccanni is.
– Egy kísérlet még hátravan – hallotta nagyon távolról a valószínűtlenül nyugodt hangot. Gondolatai csak lassan tértek vissza a valósághoz. A professzor már a vezérlőpult előtt állt, és figyelmesen szemlélte a műszereket. – Éppen ideje dünnyögte. – Sajnos, a munka java részét magamnak kellett elvégeznem – folytatta hangosabban. – Nem akartam kockáztatni. Meglehetősen nagy anyagmennyiséget kellett egy iszonyúan kicsiny térrészbe, gyűszűnyinél billiószorta kisebb térfogatba koncentrálni, legyőzve az elemi részek között ható taszítóerőket. De sikerült. A Q-bomba tehát itt van… – Ujjával megkopogtatta a tartály fémfalát. – Itt, emögött! Egyelőre megfelelő erőterek tartják kordában, megakadályozva, hogy újabb anyagtömegekkel kerüljön érintkezésbe, hogy elnyelje előbb ezt az épületet, aztán a Földet, a Naprendszert… és így tovább. Egy miniatűr fekete lyuk: az abszolút fegyver. És miután…
– Állítsa le! – ordította magánkívül a másik. – Kapcsolja ki! Azonnal állítsa meg és… – De már tudta, hogy késő, hogy semmit sem tehet.
– Ami azt illeti – csevegett tovább könnyed hangon a tudós –, a Q-bombát leállítani sem lehet. Igaz, az erőtér egyelőre még…
Elgondolkozva pillantott egy vörös színű fogantyú felé a műszerfalon.
– Nos, miért ne? – mormogta.
A másik férfi csak egy pillanat múlva eszmélt. Felüvöltött, és arrafelé vetette magát, de elkésett vele. A professzor megmarkolta a fogantyút, és könnyedén lerázta magáról a belécsimpaszkodó férfit. Szeme eszelős fénnyel csillogott.
– Igen, megszálltátok a Földet! – kiáltotta. – Átkozott balkezesek, vége a játéknak! Itt fogom bevetni a bombát… itt és most!
Élete – egyben értelme – utolsó másodperceiben az újságíró előtt villanásszerűen még felrémlett Wryz kettős napja, a narancssárga törpecsillag körül keringő bolygó, a négy ismerős hold, a bronzvörös égbolt, a kék mezők, a tengerek – az otthon képei.
Azután megtudhatta, hogy a játéknak csakugyan vége.

A FELDERÍTŐ

A két űrhajó – az Alcyone vidékén alaposan megtépázott flotta maradványa – váratlanul bukkant fel a reális térben; legénységük érthető megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy a soron levő kozmikus ugrás nem egy fehéren izzó csillag kellős közepében ért véget. A rejtett dimenziók kapuját kis ideig még kékesfehéren villódzó fénykoszorú övezte, azután ez is kihunyt, és a megnyugtatóan szabályos égbolton már csak a megszokott csillagok és ködfoltok tízezrei ragyogtak.
Az ismerős csillagképek elárulták, hogy hazai tájak közelében járnak. A hajók fedélzetéről láthatatlan csápok nyúltak elő és hatoltak a környező űr mélyére, újra és újra végigtapogatva a teret, valami oda nem illő tárgy után kutatva. Az emberek minden idegszálukkal azt lesték, mikor üvölt fel újból a vészjelzés a pusztulástól éppen csak megmenekült hajókon.
Két vagy három perc után a feszültség érezhetően alábbhagyott: már tudták, hogy az ellenfél nem követte, nem követhette őket. A parancsnoki hajó lézeradói puszta szemmel láthatatlan impulzussorozatokat sugároztak a kísérő romboló felé; amazok szinte azonnal nyugtázták a vételt. Az űr két pontján egyazon pillanatban villantak fel a korrekciós hajtóművek apró fényszikrái, és gondosan kiszámított lökésekkel a kívánt irányba fordították a két hajót. Az automatikus tájoló ráállt a kijelölt csillagokra, és a kormányzást robotpilóta vette át. Egy másodperccel később az űr feketeségét kilométeres tűzsugarak tépték szét: beindultak az interplanetáris motorok. A két hadihajó sok ezer tonnás tömege nekilódult, hogy a sok fényéves kozmikus ugrás után megtegye azt a pár száz millió kilométeres távolságot is, amely végső úticéljuktól még elválasztotta őket.
Előttük, a sárgásfehéren izzó napkorong közelében alig kivehetően, de mégis egyre közelebb, a Föld apró, kékeszöld sarlója ragyogott.

Rowland ezredes ötödszörre is lepergette az Enterprise és a Shadow kapitányainak magnetofonszalagra rögzített összefoglaló jelentését: kezdettől fogva volt egy olyan érzése, hogy akad egy apró részlet, amely egyelőre még megmagyarázhatatlan, de érdemes jobban odafigyelnie. Most végre ráakadt. A jelentés a vesztett ütközetről tárgyilagos, de érthetően szűkszavú volt; a fedélzeti adattárolók segítségével azonban a Kémelhárítás főnöke végül is minden fontosabb kérdésre választ kaphatott.
Az ötödik lejátszást már a Felderítés vezetőjével együtt hallgatta végig; majd leállította a magnetofont, és egy ideig szótlanul nézett maga elé. Arckifejezése semmit sem árult el gondolataiból.
A másik férfi türelmesen várt: sejtette, hogy nem lényegtelen apróságokról kívánnak beszélni vele. A visszatért hajók jelentését természetesen már ismerte, a megbeszélés tárgya tehát aligha az lesz – de bizonyára összefüggésben lesz majd az Alcyone vidékén lezajlott ütközettel.
Rowland ezredes végre megmozdult: íróasztala fiókjából négy vékony dossziét húzott elő, és szép sorban elhelyezte őket az asztalon úgy, hogy a vele szemben ülő férfi jól láthassa feliratukat. Találomra felütötte az egyiket.
– "Michael Wilder – olvasta. – Született 2075. Detroit… Tanulmányait az űrflotta washingtoni akadémiáján fejezte be. Első kinevezésének dátuma: 2098., beosztása: az Aquila kísérő romboló másodtisztje…"
Becsukta a dossziét.
– Első és utolsó beosztása – tette hozzá. – Michael Wilder eltűnt a 2099. július másodiki ütközetben az Alcyone térségében.
Egy másik dossziéra pillantott.
– Norman Lee… Eltűnt ugyanott, ugyanakkor, ugyanabban az ütközetben – mondta tagoltán. – És eltűnt még Stephen Harris, William Anderson… mindnyájan az Aquila tisztjei. Sorsuk ismeretlen… Egyvalami azonban bizonyos: valamennyien birtokában voltak az űrflotta számszerű erejére, csoportosítására és ezzel együtt a Föld védelmi rendszerére vonatkozó leglényegesebb információknak!… A Felderítés főnöke bólintott
– Talán elpusztultak – kockáztatta meg.
– Talán – ismételte Rowland ezredes. – De talán nem. Az Enterprise fedélzeti komputere mindvégig regisztrálta a beosztott hajók fedélzeti komputereinek jelentéseit az emberveszteségekről. Az adatok rendelkezésünkre állnak… És most figyeljen: az összeköttetés megszakadásának pillanatában már csak az Aquila említett négy embere volt életben. Még egy apróság: az ellenfél az Aquilát, amelyet már a legelején sikerült leválasztania a flottáról, kizárólag hagyományos fegyverekkel támadta… Egyszóval mozgásképtelenné tette, de nem pusztította el!… Gondolom, ezek után sejti már, milyen ügyben kérem a segítségét!
A váratlan fordulatnak még a lehetősége is teljesen felborította a napirendet, amelyet az Űrvédelem vezetőinek éppen soron levő tanácskozása számára összeállítottak – és a jelenlevő tudósok, politikusok és katonák elkeseredett szócsatájává változtatta azt.
– Ostobaság! – állapította meg McGray vezérőrnagy, a harmadik űrflotta parancsnoka. – Egyszerűen nem juthatnak át a védelmi rendszerünkön! Már órákkal azután, hogy a felderítés tudomást szerzett a közvetlen akció lehetőségéről, többszörös gyűrűt vontunk a Föld körül. A lokátorok felderítési zónái négyszeresen átfedik egymást. Egy porszem sem csúszhat át észrevétlenül, nemhogy egy űrhajó!…
– Természetes eredetű tárgyakra is ügyelnek, tábornok?
– Mindenre! Persze, eszünk ágában sincs, hogy minden porszem vagy akár egy nagyobb kődarab felfedezésekor riadót rendeljünk el. Ön is jól tudja, hogy nap mint nap több ezer tonna kozmikus anyag hullik a Földre. Ezt megakadályozni nem tudjuk, és nem is áll szándékunkban. Amennyiben mégis…
– Éppen erről van szó, tábornok. Bármelyikkel átjuthatnak!…
A tábornok hallgatott. Az a komoly vereség, amelyet hajói alig néhány nappal ezelőtt elszenvedtek, jócskán megtépázhatta a földi technika mindenhatóságába vetett hitét. Az ismételt kudarcok után már egyáltalán nem tarthatta lebecsülendőnek a Föld elleni közvetlen invázió lehetőségét. Az inváziót pedig – ez köztudott – alaposan elő kell készíteni…
– Van valami elképzelésük arra az esetre, ha ez… mégis bekövetkezne? – kérdezte nagy sokára.
– Megközelítőleg persze be tudnánk határolni a tartózkodási helyét – mondta a tudós. – Erre alighanem szükségünk is lesz… De mégsem csaphatunk le rá azonnal. Biztosra vehetjük ugyanis, hogy az ügynökük állandó kapcsolatot tart fenn bázisával, és ennek a kapcsolatnak a túl korai megszakadása egyelőre kiszámíthatatlan reagáláshoz vezethetne a részükről. Talán újabb kísérletet tennének, még nagyobb óvatossággal – és egyáltalán nem biztos, hogy másodszor is sikerülne az ügynöküket idejében felkutatnunk…
– Mi a tervük? – kérdezte a tábornok.
– Feltehetően iparkodnak tökéletes másolatot készíteni mondta elgondolkozva a tudós. – Valamit, ami úgy mozog, úgy beszél és úgy reagál mindenre, mint egy földi ember. Éneikül aligha hajthatná végre a feladatát… Egy tekintetben azonban az alkotásuk mégsem lehet eléggé tökéletes: valahol legbelül kell hogy legyen egy zárt burok, amelybe nem hatolhatnak be a földi ingerek, a földi gondolatok. Egy burok, amely megőrzi azt a másik világot, és megőrzi a szándékot is, amely idegen minden emberi szándéktól, hiszen az emberi faj elpusztítására irányul…
– És mi következik mindebből? – vetette közbe a másik; láthatóan untatta a hosszas okfejtés. – Tudunk valamit tenni ellene?
– Igen, tudunk. Megpróbálhatjuk feltörni ezt a burkot. Megpróbálhatunk behatolni lelkének abba a kis zugába, amely olyannyira el van zárva a külvilágtól. És talán meglepődik, de annál könnyebben sikerül majd ezt megtennünk, minél tökéletesebb a másolat!
– Nem értem…
– Tervünk lényege egyszerűen az, hogy megpróbáljuk befolyásunk alá vonni ezt a lényt; megkíséreljük rávenni arra, hogy a mi szándékainknak, céljainknak megfelelően viselkedjen. Nem titok ön előtt, hogy vannak jól bevált módszereink, amelyekkel embereknél ezt elérhetjük… anélkül hogy igényt tartanánk a másik fél tudatos együttműködésére. A kulcskérdés tehát az, hogy ezek a módszerek itt mennyire alkalmazhatók; más szóval, hogy a kísérlet alanya érzékeiben, reakcióiban, gondolkodásmódjában, ha csak felszínesen is, de mennyire ember?!…

A Kémelhárítás vezetője egy cseppet sem volt elragadtatva a szereptől, amelyet nem is annyira őrá, mint inkább a Szolgálatra kiosztottak. Egy nappal ama bizonyos tanácskozás után, immár a részletes cselekvési terv ismeretében, változatlanul kételyei voltak: a feladat nagyságához képest aránytalanul szűkösnek érezte a lehetőségeit, elavultnak a módszereit, és nem utolsósorban…
Az ezredes szótlanul bámult kifelé irodája ablakán, azonban a látványtól, a márciusi napfényben fürdő utcákon nyüzsgő emberek és gépkocsik tarka forgatagából ezúttal nagyon kevés jutott el a tudatáig – gondolatai másutt, nagyon messze jártak.
Egy titokra gondolt, amelyet még nem oszthat meg senkivel, mert a látszatra különálló mozzanatok, a nagy nehezen kicsikart apró részletek most még csak az ő agyában állhatták össze egységes képpé, és a következtetéseit nincs joga szétkürtölni – mindaddig, amíg világosan nem látja, hogy voltaképpen meddig is terjed amazok befolyása. Iszonyú erő van a kezükben, tudta…
Már nem egy éjszakája, hogy lidércnyomásszerű képek kísérik az álmait. Látja, amit sohasem láthatott, és amit mégis olyannyira világosan el tud képzelni magának. A kegyetlen csata képei villannak fel előtte, amelyet a magára maradt földi hajóraj a sokszoros túlerővel vívott, miközben a flotta maradék egységeinek visszavonulását fedezte. Elkeseredett védekezésük… a közeli csillag gyilkos erejű sugárzása és az űrben felragyogó tűzgömbök tucatjai… megannyi atomrobbanás … a becsapódó rakéták dübörgése és a feltépett hajótest kegyetlen rázkódása… mozgásképtelen ronccsá lőtt és atomtűzben elhamvadó űrhajók…
És egy férfi… vagy talán több is… aki mindezt túlélte… de milyen áron?!…

A fekete égbolton tűzcsík villant; az atmoszféra felső rétegét átszelő meteor izzó görbét rajzolt a csillagok közé. Az ionizált felhőbe burkolózó tűzgolyó pályája kissé lefelé hajlott; a közegellenállás némileg eltérítette kezdeti útirányától, de kevésnek bizonyult ahhoz, hogy megtörje szédítő rohanásának lendületét. Továbbszáguldott anélkül, hogy érintette volna az alsó rétegeket; kijutott az űrbe, és csakhamar újra eltűnt a fekete mélységekben. Alighanem örökre.
Egyetlen kívülálló sem érzékelhette, amint a felszín legnagyobb megközelítésének pillanatában egy apró fekete pont vált el a rohanó tűzgömbtől, és a mélybe zuhant. Két kilométerre a felszíntől a pont – egy parányi gömb – kettévált, majd a következő másodpercben az egyik fele hirtelen megduzzadt, és sokszirmú virágként szétterülve lefékezte zuhanását.
A csillagokat elválasztó sok fényévnyi széles szakadék túlsó partján kidolgozott terv elérkezett a megvalósítás szakaszába. Az eredményt mindenekelőtt a gondos előkészítés, az összes lehetséges körülményt mérlegre tevő alapos tervezés garantálta. Sok más esetben is – most is. A terv valóban körültekintő volt, és rendszerint jónak is bizonyult.
A megvalósításba azonban olykor hibák csúsztak.

Alapos és kemény kiképzést kapott, mint minden Felderítő. A rendelkezésre álló legapróbb részletekig megismertették vele leendő úticélját; kitartóan és szőrszálhasogató pontossággal az agyába sulykolták az adott faj jellegzetességeit, viselkedésmódját, szokásait. Begyakorolta a legkülönbözőbb lézerfegyverek és az Y-rombolók kezelését; de elsajátította a fegyver nélküli önvédelem – az ivzquicatl – fogásait is, amelyek vagy húszezer évvel régebbi tapasztalatokat sűrítenek, mint a karate földi technikája – és rendszerint épp ugyanilyen arányban bizonyulnak hatékonyabbnak.
Megtanították rá – a biztonság kedvéért –, hogyan húzhat ki akár több napot is egy falat élelem és egy csepp víz nélkül az Antarktiszon vagy a Death Valley poklában; tudta, hogyan maradhat életben egy atomrobbanás epicentrumától alig kétszáz méternyi távolságban. A birodalom félreeső bolygóin tett látogatások során találkozott – és megküzdött olyan lényekkel is, amelyekhez képest a rémtörténetek vámpírjai és emberevő szörnyei ártalmatlan szobacicák csupán… Pszichikai ellenállóképességét szinte a végtelenig fokozták. Kiképzői szerint tehetséges, átlagon felüli tanítványnak bizonyult …
Felderítő volt; és most alkalma nyílt rá, hogy a megtanult, agyába sulykolt ismereteket a birodalom szolgálatában hasznosítsa. Az első Felderítő volt ezen a bolygón; alighanem az utolsó is – feltéve, hogy sikerrel teljesíti feladatát. E tekintetben nem voltak kétségei.

Első napja az idegen bolygón várakozáson felüli eredményeket hozott. Sikerült üzembe helyeznie adókészülékét; a bázist legfőképpen azok a szokatlan külsejű létesítmények érdekelték, amelyek a legutóbbi időben a bolygó számos pontján feltünedeztek. Felépítésük, készenlétbe helyezésük talán döntően befolyásolhatja az invázió első hullámának eredményességét…
Bejárta a Földet; nézelődött, hallgatódzott és figyelt. Kontinenseken vágott át röpke órák alatt, de képes volt arra is, hogy napokat szánjon egy-egy jelentéktelennek látszó mozzanat alapos vizsgálatára. Érdekelték az apróságok is. Sétált a városok utcáin, elvegyülve a tömegben; napilapok százain rágta át magát; tévéadások tucatjait elemezte ki aprólékos gondossággal, míg a kép lassan-lassan összeállt.
De még további információkra volt szükség. A döntés, amelyet nem csekély részben az ő adataira alapoznak majd, megmásíthatatlan lesz, és ezért szükségképpen helyesnek is kell bizonyulnia. Minden Felderítő hallott tragédiákról, amelyeket pontatlan információk, hiányos felmérések és – ezért hibás döntések idéztek elő. Egyes pontokon nem várt ellenállásba ütköztek, amelyet csak üggyel-bajjal sikerült leküzdeniük; másutt az inváziós flottára iszonyatos erejű, kivédhetetlen csapások zúdultak, és szerencse volt, ha egy-egy megtépázott egység még elvihette a vezérkarhoz a történtek hírét…
Felderítő volt. Emberek között járt, emberek vették körül, látszatra éppolyan emberek, mint ő – de persze egészen mások. Minden agysejtjét, minden porcikáját feneketlen gyűlölet itatta át irántuk; megtanították, hogyan viselje, hogyan hordozza magában ezt a gyűlöletet anélkül, hogy kimutatná hiszen az kétségkívül küldetése végét jelentené…

Rowland ezredes világosan látta a helyzet ellentmondásosságát. Végül is az idegen ügynök itt van, jóformán a kezeik között, megfigyelhetik, minden lépését ellenőrizhetik – és ellenőrzik is –, de mégsem tehetnek vele semmit. Hiszen ha ember lenne… ezerféle módját találnák, hogy szóra bírják, hogy a maguk oldalára állítsák, méghozzá anélkül, hogy erről a kiküldői tudomást szerezhetnének. De mindaddig, amíg a reakciói kiszámíthatatlanok…
Az Űrvédelem vezetői sorrendben harmadik tanácskozásukat tartották a rendkívüli óvintézkedések bevezetése óta. Az ezredes tömör beszámolóját követően a Felderítés vezetője kért és kapott szót.
– A legújabban befutott jelzések szerint – mondta – az ellenfél bázisaira koncentrálja fő erőit, és ez alighanem azt jelenti, hogy az inváziós előkészületek végső és döntő szakaszukba léptek…
A többiek összenéztek.
– Van valami elképzelése arról, hogy ez mennyi időt vehet igénybe? – vetette közbe valaki. A Felderítés vezetője bólintott.
– Értékeléseink szerint – válaszolta –, az eddigi tapasztalatokat is figyelembe véve, az űrflottájuk közepes és nagy egységeinél a készletek feltöltése, beleértve a szükséges javítások elvégzését is, mintegy tizenöt-húsz napot igényel.
Minden további kommentár felesleges volt. Valamennyien tudták, hogy ez az idő elképesztően kevés bármiféle hatásos felkészüléshez. Az Űrvédelem parancsnoka felállt a helyéről.
– Ismerjük tehát a helyzetet – mondta. – A rendelkezésünkre álló idő nem elegendő arra, hogy a Föld közvetlen környezetében megfelelő hatékonyságú védelmi rendszert hozzunk létre. Ehhez még hozzáteszem azt is, hogy az űrben szétszórt erőink arra sem képesek, hogy a közeledő inváziós flottát feltartóztassák, vagy akár csak említésre méltó mértékben meggyengítsék. Nos, ez a helyzet, uraim, minden szépítés nélkül… Most pedig javaslatokat kérek!
A második űrflotta parancsnoka felemelte a kezét.
– Két lehetőség között választhatunk – mondta megfontoltan. – Mindenekelőtt: semmiféleképpen nem engedhetjük meg, hogy városaink célpontokká váljanak, hogy a Földet akár egyetlen komolyabb csapás is érje! Az egyik lehetőség tehát a tárgyalás, a feltételeik részleges vagy teljes elfogadása… az erőviszonyok ismeretében azonban ez valószínűleg egyet jelentene a feltétel nélküli megadással. Ez az egyik lehetőségünk. A másik: ha azzal próbáljuk meg elérni az inváziós terv feladását, hogy erőinket lényegesen nagyobbnak mutatjuk a valóságosnál, vagyis blöffölünk. Ennek a blöffnek azonban nagyon hihetőnek kell lennie, mert különben könnyen a visszájára sülhet el…
Az Űrvédelem parancsnoka felnézett.
– Pontosan mire gondol? – kérdezte.
– Nos, az idegenek egy ügynöke már a Földön tartózkodik. Ezt mindnyájan tudjuk. Rá kell vennünk, hogy átálljon, hogy nekünk dolgozzon. Rá kell vennünk, hogy olyan jelentéseket küldjön megbízóinak, amelyek meggyőzik őket az erőnkről és arról, hogy az invázió hatalmas ellenállásba ütközne. Vagyis el kell érnünk, hogy a tervüket legalább elhalasszák, hogy időt nyerjünk a fejkészülésre. De ha mégis elindulnának … akkor úgy kell fogadnunk már az invázió első hullámát, hogy a második elindítására ne kerüljön sor! Valamennyi erőnket be kell vetnünk, valamennyi tartalékunkat fel kell használnunk, még ha a későbbiekre egyetlen hajónk sem marad. Erőt kell mutatnunk, bármilyen áron!
– Maradjunk az idegen ügynöknél – mondta az Űrvédelem parancsnoka szárazon. – Hogyan képzeli a meggyőzését?
– Az a véleményem – válaszolta a második űrflotta parancsnoka, és Rowland ezredesre pillantott –, hogy igenis vannak kellőképpen hatékony eszközeink a meggyőzésére, és ezúttal semmi nem indokolja, hogy kíméletesek legyünk. Nem kell sajnálnunk a fickót: el kell kapnunk és…
– Azt a fickót aligha kapja el élve – vetette közbe Rowland hűvösen. – És ha elkapjuk, és nem sikerül a megdolgozása, iszonyú kockázatot vállalunk.
– Mindenre van megoldás, ezredes. Én nem az ön módszereit helytelenítem általában, csupán az a baj, hogy ezek a módszerek most túlságosan lassúak. Nem lehetne meggyorsítani a dolgot? Vannak bizonyos biokémiai…
– Tudom, mire gondol. Azokat a szereket azonban eddig még csak embereken próbáltuk ki, és semmi garancia arra, hogy ezúttal nem éppen az ellenkező hatást érnénk el velük.
– Talán kellőképpen kis adagokban…
– Talán. De talán nem. Mindenesetre – az ezredes kesernyésen elmosolyodott – az tény, hogy más módszerekkel alighanem lényegesen lassabban érnénk célt. Nem zárkózom öl az elől, hogy kísérletképpen, minimális kockázattal…
– Pontosan ezt akartam hallani öntől, ezredes!

Egy bozóttal benőtt erdőrészben feküdt, amikor a helikopter – alig pár száz méternyi magasságban – elhúzott fölötte. Itt volt elrejtve az adókészüléke; nem kockáztathatta, hogy állandóan magánál tartsa.
Szokásos sétái egyikét tette a városon kívül, amikor a motorzúgást meghallotta. Egy világháborús veterán reflexével vágta hasra magát, és mozdulatlanná merevedett, így aztán elmulasztotta a pillanatot, amikor ha föltekintett volna, talán észrevehette volna, amint a fölötte elszálló gép egy alig látható, finom permetet juttat a levegőbe.
Feladata befejezéséhez közeledett. Sikerült behatárolnia a legtöbb titkos létesítmény helyét, kiterjedését, megállapítani valószínű rendeltetésüket, valamint azt is, hogyan béníthatják meg őket. Ezzel egyidejűleg az utolsó adalékokat gyűjtötte egybe és rendszerezte magában az idegen faj jellemzéséhez, várható reakcióik, hangulatuk és az invázióval szemben lehetséges ellenállásuk felméréséhez. Álcázása tökéletes volt; nem csekély elismeréssel gondolt újból és újból a konstruktőrökre, íme, bejuthatott az ellenség közé, elvegyülhetett a tömegben, tanulmányozhatta viselkedésüket, szokásaikat, megszerezhette a bázist érdeklő információkat anélkül, hogy amazok bármit is gyanítottak volna. Sikerrel győzte le fel-feltámadó undorát, amely az idegen fajjal szembekerülve eleinte elfogta.
Közöttük járt, beszélt, és egyre kevésbé kellett ügyelnie a szavak, mondatok gondos megfogalmazására; mozdulatai csiszoltabbak lettek, és a kezdeti idegfeszültség is alábbhagyott. Igyekezett feloldódni, nem gondolni arra, hogy ellenség veszi körül. Az eredmények jóleső érzéssel töltötték el: igen, teljesíteni fogja küldetését. És ha sikerrel jár, senki és semmi nem lesz képes feltartóztatni az inváziót.
A maradéktalan megelégedettségbe azonban most – meglepetésére – egy nyugtalanító, furcsa érzés vegyült. Egy váratlan gondolat is felbukkant, aztán tovatűnt, mielőtt még közelebbről behatárolhatta volna. Nyugodtan feküdt tovább, elernyesztve idegeit és izmait: az a gondolat előbb-utóbb visszatér. Az imént annyira furcsának tűnt, hogy érdemes lesz kivárnia.
És valóban visszatért.

Biztonság kedvéért – mondta az ezredes – az első kísérletet a városon kívül hajtottuk végre, éppen reakcióinak kiszámíthatatlansága miatt. Ez körülbelül hat órával ezelőtt történt; az embereink persze rajta voltak, de beszámolóik szerint a városba való visszatérése után nem következett be különösebb változás a viselkedésében, így egyelőre nem vagyunk abban a helyzetben, hogy megítélhessük: ténylegesen történt-e bármiféle átalakulás nála…

Tennivalói közepette eddig vajmi kevés ideje jutott rá, hogy tulajdon érzelmeit, gondolatait analizálgassa; így most már bajosan állapíthatta meg, hogy voltaképpen miből ered ez a furcsa bizonytalanság, amely – most úgy tetszett – mintha kezdettől fogva a lelkében lappangott volna. De elérkezett az idő, amikor kény telén volt komolyabb figyelmet szentelni neki.
Aztán volt ott még valami: nem tudott mit kezdeni azokkal a gyakran homályos, összefüggéstelen és töredékes emlékekkel sem, amelyek nyomai talán korábban is megvoltak, de mostanában szokatlan erővel támadtak fel. Olyan képek, amelyeket sohasem láthatott; olyan események emlékei, amelyeknek – ezt az értelmével tudta – sohasem lehetett cselekvő részese.
Kegyetlen űrbéli harcok emléke… egy fehéren izzó nap óriási gömbje, egymást kerülgető csatahajók… zöldes fényfoltok az indikátoron, távoli atomrobbanások… és a hirtelen feltámadó magányosság érzése… Azután egy furcsa, bronzvörös árnyalatú égbolt rémületes emléke és még valami… ami ott és akkor történhetett vele… de mikor történhetett?! És mindez újra meg újra köddé válik, szertefoszlik, amint jobban belegondol, és próbálja felidézni magának a részleteket… Mégis, az emlékek egyre gyakrabban térnek vissza, és egyre erősebbek… Tudta, hogy már nincs sok ideje a bolygón: feladatát jórészt elvégezte. Az űrhajó, amely fedélzetére veszi majd, már útnak indult.
Megismerte a faj technikai teljesítőképességét és korlátait; kifürkészte, feltérképezte a sebezhető pontokat; felkutatta az energiaközpontokat, a hírközlő állomásokat és az űrflotta bázisait… Felmérte, hova kell lesújtania az inváziónak, és azt is, mekkora erővel.

Öt napot töltött az ellenség között, és egyre jobban tökéletesítette álcázását. Látta és megismerte az ellenséget; közöttük élt, és ellenszenve a külső burok iránt, amelyet ideiglenesen magára öltött, lassan-lassan tovatűnt. Csupán a megszokás következménye lenne ez – vagy valami másé is?!
Megkísérelte lepergetni emlékezetében az eltelt napok eseményeit, hogy magyarázatot kapjon rá: mi válthatta ki érzései, hangulatai ilyen mértékű áthangolódását? Mi lehet az oka, hogy most, öt nap múltán kételkedik – nem egyszerűen feladata sikeres teljesítésében, hanem a célokban is, amelyek idáig vezérelték?!
Hirtelen borzalmas veszélyt érzett: azonnal vissza kell térnie, ez volt az első értelmes gondolata. Ilyen ereje lenne ennek az életformának?! Vissza kell térnie, amíg végleg a befolyásuk alá nem vonják! Vissza kell térnie… amíg vissza akar térni!…
A gyűlölet, amelyet a másik faj iránt érzett, most már teljesen elpárolgott, hiába is próbálta feléleszteni. Ez persze nem az ő hibája… a konstruktőrök tévedése. Egyetlen Felderítőt sem vetettek még be ilyen típusú fajok ellen és ilyen hosszú időre. Haza kell térnie, hogy elmondhassa tapasztalatait, és hogy azokból levonhassák a szükséges következtetéseket.
Mert ha az ellenféllel szembeni gyűlölet nincs többé, mi marad? A feladat tudata… az ellenséget el kell pusztítani… de pusztán ez a tudat kevésnek bizonyulhat…
Összefüggéstelen és szétzilált gondolatai között lassan-lassan felködlött valami új, egy hihetetlen és rémület és felismerés, egy iszonyú gondolat…
Kapkodva szedte elő adókészülékét: a bázist hívta.

Egy minden emberi műszer számára felfoghatatlan üzenet szelte át az űr fekete szakadékát.
"…WM-01-gyel nehézségek vannak. Adása zavaros. Meggyorsítani az akciót!…"
A Terv megvalósítása folytatódott.
A tárgy lágy ívben meghajló parabola pályán haladt át az atmoszféra külső rétegein. Nem verte vissza a lokátorok hullámait, és a sűrűbb légrétegekbe való belépése után sem ragyogott fel nyomában és körülötte a sárgásvörös tűzfüggöny, amely árulója lehetett volna.
Némán zuhant a felszín felé, egyre növekvő sebességgel… egészen a legutolsó kilométerekig. Akkor megtorpant: a kilövellő láthatatlan energianyaláb lefékezte esését. Óvatos lassúsággal csökkentette magasságát. Száz méter… ötven… tíz…
A lökéscsillapítók előugrottak, és rugalmas támasztékként felfogták a hajó dőlését. A cseppfolyóssá vált kőzetek újra megszilárdultak. A detektorok nem jeleztek veszélyt: a kijárati nyílás szabaddá vált.
Azután egy hangtalan villanás cikázott át a légkörön… és a nyomában még egy. Élénkvörös fény lobbant, és az egyik támasztok engedni kezdett. A hajóból lángok törtek elő, és lassan oldalra dőlt. Újabb nyílások pattantak fel, és hatalmasra nőtt rovarok sereglettek ki a szabadba. Aztán még egy villanás…
A háromdimenziós, egész falat betöltő képernyők szinte valószerűtlen közelségből mutatták a pusztulást. Az ezredes lassan elfordította tekintetét a látványról, és a mellette álló férfira pillantott.
A Felderítő bólintott: igen, vége. Határtalan nyugalmat érzett: elvégezte a munkáját. Körülöttük egyenruhás férfiak nyüzsögtek, utasítások, jelentések röpködtek, de ügyet sem vetett rájuk.
Mert immár minden a helyére került, és minden természetes magyarázatot nyert. Az elemi erővel rátörő iszonyat az imént, a rovarszerű lények megpillantásakor – és az a másik érzés is, amely a bolygólakókkal való találkozás után úrrá lett rajta. A feltörő emlékek, amelyek valóságos események nyomait őrizték… A számításba hiba csúszott – villant át az agyán abban a pillanatban, amelynek emléke örök időkre elkíséri majd; mert a konstruktőrök tévedésére is gondolt akkor, amikor az iszonyú rovarok elszenesedett tetemei felett és a pusztuló űrhajó lángjainál végre-valahára elillant a gondolatait megbénító zavarodottság, és meglátta, megértette önmagát.
Ember volt.

NAVIGÁCIÓS TÉVEDÉS

Vörös jelzőfény villant fel, és éles sípolás hallatszott; a tengernagy előrehajolt, és egy kézmozdulattal elhallgattatta a képtelefon jelzését. Az apró képernyőn segédtisztjének, arca jelent meg.
– Hallgatom – mondta a tengernagy.
– Megérkezett Ián Tyndall kapitány jelentése az Aquila legutóbbi útjáról – mondta a másik férfi. – Kívánja, hogy bevigyem, uram?
– Hozza be – felelte, és elengedte a billentyűt. A kép eltűnt. Egy perccel később a procyoni űrflotta parancsnoka már a
jelentés fölé hajolt: néhány papírlap volt csupán, minden bizonnyal a szokványos tájékoztatás egy rutinfeladat nem túl eseménydús végrehajtásáról. A behatóbb elemzést igénylő tudományos anyag külön utakon jut majd el a Tengernagyi Hivatalba.
Újabb perc elteltével azonban Hadley már tudta, hogy ezúttal egyszerű rutinjelentésnél lényegesen többről van szó. Már a címzés sem volt szokványos: a küldeményt nem pusztán a Tengernagyi Hivatalnak, hanem személyesen neki címezték.

JELENTÉS
az 5-312 egység (Aquila romboló)
(2141-11-07, 2142-01-16) galaktikus időben végrehajtott
035/2142. sz. feladatáról
OMAR HADLEY tengernagy
Galakt. koord. 20-012-07041. Procyon IV.
Tengernagyi Hivatal

"Jelentem, hogy az Aquila romboló a számára kiadott 035/2142. utasításban foglalt eredeti feladatait a fedélzeti IBM-600131. komputer meghibásodása következtében nem hajthatta végre.
A meghibásodás természete: a komputer rendelkezésére bocsátott adatok téves értelmezése és kezelése. Ennek következtében az Aquila romboló a részére (035/2142-01. alatt) engedélyezett kozmikus ugrást nem a megadott koordináták szerint hajtotta végre. A materializálódás nem az előre meghatározott CY-641 rendszer határán, hanem egy M-4 színképosztályú törpecsillag közelében következett be. Galaktikus koordinátái ismeretlenek (az adatok az IBM-600131. komputer memóriájából a visszatérő szakaszon téves működés következtében törölve).
Az előállt helyzet értékelése során megállapítottam, hogy a komputer hibás működése egy jól behatárolható részterületen jelentkezik csupán, és a hibát az önjavító program részben már kiküszöbölte – közvetlen veszélyként ennélfogva nem fenyeget a funkciók teljes szétesése, ami visszatérésünket esetleg lehetetlenné tette volna. Egyéb természetű feladatait a komputer hibátlanul látta el.
Megállapítottam, hogy az M-4 színképű törpecsillag az általunk elérhető katalógusokban nem szerepel; ezért úgy határoztam, hogy az Aquila romboló rendelkezésre álló energiakészleteit – amelyek közbenső feltöltés nélkül további ugrásokat egyébként sem tennének lehetővé – a szóban forgó naprendszer felderítésére fordítom.
Megfigyelésekkel megállapítottuk, hogy a központi csillag körül kis excentricitású ellipszis pályákon három bolygó kering; ezek közül a két belső tömege 0,8, illetve 1,15 földtömegnek felel meg. Miután elsődleges célunk az életlehetőségek – esetleg fejlettebb életformák kifejlődési lehetőségeinek – felmérése volt, a harmadik bolygót, amelyet hatszázötven mikroparszekre találtunk meg a naptól, ebből a szempontból érdektelennek minősítettük.
Az interplanetáris manőverezésre tartalékolt energiával az Aquilát olyan hiperbolikus pályára állítottuk, amely minimális korrekció segítségével mindkét belső égitest közeli megfigyelését lehetővé tette. A kiválasztott bolygók fontosságát még egy körülmény megerősítette: a komputer elemzése ugyanis kimutatta, hogy a belső bolygók fékeződésére az interplanetáris anyag sűrűsége alapján kiszámolt érték és a ténylegesen megfigyelt érték között két nagyságrendnyi eltérés található. További megfigyelések kizárták annak lehetőségét, hogy a fenti eltérés az interplanetáris közeg vártnál kisebb sűrűségének következménye lenne; ez pedig valószínűvé tette, hogy a mesterséges beavatkozás valamilyen formájával állunk szemben. A szóban forgó bolygók elméletileg várt fékeződése ugyanis alig hárommillió év leforgása alatt szűkülő spirális pályán a központi csillagba történő zuhanásukhoz vezetett volna…"

Hadley egy percre félbeszakította az olvasást, hogy eltöprengjen egy hirtelen támadt gondolatán, azután tovább folytatta:

"A rádiófrekvenciás spektrumban elvégzett mérésekből a második bolygó rádiósugárzásának intenzitása – különösen a méteres sávokban – megközelítőleg négy nagyságrenddel nagyobbnak adódott a vártnál. A közeli megfigyelések emellett a bolygó körül olyan objektumokat is felderítettek, amelyek az erős légköri fékeződés – és az ennek ellentmondó stabil pálya – következtében valószínűtlen, hogy természetes eredetűek lettek volna. Nem sokkal ezután megállapítottuk, hogy a bolygó légkörében megfigyelhető képződmények szabályos térbeli és időbeli periodicitást mutatnak…
Az Aquila detektorai még a bolygó legszorosabb megközelítésének időszakában – mintegy harmincötmillió kilométeres távolságból – sem észleltek irányított, koherens rádiósugárzást, és ebből arra következtettünk, hogy hajónkat nem fedezhették fel: az idegen civilizáció tehát – ha létezik – minden bizonnyal a miénknél technikailag lényegesen alacsonyabb szinten áll. Mindazonáltal a második megközelítés előtt elrendeltem a szokásos biztonsági rendszabályokat. Az Aquila fedélzetén harmadfokú készültséget léptettem életbe; továbbá úgy határoztam, hogy az Aquila pályájának módosítása nélkül, csupán egy kisebb leszállóegységet juttatok el a bolygó felszínére…
Galaktikus idő szerint 2141-12-19-08-kor két automata szondát lőttünk ki alacsony bolygó körüli pályára. A szondáktól beérkező adatok egyértelműen igazolták, hogy a központi csillag kettes számú bolygóján magasan fejlett – bár technikailag a miénk mögött maradó – civilizáció telepedett meg. A szondák fizikai megsemmisítésére nem történt kísérlet; detektoraik ugyanakkor több, feléjük irányított rádióhívást regisztráltak. Ezek után, a bolygó újabb szoros megközelítése előtt az Aquiláról leválasztottuk a leszállóegységet, amelyet galaktikus idő szerint 19-13-kor két emberrel a fedélzetén útnak indítottunk…
Galaktikus idő szerint 2141-12-19-11-kor létrejött az első közvetlen érintkezés a két civilizáció képviselői között…
Megállapítottuk, hogy az alapvetően humanoid felépítésű lények – számuk mintegy hatszázmillió – egységes társadalmat alkotnak, amelynek technikai és tudományos fejlettsége a huszadik század második felének földi civilizációjával megközelítőleg azonos szintűre becsülhető. Fejlődésük üteme azonban – a viszonylag kedvezőtlen természeti feltételek következtében – a miénknél némileg lassúbb. Mintegy harminc földi évvel ezelőtt kezdték meg bolygójuk közvetlen kozmikus környezetének feltárását, amelynek programját következetesen folytatják. Az Ön további utasításáig egyébként úgy intézkedtem, hogy a 035/2142. feladat során elvégzett megfigyelések anyagát és a Jelentést kiegészítő összes információt az Aquila romboló fedélzeti adattárolóiban tartsák…"

A tengernagy a homlokát ráncolta: furcsa! De a későbbiekben talán erre is magyarázatot kap…

"A bolygón eltöltött tíz nap során lehetőségünk nyílt megismerni életformájukat, kultúrájukat, történelmüket és tudományos-technikai eredményeiket is. Feltűnő ellentét mutatkozott azonban általános fejlettségi szintjük és azok között a lenyűgöző képességek között, amelyek a bolygópályák stabilizálását lehetővé tették számukra. Sajnos, ez irányú kérdéseinkre nem kaptunk világos és egyértelmű választ. Személyes véleményem az, hogy a fomalhautiaktól esetleg más, hasonlóan fejlett civilizációtól – kaphattak hozzá segítséget…"

Igen, ez lehetséges – gondolta Hadley. – Jól beleférne a fomalhautiakról kialakított képbe…

"Tíz nap elteltével, vagyis 2141-12-29 galaktikus időben a második bolygó tanulmányozását befejeztük, és a leszállóegység – amelynek személyzetét több alkalommal felváltottuk – végleg csatlakozott az Aquilához. A rendszer másik két bolygójának tanulmányozása nem ígért hasonlóan számottevő eredményt, így erről lemondtunk. Galaktikus idő szerint 2141-12-30-02-kor a hiperbolikus pályán haladó Aquila fokozta sebességét, és 2142-01-07-03-kor a visszatéréshez szükséges kozmikus ugrás számított kiindulópontjába érkezett.
Utólagos megállapításunk szerint a Procyonhoz való visszatérést célzó kozmikus ugrás-során és közvetlenül azt követően ismételt meghibásodás történt az IBM-600131. fedélzeti komputer egyik részegységében. Egy műveleti utasítás félreértelmezése következtében ezért a komputer memóriaegységeiből törölte a visszafelé vezető (035/2142-02. számú) kozmikus ugrás kezdeti paramétereit. Vizsgálataink szerint ezek az adatok, amelyek egyben a felderített naprendszer koordinátáit is magukban foglalták, végérvényesen elvesztek számunkra. Az önjavító program észlelte a meghibásodást, idejében helyesbíteni azonban nem tudta.
A visszatérő kozmikus ugrás materializációs pontja az előzetes számításoknak megfelelően tizenegy milliparszekre helyezkedett el a Procyontól. Az ezt követő (3-as fokozatú), interplanetáris sebességgel végrehajtott megközelítés során, majd a leszállási szakaszban további említésre méltó esemény nem történt. Galaktikus idő szerint 2142-01-16-09-kor az Aquila leszállt a Procyon-IV/2. űrkikötőben."

UTÓIRAT:

"Úgy gondolom, Uram, talán nem kellene sajnálnunk, hogy így történt. Néhány szerencsétlen véletlen összetalálkozása megsemmisítette – vagy legalábbis hosszú időre megakadályozta – az ismételt kapcsolatfelvétel lehetőségét az idegen civilizációval. Ha azonban megfontoljuk, hogy az emberiséggel való találkozás – bár a jóakarat részünkről vitán felül állna – nem csupán pozitív hatást gyakorolhat a fejlődésükre, akkor azt hiszem, hogy nem is kell annyira sajnálnunk a dolgot. Civilizációjuk így érintetlenül fejlődhet tovább, nem fenyegeti az a veszély, hogy egyszerűen beleolvad az emberiségbe. A barátságtalan környezet kényszeríteni fogja őket arra, hogy ne mások adományát várják, hanem önállóan, saját erejükre támaszkodva oldják meg a problémáikat. Ez a körülmény még kedvezőtlen tényezők fellépése esetén is biztosítaná további fejlődésüket – és egy napon talán majd saját elhatározásukból, egyenrangú félként vehetik fel újra a kapcsolatot az emberiséggel."

Hadley lassan felemelte a fejét. Most, hogy megismerkedett az Aquila parancsnokának jelentésével, világosan látta, hogy döntenie kell. Ha a jelentés egyszerűen a többi mellé kerül, egy idő után mindenki megfeledkezik róla. Ha azonban… nos, bár az idegen naprendszer koordinátái elvesztek, a jelentésben – és bizonyára a megfigyelési anyagban is – számos értékes utalás található. Egy szakértői csoport alighanem minden szükséges adatot kihámozhat belőle, ígéri, dg…
Felállt, és pár lépést tett. Bizonyos körülmények között valamiről lemondani sokkal nagyobb erőfeszítést igényel, mint tűzzel-vassal, minden akadályon át véghezvinni azt. És persze tökéletesen tisztában volt azzal is, hogy a fedélzeti komputer memóriájából egyszerűen nem törlődhetnek ki "véletlenül" bizonyos adatok…
– Átkozott gazember! – morogta.
Az ablakhoz lépett. A távoli űrkikötőben most új tűzcsóva szökött a magasba: elég volt egy pillantást vetnie a karcsú, ezüstösen fénylő testre, és már tudta: az Enterprise az, egyike annak a húsz felderítőhajónak, amelyek – készleteik sietős feltöltésének napjaitól eltekintve – úgyszólván szakadatlanul úton vannak. Az ember megismerte a szédítő lehetőségeket, amelyeket a kozmikus ugrások tártak fel, és egyszerűen nem tudott betelni velük.
Egy parancs: és a húsz felderítőhajó legénysége egyetlen célra összpontosítja minden energiáját. Évente több száz naprendszert kutatnak át, amíg azt az egyet megtalálják. De megtalálják…
Visszatért íróasztalához. Tudta, hogy az Aquila most még a procyoni kikötőben állomásozik, de csak napok kérdése, és ismét útnak indul. Egy percig töprengett, bekéresse-e Tyndall kapitányt egy kis beszélgetésre; aztán döntött. Az iratcsomó fölé hajolt, és a fejléc alá lendületes betűkkel odaírta: IRATTÁRBA!
Csak ezután csengetett a segédtisztnek.

JELENTÉS A DELTA VIRGINISRŐL

Az Aquila még a procyoni űrkikötő felett, jó kétszáz méteres tűzoszlopon lebegett, amikor a kontrolltoronyból már továbbították felém Dám Vetter tábornok meghívását. A leszállás hátralevő szakaszát nyilván puszta rutinműveletnek tekintették; hat működő reaktorral az is lett volna valóban. Az Aquila azonban már hazafelé vezető pályáján egy erős és előre nem jelzett csillagkitörés részecskeáramát keresztezte, és ettől a reaktorok teljesen megbolondultak. Hármat közülük végképp le kellett állítanunk, rendbe hozásukat a procyoni javítóműhely hatáskörébe utalva.
Nyugtáztam a vételt, azután – éppen fontosabb dolgom lévén – egy pillanattal később el is felejtettem az egészet. Amióta az ugrások technikáját kidolgozták, már csak a feles leszállás művelete emlékeztet a régimódi űrutazásokra. És – talán éppen ezért – még mindig ez a két mozzanat tűnik az utazás egészén belül a legkritikusabbnak.
Leszállás után, immár szilárd és biztos talajon járva, navigátorom újra az eszembe idézte a dolgot.
– A tábornok hívatja, kapitány – mondta. No persze, neki nem lehetett semmi oka az aggodalomra.
Gyorsan végiggondoltam a dolgot: előléptetés? Aligha. Az az eset talán a Sirius-B környékén? No nem, az régen volt már. Különben is jelentéktelen ügy, kár lenne szót vesztegetni rá.
– Egy újabb felderítőút? – tűnődtem fennhangon. Navigátorom rám bámult.
– Nélkülem – mondta határozottan. – Kilépek a játékból, kapitány…
Nem tartóztattam; bizonyára oka volt rá.
Mielőtt azonban a Tengernagyi Hivatal felé vettem volna az utam, valami azt súgta, hogy célszerű, ha intézkedem a reaktorok mielőbbi kijavításáról

– Mondja csak, Morelli kapitány, mit művel maga a navigátoraival?
Értetlen pillantást vetettem a tábornokra.
– Hogyhogy? – kérdeztem vissza. – Tudtommal nem… A tábornok közbevágott:
– Az én tudtommal, kapitány, mostanáig összesen tizenegy navigátor szolgált a hajóján. Közülük azonban csak kettő, jól értette, kettő vett részt egynél több felderítőútján, még mielőtt az áthelyezését kérte volna! Van erre valami magyarázata?!
– Talán a körülmények…
– Én is úgy vélem, a körülmények! A legutóbbi embere például azt állította, hogy ön szándékosan vezette el a hajóját az Andromeda novájának közvetlen közelében, olyannyira közel, hogy a csillagkitörés kevés híján plazmafelhővé változtatta a hajót!
– Ez azért túlzás – állapítottam meg. – Kissé megperzselődtünk ugyan, de semmi okát nem látom annak, hogy…
– Rendben van – szakított félbe. – Nem firtatom ezeket az ügyeket, bár… No de hagyjuk egyelőre. Most fontosabb ügyekről akarok beszélni magával! Hogy a legelején kezdjem …
– A legvégén – mondtam. – Hány embere hagyta ott eddig a fogát, tábornok? Hány hajója nem tért vissza?!
– Három – válaszolta.
Egy űrhajóparancsnok figyelmét, ha nyitott szemmel jár-kel a világban, nehezen kerülhetik el bizonyos dolgok, így aztán tudtam a flotta támadási előkészületeiről; tudtam arról is, hogy az Eagle osztályú rombolókon már befejezték az antianyagbombák berakodását; és sejtettem, hogy a végső döntés aligha várat magára sokáig.
– A Delta Virginisről van szó, tábornok? Bólintott.
– Furcsa dolgok történtek arrafelé – mondta. – Aggasztó dolgok. Mint tudja, kapitány, amióta csak az ugrásokat beindítottuk, az általunk átkutatott, körülbelül százhúsz parszek sugarú térségben semmiféle nyomát nem találtuk az emberiségen kívüli civilizációk létezésének! Még csak egy homályos utalást, egy sokféleképpen értelmezhető jelzést sem… és az ösztönünk mégis azt súgta: igenis vannak! Bizonyos, hogy az emberiség nincs egyedül az univerzumban, bizonyos, hogy előttünk még ismeretlen fajok milliói és milliárdjai létezhettek – és létezhetnek most is!…
Amikor a tábornok először hallott ezekről a feltevésekről, nevetségesnek minősítette azokat.
– Nos – fűzte tovább mondandóját –, ha eddig nem is leltük a nyomukat, most mégis okunk van feltételezni: rájuk bukkantunk! De nem… ennél sokkal rosszabb történt, kapitány: ők bukkantak miránk!
A bázisunk a Delta Virginis-III-on nincs többé; az utolsó jelzéseit körülbelül három hónappal, pontosabban nyolcvannyolc nappal ezelőtt fogtuk. Minden valószínűség szerint elpusztult, miután általunk ismeretlen lények három támadását verte vissza… a negyediknek azonban, úgy látszik, nem volt képes ellenállni!
– Miféle bázis volt az? – kockáztattam meg egy kérdést.
– Emberek nem voltak ott – mondta. – Szerencsére nem. Egy automatikus csillagászati megfigyelőállomás volt, egy jól felszerelt javítóműhellyel együtt. Önellátásra rendeztük be: a napenergia segítségével és persze a bolygó ásványainak felhasználásával akár évszázadokig működhetett volna. Természetesen a megfelelőnek ítélt védelemmel is elláttuk. Mint minden önálló bázisunk a peremvidéken, ez is C kategóriájú fegyverzetet kapott. Ami azonban, úgy látszik, mégsem bizonyult elégségesnek… A kapcsolat megszakadása után a második flotta egyik hajóraját irányítottuk a térségbe, azzal a paranccsal, hogy egy esetleges kapcsolatfelvétel során a legnagyobb óvatossággal járjanak el, és atomfegyvert csak végszükségben alkalmazzanak… Sajnos, a jelek szerint mégsem voltak eléggé óvatosak!
Higgadtan végiggondoltam a dolgot, és az esélyeimet nem találtam túlzottaknak.
– Mégis, mit vár tőlem, tábornok? – érdeklődtem.
– Amíg nem feltétlenül szükséges, nem szeretnék odaküldeni újabb nagy hadihajókat – mondta megfontoltan. Az Aquila felszerelései tudtommal elég korszerűek, és megvan rá az esély, hogy átcsúszik ott is, ahol nagyobb egységek, netán egész hajórajok nem juthatnak át. Meg aztán: maga felderítő, amazok pedig katonák. Egy nagy hadihajó jó arra, hogy ellenséges flottákkal fölvegye a harcot, hogy bolygókat robbantson szilánkokra… de ha abból a több száz emberéből akár csak egy is nem a megfelelő helyen vagy nem a megfelelő időben húzza meg a ravaszt… ugye sejti, hogy milyen pokoli bonyodalmak származnának belőle, kapitány?!
– Rendben van – mondtam, és egy csöppet vártam a lényemet elárasztó lelkesítő gondolatokra, az elhivatottság nagyszerű tudatára; sajnos hiába. Maradt hát a puszta kötelesség. – Távozhatok? – kérdeztem.
– Csak még egy szóra, kapitány… – Észrevettem, hogy Dám Vetter tábornok ábrázatán villanásnyi derű suhan át; pár másodperc, és megértettem az okát. – Az Aquila tudtommal kétszemélyes hajó – kezdte vigyorogva. Szemlátomást élvezte a helyzetet. – Választott már navigátort erre az útra?
Mogorván bámultam vissza: ő is jól tudta, hogy nem. A kérdés mindazonáltal elég csekély jelentőségűnek tűnt ahhoz, hogy elvonja figyelmemet az igazi problémámról.
– Nos, kit talált nekem, tábornok? Talán a régiek közül került elő valaki: Wodey, Lovell… vagy Perkins?!
– Ugyan már, kapitány, hiszen jól tudja, hogy ők egyszer s mindenkorra megtagadtak minden további együttműködést magával. Mondja csak: hallott már Harding hadnagyról valamit?
– Egyáltalán semmit – közöltem. – Ő lenne az?
– Nos, igen. Miss Harding egy éve fejezte be az Akadémiát, és legfőbb vágya, hogy egy igazán kockázatos vállalkozásban tegye próbára a képességeit. Úgy vélem, meg kell adnunk számára a lehetőséget, kapitány…

– Szólítson egyszerűen Jane-nek – indítványozta.
Végigmértem; csúfondárosan – és nem minden önbizalom híján – viszonozta pillantásomat. Legfeljebb huszonhat-huszonnyolc éves lehetett; az Űrszolgálat egyenruhája remekül feszült formás alakján. Meg kell adni, átkozottul csinos nőszemély, állapítottam meg; de hogy navigátornak mennyire válik be, az számomra még a jövő titka volt.
– Nos, Miss Harding… hm… Jane… – Némán átkoztam a helyzetet, amelybe a tábornok nyavalyás liberalizmusa juttatott. – Nos, szeretném, ha megértené, hogy meglehetősen kényes küldetés áll előttünk, amely alkalomadtán… hm… veszedelmesnek is bizonyulhat!
– Tisztában vagyok vele! – A megértést sugárzó kék szempár maga volt a megtestesült ártatlanság. Félrekaptam a szemem.
– Talán tudja, hogy a Typhoon osztályú felderítőhajókon az efféle kiruccanás nem holmi kéjutazás…
– Nem is képzeltem annak… – Egyszerre elkomolyodott. – Kapitány, nem kívánom, hogy most egy csapásra szájtépő hívévé váljon az egyenjogúságnak… de talán nem követelek túl nagy áldozatot, ha azt kérem: engedje bebizonyítanom, hogy nem holmi koloncként visz magával, hanem igenis a hasznára lehetek ezen az úton! Csak egy lehetőséget kérek, ezt kértem a tábornoktól is… túl sokat kértem?!
– Jane… – kezdtem. – A fenébe is…
Megakadtam; várakozóan, bizalmat sugárzóan tekintett rám.
– Az Aquila holnap, tizennégy óra harminckor felszáll mondtam. – Az úticélunkat ismeri. Kérem, hogy tizennégy órára készítse elő az első kozmikus ugrás kiszámított paramétereit. Azonkívül ellenőrizze a berakodást és a fedélzeti komputer működőkészségét. És…
Már megint az az átkozott zavarodottság. És még mielőtt mondókámat bármivel is kiegészíthettem volna, a nő kimérten bólintott.
– Parancsára, uram – hallottam. – Megengedi, hogy távozzam… Morelli kapitány?
Felkaptam a fejem; tekintete azonban komoly volt.

A Tejút csillagzatait elfedő szürke homály egy villanásnyi idő alatt szertefoszlott. Tájékozódni próbáltam; mielőtt azonban bármiféle eredményre juthattam volna, már meg is hallottam a derűsen csengő hangot.
– Másfél milliparszekre a számított ponttól, kapitány! Galaktikus koordináták szerint az eltérésünk valamivel több, mint négy szögperc az északi pólus irányában…
Oldalt pillantottam, jobb kezem egy mozdulatával felszabadítva a testemet lerögzítő hevedereket.
– Gratulálok, Jane – mondtam őszintén. – A reakciói egészen bámulatosak!
Ingerülten megrázta a fejét; szőke fürtjei megrebbentek.
– Felesleges tapintatosnak lennie, kapitány, tudom, hogy a helyzetünk nem valami fényes! Sajnálom, de az ugrás utolsó negyedében az inerciális navigátor felmondta a szolgálatot, és a komputer helyesbítései elég pontatlanok voltak…
Végre megtaláltam, amit kerestem: a képernyő erős fényű csillagnak mutatta, semmi többnek. Másfél milliparszek vagyis körülbelül ötvenmilliárd kilométer. Hm…
– A komputer mit javasol? – kérdeztem, bár előre tudtam a választ.
Jane ujjai végigfutottak a billentyűzeten; az előtte levő képernyőn villogó számsorok jelentek meg.
– Visszatérést a kezdőpontba – válaszolta. – Az Aquila energiakészlete, a visszatéréshez zárolt tartalékot figyelmen kívül hagyva, nem elegendő egy újabb ugrásra…
Halványan elmosolyodott.
– Úgy látszik, nem sok szerencsét hoztam magának!
– Fel a fejjel – mondtam. Gyors számvetést végeztem, majd a végén pár másodpercre a komputert is igénybe vettem. Mire az eredmény feltűnt a képernyőn, már készen voltam a tervvel.
– Folytatjuk az utat – jelentettem ki.
– De hiszen az ugrás…
– Nem lesz semmiféle ugrás! Az interplanetáris hajtóművekkel az Aquila másodpercenként tizenötezer kilométeres sebességre gyorsítható… – a képernyőre pillantottam – …mintegy harmincnégy óra alatt. Amennyiben egy és háromnegyed g-vel gyorsulunk, így az utunk, a fékezési szakaszt is beleértve, nem tarthat tovább, mint tizenegy nap, négy óra és negyvenhárom perc. Ehhez bőségesen elég az energiánk! Elkerekezett szemmel bámult rám.
– Úgy érti, hogy közönséges rakétaként repülünk?!
– Ne féljen, nem ez lesz az első esetem. Az ugrások szórása, mint tudja, általában elég nagy. Ha minden esetben visszafordulnék … Mondja csak, Jane, mennyit repült eddig bolygóközi hajókon?
– Úgy tíz-tizenkét órát…
– Kevés – szögeztem le. Most már értettem a megütközését. – Hogy bírja a gyorsulást?
– Bírni fogom, azt hiszem…
– Azt hiszi? – vigyorogtam. – Nos, akkor szedje össze magát: mostantól fogva harmincnégy órán át egy és háromnegyed g alatt kell élnünk!…

Felemeltem a fejem, és végigfuttattam szemem az indikátorokon: minden rendben. Csak a hatszázötven tonnás hajótest finom remegése – no meg a tulajdon súlyunk – árulkodott arról a roppant erőről, amellyel a menetirányba kilövellt kilométeres plazmasugarak fékezték az Aquila röptét. Időről időre a komputer kivetítette a képernyőre a pályaadatokat és a teljes erővel működő reaktorok fontosabb paramétereit. Beavatkozásra nem volt szükség; a mindent ellenőrző és mindenre figyelő komputer nagy ritkán a segédrakéták apró lökéseivel helyesbítette a pálya kisebb eltéréseit.
Oldalt pillantottam: Jane fáradtan mosolygott vissza rám. Megviseltnek látszott, bár gyanítottam, hogy jómagam sem nyújthatok sokkal üdítőbb látványt. A fékezés huszonnyolcadik órájában ólomsúlyúnak tűnt minden végtagunk, a legkisebb mozdulat is pokoli kínnal járt.
Még hat óra és ötvenkét perc, gondoltam.

A csillag vöröses korongja megnőtt, fényessége még a tompító szűrőkön át nézve is bántó volt. A korongról időnként mérges lángnyelvek lövelltek ki az űrbe; a legbelső bolygó pályája még a pusztító tűzvihar hatókörzetén belül húzódott, ezért biztos voltam benne, hogy felperzselt sivatagon, összeégett sziklákon kívül ott semmit sem találhatunk. De persze abszolút bizonyosságra volt szükség.
Az Aquila száguldása immár normális interplanetáris sebességgé szelídült; lassacskán kezdtük kiheverni a másfél napos intenzív fékezés viszontagságait is. Nekem csupán könnyebb izomlázzal kellett megbirkóznom, navigátorom azonban még most is elég rossz bőrben volt. Már nemegyszer javasoltam, hogy az Akadémián az elméleti kiképzés mellett helyezzenek nagyobb súlyt a bolygóközi repülés gyakorlatára, de javaslataimnak alig akadt foganatja. Nem csoda, hiszen ezekben az évtizedekben a Tengernagyi Hivatal fejeseitől egészen a legutolsó űrkadétig úgyszólván mindenki az ugrások bűvöletében élt; a hozzám hasonló, gyakorló űrhajósok tapasztalataira alig figyeltek oda.
A megfelelő pillanatban kilőttük az egyes számú szondát, majd tovább nem is törődtünk vele. A fedélzeti adatrögzítő úgyis feljegyzi minden lényeges és lényegtelen megfigyelését.
– A második következik – szóltam oda Jane-nek. – Lehetőleg nagyobb fékezés nélkül szeretnék elhaladni mellette. Ez még mindig nem az, amit keresünk…
Bólintott, és az irányítópult billentyűin keresztül élénk eszmecserébe merült a komputerrel. A szükséges hiperbolikus pálya megtervezése nem mindennapi gyakorlottságot igényelt; pár perccel később tehát elismeréssel állapíthattam meg, hogy érti a dolgát. Meglehetősen sok energiát fordítottunk a bolygórendszer megközelítésére, így a továbbiakban takarékosan kellett bánnunk vele – feltéve, ha még egyszer viszont akarjuk látni a procyoni bázisunkat.
Az új programnak megfelelően a komputer kiszámítottan adagolt lökésekkel módosította az Aquila pályáját: rövidebb ideig tartott, mint feltételeztem. A vörös napot már magunk mögött hagytuk, és hamarosan észrevehetően kivált a háttér csillagzatai közül a második bolygó parányi korongja.
– Állítsa alacsony pályára – kértem. – A biztonság kedvéért szeretnék egy közeli felvételsort kapni…
A katapult lökése gyöngén megrázta a hajót; a szonda kirepült, majd saját hajtóművét bekapcsolva, rátért a kiszámított pályára. Tíz-tizenkét perc elteltével kellőképpen megközelítette az égitestet, és az irányítófülke nagy képernyőjén fel is tűntek az első képsorok. A komputer elemzése azonban már készen állt, mielőtt egyáltalán eligazodhattam volna rajtuk. Mély repedésekkel teliszabdalt, sziklákkal borított fennsíkot láttam, majd a kép hirtelen zavarossá vált, és vöröses ködbe borult. Tudtam, hogy a szonda most érte el a sűrű rétegek határát, és a súrlódástól felhevült gázok vontak izzó függönyt a kamerák elé. A komputer egy pillanat alatt készen volt a színképelemzéssel: kilencvenhat százalék metán, négy százalék argon és alig kimutatható nyomokban különféle nemesgázok; oxigénnek vagy vízgőznek azonban semmi jele. Tovább már nem is érdekelt a dolog, és az újabb adatok elemzését teljesen a komputerre bíztam. Hamarosan közölte is, hogy a bolygó belátható felszínén nincs hatméteresnél nagyobb, mesterséges eredetre valló objektum.
– Nézzük hát a harmadikat!
Előtte persze meg kell még tennem egy-két dolgot. Az Aquila repülését, afféle robotpilótaként, mindeddig a fedélzeti komputer vezérelte; e perctől fogva azonban, a hajó teljes energiája kizárólag az én kezemben összpontosul majd. Egy újabb mozdulattal készenlétbe helyeztem az automata ágyútornyok lézereit és atomlövegeit; a hatszázötven tonnás hajó ezzel iszonyatosan hatékony, halálos erejű fegyverré vált a kezemben.
Éppen jókor.
Ne mondja senki, hogy megérzések nincsenek. Való igaz ugyan, hogy újonc koromban magam is kételkedtem a létezésükben; csakhogy azóta akadt néhány kalandom, amelyekből ezek nélkül a sokak által lekicsinylőén emlegetett előérzetek nélkül bajosan szabadultam volna ép bőrrel! Előfordult persze az is, hogy csalókának, megtévesztőnek bizonyultak…
Amikor tehát azt a sárgás villanást a bolygó éjszakai oldalán megpillantottam, csupán ösztönösen cselekedtem – nem volt és nem is lehetett időm a helyzet tudatos mérlegelésére…
– Kapaszkodjon, Jane!
Egy pillanatra elsötétült a világ előttem: az alig tizedfokos irányváltoztatás a másodperc törtrészére ugyan, de legalább nyolcszoros túlterhelést okozott. Azután tisztult a kép.
A bal oldali képernyők vakító fényességgel ragyogtak, és a detektorok legalább kétezer fokos – szerencsére még ártalmatlan – hőlökést regisztráltak. Már tudtam az okát, de az erős fénytompítókkal ellátott kézi vezérlésű kamerával azért hátrapillantottam. Sejtésem nem csalt: az Aquila mögött, pontosan azon a helyen, ahol – eredeti pályánkat tartva – egy másodperccel előbb áthaladtunk volna, egy atomrobbanás plazmafelhője lebegett.
Navigátorom most tápászkodott fel: a tehetetlenségi erő az iménti fordulónál egyszerűen kitépte az ülésből, és a vezérlőkabin közeli falához vágta. A párnázott, rugalmas burkolat – szerencséjére – jórészt felfogta az ütés erejét.
– Mit szól a fogadtatáshoz? – kérdeztem, nyugtázva, hogy nem történt komolyabb baja.
– Csaknem…?!
– De bizony – mondtam. – Éppen hogy megúsztuk.
– Most mihez kezdünk, kapitány?
Jó kérdés volt, csak éppen e percben még nem tudtam rá a választ. A másik fél eljárása mindenesetre némileg bosszantott, és erős kísértést éreztem arra, hogy magam is hasonlóképpen válaszoljak. Vagy tegyünk előbb még egy kísérletet?
– Jane, lője ki a hármas számú szondát!
Az irányítókar után nyúltam: a menetirányba kilövellt plazmasugarakkal némileg lefékeztem az Aquila lendületét; a hajó hatalmas görbét írt le az űrben, és már távolodott a Delta Virginis-III-tól.
A kisméretű robotűrhajó, gyorsan kihunyó csillagként, elveszett a messzeségben. Három-négy percig is eltarthat, míg kellőképpen megközelíti a bolygót, amelynek fénylő félholdja most, pályájának átszelése után egyre vékonyabb sarlóvá változott mögöttünk.
– Kapitány, valamit szeretnék mondani… – Jane bizonytalanul pillantott rám. – A bolygópályákról van szó. Amióta megérkeztünk a rendszerbe, állandóan helyesbítenem kell az előzetes számításaimat. Egyik bolygó sincs a helyén, vagyis ott, ahol a régebbi megfigyelések alapján – a táblázatok szerint lenniük kellene!
– Mekkora az eltérés?
– Hát például… – a lány jegyzeteibe pillantott – a legbelső bolygó éppen a Nap túloldalán volt! De még itt, a harmadiknál is majdnem húszmillió kilométer az eltérés… Ennyire pontatlanok lennének a táblázatok?!
Meghánytam-vetettem magamban a dolgot, de egyelőre nem jutottam semmire.
– Jane, ezzel most aligha tudunk mit kezdeni – mondtam végül. – Talán csakugyan a régi megfigyelésekben lehetett a hiba. Majd később még visszatérünk rá, jó?
E pillanatban egészen más problémák foglalkoztattak.
A harmadik szondának persze nemcsak azt a feladatot szántam, hogy közeli képet adjon a bolygóról – egyúttal afféle csalétek is volt. Pillanatnyilag kikapcsolt hajtóművekkel, tehetetlenségi pályán repült, így az infralokátorok aligha fedezhetik fel. Burkolata alig veri vissza a rádióhullámokat; ha az ellenfél ennek ellenére ráharap, nos, ez a tény meglehetős technikai fejlettségéről árulkodhatna.
Ráharapott. A levegőtlen térben természetesen nem ismerhető fel a lézerágyú fénylövedékének nyomvonala, de az eredmény annál inkább.
Ez pedig azonnali és egyértelmű volt! Egy villámlás, egy ritkás gőzfelhő – ennyi maradt a szondából. Pár másodperc alatt az is szertefoszlott.
Rendben van, gondoltam, elérkezett az ideje, hogy valami hasonlóval válaszoljunk. A történtek után ebben senki sem találhat kivetnivalót.
Nem lehettem azért egészen biztos a dolgomban. Tisztában voltam azzal, hogy jómagam milyen lehetőségekkel rendelkezem – az ellenfél erejéről azonban még most is csak felületes elképzeléseim voltak. Az Aquila, hatalmas görbét írva le az űrben, már visszatért eredeti pályájára; a lokátorok keresőimpulzusai szünet nélkül pásztázták a tér mélységeit; tekintetem a képernyőt fürkészte. Kezem az atomlövegek indítógombján: egy apró mozdulat csupán, és olyan energiák szabadulhatnak el, amelyek bolygókat téphetnek darabokra.
A bökkenő csak az volt, hogy eddig a pontig az Aquila előtt már három hajónk is eljutott. És egyikük sem tért vissza!…
– Nem kellene még egy kísérletet tennünk, kapitány? hallottam. – Talán kapcsolatot tudnánk létesíteni…
– Már létrejött a kapcsolat – morogtam.
– Tudom, hogy mi a szándéka… de mit bizonyít ezzel? Semmit sem érünk el, és a tábornok…
– A pokolba a tábornokkal! – vicsorogtam. – Miss Harding, megkérhetném arra, hogy ne üsse bele az orrát a dolgomba?! Én vagyok ennek a teknőnek a parancsnoka, ha elfelejtette volna!
Ez valamennyire használt: navigátorom elvörösödött, és egy szót sem szólt többet.
Az indikátorernyőre pillantottam: a távolság nyolcszázezer kilométer. Az Aquila orra pontosan a bolygó felé mutatott.
– Kilövéshez előkészíteni a négyes, ötös, hatos számú szondákat! – hadartam. – Indítás egytized másodperces időközökben.
Sorra felvillantak a készenlétet jelző fények.
– Gyerünk! – mondtam. A hajó gyöngén megrázkódott: a szondák elszabadultak.
Úgy történt, ahogy számítottam; az elhárítás idejében fogadta a robotűrhajókat. Egy, kettő… három fényes villanás – de egyre közelebb a bolygóhoz! A komputer nyomban közölte is az adatokat.
– A megsemmisülési pontok négyezer-ötszáz, háromezerkétszáz és ezernyolcszáz kilométerre az atmoszféra határától – állapította meg Jane, a tőle telhető leghivatalosabb hangon.
– Nagyszerű! – mondtam.
Tehát időre van szükségük, amíg az egyik célpontról a következőre átváltanak, méghozzá nem is kevés időre. Ezt kell kihasználnunk!
– Lokátorzavarást a maximumra! – rendelkeztem. – Utasítás a tizenegyes és tizenkettes indítóállásba: az atomfejeket antianyagtöltetre cserélni! Az összes indítóállásba: kilövés sorrendben a hetestől, egytized másodperces időközökben!
A távolság hatszázötvenezer kilométer. Az indikátorernyőt figyeltem.
– Most! – Rácsaptam az elsütőbillentyűre.
A hajótest megrázkódott: egy… három… összesen hat tűzoszlop suhant át a képernyőn, és szemmel követhetetlen gyorsasággal törtek céljuk felé. Enyhe ívű fordulóba vittem a hajót, de a kamerák most sem tévesztették szem elől a Delta Virginis-III-at.
Káprázatos tűzijáték volt, amelynek első részét az alighanem minden erejét mozgósító légelhárítás produkálta: a hetes, nyolcas, kilences szondák megsemmisültek az atmoszféra peremén szinte egyszerre felragyogó tűzgömbökben. A többiek azonban célba értek, és ez teljesen elegendőnek bizonyult. A felhőtakaró alatt a pokol vörös tüzei lobogtak … majd két iszonyatosan éles, vakítóan fehér villanás következett. A két antianyagbomba. Az Aquila külső páncélzatán elhelyezett sugárzásdetektorok indikátoraira pillantottam: az űrt még itt, háromszázötvenezer kilométeres távolságban is gyilkos erejű gamma-sugarak korbácsolták végig… Még egy percet szenteltem a látványnak, nem többet.
– Azt hiszem, itt végeztünk – mondtam aztán. – Indulhatunk vissza!

Navigátorom szó nélkül nekilátott, hogy a komputerbe betáplálja a visszatéréshez szükséges adatokat. Pár másodpercig elnéztem a billentyűkön boszorkányos ügyességgel táncoló ujjait, és eltöprengtem rajta, hogy én magam mennyi hibát vétenék ezalatt. Amennyire az eredményből megállapíthattam, egyetlenegy billentyűt sem tévesztett el.
Egyébként a navigátor munkájának – legalábbis mostanában – nincs sok köze a romantikához; "csupán" a matematikát kell tudnia, de azt nagyon. Az ugrás megtervezése idegölő munka; de az interplanetáris pályák optimális kiszámítása sem a legkönnyebb feladat. Ráadásul – nagyon ritkán megtörténhet az is, hogy a hajó központi komputere csődöt mond… a következményeket talán nem is kell részleteznem. Ismertem navigátort, aki egyetlen kis kézi számológép segítségével hozta vissza a hajóját – de visszahozta! Ösztönösen rálelt az egyedüli helyes variációra… majd utóbb, csak a tréfa kedvéért, kiszámolta az esélyeit. Kiderült, hogy körülbelül egy a húszmilliárdhoz…
Egy navigátornak ezenkívül számon kell tartania a hajó készleteit, ellenőriznie kell az ugrás előtti erőtér kialakítását, és mellesleg az sem árt, ha valamelyest konyít az űrhajóvezetéshez. Egy jó navigátor valóságos kincs. Hozzám azonban nem valami hűségesek a navigátorok.
– Sajnálom, ha megbántottam volna az imént – mondtam. Ettől persze még jobban felhúzta az orrát. Témát változtattam:
– Mit is mondott a bolygópályákról, Jane?
Keze megállt, felnézett, bár gondosan kerülve pillantásomat.
– Túl nagy volt az eltérés a számítottól – mondta.
– Nincs semmi elképzelése arról, hogy miben lehet a hiba? – Előre tudtam a választ.
– Nincs – szögezte le, és visszatért a komputerhez.
Most eltöprenghettem volna a dolgon, gondolataim mégis egészen más irányba fordultak. Emlékezetemből egy pillanatra előbukkant az a megbeszélés, amelyet alig néhány napja a Tengernagyi Hivatalban folytattam Dam Vetter tábornokkal. A szavai: "A bázis három idegen támadást vert vissza, a negyediknek azonban a jelek szerint nem volt képes ellenállni…" És: "Három hónappal, pontosabban nyolcvannyolc nappal ezelőtt a bázissal minden kapcsolatunk megszakadt!"
Igen, feltételezhető, hogy ezután a Delta Virginis-III-at az idegen faj kerítette hatalmába. De hogyhogy beérték ennyivel?! A hatalmukba került információk nyílegyenesen elvezethették őket Procyonig… vagy még tovább, a Földig! Miért álltak meg?! Az erejükben kételkedtek volna? De hogyan egyeztethető össze a megtorpanásuk azzal az esztelen kihívással, amelyet a bázis lerohanásával… De még inkább azzal, ami később történt! Hiszen három hajónkat pusztították el, a legutolsót csak néhány nappal ezelőtt! Miért tették? Miféle célokat követtek?!
Nagyon is tisztában voltam vele, hogy az Aquila útja tulajdonképpen semmire sem derített fényt. Igaz, megtámadtak, védekeznem kellett… de az ügy végére ezzel aligha tettem pontot. Hol vannak most az idegenek, mik lehetnek a szándékaik?!
A tábornok aligha terjeszt fel kitüntetésre, ha előadom, mire jutottam. Persze, ez legyen a legnagyobb gondom…
A pokolba az egész üggyel! Végül is megtettem, amire utasítottak: megállapítottam, hogy idegen támaszpont működött a Delta Virginis rendszerében, és a többi bolygóról készített elemzések arra is fényt derítettek, hogy az egész Naprendszerben ez lehetett az egyetlen bázisuk. Ép bőrrel térek vissza, és ez alighanem máris több annál, mint amire az otthoni nagyokosok számítottak…
Pokolba az egész Tengernagyi Hivatallal! – gondoltam.
– Jane – firtattam –, szeretném tudni, hogy mégis mi a véleménye azokról az eltérésekről! Bizonyára gondolkozott már rajtuk.
Még most sem nézett rám.
– Gondolkoztam – mondta. – Úgy tűnik, hogy a pozícióadatok jók, csak… mintha az időpontokkal lenne probléma! A bolygók mintha nem ott tartózkodnának, ahol a táblázatok szerint lenniük kell, hanem ott, ahol néhány hónappal korábban lenniük kellett volna. Beéri ennyivel, kapitány?
Meghatározhatatlan sejtés ébredt az agyamban.
– Pontosan mekkora az eltérés? – kérdeztem. – Szeretném, ha pontosan kiszámítaná.
– Még nem végeztem a visszatéréshez szükséges adatokkal, és addig…
Közbevágtam:
– A visszatérés még ráér! Ezt számolja ki, de gyorsan! Mekkora az időeltérés a bolygók helyzetében a táblázatokhoz képest?!
Agyamban tébolyult táncot jártak a gondolatok: a bázis három idegen támadást vert vissza, mielőtt megsemmisült… és éppen három hajónk pusztult el ugyanott! Ugyanott és ugyanakkor, mondta egy váratlan belső hang. Micsoda?!
A felismerés váratlanul robbant elő, és már eltörölhetetlenül ott izzott az agyamban. Igen, nincs más megoldás, egyszerűen nem is létezhet!
Hátradőltem, és próbáltam elengedni magam, hogy utána nyugodtabban újra végiggondoljam a dolgokat. Egy kukkot sem értettem az egészből, és mégis tudtam, hogy nem történhetett másképp… így kellett történnie!
Nyolcvannyolc nappal ezelőtt, mondta a tábornok, ellenséges akció következtében elpusztult egy földi bázis a Delta Virginis rendszerében. Egy nappal azután, hogy a tábornokkal beszéltem, útnak indult az Aquila, és a pontatlan kozmikus ugrás befejeztével, tizenegy napos rakétarepülést követően megérkezett a Delta Virginis térségébe. Nyolcvannyolc mínusz tizenkettő az hetvenhat.
– Hetvenhat nap – ismételtem meg fennhangon. Navigátorom megütközve kapta fel a fejét.
– Éppen ennyi jött ki! Mit jelent ez az egész, kapitány?! Derűsen pillantottam rá.
– Hetvenhat nap múlva – kezdtem – maga meg én egy különleges, nem minden kockázattól mentes feladatot kapunk, személyesen Dám Vetter tábornoktól. El kell majd jutnunk a Delta Virginishez, és ki kell derítenünk, hogy mi okozhatta a Procyonról odaküldött hajók pusztulását…
Szeme egyszerre elkerekedett a rémülettől.
– Kapitány, mi történik… mi történt magával?! – Valódi aggodalmat éreztem a hangjában, és ez valamiért nem is esett rosszul.
– Vesszek meg, ha értem, Jane – jelentettem ki. – De egyszerűen ki van zárva minden más eshetőség, és ráadásul ha maga nincs, soha nem jövök rá, hogy mi is történhetett! Alapjában véve azért remek lány maga, tudja?
– De hát… mi történt?! – dadogta.
– Figyeljen csak rám… – kezdtem.

– Azt már tudom, hogy elpusztította a Delta Virginisen létesített bázisunkat – mondta a tábornok. – Érteni persze nem értem, de elfogadom, mert magától minden kitelik, kapitány. Olvastam a jelentését, de alig lettem tőle okosabb. Mindenekelőtt szeretném, ha világosan kifejtené: mire alapozza azt a föltevést, hogy a Delta Virginisre tett kiruccanása során időben kerek három hónapot ugrott volna vissza?!
– A bolygópozíciók eltéréseire… De szeretném egy kicsit messzebbről kezdeni. Visszafelé jövet volt időm átgondolni a dolgot.
– Csak rajta – morogta.
– Mit gondol, mi lehet az oka az ugrások meglepően nagy szórásának? Nem vagyok az elmélet embere, annyit azonban már az Akadémián a fejembe vertek, hogy az áthidalható térbeli távolságot egyértelműen determinálja az ugrás során felhasznált energia. Más szóval: az energia-ráfordítás ismeretében elvileg mikroparszek pontossággal adott a materializációs pont a célkörzetben… de mit mutat ezzel szemben a gyakorlat?! Azt, hogy az ugrások több mint húsz százalékában a szórás tíz mikroparszek felett van, az esetek két százalékában meghaladja a száz mikroparszeket… és az összes ugrás körülbelül kétezrelékének szórása az egy milliparszeket is felülmúlja! Vajon mi okozhatja ezeket az eltéréseket?! Elképzeléseim szerint az, hogy a térbeli utazásra szánt energia egy része valamilyen módon elnyelődik az időben: így végső soron a hajó a téridőnek egy olyan pontján bukkan fel, olyan helyen és olyan időpontban tehát, amelyet az "ugrás kezdeti paraméterei csak statisztikus értelemben determinálnak! Mielőtt önt felkerestem volna, tábornok, alkalmam volt elbeszélgetni egypár emberrel, akik némileg előbbre jutottak már puszta statisztikák összeállításánál. A feltevéseimmel először bolondnak néztek, később azonban sikerült rávennem őket, hogy legalább elméletben vizsgálják meg a dolog esélyeit. Nagy nehezen eljutottunk aztán odáig, hogy kibökték: az ugrással kapcsolatos összes levezetéseket és számításokat kezdettől fogva egy homogén és izotrop univerzumra alapozzák; más szóval: az összes számításunk alapja az a föltevés, hogy a téridő tulajdonságai az erős gravitációs terektől távol nem függenek sem a helytől, sem pedig az ugrás irányától. De mi van akkor, ha ez a modell mégsem abszolút pontos? Mondjuk, az eltérés éppen a jelenlegi megfigyelőeszközeinkkel még felismerhető határ alatt van… mi történik akkor?! Elméletileg, mondták, az történik, hogy a homogén és izotrop modellre alapozott számítások nem lesznek egészen pontosak. Valahol a harmadik-negyedik tizedesjegy táján fellép egy kis eltérés, amelynek pontos értéke egyelőre ismeretlen. Az egyenletekben megjelenik egy harmadrendűén kicsiny tag, amely térbeli és időbeli természetű eltérést egyaránt okozhat! Azt hiszem, tábornok, hogy az ugrás elmélete, az univerzum érvényes modelljét is beleértve, ezek után meglehetősen komoly átértékelések előtt áll! Még egy kérdés marad hátra: miért csak most derült fény minderre, holott közel húsz éve alkalmazzuk már az ugrásokat?! Erre csak azt mondhatom: az eltérés viszonylag olyan kicsiny, hogy az efféle magyarázat lehetősége még csak fel sem vetődött! Mindmostanáig hat esetben fordult csak elő, hogy az ugrás szórása az egy milliparszeket felülmúlta. És most nézzük csak, hogy mi is történhetett valójában! Elnémul egy földi bázis a Delta Virginis rendszerében, miután – jelentései szerint – idegen lények megismételt támadásait verte vissza… Röviddel ezután a flotta elküldi három hajóját a helyzet tisztázására. Meg is érkeznek: éppen nyolcvannyolc nappal korábban, mint ahogy egyáltalán elindultak volna! Miért ilyen nagy az eltérés? Talán azért, mert a Procyon-Delta Virginis-vonal egyike lehet az univerzum kitüntetett irányainak?! Az mindenesetre kétségtelen, hogy hajóink megérkezésekor a földi bázis még működött; bizonyos továbbá, hogy a hajók nem egyszerre, hanem egymáshoz képest is több-kevesebb időeltéréssel érkeztek meg a Delta Virginis térségébe. Ebből viszont következik, hogy nem vehették fel a kapcsolatot egymással, hanem sorjában, egyenként hatoltak be a rendszerbe. Valószínűnek látszik, hogy az ottani bázisunkat kiszolgáló és egyben a védelmét is irányító komputer felismerő készülékében keletkezhetett hiba! A jelek szerint egyik hajó sem ismerte fel a bolygópozíciók eltéréseit, vagy ha mégis, akkor nem tulajdonítottak a dolognak különösebb fontosságot – és ez a tévedésük, a már bekövetkezett szerencsétlen véletlenekkel együtt, végzetesnek bizonyult! A bázist oltalmazó komputer csupán azt tette, ami – az előzetes programját figyelembe véve – az egyedüli lehetősége volt…
– Elég tetszetős magyarázat – állapította meg a tábornok. De ne higgye, hogy teljesen meggyőzött. Egyáltalán hogyan történhetett meg, hogy maga most tért vissza onnan… nem pedig három hónappal korábban?!
Vállat vontam.
– Talán az oda-vissza utazásnál az ellentétes irányú eltérések kiegyenlítették egymást – mondtam. – Nos, az okos fiúk két napja törik a fejüket, és eddig vagy fél tucat különböző elméletet produkáltak. Talán még az hangzik a legjobban, amit előadtam…
– Talán igen…
Töprengve pillantott rám, mielőtt azonban folytathatta volna, az asztali videokészülék szaggatott, éles sípolásba kezdett. A tábornok ráérősen odaballagott, és lenyomta a vétel billentyűjét.
– Hallgatom…
A halk, gyors beszédből csak szófoszlányok jutottak el hozzám, és nem láthattam az apró képernyőn feltűnt arcot sem. Azt azonban igen, hogy a tábornok arca mind komorabbá válik.
– Rendben van – mondta végül. – Tudomásul vettem. Felegyenesedett, és ismét felém fordult.
– Nos, más terveim voltak magával – kezdte. – Sajnos, e pillanatban az Aquila az egyetlen gyors felderítőhajó idehaza, így kénytelen vagyok…
– Mi történt, tábornok? – Rossz előérzeteim voltak.
– Újabb két hajónknak veszett nyoma a Fomalhautnál – mondta. – Ha az elmélete helytálló, akkor ott lesznek valahol, a nem túl távoli múltban!
– Esetleg a jövőben – mondtam.
– Módja lesz rá, hogy kiderítse! Egy órán belül megkapja az összes szükséges adatot. Személyesen intézkedem majd, hogy a hajója készleteit soron kívül egészítsék ki, így akár holnap útnak is indulhat. Mellesleg, amint visszatér, meghatározatlan időre leállítjuk az újabb ugrásokat!
– Megteszem, ami tőlem telik – mondtam. Távozni készültem, de egy mozdulattal megállított.
– Egy szóra még, kapitány! Azt hiszem, hogy szokás szerint egy navigátort is kerítenem kell még magának. Vagy tévedek?
Rábámultam: egyelőre elegem volt a meglepetésekből.
– A világért se fáradjon vele, tábornok. Már megtaláltam.

KUDARC

A jelzések a zöld törpecsillag második bolygójához vezettek; még tartottak, amikor a procyoni flotta Hermes nevű egysége elérte a parkolópályát; és váratlanul megszakadtak, amint a hatezer tonnás romboló tüzet okádva alázuhant a kékeszöld égboltról, és lármásan landolt, nem messze az óriási ingoványtól.
– Márpedig pontosan innen jöttek a jelek – közölte a rádiós, és mogorván meredt a messzeségbe. A Zöld Törpe erőtlen sugarai kísérteties fénybe burkolták a tájat.
A rádiófelhívásokra még mindig nem érkezett válasz. A kapitány töprengett, majd előparancsolta a terepjárókat.
A hernyótalpas, páncélozott járművek alig egy óra múltán reménytelenül, sorra elakadtak a mocsárban.
– Gyerünk tovább! – Az emberek szitkozódva vonszolták magukat, lábuk újra meg újra térdig süppedt a talajba. Az ingovány mélyéről undorító, háromfejű csúszómászók kúsztak elő, és minduntalan csizmájuk köré tekeredtek. Ha egyet agyontapostak, újabb kettő mászott elő helyette. A kudarc az embereket mind ingerültebbé tette; a mocsárnak csak nem szakadt vége. A Zöld Törpe közben már túljutott pályája zenitjén, és kitartóan araszolt a horizont felé.
– Vissza! – rendelkezett végre a kapitány.
Újabb egyórás küzdelem a mocsárral és az undorító csúszómászókkal; végül a hajó magába fogadta őket.
– Start! Talán a harmadik bolygón több szerencsénk lesz!…
Permx, a Második Bolygó tudósa mind a hat szemét tágra nyitva figyelte a felröppenő űrhajót. Már nem az első eset, gondolta, és bánatosan összetekeredett.
A Zöld Törpe rosszindulatúan vigyorgott.

KÍSÉRLET

A bolygó lustán kinyújtóztatta csápjait: a láthatatlan radarsugarak előbb a közeli, kékesfehéren izzó csillagig terjedő térséget vizslatták végig, majd – hogy ott semmi érdemlegeset nem találtak – az átellenes oldal, a Külső Tér felé kémleltek. Itt aztán rövid idő után rábukkantak arra, amit kerestek.
Aprócska, de igen nagyratörő bolygó volt; jóval fiatalabb társainál, akik közül egyesek – mint állították – még a gigászi ősköd maradványait őrizték magukban. Tudásban is, rangban is szerette volna mihamarabb utolérni őket. A monoton keringés egyhangúságánál többre vágyott: változatosságra és mindenekfölött olyan ismeretekre, amelyeket hasznosíthat.
Távoli, szikrázó fénypontok, csodálatos színekben pompázó csillagködök között vezetett az útja, szeretett volna még közelebb jutni hozzájuk, hogy eljátszhasson velük, kivallathassa őket. Ismeretlen, felfedezésre váró titkok rejtőztek a végtelenben: de hogyan, miféle erők birtokában juthatna el hozzájuk? Honnan meríthetné a tudást, amely megsokszorozhatja energiáit?!
Figyelt és várt. Időről időre káprázatos tünemények suhantak elő a fekete mélységekből, fénylő csóvájuk a kékesfehér nap közelében mindjobban felragyogott, majd céltalan rohanásuk ismét visszavitte őket a végtelenbe, ahonnan előtűntek. Eleinte még ki-kinyúlt utánuk, hogy magához láncolja, kifürkéssze őket; ujjai azonban a semmibe markoltak. Üres, élettelen fénytünemények voltak, alig sűrűbbek a vákuumnál, amelyben léteztek. Semmit sem tanulhatott tőlük; valami más, hasznosabb után kutatott – és most végre úgy tűnt, ráakadt.

A Felderítő fiatal volt és nagyravágyó. Jószerint ez volt az első önálló útja; egyben – mint érezte – kiváló alkalom arra, hogy megmutassa a bázis begyepesedett, öntelt veteránjainak, hogy mit is ér valójában. Gyűlölte a kioktatást, és már maga az a tudat is boldoggá tette, hogy senki nem ül mellette, aki helytelenítő megjegyzésekkel reagálna minden mozdulatára. A Typhoon osztályú rakéták egyszemélyesek voltak; az apró vezérlőkabinon kívül a reaktorház, az üzemanyagtartályok, a zsúfolt és a megtöltésre váró raktárhelyiségek kitöltöttek minden fennmaradó teret.
Rutinfeladatot kapott, mint minden újonc. Előzetes kutatószondázást kell végeznie három naprendszerben, amelyeket a közeli években előreláthatóan elér a Szövetség terjeszkedésének új hulláma. Az első naprendszerrel már elkészült (az adatok ott sorakoznak a komputer memóriaegységeiben); a másodikon most száguld át, készen arra, hogy – hiperbolikus pályán közelítve a bolygókhoz – gombnyomással sorra útjára bocsássa az automata szondákat. A harmadik még hátravan.
Teljes készültséget vezényelt magának, amint megközelítette a kékesfehér nap rendszerét; felajzott idegekkel lesve a komputer esetleges vészjelzéseit. A lokátor újra meg újra végigpásztázta a hajócska előtt az űr végtelenjét. A Felderítő szeme kitartóan tapadt a videokészülék ernyőjére: ismeretlen rémségek törhetnek elő bármely pillanatban, félelmetes szörnyek – minden űrhajós hallott már róluk –, amelyeken nem fog sem golyó, sem lézerágyú. Alig várta, hogy megküzdhessen velük…
Hitványka égitest volt, amely most a kamerák lencséi elé került, de kötelességszerűen bevárta, amíg alkalmas közelségbe érkezik. Eljött a megfelelő pillanat: egy gombnyomással kilőtte az első kutatószondát.

A bolygó meglátta, és halkan felkuncogott: micsoda csillogó játékszer! Parányi villámlás, és az ismeretlenből elővillanó valami két részre szakadt, más-más irányban folytatva útját: vajon melyik az érdekesebb közülük? Hamar döntött, pontosan úgy, ahogy azt kora és élettapasztalata diktálta: nosza, szerezzük meg mindkettőt!
Megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a kisebbik holmi máris felé közeledik: lángsugarakat lövell ki, és minden jel szerint le akar szállni. Figyelmét ezért inkább a gyorsan távolodó másikra fordította.

Amikor a komputer vészjelzését meghallotta, keze önkéntelenül a lézerágyú kioldóbillentyűje felé lendült. Egy tizedmásodperccel később máris visszafogta mozdulatát: ugyan kire vagy mire lőhetne vele?!
A villogó vörös jelzés és a képernyőn feltűnő számjegyek félreérthetetlenül tudatták, hogy a hajócska eltért számított röppályájától. Az eltérés oka ismeretlen. Ismeretlen?! Gyors kérdés a komputerhez, és a válasz: a főhajtómű nem rendeltetésszerű működése. De – itt?! Éppen most?!
Gondolatai visszatértek az imént elhagyott apró égitesthez: a kutatószonda szerint semmi rendkívüli nem tapasztalható rajta. A komputer: az eltérés egyre nagyobb. A pálya visszafelé hajlik – de miért?! A feltételezettnél nagyobb gravitáció?! A komputer: talán a vártnál magasabbra nyúló atmoszféra fékező hatása…
Talán.

Figyelt és várt: a beavatkozás láthatóan sikeres volt, de még ezután dől majd el, hogy teljesen sikeres volt-e. A csillogó holmi pályája megtört, és lassan-lassan a bolygó irányába fordult. Most, hogy újfent próbára tette tulajdon erejét, a vidámsággal rokon megkönnyebbülést érzett.
Éveinek számát tekintve ugyan nem, de a többi bolygóhoz mérten mégiscsak igen fiatal égitest volt: egyike ama sok ezer intelligens planétának, amelyet egy ősrégi civilizáció kezei alkottak meg. Miért? Mi célból? A kérdés sokáig foglalkoztatta, de végül is be kellett érnie azzal, hogy létének – és rendeltetésének – titkaira aligha kap választ. Az az ősrégi civilizáció letűnt, alighanem örökre.
De a bolygó – más bolygókkal együtt – megmaradt; vele együtt létezett a kíváncsiság is, velejárója a már sok millió éve beprogramozott tudásvágynak. A bolygó – éppúgy, mint más bolygók – képes volt a fejlődésre; értelme, egy gyermeki értelem, mindent befogadott, minden hatásra megnyílt, ami csak érte. És még többre vágyott. Tanult.
A látható égbolt sok ezer csillaga nem ragyogott még, amikor Ők, a Régiek letűntek a Mindenség színpadáról; idősebb társai talán azt is tudták, hogy mikor. Ez a tudás is vonzotta most, de már nemcsak ez…
… A csillogó holmi különvált a csillagoktól, és szokatlan robaj kíséretében, plazmasugarakat okádva zuhant a felszín felé; sokáig lármásán forgolódott, de végül is megpihent. Láthatóan várt valamire; de várakozó álláspontra helyezkedett maga a bolygó is. Kíváncsisága nem lohadt le ugyan, de eddigi tapasztalatai nem írták elő, hogy mit kellene tennie…

A Felderítő megkönnyebbült sóhajjal eresztette el a tolóerőszabályozó fogantyút: a hajócska végre szilárd és biztosnak ítélt talajon nyugodott. Ugyanezzel a mozdulattal azonban már a megkönnyebbülés is tovatűnt, és átadta helyét a félelemmel vegyes bizonytalanságnak: mit hoz a jövő?!
Az Űrakadémián tanultak még korántsem párologtak el a fejéből: a váratlan fordulatnak kell hogy legyen valami ésszerű magyarázata… de máris azon kapta magát, hogy óvakodik rátalálni a legvalószínűbb, talán az egyedül elfogadható megokolásra.
Helyette az űrveteránoktól hallott elképesztő rémmesék törtek a felszínre: bolygókról, amelyek elevenen falják fel az arra vetődő embert; barátságos és ártalmatlannak tetsző világokról, ahol az odavezényelt szövetségi kutatóhajó legénységének fele napokon belül elpusztult, másik fele pedig az átélt borzalmaktól megőrült, és a mentőhajó csupán dühöngő elmebetegeket szállíthatott vissza a hazai bázisra. És a legtöbb esetben: újoncokról, beképzelt Felderítőkről, akik nem fogadták meg a Szabályzat előírásait, sem pedig a személyes jó tanácsokat, és aztán… De talán ne részletezzük.
A rakétafúvókák által fölkavart por leülepedett, és a Felderítő kezdeti szorongása lassan átadta helyét a kíváncsiságnak. Idegen világba került, ahol őrajta kívül még nem járt ember! A komputer szenvtelen megállapítása szerint a detektorok hatókörzetében nincs észlelhető mozgás; az ablakok páncélüvegén kitekintve erről maga a Felderítő is meggyőződhetett. A légkör belélegezhető; nyomása a földihez közel álló, mérgező vegyületeket nem tartalmaz… Egyben közölte a komputer, hogy a reaktor hibájának kijavítása nyolc-tíz órát vesz majd igénybe. Mit lehet tenni addig?
A Szabályzat szerint: résen állni és figyelni, lövésre készen tartva az összes atomlöveget, sugárágyút és antianyagvetőt, amellyel még odahaza gondos és előrelátó kezek a hajócskát fölszerelték. Hosszabb veszteglés esetén pedig – esetleg – felölteni a szkafandert, és kiválasztani az odakint megteendő rövid felderítőútra a legfélelmetesebbnek látszó fegyvert. És persze mindvégig rádiókapcsolatban maradni a komputerrel…
Még motoszkált benne némi bizonytalanság, ám a kíváncsiság – no meg a hősi elhivatottság – lassan, de biztosan felülkerekedett.
A komputerre bízta a hajót. Magabiztosan lépett a légzsilipbe, majd egy perccel később halk sziszegéssel már a külső ajtó is bezárult mögötte. Odakint volt; pár óvatos lépést tett előre, maga mögött tudva az automata ágyútorony sugárvetőit. Majd még néhány lépés…
Nincs veszély.

A bolygó sohasem látta nem is láthatta – a Régieket; egy röpke pillanatra mégis az az érzése támadt, hogy talán Ők tértek vissza. Rövidke létezése alatt ugyanis még semmi hasonlót nem tapasztalt.
Az űrből érkezett csillogó valami – a nagyobbik –, alighogy megnyugodott a felszínen, máris újra kettévált. Az apró részecske eleinte lassan mozgott, majd mind határozottabban távolodott a másiktól. A bolygó is habozott, de már nem sokáig.
A csillogó holmi a fekete mélységekből érkezett; onnan, ahol szikrázó fénypontok és színes csillagködök járják néma, kifürkészhetetlen és talán az idők kezdete óta változatlan pályájukat. Tudást képvisel: olyan tudást, amelynek birtokában végtelennek tetsző szakadékokat szelhet át, és a lét nagy, mindeddig megválaszolatlan kérdéseire adhat választ. A lehetőség és maga a tudás ott lebeg előtte; csak ki kell nyújtania a kezét érte. Ki tudja, mikor adódik ilyen alkalom ismét?
Megtette hát, amit tennie kellett.

Útja során elérkezett egy pillanat, amikor vissza kellett néznie; nem mintha előzetesen bármiféle rossz érzése támadt volna. Közel és távol semmi veszély; a komputer – detektorai útján – szakadatlan éberséggel figyelte a környéket, és bármiféle változásról azonnal értesítette volna, így aztán biztonságban érezte magát; szinte jókedve támadt, feledve a váratlan meghibásodás okozta bosszúságot. Kőzetmintákat szedett össze, ismeretlen növényekről tördelt le ágakat, sőt rovarzsákjába egypár parányi ízeltlábút is begyűjtött: otthon a biológusok alighanem hálásak lesznek érte.
De elérkezett a pillanat, amikor vissza kellett néznie…
Megdörzsölte a szemét, de még csöppet sem riadtan: a rakéta – alig pár száz méterre álló – hosszúkás, karcsú testének körvonalai mintha elmosódnának. A szeme káprázik… vagy holmi légköri tünemény?! Lépett volna egyet arrafelé – és abban a pillanatban ráébredt, hogy a lábát sem képes megmozdítani. Ismeretlen, de nagyon is valóságos erő béklyózta a földhöz.
Az iszonyú veszély tudatával együtt jött a felismerés is: a végleges és teljes vereség felismerése. Az Akadémián… Gondolatai egyszerre összekuszálódtak. De hát hogyan történhetett?! Hiszen az összes létező előírást… Hiszen ez kétségbeejtő igazságtalanság, és az otthoniak sohasem… Az otthoniak!
Ez a gondolat valamennyire magához térítette. Leküzdhetetlen ellenféllel került szembe, de még nem szenvedett teljes vereséget! A legfőbb Törvény töltött be mindent: amíg a szándékai homályban rejlenek, senki és semmiféleképpen nem szerezhet tudomást, nem tudhat meg semmit a Földről! A komputert szólította, de az nem felelt.
Még volt ereje, hogy az övére csatolt készülékre pillantson: az indikátor gyengén pislákoló jelzőfénye tudatta, hogy már csak a vészfrekvencián van kapcsolata a hajóval… de ez a kapcsolat is gyengül. Pillanatok lehetnek hátra.
Egyetlen parancsot adhat ki csupán: az utolsót.

Meglepetése – a váratlan fordulat okát kutatva – megütközésbe, majd bosszúságba fordult. Megrázta magát, türelmetlenül várva, hogy a kellemetlen atomfelhő maradványai eltisztuljanak a légkörből. Remélte, hogy a kudarcról a többiek nem szereznek tudomást.
A tudás és az azt felkínáló lehetőség csak ingerkedett vele; éppen csak meglegyintette, és máris tovatűnt. De ami volt, azt már nem lehetett meg nem történtté tenni. Új alkalmak, új lehetőségek is lesznek majd, csak ki kell várnia.
Csápjait újra kinyújtóztatta a végtelen felé; most már nem egyszerűen érezte, hanem tudta, hogy ott, az ismeretlen mélységekben igenis van még keresnivalója. Újra meg újra végigtapogatta a teret, figyelt és várt. Ideje van bőven.
Legközelebb persze óvatosabb lesz majd.

EPILÓGUS

Lassan sodródott a térben, átengedve magát az ismeretlen természetű és eddig még kellőképpen ki nem tapasztalt erejű, mégis megszokott áramlatoknak. A Tejút peremvidékein kalandozott, és most újra a galaktikus mag milliárd csillagának egybefolyó, félelmetes ragyogása felé vette az útját. Szüksége volt erre a kiapadhatatlannak tűnő energiafolyamra, hogy feltölthesse készleteit, amelyek az évmilliók során erősen megcsappantak.
Csillagok születését és kialvását nézte végig, sokat ígérő lehetőségek ragyogtak fel, érdeklődve és szánalommal figyelte az élővé szerveződött anyag erőfeszítéseit, amelyekkel megtapadni igyekezett egy-egy csillagtörmeléken. A kísérletek sorra megfakultak, elenyésztek és elvesztek a koromfekete éjszakában. Kihunyóban levő vörös törpecsillagok környezetében kóborolt, és szupernóva-kitörések energiájából merített új erőt az előtte álló úthoz. Érzékelte a pulzárok szapora lüktetését és az egyre hidegebb univerzum minden tája felől áradó egyenletes, mindent betöltő sugárzást. És sodródott tovább, az egyre gyakoribb és egyre félelmetesebben izzó csillagok között, mind távolabb a peremvidékektől és mind közelebb a Galaktika magjához. Olykor ismerős tájakra bukkant, máskor kietlen, vad vidékeken vágott át, melyek képét hiába is próbálta egybevetni a mérhetetlen emlékezetében tárolt információkkal. Néha felfigyelt valamire; gondosan felmérte és feljegyezte az időtlen idők során bekövetkezett változásokat …
Az ő világa volt ez az egész, még akkor is, ha egy adott időpillanatban csupán meghatározhatatlanul parányi részét birtokolta; mindeddig senki nem akadt, aki a tulajdonjogát elvitatta volna. Egyedül volt.
Az elmondhatatlanul ősrégi anyag, a felfoghatatlan és időtlen dimenziók terméke volt; csodálatos és félelmetes birodalmak tündöklésének és bukásának szemlélője, és tanúja az örökkévalóság határait súroló Első Galaktikus Éjszakának. A gigászi erejű ősrobbanás, a szerterepülő anyagtörmelékek lassú rendeződése és a galaktikák születése számára apró közjáték volt csupán a Második Kor hajnalin. A térben élt és mozgott; lehetőségei kimerítették mindazt, ami az örökkön változó és elpusztíthatatlan anyag legkülönfélébb formáiban és azok kombinációiban az elkövetkező évmilliárdok során egyáltalán megvalósulhatott. Tanult és fejlődött; kíváncsi szemmel fürkészte a mindenséget, kikutatva és megvizsgálva mindazt, amit később még felhasználhatott. Élt, és maga volt a korlátok nélküli Értelem; az atommagok billiomod másodperc alatt lezajló reakciója és a Metagalaxis teljes létezése egyaránt helyet kapott gondolkodása időskáláján.
Világa szemlélésével voltaképpen önmaga eredetét is kutatta, amióta ráébredt, hogy létét még az Éjszaka előtti időkre vezetheti vissza. A végtelenül bonyolult anyagi formák kölcsönhatása olykor, egy-egy pillanatra furcsa, minden addigitól gyökeresen eltérő jelenségeket hoz létre; többnyire gyorsan tovatűnő káprázatként, amely darabokra hullik, szertefoszlik, mielőtt még tüzetesebb megfigyelés alá vehetné. Homályos fogalma volt azonban róla, hogy a rejtély megoldását ezekben a jelenségekben kell keresnie.
Ritka és valószerűtlen képződmények voltak; számtalan feltétel szerencsés összetalálkozásának köszönhették megvalósulásukat, és elmúltak, amint e feltételek egyike-másika megváltozott. Néha azonban – ha elegendő idő állt a rendelkezésükre – továbbfejlődtek, új formákat öltöttek, és egy idő után már képesek voltak elszakadni az űrbe kivetett csillagtörmeléktől, amelynek létüket köszönhették. Kirajzottak a térbe, más csillagnapok környezetébe is eljutottak, és talán az sem állt távol szándékaiktól, hogy az egész Galaktikát uralmuk alá hajtsák. De rendszerint akadt valami, ami nagyratörő terveiknek határt szabott: egy csillag váratlan fellángolása, kozmikus katasztrófák… vagy egyszerűen az iszonyú nagy távolság, amelynek leküzdésére képtelenek voltak.
Kíváncsi jóindulattal figyelte mindezt; olykor maga is közbeavatkozott, ha szükségesnek látta; segítsége azonban csak arra volt elegendő, hogy némiképpen megnyújtsa azt az időszakot, amely a remények tetőfokát és a teljes bukást elválasztja egymástól. Az utóbbi időben a kísérletek megritkultak; a világegyetem túljutott fejlődése mozgalmas szakaszán, és a változások egyre inkább lelassultak…
Egyedül volt; nem volt kihez mérnie erejét, hatalmát és értelmét. Ez a tény – jóllehet elég ideje fennállt már ahhoz, hogy napirendre térhetett volna felette – egyre jobban nyugtalanította. Egyedül volt, mindenfajta remény nélkül, hogy valaha is hasonló lényekre bukkan. A világ, amely körülvette, csak árnyéka volt az Ősrobbanás előtti kornak: az Első Birodalomnak. Kialvóban levő csillagok sokaságát látta, tapasztalta, amerre csak megfordult, és nem tévesztette meg a látszat, hogy egyesek még fényerejük tetőfokán ragyognak. Az anyagi világ halódott, és halódása előjátékát jelentette talán egy Új Birodalomnak; de még ebben a megfakult és reményevesztett világban is felvillant olykor egy-egy lehetőség, amely – az elkerülhetetlen Éjszakán keresztül – egy új, ragyogó korszak felé mutathatott.
Vándorlása a térben egyre határozottabb értelmet kapott; mindeddig azonban eredménytelen volt. A Tejút peremvidékein nem találta meg, amit keresett: alig pislákoló törpecsillagokra, haldokló vagy halott létformákra bukkant csupán, a végére valaminek, ami voltaképpen el sem kezdődhetett. Újra a centrum felé vette hát az útját; és miközben egyre fogyott a tér a csillagok között, remélte, hogy az esélyei is ennek megfelelően nagyobbak lesznek.
Akadtak helyek, ahol hosszabb-rövidebb időre megállapodott; akadtak kísérletek, amelyekben többet vélt fölfedezni puszta kísérletnél. Voltak világok, ahol – miután tudatára ébredtek létezésének és hatalmának – istenükként imádták, mit sem sejtve arról, hogy már az ősi Első Birodalommal tovatűntek az igazi istenek…
Egy-egy ilyen megállás az ő számára pillanat volt csupán, de az előtte álló cél máris tovább sürgette. Fel kell töltenie készleteit, hogy elegendők legyenek egy újabb, milliárd éves bolyongásra.
A kísérletek, amelyeket maga mögött hagy, még nem zárultak le; eddig azonban túl kevés valósult meg belőlük ahhoz, hogy megjósolhatná a jövőt. Később talán visszatér; akkor majd felmérheti, hogy amit látott és tapasztalt, egyike volt-e csupán a fejlődés zsákutcáinak… vagy esetleg alkalmasnak bizonyulhat arra, hogy reményeit, amelyek csaknem egyidősek a Második Korral, valóra váltsa. Egy-egy faj már kinyújtotta kezét a csillagok felé. Vágyaik és céljaik már kiálltak egynéhány próbát; tudta azonban, hogy az igazán kemény próbatételek még hátravannak…
Az új cél mindjobban vonzotta. Eddig csupán a csillagközi áramlatokkal sodortatta magát, most azonban önerejéből is nekilendült. Egyre kápráztatóbb lett a fényesség, amely ott ragyogott előtte, és egyre fogyott a tér a fehéren izzó csillagok között.
És visszatért a magány.

UTÓSZÓ

Változatok egy témára – talán ezt a címet adhatnám ennek a novellagyűjteménynek. Sokan már elcsépelt témának tekintik – vajon valóban az?…
…Az égboltot szuperérzékeny rádiólokátorok fürkészik azonosítatlan – tehát ellenséges – célok után kutatva. Hirtelen feltűnik valami… nem légköri zavar… de a Doppler-eltolódással visszatérő impulzusok hihetetlenül nagy sebességről árulkodnak. Egy… három… tíz célpont… és már nyomuk is veszett. Nem ellenséges támadás – akkor hát micsoda?!
Utasszállító repülőgép halad megszokott útján. A hajtóművek zúgásába hirtelen furcsa, meghatározhatatlan jellegű zaj vegyül. A pilóta értetlenül, dermedt csodálkozással figyeli az óriás gép mellett elsuhanó, fénylő korongokat, amelyeket szemlátomást nem a légáramlás ereje mozgat. A motorok ki-kihagynak…
Az űrflotta előretolt bázisai riasztó jelzéseket adnak le: idegen űrhajók csoportja tart a Föld felé. Baráti szándékkal jönnek? Ellenségeink lesznek?!…
Változatok egy témára. Fantasztikus? Egyelőre igen.
Kedvenc témám ez – és persze nem csupán az enyém. Lehet, hogy kimeríthetetlen?
Meglehetős bizonyossággal sejtjük, hogy a Föld – és vele együtt az emberiség – nem egyedüli sziget a világegyetemben. Időszerű lenne végre megbarátkoznunk ezzel a gondolattal, még akkor is, ha a tényt – ez idő szerint – semmiféleképpen nem bizonyíthatjuk. Korunk tudománya mindenesetre megengedi millió vagy akár milliárd civilizált életforma létezését az általunk belátható világegyetemben. Sok millió civilizáció – de hol? Milyen körülmények, milyen természeti feltételek közepette? És: mióta?!
És mindezek után: teljesen megmagyarázhatatlan vajon az az olykor fel-felbukkanó érzés, hogy tetteinket, szándékainkat – már itt, a Földön – figyelemmel kísérhetik mások?!
Kérdések, amelyekre egyelőre nincs válasz. Bizonyos azonban, hogy egy majdani Találkozás lehetősége régóta foglalkoztatja képzeletünket. Természetesen ez idő szerint csak találgathatjuk, hogy hol és milyen formában kerülhet sor az első kapcsolatfelvételre egy idegen civilizációval; és nemhogy részleteiben, de nagy vonalakban is módfelett nehéz előrelátni a Találkozás összes lehetséges következményeit. Mit tartogathat számunkra? Elképzelhető-e – a felismert közös érdekek talaján – két, egymástól alighanem gyökeresen elütő intelligencia békés együttműködése? Van-e esetleg alapja annak a feltételezésnek, amely szerint – félreértések vagy éppen tudatos elhatározás következtében – akár háborúra is sor kerülhet közöttük?!
De maradjunk egy pillanatra még a Földön: hiszen tulajdon történelmünk is kínál riasztó példákat régi kultúrák, külvilágtól elzárt, befelé forduló civilizációk pusztulására. Elgondolkoztunk-e már azon, hogy mi minden történhet akkor, ha a fejlődésbeli különbség nem pár száz esztendő csupán hanem néhány millió?! Milyen alapon állíthatjuk, hogy mindig és mindenütt nyomon követi a tudati-társadalmi fejlődés a technikai haladást? És mi az, ami biztosíthatja a megegyezést, a békés együttműködést akkor, ha – a fejlődés eltérő irányai miatt – nincsenek és nem is lesznek közös érdekek?!
A sci-fi számomra mindig is elsősorban a problémafelvetés eszköze volt és maradt; igaz, a vizsgált kérdések aligha sorolhatók napjaink legérdekfeszítőbb és leginkább időszerű kérdéseihez. (Bár ki tudja?)
Azt mindenesetre furcsálltam, hogy a hazai sci-fi irodalomból úgyszólván hiányoznak a fentebb említett problémákat vizsgáló (vagy azokra akár csak utaló) alkotások. Felmerülhet persze a kérdés: világnézetileg káros lehetne-e egy majdani kapcsolat esetleges árnyoldalainak a megvilágítása?
Úgy érzem, hogy nem. Nem, mert ha idővel bizonyosságot is szereznénk arról, amiről ma még valóban nincsenek sem közvetlen, sem pedig közvetett tapasztalataink: legfeljebb csak az derülne ki, amit egyébként is sejthetünk. Az, hogy tudásunk nem határtalan, és az is, hogy ami itt a Földön megvalósult, csupán egyetlenegy ama számtalan lehetőségből, amelyek külön-külön és együttesen is az anyagi világ végtelen formagazdagságát tükrözik.
Bizonyos, hogy nehéz számot vetni az összes lehetőséggel, szinte lehetetlen.
Sokat vétünk vele, ha mégis – megpróbáljuk?

Hat-hét éve foglalkozom aktívabban a sci-fi műfajával. Jobbára alkalomszerű tevékenységem eredménye eddig két kötet és néhány rövidebb novella megjelenése volt. Ez nem túl sok.
Terveim? Első könyvemet elég komoly bírálatok érték; az okok alighanem a felvetett problémák némiképp újszerű vagy inkább: a hazai sci-fi irodalomban szokatlan – megközelítésében keresendők. Ebben a kötetben is találkozhat az olvasó – több-kevesebb komolysággal felvetett – vitatható nézetekkel, elgondolásokkal. Itt csupán két dolgot szeretnék megjegyezni: az egyik, hogy olyan kérdésekről van szó, amelyek tekintetében – megfelelő gyakorlati tapasztalatok hiányában – még a tudomány sem alakította ki egyértelmű állásfoglalását; a másik pedig az, hogy nem a sokak által egyetlen megoldásként elismert lehetőséget vitatom, hanem egy ilyen lehetőség kizárólagosságát.
Terveimről tehát csak annyit, hogy a jövőben sem kívánok szakítani "vitatható" elképzeléseimmel; meggyőződésem, hogy a téma korántsem tekinthető elcsépeltnek – és belátható időn belül nem is válik azzá. Igyekszem – amennyire tőlem telik – újat mondani róla; igyekszem az olvasót arra késztetni, hogy egyik-másik fölvetett kérdésen eltöprengjen, vagy éppen ellenvélemények után kutasson. Igyekszem – valóban hasznos és nem merev dogmákra támaszkodó – vitát "provokálni".
Megítélhetik majd, hogy milyen sikerrel.