NNCL656-3D3v2.0

Nemere István

A KOZMOSZ KORBÁCSA

EXPRESSZ KÖNYVEK
BUDAPEST

© Nemere István, 1982

ISSN 0230-7995
ISBN 963 321 942 6

Kiadja a Népszava Lap- és Könyvkiadó
A kiadásért felel: dr. Jandek Géza igazgató
82-4206. Szikra Lapnyomda, Budapest
Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató
Felelős szerkesztő: dr. Márkus Lászlóné
Műszaki igazgatóhelyettes: Kiss Károly
Műszaki szerkesztő: Ujvári György
Fedélterv: Szlifka Anna
Megjelent 12 A/5 ív terjedelemben
MSZ 5601-59
Budapest, 1982

Tartalom

1. A riadó
2. A rejtélyes utas
3. A város vergődése
4. Salinas…!
5. A halál neve
6. A végső harc

1.

A RIADÓ

"…azon a nyáron még senki sem sejtette vala, hogy közéig már a szörnyű vég. Amikoron pedig az beköszöntött vala, a város lakóinak legjava nem akarta elhinni: itt vagyon már a fekete halál…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

– Mi lesz ma a tévében? – kérdezte Rader.
Az ablaknál üldögélt, és kifelé nézett. Az égbolt már erősen szürkült; nyolc óra felé járhatott. A férfi egy pillanatig mérlegelte, kigördüljön-e a teraszra – eszébe jutott, hogy már hűvös lehet odakünn. Hiába van nyár, az esték néha borzongatóak. Vagy csak ő érzi így…? Hatvanhárom éves, igen, az öregséggel sok kellemetlenség jár együtt. Például az örökös fázékonyság. Nem nagy öröm látni, hogy az évek múlásával az ereje is megfogyatkozik az embernek. Egy biztos: egészségesebb már nem leszek – tette hozzá gondolatban, és kissé megkeseredett a szájíze.
– Valami ócska krimi – felelte a felesége. Desna kis tálcával jött a szobába, és elégedetlenül rázta ősz fürtös fejét. Apró termetén sötétkék selyem otthonka feszült. – Itt a gyógyszered, vedd be.
Rader megfogta a vizespoharat, a tálcát térdére fektette. Vigyázott, hogy házikabátja széles ujja le ne seperje a kis színes korongokat. Alatta megnyikordult a tolószék, mintha a kerekek már futni-forogni akarnának.
– Lehet, hogy ez egy jó krimi lesz – jegyezte meg makacsul, reménykedve.
– Jó krimi, jó krimi… Csodálom, hogy van kedved ilyesmit nézni, folyton csak lövöldöznek… Neked aztán éppen eleged lehet a lövöldözésből, nem?
Rader lenyelte az utolsó tablettát is; a hideg víz jólesően ömlött szét benne, érezte. Visszaadta a tálcát, és úgy döntött, mégis kimegy a teraszra. Megmarkolta a hajtókereket. A gumik nyisszanva fordultak el a padtón. Néhány határozott mozdulat, ajtónyitás, és máris a barna, hatszögletű kőcsempéken gördült a kocsi. A férfi összehúzta mellén az inget, és a korláthoz hajtott, féloldalasan. Ha kicsit előbbre hajolt, láthatta odalenn az utcát is. De inkább elnézett messze, a Város fölé. A nyolcadik emeletről látta a nagy bazilika zöldes kupoláját, a régi királyi palota vörös kőtornyát. A domboldalakra felfutó kanyargós Utcákat, a központi pályaudvar fekete-fehér műmárvány tömbjét. A láthatár szélén – majdnem mindig kékes párába burkolózva – a felmeredő tevetornyot is. A láthatártól láthatárig nyúló végtelen tetőtengert.
Rader itt született, itt élte le eddigi éveit. Szerette a folyót, a parkok zöldjét, a belváros kétszáz éves házait. A magas és keskeny hidakat, a rakpart régi kőoszlopait. Néha úgy érezte, nem tudna máshol élni. Igaz – nem is próbálta soha.
Ha behunyta a szemét, akkor is ugyanezt látta. Naponta legalább egy órát üldögélt itt. Ismerte már a napszakok árnyékait, tudta, mikor hol bújnak meg a fekete foltok. A felhők fátyla megváltoztatta a tetők vörösesbarna, sötétszürke vagy vidámrózsaszín árnyalatait. Kies volt a Város égő nyári napizzásban és más ősszel, az ég alján rohamra készülődő fenyegető esőfelhőkkel.
Odalenn az utcán sziréna hangja hallatszott; egy autó csikorgó abroncsokkal vette a kanyart. Radernek megint eszébe jutottak a régi idők. Amikor a lába egészséges-engedelmes volt, és alatta is így rohant egy-egy autó. A szirénahangra kelletlenül ugyan, de megnyílott az autófolyam. Néha úgy érezte, óra ketyeg az agyában, minden múló másodperc beléje hasított, nem érkeznek-e későn vagy túl későn…
A felesége utána jött a teraszra.
– Megfázol – mondta rosszallóan, de harag nélkül. Lágy-puha pokrócot terített Rader vállára, mellére. Az öreg nem válaszolt, de magában elismerte: Desnának igaza volt megint. Még néhány perc és tényleg megfázott volna.
A sziréna odalenn hirtelen elhallgatott. Desna kihajolt a korláton, aztán meglepődve mondta:
– Itt álltak meg a kapunk előtt. Rendőrségi kocsi…
Rader behunyta a szemét. Mint mostanában annyiszor – ismét emlékezett. "Mi más maradt nekem? – kérdezte néha Desnától. Csak az, ami volt…" Valaha minden reggel megállt itt egy kocsi, igaz, azon nem volt sziréna, se kék fényű lámpa. Csak egy rádiótelefon antennája. A készülék belül, a kényelmes ülés karfájába építve. Rader még ma is tenyerében érzi a hűvös műanyag kagyló enyhe ívét. Reggelente ezzel a mozdulattal kezdte a napot, a munkát. Telefonhangok, amelyek manapság olykor álmában is visszatérnek. "Jó reggelt, uram." "Jó reggelt, ügyeletes. Mi volt az éjjel?" Az ügyeletes szenvtelen beszámolója. Betörés, rablás, erőszak, útonállás, csempészet – a hétköznapok költészete és mocska. Végtelen volt a sor akkor, és biztosan végtelen ma is. Hiszen az emberiség nem javul meg. Vagy ha mégis, ezt olyan lassan teszi, hogy a folyamat észrevehetetlen – filozofált Rader a teraszon.
A bejárati ajtónál felvijjogott a csengő. Türelmetlenül, hosszan. Rader kinyitotta a szemét:
– Nofene, ki lehet az…?
Az asszony vállat vont:
– A gyerekek mindig telefonálnak előbb. Talán valamelyik szomszéd? – miközben átsietett a szobán, Rader határozatlan mozdulattal lökdöste kocsiját vissza a szobába. Férfihangokat hallott az előszobából; gyorsan lekapta válláról a pokrócot, és a díványra dobta. Éppen jókor – egy sovány, magas, szikár férfi sietett be, messze megelőzve Desnát.
– Nocsak! Brohl…! Tényleg magát látom, vagy öreg szemem káprázik? – kedélyeskedett Rader, ugyanakkor nem tudta leplezni csodálkozását sem. Brohl eljött hozzá. Ennek fontos oka kell, hogy legyen.
– Üdvözlöm – a férfiak kezet szorítottak. Rader a tolószékből nézett fel vendégére, aztán türelmetlenül intett:
– Üljön le. Csak nem maguk szirénáztak?
Brohl arcán kiütköztek már a szőrszálak. Reggel borotválkozhatott, állapította meg Rader villámgyorsan, és azt is jól látta, hogy a férfi ideges. Bár ezt próbálja titkolni…
– Mi szirénáztunk. Sietnünk kell.
– Még egy kávét sem iszik? Desna, kávét kérünk!
– Ne fáradjon, asszonyom. Azonnal indulunk a kapitányságra.
– Nem azért mondom, Brohl, de enyhén szólva furcsán viselkedik. Szirénázva robban be ide csak azért, hogy lihegve közölje: máris távozik – Rader tudta, megengedheti magának ezt a hangot volt beosztottjával szemben. Még akkor is, ha Herbert Brohl időközben az ötmilliós Város rendőrfőnöke lett…
– Úgy értem, ön is velünk jön – mondta Brohl, és arcán gyors, ideges mosoly suhant át.
– Látom, tréfás kedvében van – felelte Rader mosolyogva, de felpillantva tekintete találkozott Brohl pillantásával. Az öreg azonnal tudta, hogy a másik komolyan beszél. Ezenkívül a tiszt szemében még mást is észrevett.
– Baj van, Brohl…?
– Nagy baj, főnök. Az imént beszéltem az Elnökkel. Mindketten rögtön magára gondoltunk…
Desna ősz feje bukkant fel az ajtóban; biztosan hallotta az utolsó szavakat.
– Tréfál, Herbert? El akarja vinni ezt a szegény nyomorékot? Desna legalább huszonöt éve ismerje Brohlt, vagyis azóta, mióta a férfi zöldfülű újoncként bekerült férje nyomozócsoportjába.
– Nem tréfálok, asszonyom. Szükségünk van a hatalmas tapasztalatára és a szakértelmére – bizonygatta Brohl komolyan.
– Ne hízelegjen – zsörtölődött Rader, majd kezével a tolókocsi karfájára csapott. – Erről megfeledkezik, barátom. Én már nem mozgok olyan könnyedén, mint valaha… És különben is, miről van szó?
Bejött Brohl sofőrje, egy nagy termetű rendőr, és megragadta Rader székének támláját. Desna látta, most már tényleg elviszik az "öreget", és különösebben a férje sem tiltakozik ez ellen… Belenyugodott hát; gyorsan előkapta férje egyik zakóját. Brohl kiszaladt a folyosóra, és felhívta a liftet.
Rader tanácstalan pillantást vetett feleségére:
– Látod… elhurcolnak.
– Legalább nem fogsz unatkozni ma este – sóhajtotta az asszony, majd halkan hozzátette: – Igaz, én sem.
Rader ismerte Desnát – ismerte harmincnégy éve –, és tudta: a mai estét ideges várakozással és aggódással tölti majd, míg csak hírt kap az "öregről". De már nem maradt idejük – csattant a lift ajtaja, Brohl egyetlen sietős mozdulattal búcsút intett Desnának. Rader az összecsukódó ajtók keskenyülő résén át látta a feleségét – majd a lift hirtelen elindult lefelé.
– Egy biztos: a célratörést és az energikus tevékenységet jól megtanultam éhtől – mondta Brohl. A megtermett rendőr szótlanul állt mellettük, a tolószéket markolta, mintha attól tartott volna, hogy Rader megszökik.
– Mindig jó tanítvány volt, Herbert.
– Köszönöm. De azt hiszem, ma éjszaka még sokat tanulhatok öntől – felelte a Város rendőrfőnöke, és kitárta a liftajtót. A földszinten voltak.

Egy perccel később az elektroautó szirénázva indult el a ház elől. A sofőr azonnal gyorsított. A szürkület már-már éjszakába fulladt, feketék lettek a házak, az úttest. Csak a kirakatok, a reklámok világítottak. Az égbolt homályos buraként, tompán csillant.
– Ilyentájt soha nem járok az utcán, azóta – mondta Rader, élénken körülnézegetve. Aztán a látványtól hirtelen elszakadva visszatért a jelen helyzetbe. Hátát az ülésnek feszítette és Brohlra pillantott. – Nos…? Ne legyen szűkszavú, Herbert. Halljuk, milyen csávába kerültek.
A rendőrkapitány a térdén dobolt ujjaival; látszott az arcán, hogy összpontosítja figyelmét. Rader ismerte ezt a szokását, becsülte is érte. Brohl soha semmit nem hamarkodik el, megfontolja a lépéseket, akár a jó sakkozó. Most is ez történt; a kapitány villámgyorsan végiggondolta az eddigi eseményeket, és attól a ponttól kezdte mesélni, ahonnan a könnyebb megértés kedvéért szükségesnek tartotta:
– Azt ugye tudja, kapitány úr, hogy a Holdon épített két kupolaváros közül az egyikkel mi tartjuk fenn a közlekedést…
– Egyelőre nem szenvedek aggkori elmegyengeségben, Brohl. 2012-ben épült az a holdi város. Úgy emlékszem rá, mintha ma lett volna; hisz csak tizenegy év telt el azóta…
– Így van. Átlag hetente két járatot indítunk oda-vissza. Az űrben történő bonyolult átszállások elkerülésére olyan utas- és teherszállító járműveket használnak, amelyek a régi űrkompokhoz hasonlítanák. A Földről, vagyis a Város repülőteréről rakétaként indulnak, és a Holdon is így szállnak "le. Visszafelé jövet viszont a Föld légkörében már repülőgépként viselkednek, szárnyak segítségével landolnak a reptéren…
– Brohl, mióta nyugdíjas vagyok, sokat olvasok és tévézem… Ezzel azt akarom mondani, hogy általában tudom, mi történik a nagyvilágban és a Városban…
– Értem. Akkor hát mellőzöm a technikai részleteket… Szóval, harminc perccel ezelőtt kétségbeesett rádiótáviratot kaptunk a Holdról, a Luno-I-es kupolavárosból. Az ottani rendőrparancsnok jelentette, hogy a városkában járvány tört ki. Az első megbetegedést az ottani orvosok a kora délutáni órákban észlelték; ám csak később jöttek rá, hogy járványról lehet szó; tizenkilenc óráig a teljesen azonos tünetéket mutató megbetegedések száma elérte a kilenc főt.
A kocsitelefon halk búgással és fel-felvillanó zöld fénnyel hívást jelzett. Brohl felkapta a hallgatót. A közlés rövid lehetett, mert szinte azonnal válaszolt: "Köszönöm", és letette.
– Helyesbíteni az iménti adatot. A Holdon a betegek száma már tizennégy fő.
Rader megőrizte nyugalmát. De nem nézte már az elsuhanó neonreklámokat, az utcát. Nőtt benne a feszültség. Közben átrobogtak egy hídon, közeledtek a belvároshoz. A nagy termetű sofőr remekül vezetett, el-elsuhant a tétovázó autók között. A sziréna most hallgatott.
Járvány a Holdon? – töprengett Rader. Nyilván nem csupán erről van szó. Brohl a város biztonságáért felelős, és ha – mint mondta – magával a köztársasági elnökkel beszélt a dologról, akkor baj van, biztosan nagy baj. És az a baj itt van a földön, a Városban, nem a Holdon.
– A tünetekről majd az orvosszakértők számolnak be. Most csak a leglényegesebb dolgokat közlöm – folytatta Brohl kapitány.
– A holdvárost természetesen azonnal lezárták. Ám még a járvány felfedezése előtt, a mi időnk szerint délután négy órakor eljött onnan egy űrrepülőgép … ide, a Városba.
– Leszállt már? – kérdezte röviden Rader. Valami újra megfeszült benne, acélhúr a testben. Az öreg férfi megfeledkezett béna lábairól. Agya villámgyorsan osztályozta az eddig hallottakat.
– Negyedórával a hír vétele előtt – bólintott Brohl komoran.
– Mire, intézkedtünk volna, kiderült, hogy a Holdról érkezett utasok elszéledtek a Városban.
Súlyos lett a csend.
– Még nincsenek halálos áldozatok a kupolavárosban? – kérdezte aztán Rader halkan, reménykedve.
– Az ottani orvosok szerint hamarosan várható néhány haláleset… Erre mutat a kór rohamos kifejlődése és a betegek állapotának rendkívül gyors romlása… A holdi orvosok tehetetlenül állnak a kórral szemben, mert az nem minden részletében hasonlít az ismert betegségekre.
– Mi lesz az én feladatom? – Rader mélyet lélegzett. A széles sugárút végén feltűnt a központi rendőrkapitányság masszív, tízemeletes épülete. Sok ablakban égtek még a fények. Radernek eszébe jutott, hogy amióta kényszernyugdíjazták a lába miatt, csak kétszer járt itt. Egyszer a búcsúztatási ünnepségen – amely afféle humánusabb temetési szertartásra emlékeztette –, másodszor pedig a kitüntetése átvételekor. Azóta csak álmaiban látta ezt az épületet.
– A következő órákban óriási méretű tömeges akciókat kell indítanunk – Brohl hangja komolyan kondult. – Persze azonnal önre gondoltunk, de a miniszter megnyugtatására megkérdeztek a személyzeti nyilvántartó komputert, hogy a vezető beosztású tisztek közül a múltban ki vett már részt ilyesmiben. Egyetlen név jelent meg a képernyőn…
– … és az az enyém volt – bólintott meglepődés nélkül a felügyelő. – Az a bizonyos hatalmas razzia 2008-ban volt; az atomfizikai kutatóintézetből ismeretlen tettesek elloptak néhány tartály rendkívül veszélyes sugárzó izotópot… Másfél napig tartottuk lezárva a Várost, míg a tartályok sértetlenül előkerültek.
– Emlékszem – mondta Brohl sietve, mert közben a kapitányság elé értek. – Akkor már az ön csoportjában dolgoztam, uram. Nem sokkal később nevezték ki önt a kapitányság élére.
– Igen. Én lettem a rendőrkapitány – suttogta Rader; Brohl ezt már nem hallotta. Fékcsikorgással érkeztek a bejárathoz. Az őrt álló rendőrök tisztelegtek – ismerték Brohl szolgálati kocsiját. A kapu mögött elfordultak – beton alagút lejtett a mélybe. A ház alatti tágas garázsban közvetlenül a liftakna mellé kanyarodtak. A sofőr kiemelte és a tolókocsira helyezte az öreget; Brohl pedig betolta a liftbe. A sofőr odalenn maradt.
– Hány utas volt a gépen? – kérdezte Rader röviden.
– Harminc és négyfőnyi személyzet.
– Karanténnal hogy állunk?
– Az elsőt most rendezik be. Csak ne legyen szükség többre… Az űrrepülőgép személyzetét természetesen azonnal odavitettem.
Rader tudta, hogy a tizedik emeletre mennek. A "padlásra", ahogy régebben mondogatták. Kíváncsi volt, vajon ma is járja-e még ez a zsargon a kapitányságon. Vagy az efféle dolgok is megváltoznak, ha a régi főnök helyett új érkezik…? Végtére is, pár év eltelt azóta. Az lenne a furcsa, ha semmi sem változott volna.
– Mit szólt a miniszter, amikor a komputer az én nevemet dobta ki?
Brohl arcán kesernyés mosoly szaladt át.
– Őszinte leszek… Nem örült. De belátta, hogy a tapasztalt mester jobban, hatásosabban játssza el a koncertet, mint az a művész, aki azt csak kottából ismeri.
– Szép hasonlat – bólogatott Rader szaporán. – Teljhatalmat kapok?
– A Város rendőrségére bízták az összes, szükséges intézkedés jogát.
– Micsoda körmönfont fogalmazás… de végtére is, ez éppen azt jelenti, nem?
– Így van, uram.
A lift megállt. Brohl kitolta Radert a folyosóra. Az ott siető civil és egyenruhás rendőrök megrökönyödve bámulták a jelenetet. Nem mindennapi látvány volt. Herbert Brohl kapitány egy civilruhás nyomorék kisöreget tologat a folyosón, akárha a "felhőtlen öregség otthonában" dolgozna… Aztán a régiek közül többen felismerték Radert, odasiettek.
– Kapitány úr…!
– Rader, ez aztán a meglepetés!
– Hogy vagy, öreg fiú?
– Száz éve nem láttuk, uram.
– Csak nem szolgálatba lép ismét, kapitány úr?
Raderbe új erő költözött. Az ismerős arcok láttán rögtön jobban érezte magát. Megfeledkezett a lábáról is. A feléje nyújtott kezeket szorongatta, mosolygott. Nevükön szólította egykori munkatársait. Brohl közben nem állt meg, kitartóan tolta a kerekes széket saját irodája felé. Végre bezárult mögöttük az ajtó. A jókora teremben néhány férfi várakozott, a legtöbben civilben voltak. Brohl megtorpant.
– Uraim, Rader nyugalmazott rendőrkapitány fogja vezényelni az akciót… Rader úr, ezek a beosztottjaim és a kirendelt szakértők.
Rader körülpillantott, és azonnal elemében volt. Tiltakozva emelte fel a kezét:
– A bemutatással várjon még… Először a technikai feltételeket teremtsük meg. Ennek sokkal nagyobb a jelentősége, mintsem gondolná. A gyors hírközlés ilyenkor életbe vágóan fontos… Kérek ebbe a terembe három-négy videotelefont, egy telexet, több rövidhullámú rádió adó-vevőt. Kapcsoljanak közvetlen vonalat a járványügyi kutatóintézethez és a Város katonai parancsnokságához. Amint létrejönnek a karanténállomások, azokkal is több csatornás összeköttetést kérek… A falra dobják fel a Város térképét; a legnagyobb és a legrészletesebb térképet hozzák ide, amelyen a külvárosok is rajta vannak, az utolsó sikátorig… Brohl!
– Uram?
– A miniszter mit szólna egy kordonhoz?
– Nem tetszene neki, de fogcsikorgatva áldását adná rá…
– Értem. Egyelőre intézkedjenek, hogy álljon le az egész kifelé irányuló közlekedés. Minden helyiérdekű vonat, autóbusz, no és a légiközlekedés is, természetesen. Még csak az hiányzik, hogy ezt az átkozott nyavalyát széthurcolják a világba…! Villámsebesen tegyék ide elém a harminc utas névsorát. Remélem, a lakáscímük is megvan már.
A rendőrkapitányság tizedik emeletén lázas munka kezdődött. A leendő munkatársak bemutatására ezért csak később került sor:
– Az akcióhoz két igen tehetséges fiatal tisztet rendeltem ki – mondta Brohl Radernek, és intett embereinek, lépjenek közelebb. – Dragos hadnagy a kábítószeresektől és Helver hadnagy a gyilkossági csoporttól.
Dragos magas, fekete hajú, keskeny vállú férfi volt; az arcát a bal füle mellett régi sebhely csúfította el. Ám a hadnagy igyekezett mosolyogni – tudta: ilyenkor a sebhely majdnem eltűnik szélesre hagyott oldalszakálla alatt.
Helver alacsonyabb volt és hirtelenszőke, az arca rózsaszínű. Kicsit szögletesen mozgott, és komoly arccal tett-vett. Talán a gyilkossági csoportnál látott szörnyűségek tették ilyenné.
– … Laerdal professzor a belügyminisztérium járványügyi tanácsadója…
A professzor majdnem egykorú volt Raderrel; a két férfi kemény mozdulattal fogott kezet. Laerdal ősz halántéka, erős álla némi rokonszenvet ébresztett az öreg kapitányban, ugyanakkor tapasztalata azt súgta, ne hagyja magát befolyásolni a külsőségektől.
– Mi már találkoztunk egyszer – mondta Laerdal. – Valamelyik minisztériumi fogadáson vagy nagykövetségen…?
– De én akkor még szép szál legény voltam – intett Rader kesernyés mosollyal nyomorék lábára. Hiába kutatott emlékezetében, a professzorra nem tudott visszaemlékezni. Mellesleg most nem volt ideje a töprengésre – Brohl egy középkorú, alacsony, vörös hajú, szeplős férfit vezetett eléje, aki a hadsereg egyenruháját viselte:
– Noyers őrnagy a minisztérium és a hadsereg összekötő tisztje. Ha szükségünk lesz a katonákra, rajta keresztül mindent elintézhetünk…
Rader nem túlságosan örült Noyersnek; jól tudta, hogy az efféle tisztek mindig és minden poszton csak és kizárólag a titkosszolgálatnak dolgoznak. De végül is neki, a nyugdíjas rendőrnek, semmi félnivalója nem volt már a kémszolgálatoktól. Kívülállóként nézhette kisded játszmáikat – ha egyáltalán belelátott a kártyáikba…
– Később, ha bármilyen szakértőkre lesz még szükségünk, majd iderendeljük a megfelelő embereket – mondta Brohl. Rader közben látta, hogy a nagy teremben rendőrök és civil segédszemélyzet szereli fel villámgyorsan a kért berendezéseket. Az egyik ablaknál, erős fényű lámpa alá tettek egy nagy asztalt. A falra színes térképet akasztottak. Technikusok és telefonkezelő titkárnők is megjelentek, jegyzetfüzetekkel és magnetofonokkal foglaltak helyet a készülékek mellett.
– Itt az utasok névsora – jött Helver, és a papírlapot az asztalra tette.
– A rádiós járőrkocsikat utasítsák: szedjék össze ezeket az embereket – mondta Rader, és homlokán megfeszült a bőr.
– Hol van az első számú karanténállomás?
– A Központi Kórház fertőzőosztályán – felelte Laerdal.
– Hány férőhely? – csattant Rader következő kérdése.
– Csupán ötven szabad ágy van.
Rader csak egy másodpercig töprengett. De azonnal tudta, mi a teendő. Nyilvánvaló, hogy ilyen helyzetben jobb – sőt szükséges – egy merész, nagy méretű "túlbiztosítás".
– Azonnal nyitni kell egy másikat, ahol legalább százötven-kétszáz embert tudunk elhelyezni.
– Hiszen a gépnek csak harminc utasa volt – mondta értetlenül Noyers őrnagy.
– Igaz. De a legtöbbnek van családja is – vágta rá az öreg. – Máris találkoztak szeretteikkel, no és útközben? A repülőtérről hazatérőben? Ha busszal vagy metrón mentek haza, vagy beugrottak egy-egy boltba vásárolni valamit? Hány emberrel kerültek kapcsolatba, érintkezésbe…? – Mivel Helver már elment a listával, hát Rader Dragosra nézett. – Hadnagy, üljön a riadókocsikat irányító rádióadóhoz és közölje a kocsik parancsnokaival: a fertőzésgyanús személyeket vigyék a Központi Kórházba, de útközben kérdezzék ki őket, jegyezzék fel, merre mentek haza a repülőtérről, hol és kikkel érintkeztek közben! Utána ezeket az embereket is be kell vinni karanténba!
– Ez óriási munka – jegyezte meg komoran Brohl –, és nekünk pillanatnyilag csak húsz járőrkocsink van a Városban.
– Nem mondtam még, hogy az összes szabadnapos rendőrt be kell hívni szolgálatba? – csodálkozott Rader. – Ez alapvető dolog, ma éjjel egyetlen egyenruhás ember sem alhat… Telefonáljon a rádió stúdiójába, hivatkozzon a miniszterre… Olvassák be a rendőrkapitánynak az otthon tartózkodó rendőrökhöz intézett felhívását… Noyers őrnagy!
– Uram?
– Kérjen a seregtől kettő… nem, inkább három egészségügyi századot. Vegyvédelmi és járványellenes felszereléssel persze, ahogy illik. Amint készen állnak, szóljanak ide, majd megmondjuk, melyik körzetekben kezdjék az akciót…
– Máris intézkedem.
– Brohl, közben érdeklődjön, lezárták-e a teljes kifelé irányuló forgalmat. Ha csak egyetlen fertőzött egyén is elhagyja a Várost, végünk van, értik?

A taxi lámpái szinte alagutat fúrtak a sötétségbe; a vasúti felüljáró környékén és a külvárosi utcán csak itt-ott égett egy-egy lámpa. A fekete homály parttalanul borított el mindent. A négy-öt emeletes házak ablakai javarészt sötétek voltak.
– Itt álljunk meg? – kérdezte a sofőr.
– Igen – a magas, vállas férfi megmarkolta táskáját, és fizetett. Az elektromotor olyan halkan járt, hogy alig lehetett hallani. Csak a kis kerek lámpa jelezte a szerelvényfalon smaragdzölden, egyenletes fénnyel: a motor működik.
A férfi kiszállt, és gyors léptekkel elindult a járdán. A sofőr lassan megfordította az autót, és elindult visszafelé. Hiába figyelte a néha feltűnő embereket, senki sem intette le.
Az utas közben elérte a következő sarkot és, jobbra fordult. "Inkább kétszáz métert gyalog, mint utána lebukni egy fecsegő taxis miatt," – gondolta. Elégedett volt magával; eddig minden gyorsan és simán ment, már csak egy dolog maradt hátra. A legfontosabb. De ma melléje szegődött a szerencse, úgy látszik. Éppen ideje volt. Szóval ma az is sikerülni fog…
Előbb óvatosan szemlélte a házat, csak utána lépett a félhomályos lépcsőkre. A liftet nem kedvelte, a mai energiahiányos időkben nemegyszer előfordul, hogy kikapcsolják az áramot. Márpedig ma éjjel nem engedhet meg magának semmiféle időveszteséget. Inkább nekieredt gyalog a lépcsőknek, a negyedik emeleten már kissé szuszogott. De gondolatban legyintett: "Negyven év még nem kor!". Itt is óvatosan lesett jobbra-balra, csak utána vágott neki a folyosónak. Nem kedvelte az efféle keskeny helyeket. A házban csend volt; csak valamelyik ajtó előtt elhaladva hallott a férfi bentről hangokat. A legtöbben tévéznek, gondolta.
Az utolsó előtti ajtónál, majdnem egy teljés percig hallgatózott, mielőtt megnyomta a csengőt.

– Gyerekek, jók voltatok? – Clermont papa az ajtóban állt, és mosolygott. A férfi széles mosolya azonnal jókedvre derített minden szemlélőt; kerek arca maga volt az örökös vidámság. Az egész környéken ismerték, és a gyerekektől az öregekig mindenki kedvelte is a férfit. Mindenkihez volt kedves szava; tréfás mondásait is gyakran idézték. "Clermont papának" szólították a közeli áruházban éppúgy, mint munkahelyén, a városi gázműveknél. Állítólag a felesége is vezetéknevén hívta, a gyerekekről nem is beszélve… A három lurkó átrohant a szobán, és egy perccel később már a díványon dögönyözték apjukat. Az asszony közben hiába próbálta csitítani az éktelen csatazajt; inkább nekilátott férje bőröndjének. A használt fehérneműk alól hamarosan műanyag keretbe öntött furcsa tárgyak kerültek elő.
– Holdkőzet – szuszogta Clermont papa, amint sikerült leráznia magáról szeleburdi utódait. – A kupolavárosokban lépten-nyomon ilyesmiket árulnak. Méghozzá nem is olcsón, a zsugorik! Pedig ott aztán semmiből sincs annyi, mint holdkőből – nevetett egy hatalmasat, és, folytatta: – gyerekek, ha jók voltatok, kaptok egy-egy valódi holdi követ…
A gyerekek üvöltve vetették magukat a bőröndre. Az asszony a kis szőke fejek felett az urára mosolygott:
– Mindent elintéztél?
– Igen. A hivatalos ügyeket is, meg a mienket. A nagynénéd igen kedvesen fogadott. Képzeld, lilára festette a haját, úgy néz ki, mint egy meglett korú, ám kissé hervadt orchidea… – Clermont akkorát nevetett saját viccén, hogy a, falak belerengtek. Talán ezért sem hallották meg rögtön a csengőt.
– Ki lehet az…? Gyerekek, csend legyen! – kiabált az asszony. A bejárati ajtót akkor már ököllel verték, és egy türelmetlen férfihang kiabált valamit.
Tíz másodperccel később Clermont papa már nem nevetett. A családja is megkövültén és csendben szemlélte a beözönlő rendőröket. Ezúttal még a családfő is hallgatott.
– Ön Fran Clermont?
– I… igen – dadogta a kerek képű házigazda.
– Az imént érkezett haza a Holdról a 416-os járattal?
– Igen.
– Az alkotmány 190-es pontja értelmében önt egészségügyi karanténba szállítjuk. Haladéktalanul – az őrmester körülnézett a lakásban és valamivel halkabban tette hozzá: – Természetesen egész családjával együtt.
– Mi… mi történt? – dadogta újra Clermont.
– Minket is? Miért? – döbbent meg az asszony. Ugyanakkor a gyerekek felujjongtak:
– Karanténba megyünk! De jó!
– Az mi…?
– Ott még úgyse voltunk!
– Igazi rendőrautóval visznek?
– Ugye szirénázni is fognak?
– Ha nem lesz sziréna, sikítok!
Clermont papa sápadtan nézett körül:
– Összeszedem… a holminkat.
– Ne hozzanak semmit – rázta fejét határozottan az őrmester. – Majd ott kapnak mindent, ami szükséges. Ne vesztegessük az időt, zárják be a lakást. Azonnal indulunk. Útközben lesz még néhány kérdésem önhöz, Clermont úr.

Az Északi pályaudvaron iszonyú zűrzavar keletkezett. A, hatalmas műanyag kupolák alatt több ezer ember verődött össze; a legtöbben tanácstalanul járkáltak a peronokon. Sokan felültek a csarnokban álló vonatokra is, bár a megafonok kis szünetekkel állandóan harsogták: – Figyelem, figyelem! A pályaudvar teljes forgalmát egyelőre leállították. Tájékoztatásul közöljük, hogy belátható időn belül nem várható az intézkedés visszavonása…
A csalódott utasok megrohamozták az információs pontokat, de ott is ugyanezeket a mondatokat hallották. Az állomáson hallgatagon álltak a hosszú, ezüstszínű szerelvények, amelyek magas drótkerítésekkel lezárt különleges pályáikon kétszázötven kilométeres utazósebességgel szoktak száguldani a Város távolabbi környékére, ahonnan rengetegen jártak be dolgozni napról napra. A tömegben többen rosszul lettek; egy mentőautó szirénázva fékezett az indulási oldalon levő vöröskeresztes elsősegélyhelyek előtt. Valaki hangosan kiabálta, hogy a nemdohányzó váróteremben egy terhes asszony szülni kezdett…
– Mi a helyzet a többi pályaudvaron? – kérdezte egy munkás, akinek végre sikerült elkapnia egy forgalmistát.
– Úgy hallottam, mindenütt leállították a kifelé induló forgalmat. Állítólag még a taxisokat is értesítették urh-n, hogy nem vállalhatnak fuvarokat a városon kívülre…
Közben egyre-másra érkeztek a vonatok; hiszen a központi rendelkezés értelmében a Város felé már úton levő vonatokat nem állították le. Csak újak nem indulhattak él a környékről befelé. Az éjjeli műszakra a Városba érkező környékbeli munkások értetlenül meredtek a szürke csarnokokban hullámzó tömegre; többen már általános sztrájkra gyanakodtak… De nem volt idejük ezen töprengeni. A rendelkezések hallatán csodálkoztak, és sokan elvesztették a fejüket. Attól tartottak, a rendelkezés miatt munka után, másnap reggel nem mehetnek majd haza… Az állomás előtt mozgójárdák és lépcsők vártak rájuk; az egyre-másra érkező emberhullámokat elnyelték a metróállomások. Néhol a zaj elviselhetetlenné nőtt, szinte az égbe csapott.
A Várost akkor már eluralta a sötétség; csak a lámpák és reklámok vetítettek sárgásfehér fényburát a háztenger fölé. Az éjszaka óriási léptekkel közeledett.

– Tudnak már összeköttetést teremteni a Holddal? – kérdezte Rader.
– Természetesen, kapitány.
A "kapitány" megszólítás hallatán Rader furcsa melegséget érzett a mellében. Hány éve is, hogy utoljára szóltak hozzá így…? De nem volt ideje elérzékenyülni. Feszült benne a tettvágy, ugyanakkor agya mélyén tompa nyomást érzett. Jól ismerte ezt; legalább negyven éve. Mindig akkor bukkant fel a testében, ha nagy veszély fenyegette.
– Hát lássuk – Rader meglökte a kocsit, a kettes számú képernyő elé kanyarodott. Közben a háta mögött az egyik hangszóróban egy monoton férfihang ismertette a közlekedési csomópontokról érkező helyzetjelentéseket. A Városban néhol összetorlódott a forgalom, hosszú autóoszlopok álltak az üzleti hegyed utcáin. Az emberek többsége – ahogy ezt a kereszteződéseknél elhelyezett kamerák mutatták – nem sejtette, hogy a Városban történik valami. A pályaudvarokról még nem jutott el a hír mindenkihez. A szórakozónegyedben lüktetett az élet, a színházak elé sorjában gördültek a fényes autók, a taxik. Mozgólépcsők ontották a mélyből a járókelőket.
Brohl összeráncolt homlokkal hallgatta a beszámolókat; nem lehetett tudni, mire gondol. Egy fiatal technikus közben újabb telefonkészüléket szerelt fel. Noyers őrnagy Rader mögé állt; ő is a holdi kapcsolásra várt.
A matt szürke képernyő hirtelen kivilágosodott. Néhány formátlan folt, és fényfelvillanás után színes kép tűnt fel. Egyszerű hivatali szobában állhatott a Luno-I-es kupolavárosi vevőkészülék. Aztán a hívást jelző csengőszóra egy férfi lépett a kamera elé. Negyvenöt-ötven éves lehetett, fáradt arcát ráncok szabdalták. Homloka fölött erősen kopaszodott. Rader először átható zöld szemét látta csak.
– Rader rendőrkapitány vagyok, a Város járvány akciójának vezetője – mondta határozott hangon. – Kérem, a most alakult válságbizottság számára adjon egy gyors beszámolót az eddigi eseményekről.
Akkor már a tolószék mögött álltak a többiek is, kivéve Dragost, aki a sarokban a járőrkocsik parancsnokaival beszélt rádión.
A Holdon a férfi önkéntelenül is zubbonyáért nyúlt, vállára dobta, és fáradt mozdulattal simított végig a homlokán. Csak utána kezdett beszélni:
– Josselin őrnagy vagyok, az itteni rendőrparancsnok… Mint már jelentettük, az első megbetegedést az orvosok tizennégy óra után észlelték. Később nyilvánvalóvá vált, hogy egy igen gyorsan terjedő járvánnyal állunk szemben, amely még a délután folyamán tíz-egynéhány embert döntött le a lábáról. Most kaptam a hírt, hogy két… szóval, ketten már életüket vesztették.
Laerdal szólt közbe:
– A tünetekről beszéljen, őrnagy.
– Itt van a kupolaváros főorvosa, ő ehhez jobban ért – az őrnagy elhúzódott. A helyére egy fehér köpenyes, ideges mozgású férfi lépett; keskeny mandulaszemét a ráirányuló fény miatt még inkább összevonta.
– Onohara doktor vagyok… Igen rossz helyzetbe kerültünk, uraim. A kupolavárost természetesen lezártuk, de ez a mi esetünkben nem sokat segíthet. A rendelkezésünkre álló kis kórház mindössze negyven; férőhelyes… Attól tartok, holnap reggelre az egész kupolaváros egyetlen kórfészekké alakul át. Ami a tüneteket illeti: a beteg először éles, hasogató fejfájásra panaszkodik, aztán hirtelen belázasodik; harmincnyolc-harminckilenc fokos lázról van, szó, ami már önmagában is veszélyes. Az eddigi tapasztalatok szerint a tünetek a Földön is régóta ismert Q-lázhoz hasonlítanak. Kezdetben úgy látszik, mintha lázas tüdőgyulladásról lenne szó, annál is inkább, mert a hamarosan fellépő kísérő szövődmények is erre utalnak. Mellhártyagyulladás plusz sávos agyhártyagyulladás. Amiben ez a kór a földitől különbözik, az a szédületes és szinte hihetetlenül gyors kifejlődése… A szó szoros értelmében órák alatt alakul ki a végzetes folyamat, és úgy mondhatnám: a kór igen nagy "energiával" támad. Ezért gyanítom, hogy a mortalitása, vagyis a halálos áldozatok aránya is nagy lesz…
– Hallottuk az imént, hogy van már két áldozat – mondta Laerdal professzor.
– Igen. Boncolásukat az imént kezdte el egy kollégám. Amint ennek eredményéről megtudok valamit, azonnal jelentem önöknek.
– Köszönöm – Rader a mikrofonhoz hajolt. – Adja az őrnagyot. A ráncos arcú férfi újra megjelent a képernyőn.
– Őrnagy, kapcsoltassa ki a kupolaváros távközlési rendszereit; a magántelefonokat és videotelefonokat is. Csupán az ön készülékén tartjuk majd a kapcsolatot.
– Erre csakugyan szükség van? – kérdezte amaz kelletlenül. Rader türelmetlen mozdulatot tett kezével, de megértette, hogy némi magyarázatra szükség van.
– Hány lakosa van a kupolavárosnak?
– Ezeregyszáztizenkettő.
– Na látja, őrnagy! Önnek csak ennyi emberrel kell törődnie. Itt a Városban viszont négy és fél millióan lakunk, és ha ide számítom a környékbeli bejárókat is, akik már ittrekedtek, hát ötmillió ember sorsáról van szó. Nekünk kell felelnünk értük; ezért, kérem, ne nehezítse meg a dolgunkat. Ha fennmarad a Város és a Hold között a telefon- és videotelefon-kapcsolat, az itteniek is hamar tudomást szereznek a járványról. Akkor aztán a Városban kitör a pánik, ezt pedig mindenáron el kell kerülnünk. Amíg lehet…
– Értem – bólintott Josselin őrnagy. – Én hamarosan úgyis rákényszerülök, hogy itt kihirdessem a rendkívüli állapotot.
– No látja…! Tehát szakítsák meg az összeköttetést a Földdel, egyelőre természetesen hivatkozzanak műszaki hibára. Kozmikus eredetű mágneses viharra, vagy amit csak ki tudnak találni…
– Így lesz, uram.
– Még egy pillanatra, Josselin. Nem is sejtik, mi okozta a járványt?
Josselin zavartan pillantott oldalt – a helyiségben nyilván többen is tartózkodtak, akiket a kamera látószöge nem fogott be. Feltehetően ott volt a Luno-I-es holdváros "vezérkara" –, aztán csak annyit mondott:
– Az űrkikötőbe ma délben érkezett vissza másfél éves útjáról egy expedíció. Négy űrhajós: két férfi és két nő, a Neptunusz környékén jártak felderítő úton.
– Ők is betegek?
– Eddig még nem; ezért feltehető, hogy nem ők hurcolták be a kórt.
– Keressék tovább a fertőzés forrását, Josselin. Ez nagyon fontos. Ötmillió életről van szó, de lehet, hogy többről… érti, őrnagy?
– Értem – a képernyő elsötétült. Rader sóhajtva engedte ki tüdejéből a levegőt, aztán Brohlra nézett:
– A helyzetjelentések?
– A déli és keleti külvárosokból jelentik, hogy több száz autó torlódott össze. A rendőrök leállították a kifelé irányuló forgalmat, de több élelmes teherautó-sofőr mezei utakon próbálja elhagyni a Várost. Az egyik helikopterünk több ilyen "szökevény" autót jelentett, szerencsére a járőrkocsiknak sikerült őket idejében lefülelniök…
– Akkor hát… bármennyire is prüszköl majd a miniszter, mégis elrendelem a kordont. – Noyersre pillantott. Amaz is Rader szemébe nézett, aztán határozottan bólintott: – Értem. Máris intézkedem… Legalább ötezer katonára lesz szükségünk.
– Egyelőre ennyire – tette hozzá Brohl, és a falat borító hatalmas térképre pillantott. – De ha kitörne a pánik, kétszer annyi sem lesz elegendő…

A Város helyőrségének kaszárnyái a külvárosokban és a környező gyakorlótereken helyezkednek el. Néhány perccel a fenti párbeszéd elhangzása után a hatalmas szürke épületekben éles csengőszó hasítja ketté a csendet Ajtók csapódnak száz és száz csizmás láb dobog a folyosókon. Lámpák gyulladnak, sárga fénynégyszögek vetülnek a sötét udvarokra, a felfestett betonszegélyekre. A mozdulatlan fagyalsövénysorokra. Tenyerek csapnak telefonkagylókra, a megafonokból erélyes parancsszavakat hallani. A parancsnokok a páncélszekrényekben évek óta lezártan heverő borítékokat húznak elő, fellépik és éles fényű lámpák alá terítik őket. Ezek a minisztérium szakértői által az ilyen esetekre előre kidolgozott részletes utasítások; minden alakulat számára kijelölték már, hogy a "Kordon" fedőnevű akció életbelépésekor hány emberrel és milyen járművekkel valamint fegyverzettel, a Város szélének melyik szakaszát kell lezárnia.
Mire a garázsokban feldübörögnek a kocsik motorjai, a századparancsnok eligazításán osztják szét a térképeket. A parancsnokok futólépésben indulnak alakulataikhoz. A kaszárnyák udvarán reflektorok fényében állnak össze a konvojok. Az élen a dzsipek haladnak; a kocsik tetején rádióantennák villognak.
Tíz perccel a riasztás után az első csoportok már úton vannak a kijelölt pontok felé. Az éjszakában helikopterek dübörögnek el; a közeli katonai repülőtérről indították őket. Fényszórók hasítják át a sötétség palástját; a Város határán a pilóták illegálisan távozó személyek és járművek után kutatnak…
A teherautókon metsző a szél; a katonák térdük között géppisztollyal ülnek. Nem tudják, miről van szó; ismét csak a szokásos gyakorlatok egyikére mennek, vagy éles bevetésre? Tűzvésznél, árvíznél segíteni vagy terroristákat felkutatni…? Mindnyájan vettek már részt ilyen akciókban. A "Kordon" fedőnevű hadművelethez mellékélt külön figyelmeztetésben a parancsnokok ugyanis azt olvashatták, hogy először mindenképpen gyakorlott legénységi állományt kell bevetni. Az újoncokra csak a második hullámban kerülhet sor, ha erre szükség lesz.
Az éjszakában forró motorok mögött ötezer fegyveres száguld, hogy néhány perc múlva légmentesen elzárja a Várost a külvilágtól,

A negyedik kerület szélén, az Albert-bazilika mellett lévő kis presszóban halk zene szólt. A tulajdonosnő vidáman mosolygott két vendégére. – pedig combjában fáradtság ólmosodott, hiszen reggel óta talpon volt. Ilyenkor este kilenc óra tájban alig lézeng valaki errefelé; most mindenki a tévét nézi; no és éppen a bazilika közelében nem a legszerencsésebb ötlet késő este is nyitva tartó eszpresszót üzemeltetni… Napközben még csak akadnak turisták, délután néhány eltévedt szerelmespár – de este errefelé mintha tisztára söpörnék az utcákat. Lehet, be is zárja a boltot hamarosan, már nem fizetődik ki. Megvárja még az őszt, amikor a hosszú esők beűzik az embereket az ő fedele alá is. De tavasz elején már biztosan lehúzza a redőnyt – fogadkozott.
A rádióban hirtelen elhalkult a zene. A bemondó kis szünet után két közleményt olvasott fel. Az egyikben a kórházi orvosokat és ápolószemélyzetet szólították fel, hogy azonnal jelentkezzenek munkahelyükön. A homályos indoklásból valami olyasmire lehetett következtetni, hogy a Város területén valahol egy tömeges baleset történt rengeteg sebesülttel – ám a közleményben a legszükségesebb orvosok specialitását és a kórházi osztályok nevét latinul közölték.
A két vendég egyike éppen orvos lehetett, mert erre gyorsan felhajtotta kávéját és intett az asszonynak: fizetek.
A másik közlemény ismétlés volt; hasonlóan zavaros és a laikusok számára érthetetlen érveléssel alátámasztva újra beolvasták az államvasutak és Város közlekedésrendészete közös információját arról, hogy további rendelkezésig szünetel a Városból kifelé irányuló egyéni és közforgalom. "A rendelkezés megszegőit szigorú büntetéssel sújtják."
Majd ismét felhangzott a zene.
– Szóval azért hallok annyi szirénát ma este – mondta az asszony. A kis pincér lány – csúnya, szeplős, lapos mellű, de ügyes, gyors mozgású lány – szótlanul bólogatott. A másik vendég újságot terített ki, és a lámpa alá húzódott.
– Megint jön egy – mondta a lány. Szirénázó autó közeledett. A tulajdonosnő az ablakra vetette nagy fekete szemét. Már látta a kék fényeket. És hallotta a fékcsikorgást.
– Nofene, ez meg éppen itt állt meg…!
Még be sem fejezte a mondatot, felpattant az ajtó. Három rendőr rontott be. Az egyik azonnal elállta a hátsó kijáratot. A szeplős lány tálcával a kezében megkövültén bámulta őket. Az egyetlen vendég leeresztette az újságot.
– Egy órával ezelőtt itt járt egy Quillan nevű férfi? – szögezte a kérdést a tulajdonosnőnek az őrjárat vezetője.
– Igen – felelte az asszony meglepően nyugodtan. – Régi törzsvendég. Éppen a Holdról jött haza, mesélte, és egy erős kávét kért…
– Ennyi elég – a rendőr körülnézett. – Mindnyájan velünk jönnek. Ön zárja le a presszót és igyekezzenek, kérem.
A három ember felcsapó sirámai nem hatották meg az őrmestert. Ma este már nem ez volt az első fertőzésgyanús társaság, amelyet a Központi Kórházba vitt. Miközben a sápítozásukat és méltatlankodó, mit sem értő panaszaikat hallgatta, arra gondolt, hogy szerencsére hamarosan a hadsereg egészségügyi alakulatai veszik át tőlük ezt a kellemetlen és veszélyes feladatot…
– Igyekezzenek, kérem! Csak annyit mondhatok, hogy Quillan úrról kiderült: fertőző beteg. Ezért összeszedjük mindazokat, akikkel érkezése után kapcsolatba került. Asszonyom, zárja le a kasszát, oltsák el a fényeket. Nincs sok időnk; önöknek mielőbb karanténba kell kerülniök, ahol egy vagy két napot töltenek. Amint a vizsgálatok kiderítik, hogy nem betegek, azonnal hazamehetnek majd… – az utolsó mondatokat az őrmester már saját fantáziájából merítette; aznap este nem először tett így, és tudta, ez némileg megnyugtatja a "pácienseket".
Amikor végre a riadóautóba ültek, a rendőrség központi rádióadója éppen újabb parancsot sugárzott a cikázó járőrkocsiknak:
– … a Központi Kórházban létesített 1-es számú karanténállomás megtelt. A betegeket mostantól fogva a 2-es számú karanténba vigyék, amelyet most rendeznek be az Orvostudományi Egyetem klinikáján: a bejárata a Navarro utca felől van…

A Navarro utcai klinika kertjében több katonai és polgári teherautó állott. Húsz-egynéhány férfi hatalmas vászonzsákot dobált a földre, mások a zsákokból barna és zöld katonai sátrakat göngyölítettek elő. Egy tiszt és egy fehér köpenyes orvos kiáltozva mutatták, hová állítsák fel a rögtönzött lámpaoszlopokat. Néhány overallos férfi vékony, színes kábeleket fektetett a pázsitra. A kis díszcserjéket hamar letaposták, a díszkút körül ültetett virágokat szintén. A kívülálló szemlélőnek úgy tűnhetett, hogy az emberek összevissza futkosnak minden cél nélkül; ugyanez a benyomása az erdei hangyabolyt figyelő kirándulónak is… Pedig ahogy a hangyaboly minden egyes lakója pontosan ismeri és végrehajtja feladatát, úgy dolgoztak itt a klinika udvarán is a katonák és a civilek.
Két férfi – az egyenruhás és a fehér köpenyes – megállt a kert közepén.
– Az épületben százhúsz hely van – mutatott a főorvos a fák között álló egyemeletes lapos házra. – A folyosókra és a hallba is be tudunk állítani harminc ágyat.
– Kevés – rázta fejét a 2-es számú egyészségügyi osztag parancsnoka, egy orvos százados. – A kapott utasítás szerint itt legalább háromszázötven helyet kell létesítenünk, méghozzá fél órán belül. A kertet sűrűn végigrakjuk tizenkét személyes sátrakkal.
– És mi lesz a vízzel? – érdeklődött a főorvos.
– Hozunk tábori mosdókat, sőt fürdőket is. Az ivóvíz pedig már itt is van – intett a százados a kapun éppen bekanyarodó ciszternaautóra. – Ez ötezer liter, de már intézkedtem, hogy küldjenek még egy autóval, hisz nyilván több napra való vízről kell gondoskodnunk. Az embereim máris felállítják a rögtönzött csapokat és keresnek néhány könnyen hozzáférhető elvezető csatornanyílást is. Ön hogy áll a vizsgálatokkal?
– Négy vizsgálót rendezünk be; egy már készen is áll. Perceken belül berendezik a másik hármat is. Intézkedtem, hogy a klinika orvosain kívül próbáljanak behívatni ötödéves orvostanhallgatókat is; azt hiszem, nagy segítséget jelentenek majd.
– Remélem. A klinikának van saját áramfejlesztője?
– Természetesen.
A kertben újabb lámpák gyúltak. Rémült madarak rebbentek tova. Egy furgon motorját türelmetlenül bőgette az álmos sofőr videotelefon-készülékeket hozott a karanténba. De ekkora felfordulásra nem számított…
– Mi van itt? – kérdezte csodálkozva az ablakon keresztül egy katonától, aki ágyneműs zsákokat cipelt be az épületbe.
– Nem látod, öreg? Kempinget rendezünk be a marslakóknak… – felelte amaz tréfásan. Körös-körül lázasan nyüzsögtek a katonák, újabb autók érkeztek. Két férfi egy rögtönzött vízcsapot szerelt; tócsába gyűlt a túl korán kispriccelő folyadék.
Az orvos százados megpillantotta a furgon oldalán a feliratot, odasietett:
– Ember, a készülékeket vigye a ház halljába és azonnal szereljék fel. – Magyarázólag fordult a főorvoshoz: – A legújabb szabályok ugyanis előírják, hogy az egészségügyi okokból kényszerizolációra ítélt állampolgároknak meg kell adni az összes lehetőséget, hogy távközlési kapcsolatot létesíthessenek családtagjaikkal… Őrmester! – kiáltott az egyik katonára.
– Parancs, százados úr!
– Segítsen felszerelni a videotelefonokat, utána a hívószámokat írja fel és adja ide nekem.
Szirénázó rendőrkocsi tűnt fel a bejáratnál. Egy teherautó szétszedhető kórházi ágyakat hozott az Egészségügyi Minisztérium központi raktárából – kelletlenül húzódott félre az útból.
– Pácienseket hoztunk, doktor – hajolt ki a riadóautó ablakán a rendőr őrmester.
– Vigyék az épületbe, a túloldalon van a bejárat – felelte a főorvos, aztán a katonákra kiáltott. – Legalább egy utat hagyjanak szabadon!

2.

A REJTÉLYES UTAS

"… elhullottak vala a mezőn robotoló jobbágyok és az utakon szekerező kereskedők. A holtak Isten ege alatt rothadtak, előcsalogatván rejtekükről a vicsorgó toportányférgeket. Az árkok szélén véres darócruhákat és vadak fogától megtépett emberi lábakat és kezeket láthatott a halálra szánt bátor utazó… Rémült lovak vetették magukat a folyókba, ahol egykori gazdáik úsztak vala arccal lefelé. Addig örökké lapuló haramiák merészkedtek ki az erdők sűrűjéből, hogy a falvak magtárait és az elhalálozott lovagok holttetemeit fosztogassák. Nem tudták vala a latrok, hogy a könyörtelen fekete halál ezért órájuk is lesújt…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

– Megalakult a "professzorok stábja" is – jelentette Laerdal egy hosszabb telefonbeszélgetés után. – Az egyetem epidemiológiai karának néhány nagy koponyája most ül össze az egyik laboratóriumban. Rendelkezésükre áll két törvényszéki boncorvos is; az első halottakat azonnal oda kell majd szállítani.
– Csak aztán valami eredményre is jussanak azok a fickók – morogta* Rader. E pillanatban valahogy semmi rokonszenvet sem érzett a tudósok iránt. Az órára pillantott; fél tíz felé járt az idő. Ha itt is úgy lesz, mint a Holdon, vagyis két-három órával a fertőzés után láncreakciószerűen kezd terjedni a kór, akkor hamarosan elkezdődik a tánc…
– Brohl, szokás még a kapitányságon erős kávét főzni?
A kapitány halványan elmosolyodott:
– Máris hozatok vagy két litert, uram.
– Hozathat három litert is… Ma éjjel itt senkit sem engedek aludni.
Dragos jött papírlapokkal a kezében:
– Huszonhárom utast már megtaláltak és karanténba vittek. De közben felmerült bennem egy kérdés…
– Szeretem azokat az embereket, akik kérdeznek – mondta erre gyorsan Rader. De a hangjából nem derült ki, komolyan gondolja-e, vagy éppen ellenkezőleg: gúnyolódik… Dragos nyelt egyet, és habozva folytatta:
– Mi lesz akkor, ha a fertőzésgyanús embereket összeszedő rendőrök is elkapják a kórt? Hiszen pillanatnyilag erre éppen nekik van a legtöbb esélyük…
– Igaza van, hadnagy. Nos, ha valamelyik járőrkocsiban csak egyetlen rendőr is megérzi magán az első tüneteket, a kocsi egész legénységét karanténba küldjük, az autójukat pedig fertőtlenítjük és lezárjuk… Közölje a rádióskocsik embereivel, hogy a dolog fejfájással és gyorsan felszökő lázzal kezdődik.
Dragos elment. Noyers több videotelefon-jelentést vett a közállapotokról, és most ő járult a tolószékben ülő Rader elé:
– Egyre zavarosabb a helyzet a nagy pályaudvarok környékén. Özönlik befelé az éjszakai műszakra érkezők tömege, ugyanakkor tízezrek várakoznak az állomásokon, akik nem tudják elhagyni a várost… A legvadabb pletykák kaptak lábra.
– Állítsák le a befelé jövő forgalmat is – Rader sóhajtott –, nincs más kiút. Feleslegesen nem fogjuk növelni a Városban rekedt emberek számát, így viszont persze perceken belül elterjed a hír, hogy valami nincs rendben. Nagy léptekkel közeledünk ahhoz a ponthoz, amikor a pánik kitörése valószínűvé válik.
– Intézkedem. – Noyers elment, de Rader tovább töprengett. A problémák egyre-másra szaporodtak, holott tulajdonképpen még csak az előkészítő szakaszban voltak. Még egyetlen megbetegedés sem történt a Városban…
Az öreg végül döntött:
– A munkások térjenek vissza a gyárakba. Próbálják valahogyan rávenni őket, legalábbis azokat, akik most a pályaudvarokon gyülekeznek. Azokban az üzemekben, ahol nincs éjszakai műszak, reggelig pihenjenek a csarnokokban, tágasabb raktárakban. Akik nem férnek el, azok a szabad ég alatt, az udvarokon vagy a parkokban, lapos tetőkön keressenek maguknak rögtönzött szálláshelyet ma éjszakára. Brohl!
– Uram?
– Van meteorológus szakértőnk?
– Természetesen. Egy gombnyomással kapcsolhatjuk a Meteorológiai Intézetet…
– Hát nyomja meg azt a gombot. Kérjen tőlük részletes prognózist a következő tizenkét órára. Főleg az érdekel, lesz-e ma éjjel eső.
Brohl elment, Rader pedig Helverhez fordult:
– Nos, hadnagy, hány gyilkost kapott el eddig?
A familiáris hang kellemesen lepte meg Helvert; a férfi rózsaszín arca egy árnyalattal vörösebb lett, igyekezett mosolyogni:
– Négy nagyobb ügyem volt… kapitány úr. Mind a négyet sikerrel zártam le, a tetteseket a bíróság elítélte.
– Rendben van, hadnagy. Remélem, itt is megállja a helyét… Most kérdezze meg a katonai parancsnokságot, mit szólnának ahhoz, ha a Déli Parkban a halastó körül egy sátortábort kellene felverniök, mondjuk ötezer személyre, negyven perc alatt?
Hosszan jelzett az egyik videotelefon. A fiatal technikus – látva, hogy a jelenlévő tisztek mind mással foglalkoznak – megérintette a készülék szenzoros gombját. A feltűnő férfiarc láttán megilletődötten szólt Radernek:
– Kapitány úr… A miniszter.
Rader ajkába harapott, és meglökte székét. Nem kedvelte ezt a húsos arcú kövér frátert; ismerte már húsz éve, mikor amaz még könyöklő akarnok volt a belügyminisztériumban, negyedik helyettese valamelyik államtitkárnak. Aztán Rader lassan főfelügyelő lett, amaz pedig államtitkár. A következő funkcióik már gyakori találkozásokra kényszerítették őket. Rader a Város kapitányaként szinte hetente összejött a közbiztonságért felelős államtitkárral. Nem egy nagy csatát vívtak, és miniszteriális berkekben közismert volt, hogy enyhén szólva nem rajonganak egymásért… Ezúttal viszont más volt a helyzet; az egykori kis akarnokból belügyminiszter lett, és most a fővárosból, távolról próbál belefolyni az ügyekbe, míg Rader – magányából meglepetésszerűen kiszakítva hirtelen ismét emberek közé, sőt fölé került. Bár az utóbbi években elszokott attól, hogy ennyi ember járkál körülötte és csak parancsait lesik. No és persze döntenie kell, minden percben választás elé kényszerül.
A miniszter arca láttán feléledtek régi ellenérzései, de igyekezett uralkodni magán. Végül is sok év eltelt már a régi harcok óta, és a jelen helyzetben igazán nem ez a legfontosabb…
– Üdvözlöm, miniszter úr – az öreg nyelt egyet.
– Üdv, Rader. Értesültem a kinevezéséről… Képes lesz ellátni a feladatot?
"Már kezdi az aljas kis célzásait" – futott át az öreg agyán. "De nem hagyom magamat provokálni…"
– A komputer felelős azért, hogy engem választottak. Annak a mikroprocesszorokkal tömött, impulzusokkal birizgált agyában született ez a végzetes ötlet…
A minisztert meglepte az egykori főkapitány kesernyés stílusa; látszott, hirtelen nem tud mit kezdeni vele. A homlokán bemélyedt egy ránc:
– Milyen intézkedéseket tett eddig?
Rader elsorolta utasításait; közben félszemmel látta, hogy az egyik telefon körül nagy nyüzsgés támadt. Brohl és Dragos is odament. Laerdal feszült arccal mondott valamit a kagylóba.
– Igyekezzen csak, Rader – a miniszter hangjában volt valami vállveregető-leereszkedő tónus, ami idegesítette az öreget. A miniszter tudta ezt, és folytatta. – Ám a kordon ötlete nem tetszik nekem… Ön is tudja, éppen választások előtt vagyunk és ha most a Város lakosságát ilyen, számukra érthetetlen és zavaró életkörülmények közé kényszerítjük – akár csak egy-két napra is –, két-három millió szavazatot veszthet a kormánykoalíció…
– Ez most szempont? – kérdezte Rader; lassan elvörösödött és nyomást érzett a mellkasában. Brohl sietett oda; ő jól ismerte Radert, és azonnal látta, mi készül.
– Természetesen minden eseményt most a leendő választások szemszögéből kell néznünk… – mondta a miniszter.
Rader kirobbant:
– Az persze önöknek nem számít, hogy itt ötmillió emberéletéről van szó?! Csak attól rettegnek, mit szólnak az ellenzéki pártok arra, hogy kivezényeltük a hadsereget és körülvettük az ország egyik legnagyobb városát….?
A miniszter nem vesztette el hűvös-gúnyos nyugalmát:
– Bizony ez szempont, Rader. Nem szabad róla megfeledkeznünk. Ezekben a hetekben még a legkisebb rossz húzás is a kormánykoalíció bukását okozhatja…
– Fütyülök a kormányra! – csattant fel Rader; a válságbizottság tagjai mind ránéztek. A képernyő millió foszforeszkáló pontján a miniszter feje maga volt a nemtetszés, az elutasítás. "Százszor megbánta már, hogy felhívott" – futott át Rader agyán a gondolat. És folytatta: – Olyan helyzet alakult ki, amelyben a politikai szempontok a legcsekélyebb szerepet sem játszhatják. Ez talán furcsán hangzik önnek, uram, aki a politikából élt egész eddigi életében… Bele kell nyugodnia, hogy itt és most a politikusoknál is hatalmasabb erővel állunk szemben, és azt a szakemberek úgy hívják: "ismeretlen eredetű járvány veszélye"; Van egy tuareg közmondás, miniszter úr, talán ön is hallotta már: "A halál nem elnéző." Mi itt most össze vagyunk zárva a veszéllyel, és megteszünk mindent, hogy a…
– Bocsánat – szólt közbe Brohl, és az öreg mellé lépett, de közben már a kamerába tekintett: – Fontos hírem van, ami talán befolyásolja az önök… vitáját ;is, uraim.
– Mi az? – kérdezte a miniszter.
– Jelentést kaptunk az 1-es számú karanténállomásról. Két haláleset történt.
A csend úgy zuhant rájuk, akár egy szikladarab; mindnyájan érezték, hogy súlyával szinte a padlóra lapítja őket. Elsőként mint mindig – most is Rader tért magához:
– Biztos, hogy a kór végzett velük?
– Laerdal professzor szerint a tünetek kétségkívül arra mutatnak. Pontosan olyanok, mint a Holdon… Az egyik áldozat az űrrepülőgép fiatal légikisasszonya, a másik egy nyolcéves kisfiú, szintén utasa volt a gépnek.
Rader mélyet lélegzett, aztán a képernyőre nézett. A miniszter merev arccal nézett vele szembe. Az öreg sóhajtott:
– Megerősítem a kordont, uram – mondta halkan, és megérintette a kikapcsológombot. A miniszter eltűnt. "Nem volt vele túl udvarias" – gondolta Dragos; már a következő jelentéssel érkezett a tolószékhez.
– Kapitány úr, az űrrepülőgép Holdról érkezett harminc utasa közül huszonkilencet sikerült megtalálnunk. Családtagjaikkal és azokkal a személyekkel együtt, akikkel érintkezésbe kerültek, már karanténba vitték őket. A két karanténállomáson jelenleg százhuszonnyolc ember tartózkodik.
– És hol a harmincadik utas?
– Még mindig keresik, uram. – Ugyanis… – a fiatal hadnagy aggódva pillantott Raderre – meg kell mondanom, hogy érdekes dologra jöttünk rá, úgyszólván véletlenül…
– Hadnagy, ne tartson nekem mesedélutánt, minden perc számít, még nem vette észre…? Mondja gyorsan és érthetően, mi történt?
– A gép utaslistáján az az adat szerepel, hogy "Yoll Acerra, 40 éves fehér bőrű férfi, azonossági száma 18302282234", és ott a lakcíme is. Egy cím a Városban. Ám kiderült, hogy az ott lakó ilyen nevű férfi egyáltalán nem járt a holdon, ezt az összes szomszédja is igazolta. Ellenben az illető három nappal ezelőtt bejelentette, hogy mágneses, személyi igazolólapját egy szaunában ellopták. Ezt a tényt a rendőrség központi számítógépe is igazolta: a nyilvántartásunk ott tárolja az ellopott vagy elveszett igazolványok számát…
– Ez azt jelenti, hogy a harmincadik utas lopott dokumentumokkal váltotta ki a jegyét, úgy érkezett ide a Holdról? De miért? – Rader megdörzsölte homlokát.
– Talán a saját nevén, a saját papírjaival nem utazhat – vélte Brohl, és lendületesen folytatta: – Ez azt jelenti, hogy rendőrségi körözés alatt áll. Vagyis: bűnöző…
– Még csak ez hiányzott – sóhajtott Rader. – Egy minden hájjal megkent profi vezet most az orrunknál fogva bennünket? Ebben a helyzetben?
– Már intézkedtem, hogy a karanténbe küldött rendőrnyomozók kérdezzék ki a személyzetet és az utasokat. Próbáljanak személyleírást kapni arról a rejtélyes harmincadik utasról…
– És a halottak?
Ez a kérdés az orvosprofesszornak szólt. Laerdal jegyzeteibe pillantott:
– A halál tünetei ugyanolyanok, akár a Holdon. A betegekkel látszólag tüdő-, mellhártya- és agyhártyagyulladás egyidejű és rendkívül gyors fellépése végzett. Én a maga részéről egy Rickettsia-kórra gyanakodom…
– Ezt majd később mondja el, doktor. Brohl, intézkedjen, hogy egy harmadik, az eddigieknél nagyobb karanténállomást állítsanak fel. Helver hadnagy, hozzám! Szóljanak a közszolgáltató üzemek éjszakai ügyeleteire, hogy – egyelőre diszkréten, körtelefonok útján – hívják be rendkívüli munkára az irányító személyzetet és zárkózzanak el a külvilágtól, kapcsolataikat csökkentsék a lehető legminimálisabbra… Tehát az elektromos elosztóközpontok, a vízművek, a gázművek, a telefonközpont, a rádió, a posta álljon teljés készenlétben, megnövelt létszámú személyzettel.
Mindnyájan tudták, mit jelentettek ezek a szavak. A készülődés mértéke már-már háborús jelleget öltött.
– Ön már a legrosszabbra számít – suttogta Noyers.
– Ilyen esetben a legrosszabbra számítani: a legkevesebb, amit tehetünk – felelte Rader szilárd hangon.

– Idar…! – suttogta Magda. Öröm csillant szemében, a férfi ezt jól látta a gyér fényben is. Gyorsan kitárta az ajtót, belépett. Még egy pillantás a hosszú, rideg folyosóra – nem, senki sem követte. Miért is járnának a nyomában, hiszen semmit sem tudnak, még semmit…
– De jó, hogy megjöttél – Magda a férfi melléhez simult. Idar Mandaka az ajtónak vetette a hátát, és megkönnyebbülten behunyta a szemét. Eddig minden sikerült; ha az utolsó lépés is baj nélkül lezajlik, már holnap elutazhatnak Magdával. Megnyílik előttük a nagyvilág…
– Gyere, szívem. Csinálok vacsorát. Ettél?
– Csak amit a gépen adtak. Az pedig nem volt sok, az utasok gyomrán takarékoskodnak – a férfi táskájából hártyavékony műanyagba csomagolt lapot vett elő, akkora volt, mint egy nagyobb könyv. – Ide nézz, ez az!
– Ilyen nagy? – csodálkozott Magda. Sötét haja vállára omlott; harmincnégy éves volt, és foggal-körömmel küzdött szépségéért. Minden héten járt kozmetikushoz, vigyázott sima arcbőrére. Tudta: zöld szeme sok férfiban ébreszt vágyat, szeretett tágra nyílt szemmel körülnézni, ha belépett egy étterembe vagy presszóba. Ilyenkor mindig felpattant egy férfi és megkérdezte, nem segíthet-e… Pályaudvarokon, utazási irodákban, mozik előcsarnokában, várószobákban egykor rengeteg ismeretséget kötött így, de ma már – úgy érzi – csak Idarra van szüksége. Még akkor is, ha a férfi nem jár egyenes úton. Egyenes úton úgysem lehet nagy pénzekhez jutni – Magda ezt tanulta meg eddigi élete során. Eddigi szeretői – és a volt férje is – rémisztőén unalmasak, becsületesek, átlátszóak voltak. Mandakában azonban van valami titokzatos, valami izgató. Negyvenéves – néha elejtett szavaiból Magda arra következtet, hogy sokat élt már át, sokfelé járt, sokszor győzött és sokszor vesztett. Ilyen férfira van szüksége, érezte ezt már abban a percben, amikor megismerkedtek. Bár néha este, elalvás előtt elgondolkozott és olyankor érezte: nagyon keveset tud Idarról. A férfiban a körülötte lebegő titokzatosság volt a legizgatóbb. Minden szaván érződött, hogy számára nincs még befejezve az élét, messze még a célegyenes, sok harc vár rá. Rájuk…? Magda gyakran örömmel gondolt arra, hogy Idar társává lett. Ahogy a múlt században és még régebben mondták: "jóban-rosszban". Szerette a férfit.
– És egy erős kávét is csinálj, drágám. Tudod, hogy mindjárt indulok.
– Remélem, baj nélkül megúszod.
– Megússzuk – ígérte a férfi magabiztosan. A csomagot óvatosan behozta és az étkezőasztalra fektette. – Nézd csak… így néznek ki a mágneses bankcsekk-kártyák, amikor még nem mágnesesek.
– És tényleg csak a Holdon gyártják őket?
– Igen, ott van egy kis üzem, majdnem teljesen automatizált. A robotok ugyanis nem lopnak… – Idar jellegzetes módon, halkan felnevetett, aztán maga elé tette a lapot, és folytatta elkomolyodva: – Háromszor három… Kilenc lapocska készül egyszerre, és nem vágják szét őket. Ezt már itt a Városban csinálják, egy különleges szegőgépen, így máshol sem az anyagát, sem a végső kikészítési módot nem lehet hamisítani… A Holdon olyan összetételű műanyagot használnak, amit sehol másutt; egy különleges olvasztóban csökkentett gravitáció mellett, légüres térben állítják elő. A kilenclapos kis lemezeket erős rendőri fedezettel, acélládákban szokták leszállítani a Városba. Az az üzem a Bogner-negyedben van…
– A kocsimat itt találod a ház előtt – mondta Magda. – Vidd el. Úgy hamarabb odaérsz.
A férfi beszívta át ínycsiklandozó illatokat, aztán órájára pillantott:
– Tíz felé jár… Hamarosan indulok. Remélem, nem; fog sokáig tartani… Hajnalra mi leszünk a leggazdagabb emberek a Városban, Magda.

– Megállapítottuk, hogy az állítólagos "Yoll Acerra" két nappal ezelőtt ment fel a Holdra – jött sietve Brohl –, a személyleírásával azonban még semmire sem jutottunk.
– Miért? – kérdezte Rader borúsan.
– Valahogy… valahogy nem emlékeznek rá sem az utasok, sem a légikisasszonyok. Olyan szürke kis emberke lehet, aki senkinek sem tűnik fel.
– Ettől féltem, az ördögbe is. De bárki is volt, elkapjuk – morogta Rader vésztjóslóan.

– A kettes számú karanténállomáson lezárták a bejárati ajtókat. Már minden illetékest értesítettek, hogy az állomás megtelt. A Navarro utcai klinika kertjében felállított sátortáborba az utóbbi órában kétszáz beteget szállítottak; de a klinika százhúsz fekvőhelyes épülete is megtelt már. A kertből lassan eltűntek a teherautók, valamiféle spontán rend kezdett kibontakozni a szegletes, barna sátrak között. Kialakultak a "járdák" és "ösvények", a vízcsapok körül emberek gyülekeztek; a legtöbben már tudták, hol találják a konyhát, az étkezőt, a mosdókat.
Elvonultak a katonák; de nem mentek messzire. Egy rendőrségi alakulattal közösen körülvették a klinikát, még a környező utcákat is megszállták. A forgalmat elterelték.
A főorvos és a százados végigjárta a tábort. Három beosztott orvos és nyolc ápolónő – ennyi volt mindössze a szakszemélyzet. Takarításra, beteghordásra a százados néhány katonát rendelt a karanténba. A két férfi most benézett minden sátorba, beszélgetett az izolált személyekkel. A betegség tünetei – főleg a legelsőként jelentkező erős, hasogató fejfájás – tizenhét embernél jelentkezett addig. Négy másik már lázas is volt.
– Észrevette? – kérdezte az orvos, amikor a szemlét befejezve a karanténvezető szobájának kinevezett helyiségben leültek. A minden valószínűség szerint megbetegedettek javarészt fiatalok vagy öregek. Középkorú egy sincs közöttük…
– Ez lehet véletlen is – felelte a százados. – Ennyi adatból még nem lehet statisztikai jellegű következtetéseket levonni.
A főorvos csak bólogatott, de azért meg volt róla győződve, hogy valami lehet a dologban. Megcsendült az asztali belső telefon. A kapuőrségről szóltak fel:
– Főorvos úr, jelentkezett egy ötödéves orvostanhallgató. Önszántából szeretne a karanténba kerülni és segíteni a munkában.
– Kérdezze meg a nevét.
Kis csend után megérkezett a válasz:
– Pratt Niratov, uram.
– Sejtettem… – mormolta az orvos és beleszólt a mikrofonba.
– Engedjék be, jöjjön hozzám.
– Ismeri? – kérdezte a százados.
A főorvos bólogatott:
– Őt mindenki ismeri az egyetemen. Eredeti alak, azt is mondhatnám; egy különc. Az orvostudomány sok ágáról egészen más nézeteket vall, mint az úgynevezett "hivatalos" orvostudomány. Viszont remekül tanul, eddig minden vizsgáját kitűnően tette le. Különösen a járványtant előadó professzorok rettegnek tőle, ugyanis az órák és demonstrációk végén egész sorozat kérdést szegez a mellüknek, és bizony nem minden esetben tudnak kielégítő válaszokat adni…
Kopogás után nyílt az ajtó. Egy valószerűtlenül sovány, kissé hajlott hátú, szakállas fiatalember lépett be. Az arca sápadt volt, sötét szeme bozontos szemöldök alól sütött áthatóan. Talán mosolygott, talán nem – ezt nem lehetett tudni, arckifejezése mintha állandóan e két állapot között lett volna.
– Főorvos úr… munkára jelentkezem.
– Ez nagyon szép öntől, Niratov kolléga. Tisztában van a veszéllyel?
– Csak annyit sejtek, hogy valamilyen járvány tört ki. Ön is tudja talán, hogy járványtanra szakosodtam, és úgy vélem, itt az alkalom, hogy igazi kórt lássak, közelről.
– A dolog nem ilyen egyszerű, kollégám. De ha már bejött, úgysem távozhat innen, amíg véget nem ér a dolog… Menjen végig az épület kórtermein és csatlakozzon a diplomás kollégákhoz. A szomszéd raktárhelyiségben talál fehér köpenyt.
– Köszönöm, főorvos úr. Máris megyek.
Az ajtó még be sem csukódott mögötte, ismét felsivított a telefon. A karantén egyik orvosa jelentkezett:
– Azt hiszem, elkezdődött. Két nőn megjelentek a tüdőgyulladásos és szövődményes tünetek.

– Most meglátjuk, volt-e értelme az óriáskomputer beszerzésének – ironizált Rader. – Az én időmben az illetékesek százszor is meggondolták, mielőtt ilyen nagy dög masinára adták ki az adófizetők pénzét…
– Mit tápláljunk bele? – kérdezte Brohl kissé szárazon. Kedvelte Radert, de az efféle megjegyzéseiért nem rajongott.
– Minden harmincöt és negyvenöt év közötti férfit, akit a rendőrség jelen pillanatban köröz.
– Gondolja, hogy az illető körözés alatt áll? – kérdezte Noyers szkeptikusan.
– Biztos vagyok benne. Különben mi okból utazgatna hamis papírokkal? Hiszen ez elég kockázatos; ilyesmit csak az tesz, akinek erre nagyon fontos oka lehet… És erről megint eszembe jutott valami – morfondírozott hangosan az öreg. – Brohl, hívja fel ismét Josselin őrnagyot a Holdon, és tudja meg tőle: az elmúlt két napban történt-e valami bűncselekmény a Luno-I-es kupolavárosban?
– Nem hiszem, hogy most éppen erre lesz ideje Josselinnek, uram.
– Magunk közt szólva nekem sincsenek túl nagy reményeim, de ez az adat sokat segítene nekünk. Mi másért utazott volna oda az a fickó, kockáztatva, hogy lebukik a hamis iratokkal?… Ezért gyanítom, valamilyen bűncselekményt követett el. Ennek fajtájából következtethetünk a személyére, legalábbis leszűkíthetjük a gyanúsítottak körét. Lehet, hogy az adat birtokában már csak a gyilkosok vagy csak a csempészek között kell majd keresgélnünk, igaz, Dragos?
– Így van, uram – helyeselt a hadnagy. És csakugyan tetszett neki az öreg érvelése.
– Bizony – bólogatott Rader elégedetten. – Amint a tuareg közmondás is hirdeti: "Messziről minden tuareg csak fekete pont a sivatagban…" Ilyen fekete pont ez az átkozott harmincadik utas is; de mi most közelebb megyünk hozzá… Egészen közel. Addig, amíg felismerjük az arcvonásait. A szemébe akarok nézni, uraim.
– Újabb hírek a Holdról – jött Laerdal professzor. – Ám jó híreknek éppen nem nevezném őket…
Rader forró kávét töltött egy viaszos papírpohárba. Alulról sandított fel Laerdalra:
– A vérnyomásomat akarja felhajtani, doktor?
– Távol álljon tőlem. Mondhatom?
– Mondja.
– Harminckettőre szökött fel a halottak száma a kupolavárosban. A szövődmények viszont százhetvennégy személyen mutathatók ki…
– A boncolások?
– Még semmit sem közöltek erről.
Rader belenézett a pohárba, mintha látna valamit a barna folyadékban. Egészen más hangon, elgondolkozva szólt:
– A legszörnyűbb az, hogy semmit sem tehetünk… Kénytelenek vagyunk tehetetlenül nézni a kupolaváros vergődését?
Laerdal az Öreg szemébe nézett és egy pillanatig nem jutott szóhoz. Rader tekintetében olyan szomorúságot látott, hogy jobbnak látta hallgatni. "Nem is olyan érzéketlen, mint amilyennek mutatja magát…" – gondolta, és lassan megváltozott véleménye a férfiról. Mert Laerdal kezdetben nem rajongott Raderért. Egy órával ezelőtt még túl száraznak és szigorúnak tartotta az exkapitányt.
– Hamarosan ez lesz a helyzet a Városban is – felelte aztán halkan. – Akkor már nem gondolunk a Holdra.
– Igaz, doktor. Éppen elég lesz a magunk baja – és Rader visszatette a, poharat az asztalra. Egyelőre elment a kedve a kávétól.
Tizenegy óra tájban a Városban érezhetően nőtt a nyugtalanság. A pályaudvarokon rekedt bejárók tanácstalanul szétoszlottak az állomások környékén. A fel-alá száguldozó szirénázó rendőrautók is csak növelték a rossz hangulatot. Sokan nem is feküdtek le; a nyári melegben nyitott ablakokban ültek, és át-átkiabáltak a szomszédoknak. Az új lakótelepeken a máskor egymásra ügyet sem vető emberek most összegyűltek, és a késői óra ellenére élénk társasági élet folyt a tömbházak közti parkokban. Felnőttek ültek a gyerekhintákon és a homokozók szélén. Vitatkozó csoportok alakultak spontán, "jól értesültek" suttogták friss rémhíreiket. A rádió olykor közleményeket és felhívásokat sugárzott, de ezekből a kívülállók nem sokat értettek. A vízügyi és elektromossági szolgálati közlemények tele voltak szakszavakkal.
Amikor kiderült, hogy katonaság vette körül a Várost, sokan felhördültek. Az újságok szerkesztőségeiben szünet nélkül csengtek a telefonok és a videotelefonok. Többen puccsra gyanakodtak, bár éppen ezért nem értették a katonák ilyen tömeges jelenlétét, hiszen a kormány nem a Városban székelt. Az utcákon fel-alá száguldozó zöld teherautók oldalukon a vörös kereszttel már inkább elgondolkoztatták a hozzáértőket.
Tizenegy után pár perccel tarthatatlanná vált a helyzet; az állami rádióállomás, a tévé és a lapszerkesztőségek – beleértve a rendkívül népszerű teletext képernyőújság komputeres szerkesztőségét is – hivatalos nyilatkozatért ostromolták a polgármesteri hivatalt. A polgármester már be volt avatva az eseményekbe; de éppen ezért nem mert a saját vagy hivatala nevében nyilatkozni. Először Brohlnak telefonált, aztán a miniszternek. Nagy megkönnyebbüléssel értesült róla, hogy a miniszter magára vállalta ezt a népszerűtlen feladatot; ígérte, hogy fél tizenkettőkor rövid nyilatkozatot ad a televíziónak. Erre a rádió is felhívta hallgatói figyelmét.

Az egészségügyi alakulatoknak szinte közelharcot kellett vívniuk az egyik déli negyedben; egy háztömb pincéiben a Város közismert – és a külföldi turisták által oly szívesen fényképezgetett – rongyos ruhás csavargói szoktak megszállni éjszakára. A csavargók között nemegyszer egészen "jó házból származó" ifjak is akadtak, akik ideig-óráig szabadabb életre vágytak. Mindeddig a rendőrség szemet hunyt tulajdonképpen ártatlan tevékenységük felett, amely esti ivászatokban, koldulásban, olykor egy-egy vértelen verekedésben merült ki. Ám azon az estén más is történt…
Az egyik karanténba szállított űrrepülőgép-utasnak – amikor már kiütköztek rajta a kór első komolyabb tünetei – eszébe jutott, hogy a repülőtérről hazafelé tartva az ismert csavargótanya közelében vitt el az útja, és a piros lámpánál várakozó taxi ablakán egy kolduló csavargónak pénzdarabot nyújtott ki…
Az egészségügyi szerveknek ennyi is elég volt; riasztották a rendőrséget. Azok a feladatot átadták a hadseregnek, mert már négy rendőr járőr-kocsi legénységénél jelentkeztek a Hold-betegség tünetei. A katonaság percekkel később körülvette a szóban forgó háztömböt.
Mivel a csavargók a felszólítások ellenére sem voltak hajlandók engedelmesen a betegszállító autókra szállni – a katonák lezárták a pincék aj tájait, és könnygázgránátokat vetettek be a kitört ablakokon, szellőzőnyílásokon. Tíz perccel később negyvenhat borostás arcú, szakadt ruhás embert támogattak fel a lépcsőkön a gázálarcos, áttetsző műanyag köpenyt viselő férfiak. A környező házak mellett álló bámészkodók úgy érezték, soha nem felejtik el a látványt. Az egész egy fantasztikus filmre emlékeztetett; a félhomályban, komor autók mellett célratörő tisztek parancsszavaira álarcos férfiak rohamoznak, majd "foglyaikat" elvezetik… Negyedórával később üres volt a környék; csak néhány eldobott rongy és a huzat csapkodta törött pinceajtók emlékeztettek az imént lezajlott "csatára".
A bámészkodók lassan visszamentek házaikba, hogy meghallgassák a miniszter beharangozott tájékoztatóját.

Idar a kocsit valamivel odébb parkolta le. Egy percig nem is szállt ki; figyelmesen szemlélte az utcát.
Csendes volt a környék; a gyártelepen alig volt magánház. Csak a félköríves csarnokok magasodtak a ritkán elhelyezett lámpák gyér fényében. Itt-ott betonkerítések szürkéllettek. Valahol a távolban Diesel-mozdony tolatott fel-alá, olykor dudált. A homály megülte a sarkokat, a lámpák gőzeit. Idar gondosan magához vette táskáját, megtapogatta zsebében a fegyvert, és kiszállt. A kocsit lezárta, és elindult.
Ismerte az utat. Az elmúlt hetekben nemegyszer bejárta a környéket, nappal és éjszaka is. Szinte azt is tudta már, hagy lépés a távolság a kis park sarkától addig a fehérre festett kapuig, amely a Baarle utca közepe táján állt. A kapu mellett a falon csak egy kisbetűs tábla hirdeti, hogy ez egy mágneses eszközöket gyártó kisüzem. A beavatatlanok nem is sejtik, hogy itt mivel foglalkoznak. Mandakának sem volt könnyű dolga, amíg beszerezte a szükséges információkat… Itt, a fehér kapu és a magas kerítés mögött készül az ország összes mágneses hitelkártyája. És ezeket a kártyákat a legtöbb külföldi bankban is elfogadják.
Idar megállt, hallgatózott. Egy nyitott ablakon át kékes fény villódzott, valaki tévét nézett a kapu melletti kis épületben. "Az éjjeliőr" – futott át a férfi agyán; nem csodálkozott. Éjféli terepszemléin erről is tudomást szerzett már. Állt egy pillanatig a sűrű sötétségben, aztán kinyújtotta a kezét a szenzoros jelzőgomb felé…

– No lássuk, mit sütött ki az a… – Rader nem fejezte be a mondatot, lassan a tévékészülék elé gurult. Akkor már ott állt Brohl és Noyers is. Laerdal leült egy asztalhoz, és a jegyzeteit lapozgatta; de látszott, félszemmel ő is a képernyőre sandítgat.
Tizenegy harminckor megszakították az adást, és minden külön bejelentés nélkül hirtelen feltűnt a miniszter. Erre az alkalomra Szemüveget "öltött" – húsos kerek arcával most egy sportrovatot olvasó hentesre emlékeztetett.
– Polgártársak! – kezdte. – Fontos dolgot kell közölnöm önökkel. Bizonyos jelek arra mutatnak, hogy a Város lakosságát egy gyors lefolyású járványos betegség fenyegeti. A járvány még nem tört ki, halálos, áldozatok nincsenek. De a hatóságok úgy döntöttek, hogy ezt megelőzendő, a Várost és lakóit elzárják a külvilágtól…
– Mi az, hogy nincsenek még halálos áldozatok? Hazudik! – morogta Rader félhangosan. A halálos áldozatokról – csakúgy, mint a rendőrkapitányság járványstábja – a miniszter is pontos adatokkal rendelkezett.
A többiek is ugyanerre gondoltak; de nem merték kimondani. Elvégre ők állami állásban voltak és továbbra is remélték megtartani vezető posztjaikat. Brohl mindazonáltal próbált mentséget találni hivatali felettesének:
– Nem mondhatja meg, hogy máris vannak halottak… Kitörne a pánik.
– Ha elhallgatják az igazságot, az mindig rosszul végződik Radernek most mégis hiányzott a kávé. Körülnézett, hová is tette a csészét…? De az messze volt, és különben is a miniszter tovább beszélt:
– …leállítottuk a befelé és kifelé irányuló forgalmat. A kétoldalú telekommunikációs kapcsolat a Város és a külvilág között természetesen fennmarad. Néhány kis befogadóképességű karanténállomást is felállítottunk. A hatóságok mindent megtesznek, hogy az idegen területről behurcolt kór ne terjedhessen el, hogy a Város lakóinak és az ott rekedt polgároknak semmi bajuk ne essék. Csaknem ötmillió ember életéről van szó. Kérjük, ne essenek pánikba, ha lehet, ne hagyják el lakásukat. Mindenben segítsék az egészségügyi és közigazgatási, a rendőri és katonai hatóságok munkáját, ne szálljanak szembe azok intézkedéseivel… Ha valaki magas lázzal járó tüneteket észlel önmagán vagy a környezetében, hívja telefonon a járványügyi hatóságokat.
Az arc hirtelen eltűnt, és a képernyőn megjelentek a telefonszámok, amelyeken a betegeket jelenthették. Azután egy bemondó felolvasta a karanténállomásokba telepített videotelefonkészülékek számait, ahol a hozzátartozók az oda beszállítottak állapota felől érdeklődhettek.
– Hát ezt, hamar elintézte – jegyezte meg Laerdal a miniszter szónoklatára célozva.
– Észrevette doktor, hogy a fickóról egy szó sem esett? – kérdezte Rader. – Ehelyett valami olyasmit emlegetett ködösen, hogy a járványt "idegen területről" hurcolták be…
– Ez is politika – legyintett az orvosprofesszor. – A miniszter a koalíciós kormányban saját pártját képviseli akkor is, ha nem kell… Márpedig ez a párt tavaly óta azzal próbál szavazatokat nyerni a polgárság köreiben, hogy a vendégmunkások és más "jöttment idegenek" ellen izgat…
Rader ajkába harapott. Úgy látszik, nincs az a tűzvész, amelynek lángjainál néhány politikus ne próbálná saját pecsenyéjét sütögetni. De maga is érezte, ez a pillanat nem alkalmas egy ilyen eszmefuttatás közlésére.
– Mi van a harmincadik utassal? – kérdezte. Helver elfordult az egyik képernyőtől:
– Kapitány úr! Éppen most beszélek róla az egyik utassal…!
Rader odagurult, de intett: folytassa, ő nem szól bele. Úgy döntött, megnézi most, hogyan dolgozik a fiatal hadnagy. Helver is megérezhette, hogy afféle vizsgát tesz most – beletúrt szőke hajába, és a mikrofonba szólt:
– Kedves asszonyom, tehát mire tud visszaemlékezni?
A képernyőn a sárga pulóveres, molett, negyven körüli asszony fontossága tudatában igyekezett olyan "irodalmiasan" beszélni, ahogy azt gyakran maga is csak a tévéműsorokban hallhatta:
– Nos, az az illető az utazás alatt egy ideig éppen mellettem foglalt helyet. Ahogy elindultunk a Holdról… és körülbelül az út feléig ült a jobbomon. Próbáltam vele beszélgetni, mivelhogy egyedül utaztam és tudják, szeretek társalogni… De csak félszavakkal válaszolt.
– Hogyan beszélt? Milyen volt a hangja? Esetleg táj szólása vagy valamilyen beszédhibája volt-e? Nem selypített, dörmögött, hadart, dadogott…?
A rendőrtisztek feszülten várták a választ. Hiszen minden ilyen körülmény nagy segítségükre lehetett volna. De a sárga pulóveres nő a fejét rázta:
– Semmi ilyesmi, uraim. Normálisan beszélt, de mint említettem, csupán néhány "igent" és "nemet" mondott; a hangszínére sem emlékszem.
– A külseje?
– Olyan… köznapi. Igen, azt hiszem, ez a megfelelő kifejezés. Seszínű volt, uraim, mint a nyúl a mezőn. Beleolvadt a környezetbe, nem tűnt fel.
– Igen… – Helver tanácstalan pillantást vetett Raderre és folytatta. – Önnek az imént megmutatták a többi férfiutas fényképét, őket már megtalálták és karanténba zárták. Asszonyom, ön tehát továbbra is állítja, hogy aki a Holdról jövet egy ideig ön mellett ült az űrrepülőgépen, az nem azonos ezek közül senkivel?
– Állítom, igen. Akiről én beszélek, annak a fényképét nem mutatták… Az a férfi negyven év körül lehetett, világosszürke konfekcióöltönyt viselt, tudják, Véga modellt. A haja fekete vagy sötétbarna lehetett, azt nem figyeltem meg. A szeme sötét. Az arca… – a molett nő egy pillanatra behunyta a szemét, maga elé idézte az arcot –, igen, emlékszem. Napbarnított. Olyan egészséges, barna bőre volt, még át is futott az agyamon, hogy biztosan sokat van szabad levegőn, milyen jó neki, mi a férjemmel itt senyvedünk egy lakótelep tizennegyedik emeletén immár kilencedik éve, és semmi reményünk, hogy azt az egészségtelen sötét betonlyukat elcserélhessük valami…
– Elnézést, asszonyom – szakította félbe a hadnagy udvariasan. – Ha több információt nem tud szolgáltatni…
– Sajnos – tárta szét kövér karját a nő, aztán a halántékát kezdte tapogatni. – Egyre nehezebben tudom összeszedni a gondolataimat. Úgy hasogat a fejem…
Rader és a többiek összenéztek. Laerdal hajolt közelebb a mikrofonhoz:
– Jelentkezzen a karantén legközelebbi orvosánál, asszonyom. Tőle kap majd fejfájás elleni tablettát… – az orvos tudta, nem mondhat többet.
– Köszönjük, asszonyom – Helver gyorsan kikapcsolta a készüléket. Egy másodpercig mindnyájan hallgattak, aztán Rader szólalt meg:
– A tuareg közmondás szerint "egy sánta teve még nem katasztrófa…" De az a gyanúm, egyre több a "sánta tevénk". Mi újság a kór kutatása terén?
Laerdal a videotelefon hívószámait pöckölte, közben kimérten válaszolt:
– A kérdésre hadd válaszoljon a "professzorok stábja". Végre talán jutottak valamire.
A képernyő kivilágosodott. Egy teremben több idősebb férfi és egy asszonyait nagy kerek asztal körül. A helyiség az Orvostudományi Egyetem egyik tanácsterme volt, amelyet – Brohl előzetes utasítása értelmében – egy rendőrosztag zárt el a külvilágtól.
Az egyik ősz hajú férfi fordult a készülék kamerája felé.
– Üdvözlöm, Rader kapitány. Annak idején igazságügyi orvosszakértő voltam, dolgoztunk együtt. Talán emlékszik rám, Ytter a nevem.
– Emlékszem – bólogatott Rader, pedig egyáltalán nem emlékezett, hiába nézte kutatóan a sasorrt, az előreugró állat, a szürke szemet. Ugyanakkor dühítette, hogy ezt is elfelejtette. Talán mégis igaza van a feleségének; Desna mostanában azzal gyanúsítja, hogy már mutatkoznak rajta a szenilitás jelei… Hiszen manapság már kilencvenöt az átlagos életkor, a Város tele van százévesekkel is ő, Rader, pedig mindössze hatvanhárom éves!
– Nos, kapitány, nyilván az eddigi megállapításainkra kíváncsi. Összefoglalva: e percig a Városban harminchét kétségtelen megbetegedést észleltünk. A karanténokban van még néhány kétséges eset is, néhány órán belül eldől, hogy ők is ebben a kórban szenvednek-e, vagy csak éppen most kaptak valamilyen más, magas lázzal és a tüdőgyulladás kezdeti tünetéihez hasonló jelekkel járó betegséget.
– A halottak?
– Eddig négy. Mind a négyen az űrrepülőgépen tartózkodtak. A Holdról is kaptunk jelentéseket, ezek közül minket főleg az ott már összegyűjtött adathalmaz érdekel. Ezekből világosan kiderül, hogy a rejtélyes kór elsősorban a gyerekeket, öregeket, fiatalkorúakat támadja meg. Még rövidebben: a legtovább állnak ellen a "kozmikus kórnak" azok a középkorú egészséges férfiak – és kisebb számban nők –, akik előzőleg sok évet töltöttek ózondús levegőben, tehát magas hegyvidéken, tengeren, napfényben, és természetes táplálékot, különösen sok gyümölcsöt fogyasztottak… Akik mögött nincsenek ilyen évek, azokat a kór órák alatt legyűrte a Holdon, és nyilván itt a Városban is így lesz. Mert evidens, hogy a Holdon uralkodó kisebb tömegvonzás ebben nem játszik szerepet…
– Mi van a kórokozóval? – szólt közbe Laerdal.
– Mivel eddig az összes holdi és földi megbetegedés teljesen azonos tüneteket produkált, kizárhatjuk azt a feltevést, hogy két különböző kórokozóról van szó… A Holdon sajnos jelen pillanatban nem tartózkodik magasabb végzettséggel rendelkező kórboncnok vagy mikrobiológus; de a holdi orvosok kérésünkre citológiai metszeteket készítettek és mikroszkópos felvételeket és továbbítottak ide hozzánk, így néhány következtetést magunk is levonhatunk. Kollégáim többsége – Ytter az asztal körül hallgatagon ülő tudósok felé intett –, úgy véli, hogy a rejtélyes kórokozó a régóta ismert földi Rickettsiákhoz hasonló. Ezek a baktériumok és vírusok között álló sejtparaziták. Sajnos, ha a Holdon rájuk is lelnek, táptalajon nem szaporíthatok, tehát tulajdonságaikat laboratóriumi viszonyok között nem tanulmányozhatjuk. Fénymikroszkóp segítségével megfigyelhetők, hisz nagyságuk körülbelül megegyezik a baktériumokkal. Hasadással szaporodnak… És itt álljunk meg egy pillanatra, mert érdekes különbséget látunk a földi és a kozmikus eredetű Rickettsia-kórokozók között. Laerdal izgatottan hajolt előre:
– Ezt javunkra fordíthatjuk…?
– Még nem tudjuk, Laerdal kolléga… Rájöttünk, hogy a kozmikus kórokozó élettartama meglepően rövid. Talán azért is tör ki a kór a megtámadott embereken alig néhány óra lappangási idő után… A Rickettsia Cosmos változat – ahogy itt elneveztük mindössze húsz-harminc óráig él, aztán elpusztul.
– Ennek mi a gyakorlati jelentősége a mi számunkra? – kérdezte gyorsan Rader. Ytter egy pillanatig gondolkozott.
– A Holdon azt a kupolavárost már aligha lehet megmenteni… De ha itt a Városban sikerül lokalizálni a kórt, karanténba zárni az összes beteget, akkor… még ha azok mind él is pusztulnak… húszhuszonöt óra múlva a járvány "kifullad", ha a kórokozók nem lelnek újabb "táplálékra", vagyis még egészséges emberekre, akiknek a szervezetében kedvükre tovább szaporodhatnak. Ügyes és könyörtelen izolációval ezt elérhetjük.
– Mi van az ellenszérummal?
– Nehéz kérdés, kapitány. Bizonyos jelek kétségtelenül arra mutatnak: létezik olyan természetes vagy kémiai anyag, amellyel a kórt le lehetne győzni. Például az imént említett statisztikai adatok is azt sugallják: fel kellene kutatnunk, miért ellenállóbb azoknak a szervezete, akik előzőleg a szabad természetben éltek? És lehet, hogy az életmódon kívül a másféle táplálkozásnak is van itt valamilyen jelentősége. Kétségtelenül arról van szó, hogy ezen személyek szervezetében felhalmozódott egy vagy több olyan anyag – akár csak nyomokban, rendkívül kis mennyiségben is –, amelyet ez a kozmikus Rickettsia-féleség nem kedvel, vagy amelyet nehezebben gyűr le… Mert hiszen az eddigi adatok szerint azért ezek az emberek is megkapták a betegséget, de ők néhány órával később… Náluk a kór lappangási ideje tovább tartott. Mindenesetre: az ellenszérum kikísérletezésére legalább hónapokra lenne szükségünk, kapitány. Ennél hamarább ezt sehol a világon nem képesek elkészíteni.
Egy percre csend támadt. Aztán Ytter folytatta:
– De egy dologban itt mindnyájan egyetértünk: feltétlenül meg kell akadályoznunk, hogy a kór elterjedjen a Városban, mert akkor hetek vagy hónapok múlva sem fékezzük meg… És amíg itt nálunk csak epidémia, addig kijutva a Városból – pandémiává válhat, ami – furcsa érzés erről beszélni, uraim, de – könnyen meglehet, hogy rövid idő alatt elpusztítaná az egész világot.
– Túloz, professzor – szakadt ki Brohlból.
– Egyáltalán nem – tiltakozott amaz komoran. – Gondolják csak el, mi történne, ha a kór megtámadná a Város lakóinak egynegyedét… vagy a felét? Ez nem is olyan lehetetlen dolog, sajnos. Leállnának a közszolgáltatások; megszűnne az áram-, a víz-, a gázellátás. A távfűtés, a közlekedés, az élelmiszer-ellátás egyik óráról a másikra összeomlana. A Városban elképzelhetetlen pánik törne ki; az emberek egy része lakásába zárkózna, mások valamiféle ösztöntől hajtva megpróbálnák áttörni a kordont… Ami mellesleg nem is lenne olyan szilárd és kérlelhetetlen, mint most, hiszen a kór hamarosan a hadsereget is két vállra fektetné. Nem is beszélve a rendőrségről, amelynek néhány tagja – mint hallottuk – máris karanténban van, hiszen elsőként ők kerültek kapcsolatba a kétségtelenül fertőzött egyénekkel. A Város közbiztonsága egyenlő lesz a nullával; a bűnözők kiönzönlenek az utcákra. A tűzvészeket senki sem fogja oltani, mert a kor leteríti a tűzoltókat is… Aztán a halottak temetetlenül maradnak az utcákon és a tereken, más jellegű fertőzések is felütik a fejüket – így azok, akik addig egészségesek maradtak, most más, nem kevésbé veszélyes betegségek miatt esnek le a lábukról… Akkor bizony mindnyájan meghalunk, uraim. És ha a kór kijut a Városból – márpedig ilyen körülmények között nyilván ez történik –, akkor ugyanígy pusztul el a világ többi városa. Néhány hét, és összeomlik az emberi civilizáció, a valamilyen csoda folytán túlélők maroknyi csoportja afféle Robinsonokként tengődik és elölről kezdheti az építést, a társadalom újjászervezését…
A csend rájuk telepedett, súlyosan. A terem túlsó végén csengett egy telefon. Brohl a gyerekeire gondok. A két élénk, örökmozgó, fekete szemű fiúra.
– Bármiképpen is alakulnak a dolgok – mondta halkan Rader –, egy dologra vigyáznunk kell: a fertőzést nem engedhetjük ki a. Városból.
– Egyetértek önnel, kapitány – bólogatott Ytter. – A gondatlanságunk vagy a balszerencsénk beláthatatlan következményekkel járna. A kórokozók – újabb és újabb áldozatokra lelve – a végtelenségig szaporodhatnának, a betegség hónapokig vagy évekig dühönghetne az országban, aztán külföldön aratna a halál… Az egyik kollégám az előbb úgy jellemezte a helyzetet: a kozmosz korbácsütésekkel csapkodja a Földet. Lehet, hogy az emberi civilizációk történetében már nem ez az első ilyen űrbéli csapás… Most mi kaptuk az ütést, és a tét rendkívül nagy. Ha nem teszünk meg mindent, könnyen előfordulhat, hogy világkatasztrófát okozunk. Hiszen, ha a kór elterjed, ami a mai rakéta-repülőgépes közlekedés korszakában órák alatt bekövetkezhet – és, mint mondtam, minden nagy- és kisvárosban kísérteties pontossággal megismétlődik ugyanaz, ami a Városban –, végünk lesz…
– Nehéz elhinni, hogy a középkori pestisjárványok megismétlődnek… – morogta Noyers.
Ytter meghallotta.
– Bármilyen hihetetlennek is tűnik – a lehetőség mégis fennáll. E percben olyan közel vagyunk a katasztrófához, mint az utóbbi fél évszázadban még soha…
Rader összeráncolta a szemöldökét.
– Tehát összegezve a dolgokat: rendkívül dinamikus járvánnyal állunk szemben. Mivel ellenszérumra nem számíthatunk, az egyetlen lehetőségünk a járvány lokalizálása. Minél kisebb körbe kell beleszorítanunk és vigyázni, nehogy "kibújjon" a hurokból.
– Így van, kapitány – helyeselt komoran Ytter. – Ha minden beteget karanténba vitet és azok ott tartózkodnak legalább huszonnégy óráig, akkor már lesz esély a győzelemre. Ha a következő napokban, sőt órákban nem kerül ki a kór a karanténokból az utcákra, akkor – talán a bezárt néhány száz ember élete árán – megmenekülhet a Város, hisz addigra a kórokozók elpusztulnak.
Ytter még akart valamit mondani arról, hogy a kozmikus kórokozók alighanem azért pusztulnak el ilyen gyorsan, mert a földi életkörülmények nem túlságosan kedvezőek a számukra. De aztán inkább elharapta ezt a mondatot; úgy érezte, elég annyi információ, amennyit adott.
Rader nem válaszolt a tudósnak. Brohl megköszönte Ytter professzornak a beszámolót, és kikapcsolta a készüléket. Egy technikus lépett hozzájuk:
– Rader úr, a felesége keresi telefonon.
– Most ne zavarjon – felelte a kapitány zordonan. A technikus elsietett. Dragos zavartan forgatta jegyzeteit, nem akart elsőként megszólalni. De tulajdonképpen nem volt szükség beszédre. Minden világos volt.
– Még ha az összes fertőzésgyanús egyént karanténba is zárjuk – mondta Brohl töprengve, de hangjából kiérződött a tehetetlen düh is –, a harmincadik utas szabadon járkál a Városban és tovább fertőzi az embereket…
– Olyan, mint egy időzített bomba! – Laerdal ujjait ropogtatta, de látszott, ezt most maga sem veszi észre. A feszültség ott sűrűsödött össze a tisztek körül, a szemükben vibrált, az agyukban…
– El kell kapnunk – suttogta Rader komoran. – Mindenáron el kell kapnunk azt a fickót…!

3.

A VÁROS VERGŐDÉSE

"…a fekete halál maga volt az Ég Korbácsa; senki sem tudta, honnan sújtott le, merről jött és merre ment vala tovább. Senki sem lehetett biztos a holnapjában, de még azt sem tudhatta, megéri-e az alkonyatot. Apák szakadtak el fiaiktól, anyák hagyták el gyermekeiket. Kisírt szemű árvák álldogáltak éhesen a keresztutakon és könyörögve nyújtották kezüket egy falat kenyérért – de az utazók nem merészeltek megállni, lóhalálában vágtattak tova, remélvén, hogy megmenekedhetnek a nyomukban szélsebesen közelgő szörnyű haláltól…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

Az ajtó mögött zaj hallatszott. Idar még egyszer körülnézett; a sötét utcán nem járt egy lélek sem.
– Ki az? – kérdezte egy férfihang a túloldalról.
– Rendőrség – felelte Idar szilárd hangon. – Vlatten őrmester a huszonhármas körzetből. Rutinellenőrzés…
Rövid motoszkálás után nyílott az ajtó. A másik oldalon egy lámpa lehetett a falon; féloldalas fény esett az idős férfi arcára. Az őr rögön látta, hogy nem rendőr áll az ajtóban. A jövevény világos Véga öltönyt viselt – Mire szólt volna, Idar már ráemelte pisztolyát:
– Csak nyugalom… Menjen hátrább.
Idar garbópulóvere nyakát orráig húzta fel, kalapját pedig mélyen homlokára nyomta. A zakó gallérját nem is kellett feltűrnie. Az öreg csak a férfi szemét és orrát láthatta – rémülten hátrált, és feltartotta a karját. Idar becsapta az ajtót maga mögött.
– Forduljon meg, menjen előre. Ha csak közelít a vészjelző gombhoz, azonnal lövök…
Átmentek a kis udvaron. Az őrházban Idar elővette zsebéből a láncot a lakattal és a kis spray-t. A permetet az őr arcába fecskendezte; amaz szinte azonnal lehanyatlott. A kábító gáz megtette a magáét. Idar a fal tövébe húzta a magatehetetlen testet és a központi fűtés egyik csövéhez láncolta – bár tudta, hogy az őr legalább egy óra hosszat fekszik majd ott eszméletlenül.
A támadó ezután kikapcsolta a gyár riasztóberendezését. Az őr zsebéből kivette a kulcsokat helyettesítő kis számozott mágneses lapokat…
Idar órájára pillantott, és gyorsan elindult. A gyár alaprajzát már régebben megszerezte és betanulta; tudta, merre kell mennie. Átvágott a gépkocsik fedetlen rakodóterén. A széles üvegajtó ugyan zárva volt, de csak automata mágneszárral. Idar az őrtől elvett lapocskák egyikét betolta a zár függőleges résébe. Az ajtó nem nyílott ki. A férfi akkor vette észre, hogy a tizenhetes számmal jelzett zárba a tizenegyes kulcsot tette. Gyorsan kijavította a hibát, és felsóhajtott. Érezte, apró verejtékcseppek ütöttek ki a homlokán. Ha most működne a riasztóberendezés, máris impulzusok érkeznének a legközelebbi rendőrőrszobára, a gyárépület tetején pedig kék fények forognának…
De ettől most nem kellett tartania. Megtörölte a homlokát, és gyorsan belépett. A teremben félhomály uralkodott, a hatalmas üvegablakokon keresztül beszűrődött az udvari és a raktári lámpák fénye, Idar gyorsan rátalált a tervrajzokon is világosan jelzett lépcsőre; gyorsan felszaladt az emeletre. Tudta, hogy ott találhatja meg a keresett gépet. Mindezek az információk elég sok pénzébe kerültek… De most majd kifizetődik minden. Ha sikerül, egyetlen perc alatt, egyetlen gombnyomással sokszoros milliomossá lehet…
Két szobába is belépett, lámpájával körbevilágított. De a fémasztalra szerelt kisebb gépet csak a harmadik szobában találta meg; itt rácsok voltak az ablakokon, az ajtót pedig három mágneskulcs egyidejű be tolásával lehetett csak kinyitni.
Idar belépett, és kézilámpáját a gépre irányítva letette egy szomszédos asztalra. Felhajtotta az átlátszó műanyag védőfalat, ellenőrizte, van-e áram. Kigyulladt egy kis zöld lámpa. Idar még egyszer végiggondolta, mi a teendője. A gép pontos műszaki leírását egy mikrofilmtárban találta meg; az illetékeseknek eszükbe sem jutott, hogy azt az anyagot titkossá tegyék. Minden gép és technológiai folyamat teljes leírását automatikusan elküldik a műszaki könyv- és mikrofilmtárakba…
Idar órájára pillantott. Hamarosan éjfél lesz. De nem kell sietnie. Még van legalább öt perce. Ennyi idő alatt pedig elintézhet mindent, mindent…

– A körözés alatt álló, ismeretlen helyen tartózkodó bűnözők száma jelenleg négyszáztizenhat – kezdte Dragos hadnagy jegyzeteit forgatva. – A nőket leszámítva marad háromszázkilencvenkettő. Tovább bontjuk az adatokat… Csak a harmincöt és negyvenöt közötti férfiakat véve figyelembe… ezek száma százhuszonnégy.
– Sok – jegyezte meg Rader nyugtalanul. – Megvan a fényképük?
– Természetesen.
– Csináljanak belőlük egy szép szalagot, aztán az egész készletet sorban vetítsék le a holdi rakétarepülőgép személyzetének és az utasoknak.
– Egy pillanat – Brohl jött egy telexgépből frissen kitépett papírdarabbal a kezében. – Az utasok közül ismét meghalt egy személy… Egy nyolcvanhat éves férfi.
– Nem számít – Rader hangja kemény volt –; amíg az utasok között bárki is él és mozog, és lát a szemével, addig mutogassák nekik azokat a fényképeket…
Brohl arra gondolt, még ha fel is ismerik a harmincadik utast – hol tálalja őt meg a rendőrség? Hiszen éppen azért állnak körözés alatt ezek a férfiak – némelyik már hónapok vagy éppen évek óta! –, mért tartózkodási helyük ismeretlen. Persze, azért a rendőrség inkább érez talajt a lába alatt, ha legalább tudja, kit keressen …
És Brohl kapitány ezenfelül sejtette azt is, hogy Radernek van még valamilyen terve. Az öreg persze hallgat erről, egyelőre. Mindig ilyen volt; a legjobb ütőkártyáit – akár egy kitűnő játékos – a végére tartogatta. "Talán most sem lesz másként – gondolta a kapitány remény kedvé, de rögtön elfogta a pesszimizmus: – Lehet, hogy az öregnek ezúttal nincs semmilyen ötlete…?"

Pratt Niratov éjféltájban kezdte furcsán érezni magát. Nem, nem a rejtélyes kór támadta meg (ezt egy kollégája segítségével rögtön megállapította); másról volt szó.
Olyan benyomása támadt, hogy mindezt már átélte egyszer. A "déjá vu"-érzés eléggé nyugtalanította. A dolog annál is különösebb volt, mert hiszen Niratov huszonnégy éve élt e világban – a huszadik század utolsó évében született –, és azóta egyetlen járvány sem volt nemhogy a Városban, de egész Európában sem…
Mégis, amint végigjárta a betegszobákat, majd odakünn a klinika kertjében a sátrakat, elbeszélgetett az orvosokkal és sok részletet hallott az eddigi megbetegedések lefolyásáról – agyába ellenállhatatlanul befészkelte magát a fura érzés. Talán egy filmen látott már hasonlót? Vagy regényben olvasta…? Nem is annyira a betegek, mint inkább a tünetek gyötörték Niratovot. Hallott ő már ilyenekről. Pontosabban: ugyanezekről a tünetekről. De hol, mikor…?
A fiatalember a zajos folyosón állj. A lámpák halvány fényében mit sem látó szemmel nézett körül, aztán az egyik ablakmélyedésbe vonult. Homlokát a hűvös üvegtáblára szorította és töprengett, töprengett.

A csengettyű ezüstös szavára felemelkedtek a fejek. Halk robajjal ültek vissza a hívek a padokba. A falakon – a szobrok és a szentképek között – halvány sárgán égtek a lámpák. Az oltár mellett a barokk angyalszobrok repedéseit a félhomályban nem lehetett látni; árnyak lapultak mindenfelé, a sarkokban, az oldalhajók boltívei alatt.
A pap sietve ment fel a szószékre. Éjfél múlott néhány perccel; ebben az időpontban ritkán találkozott híveivel; Nemrégen terjedt el a híre, hogy beszélni fog. A vigaszra váró hívek most is jöttek; a bejárati ajtó szüntelenül nyílott. A padsorok félig megteltek; az öreg orgonista még két futamot játszott méltóságteljesen. A zene felívelt, barna és világos hangok ütköztek a falakra. Az oltárképen az Asszony lágy mozdulattal ölelte magához a Kisdedet, piros bársony gyűrődése csillant. A háttérben egy ökör rágcsált mélázva, és ott is éjszaka volt, egyetlen csillag ragyogott a fekete égen.
A pap nem készült a szentbeszédre. Semmilyen beszédre sem volt ideje felkészülni. Fél órával ezelőtt zörgették fel a plébánián. Elküldött valakit az orgonistáért, majd meglepetten szemlélte az utcákon járkáló nyugtalan embereket. Éjféltájban soha nem voltak ennyien az utcán, ebben a negyedben – mondta a gazdasszonya. A pap sóhajtva indult a templom felé.
Most ott állt a szószéken. Lassan letette a bibliát, felnézett. Száz figyelő-várakozó tekintet kereszttüzében kinyitotta a könyvet a betett jelzőnél, és az utolsó pillanatban ismét kétségei támadtak, vajon jól választotta-e ki az idézeteket… Megnedvesítette ajkát:
– E nehéz órában forduljunk vigaszért eleinkhez. Az ő életüket is nagy katasztrófák és csapások keserítették meg nemegyszer. Mégis az igazi lélek, az őszinte hitű ember minden helyzetben megőrizte méltóságát… Hallgassátok meg azon szózatot, amelyet a nagy sáskajárás idején az Úr Petuel fiához, Joel prófétához intézett… – belepillantott a könyvbe, és azonnal tudta: nem olvashatja fel az egész szózatot, még a "siralom és könyörgés" című részt sem, hisz a türelmetlenség a levegőben vibrált, a pap szinte agyában érezte a padsorokból feléje irányuló hullámokat. Ilyen feszült hangulatban még soha nem állt szemben, a hívekkel.

"…pusztává lett a mező,
gyászol a termőföld,
mert elpusztult a búza,
elillant a bor,
kiapadt az olaj…
…elpusztultak a búzaszemek
a göröngyök alatt,
beomlottak a csűrök,
összedőltek a magtárak,
mert odalett a termés…"

A pap mélyet lélegzett.
– De végül eltakarodott a sáskafelhő és beköszöntött az új korszak. Feléledtek a szőlőskertek, ismét gabona hullámzott a földeken, kizöldült az olajfák lombja. Gyümölcs termett a nemrég még holt ágakon és töveken, zöld legelőkre térhettek a megmaradt állatok… Kedves híveim, ne adjátok fel a reményt. A kegyelem végtelen. Joel próféta szavaival kezdjük imánkat:
"Könyörülj, Uram, népeden,
ne hagyd, hogy gyalázat érje örökségedet…"

A Bore-negyedben a folyóparti sétányon egy férfi rohangált. Eleinte senki sem vetett rá ügyet, bár sokan álltak a híd mellett és a kis téren, a szökőkút körül Az összeverődött, ismeretlen emberek a járványról és a miniszter kiáltványáról beszélgettek – hol csendesen, hol izgatottan. Némelyik csoportból olykor fel-felcsapott az ingerült zaj.
– A legjobb csendben lapulni és várni.
– Azt mondja?
– Miért, maga tud jobbat?
– Talán az, sem jó, ha itt ácsorgunk. Végül is, a járvány így is terjedhet… Menjünk haza, és zárkózzunk be a lakásba…
– Ostobaság. Reggel el kell menni a munkába, meg a boltba… Ezer és ezer ember fog találkozni egymással, szerte a Városban.
A rohanó férfi hirtelen megtorpant, és ledobta magáról ruháit. Akkor vették észre, hogy a tekintetében furcsa fény lobog; de senki sem mert közelíteni hozzá. Az idegen elszórta ruhadarabjait, és üvöltött. A bámészkodók ereiben megfagyott a vér; még soha nem hallottak ilyen iszonyú hangot. Valami ősi égkáromlás tört fel az ismeretlen torkán, hörgő-bugyborékoló-zengő panasz szállt a folyó felett.
A férfi meztelenül állt egy fa alatt és üvöltött. Amikor a mentők megérkeztek, akkor sem hagyta abba. A sétányon kővé meredtek az emberek. A mentőautó szirénája és a férfi már el-elhaló, kétségbeesett-rémült sikolyai összefolytak. "Nem bírta ki a veszély tudatát" – mondta az orvos; az ápolók erősen markolták a vergődő idegent, aztán injekciót kapott és betették a kocsiba.
Az autó elrobogott és a sétányon csend lett. A félhomályban álldogáló emberek már egyetlen szót sem szóltak egymáshoz. Szétoszlottak. A folyópartot eluralta az éjszaka és a csönd.

Luxey, a középkorú vasutas éjfél után húsz perccel ért haza. A külvárosi házban a megszokott lépcsőház várta, az ajtó ismerősen kezébe simuló kilincse.
Amikor beért a lakásba, meglepődött. A nagyobbik, szobában égett a villany, de senkit sem látott. A férfi egyre nyugtalanabbul nyitott be a különböző helyiségekbe – sehol nem volt senki. Aztán majdnem felkiáltott, mert az előszobából zajt hallott.
A szomszédja, a nyugdíjas öreg állt az ajtóban:
– Megjött, Luxey úr?
– Hol a feleségem és a fiam? – dörrent rá a férfi.
– Elvitték őket.
– Hogyhogy elvitték…? Kik?
– Hát, a rendőrök… Meg a katonák. Olyan álarcosak… Tudja, egészségügyiek. Hallotta, hogy járvány van?
– Hallottam – bólintott a vasutas türelmetlenül. – Minket is azért állítottak le, nem járnak a vonatok, hát hazajöttem. De miért vitték el a feleségemet? És mikor?
– Nincs még fél órája. Hallottam, amint mondták az asszonynak, hogy egy fertőzött egyént szolgált ki a boltban. A félesége, ugye, egy olyan régimódi kiszolgálós üzletben dolgozik?
– Igen, igen… Mondja tovább, az isten szerelmére!
– Nincs tovább. Mivel állítólag a felesége is elkaphatta a fertőzést, hát magukkal vitték, meg persze a fiát is, mert hogy már órák óta együtt voltak és talán ő is…
– Úristen! – Luxey érezte, hogy szédülés környékezi, gyorsan leült egy székre. Most mi lesz a fiával, a feleségével…?
A szomszéd tanácstalanul toporgott egy ideig, aztán megszólalt:
– Lehet, hogy a lakás is fertőzött, Luxey úr… Jöjjön, aludjon nálam. A tévéújságból képernyőre hívhatjuk a karanténállomások számait; talán még beszélhet is videotelefonon a feleségével. No jöjjön, ne maradjon itt egyedül.
Luxey lassan, nehezen állt fel. A lába csak nehezen engedelmeskedett akaratának. Úgy érezte, hegyet cipel a vállán.

A kordon akkor már "légmentesen" elzárta a Várost. Katonák álltak északon az üres mezőn, ahol a vadonatúj magasházak után minden átmenet nélkül, hirtelen ért véget a Város. A szállítóautókat keresztbe állították az utakon, a vízelvezető árkokba egy-egy lézerpuskát helyeztek. Mindegyik fegyver mögé egy katona heveredett, és olykor belepillantott az infravörös éjszakai távcsőbe.
Keleten a nagy szennyvíztisztítók és a haltenyésztőtelepek közé ékelődött be a sorfal; itt a terep beláthatatlan volt – a létesítmények közé fiatal fasorokat is ültettek –, ezen a szakaszon a tisztek megkétszerezték a létszámot. Az egyik tóra egy csendes járatú elektromos motorcsónakot is tettek, amit erős fényszóróval láttak el.
Délkeleten, az atomerőmű, a szemétégető-telep és a sportpályák vidékén ilyenkor éjszaka alig volt mozgás. A két főbb autóutat még a helikopterekkel érkezett különítmények állták el; negyedórán belül aztán odaértek az autók is. Az atomerőmű mögött kezdődő végtelen kukoricaföldek között a földutak mentén is katonák lapultak. Langyos volt a levegő, az ég pedig felhőtlen. Mégis, a kordont irányító központi stábhoz egyre-másra érkeztek a szakaszok parancsnokainak jelzései: a katonák forró teát kérnek… Az egyik kaszárnyában a teljes konyhaszemélyzetet riadóztatták; húsz szakács kezdett teát és műkávét főzni. Az udvaron felbőgtek a szállítókocsik motorjai, az italok zubogva ömlöttek a jókora alumínium tartályokba.
Délen és délnyugaton a múlt század végén épült hatalmas lakónegyed állt, nem messze tőle pedig az új rakétarepülőtér. A kordon itt eltávolodott a házaktól, az élő lánc inkább a jól belátható terepen állt fel.
Nyugaton három autósztrádát, egy városszéli sportrepülőteret és két vasútvonalat kellett megszállni, az alsóbbrendű utakról nem is beszélve. Ezen az oldalon több mint kétezer ember helyezkedett el; egy különleges folyamőr-alakulattal együtt lezárták a folyót is.
Az egyes szakaszokra küldött osztagok rövidhullámú adó-vevőkön érintkeztek egymással. Ezeket a rádióadásokat nem titkosították; bár megtehették volna, hiszen erre a célra évtizedek óta rendelkezésre álltak a különleges elektronikus zavaróberendezések, amelyek már az adóban, a felismerhetetlenségig összekeverték a kisugárzott jeleket, és azokat kizárólag a vevőállomáson tette érthetővé egy hasonló elven működő berendezés. A kordon stábja most úgy érezte, ez a módszer szükségtelen. Nem emberi ellenséggel álltak szemben, és bár a Városban és környékén a rövidhullámú adásokat sokan lehallgathatták, a számokkal és kódszavakkal teletűzdelt mondatváltásokból úgysem sokat érthettek.
Az északnyugati oldalon közben, egy erre kijelölt száraz réten – de a kordon Vonalán belül – újabb sátrakat vertek fel tucatjával. Felsőbb parancsra ez lesz az eddig bevetett négy; egészségügyi alakulat tábora; mivel fennállt a lehetősége annak, hogy a katonák között az óvóintézkedések ellenére is előfordulhatnák megbetegedések – hát ezt a tábort is elszigetelték a külvilágtól, ugyanúgy, mint a karanténállomásokat.

A metró utolsó szerelvénye nulla óra harmincötkor indult az Északi pályaudvarról. Az utasok száma most jóval meghaladta az ilyenkor megszokottat; míg más éjszakai járatokon csupán harminc-negyven színházból, étteremből hazatérő pár és néhány későn végző munkás volt – most több százan zsúfolódtak be a szerelvénybe. A szaggatott-izgatott beszélgetésekből kiderült, hogy a legtöbben rokonokhoz, ismerősökhöz mennek a Város más negyedeibe. Úgy látszott, az emberek egy részén babonás félelem vett erőt, amit egy alacsony, arany fülbevalót viselő napbarnított nő így mondott el az első kocsiban:
– Elmegyek a szüleimhez… Jobb, ha most együtt leszünk, hisz ki tudja, mi minden történhetik még? És ha ott leszek, talán a járvány sem talál rám…
Másokban is éltek ilyen irracionális vágyak. Régi, elfeledett vagy felejteni-mellőzni akart rokoni kapcsolatok éledtek fel azon az éjszakán. Vadidegeneket közelített egymáshoz a veszély. A metróban mindenki beszélt; most valahogy senki sem tudta magába fojtani félelmét, nem tudtak magukba zárkózni, hallgatni. Néha úgy tűnt, egy népünnepélyről tér vissza az ott úgy-ahogy összeismerkedett hatalmas társaság. Teljesen idegen férfiak és nők beszélgettek egymással úgy, mintha réges-régi ismerősök lennének. És mindnyájan abban a hitben ringatták magukat, hogy most, most sikerül elmenekülniük az életveszély, a halál elől.
Tizennégy perccel később, a Zaan téri állomás és a National sugárút között a szerelvényben hirtelen kialudtak a fények és a kocsik érezhetően lassultak. Egy pillanatig rémült-csendes volt minden, aztán a hangzavar szinte egyszerre csapott fel az összes kocsiban. A nők sikoltoztak. Több férfi az ajtókat próbálta felfeszíteni sikertelenül. A szerelvény rángatózva megállt az alagútban. A sötétben testek csapódtak egymáshoz, karommá görbült ujjak kaptak idegen vállakba, karokba.
Megszólaltak a hangszórók:
– Figyelem, áramkimaradás történt!… Kérjük utasainkat, várakozzanak türelemmel. Csupán néhány percről van szó. Ne keltsenek pánikot…
A sötétben felsírt egy gyerek, valaki táskájával belevágott egy ablakba. Az üveg nem tört el. A hangszóró ugyanazt a felhívást ismételte a legkisebb szünet nélkül, ami az utasokat még inkább idegesítette.
– Lehet, hogy tűz van az alagútban? – kiáltotta egy öreg férfi. Erre újabb hangzavar tört ki, már sokan rángatták az ajtókat. Ekkor hirtelen kigyúltak a fények, és a szerelvény elindult. Az emberek zavartan néztek össze, mintha azt kutatnák, vajon látszik-e rajtuk iménti viselkedésük nyoma. Felemelt karok hanyatlottak le, eltorzult arcok csillapodtak. Aztán a vonat befutott a National sugárút fényárban úszó peron ja mellé. Az ajtók kicsapódtak, újabb utasok szálltak be és azonnal megérezték a levegőben levő feszültséget. De hiába kémlelték a régebbi utasok mozdulatlanná dermedt arcát. Csak a megfoghatatlan lebegett még a levegőben.

Helver hadnagy kiment a mosdóba. Hideg vizet locsolt arcára, majd véreres szemét nézte a tükörben. Fél perc sem telt el, és belépett Stegna őrmester is, aki kezdettől rokonszenves volt Helvernek. A fiatalember annak idején, amikor a rendőrségre került, az első hetekben bizony még a hatalmas épületben is eltévedt volna; nemegyszer éppen Stegna, ez az ötvenes, erős kötésű, vállas, bajuszos férfi segített neki egy-egy félszóval, szemvillanással, biztató gesztussál.
– Üdv, őrmester. Ilyenkor is szolgálatban?
– Jó estét, hadnagy úr. Tulajdonképpen este tízkor lejárt már az időm. De valahogy nem hagynám itt az "öreget" akkor sem, ha nem rendelték volna el az általános szolgálatot ma éjszakára.
– Persze, maga a régi időkből ismeri az öreget?
– Ismerem és kedvelem. Fura érzés lenne otthon ülni, ha közben az öreg dolgozik…
– Hány évet töltöttek együtt?
– Több mint húszat. Szigorú főnök volt ám, nem mindenki rajongott érte. Sokat követelt az embereitől. Akikkel nem értették meg egymást, azoktól rövid úton búcsút vett. Eleinte csak a saját osztályán, a gyilkossági csoportnál végzett ilyen "erős tisztogatást"; később, ahogy felfelé haladt a ranglétrán, elérte, hogy már eleve csak egyre rátermettebb embereket vettek fel, és persze nem csupán a gyilkossági csoportba; de a többiekbe is… Attól kezdve csak hathónapi próbaidő után véglegesítettek mindenkit, még a közlekedésieknél is. A kábítószeresekről, az erkölcsrendészetről, a terroristaellenes csoportról nem is beszélve.
– Így van máig – bólintott a hadnagy, saját próbaidejére emlékezve. Megtörölte a kezét.
– Brohlnak már könnyű dolga van. Mire ő belenőtt a kapitányi székbe, Rader egy tökéletesen működő gépezetet hagyott hátra.
– De nem ment volna még nyugdíjba, ha nem történik vele az a… – a hadnagy zavarba jött, hogyan is határozza meg Rader nyomorék állapotát. Az őrmester eldobta a papírtörülközőt, felegyenesedett, és szembenézett a fiatal férfival. A hangja felizzott:
– Egy nap valami őrült lövöldözött egy magasház tetejéről. Ahogy ilyenkor szokása volt, Rader maga vezette a rohamosztagot… A fickó elbújt a tetőn és amikor a helikopterről landolt rendőrök szétrohantak a szellőzőkürtők között, hogy megkeressék az ámokfutót, az hátulról Raderbe lőtt… Az öregnek a gerince sérült meg, azóta béna mindkét lába.
– És mi lett azzal az őrülttel? – kérdezte Helver. Stegna arcán fájdalmas düh ült:
– A fiúk kilószámra lőtték bele az ólmot…

Laerdal gondterhelt arccal nézte jegyzeteit. Még ellenőrzött valamit kis kézi számítógépén, aztán sóhajtott.
Rader letette a kávéscsészét; az ital erős volt, mégis egy pillanatra elfogta az álmosság. A hadnagyok a háttérben tevékenykedtek, Brohl és Noyers az egyik videotelefonon a Város katonai parancsnokával egyeztette a kordon- és karanténakciókat. A két idősebb férfi magára maradt a hatalmas térkép alatt, amelyre a technikusok apró piros és kék zászlócskákat tűztek. A pirossal azon emberek lakását jelölték, akik már elkapták a járványt; a kék zászlók pedig a Város karanténba szállított, de tüneteket még nem mutató lakóit jelképezték. A zászlók legsűrűbben a Belvárosban és a keleti Orella-negyedben álltak; de jutott belőlük a többi negyedbe is.
Rader évek óta begyakorlott mozdulattal kapta el a tolókocsi fényesre csiszolódott hajtókerekét, és határozott mozdulatokkal közelebb gurult a professzorhoz.
– Nos, doktor…? Látom, aggasztja valami.
– Ez enyhe kifejezés ebben a helyzetben – mondta Laerdal először kelletlenül. De felpillantva tekintete találkozott az öreg szemével, látta annak őszinte villanását. Megenyhült hát, készségesen folytatta. – Vigyáznunk kell, hogy a karanténba zárt személyek se mindnyájan kapják el a kórt. Éppen utasítást adtam a vezető főorvosoknak, hogy a már kétségtelenül beteg egyéneket valami módon az állomásokon belül is különítsék el. Főként arra ügyeljenek, hogy a nők, a gyerekek és a hatvan évnél idősebb emberek maradjanak "kívül a körön"; ugyanis a jelek szerint ezek sokkal korábban kapják el a fertőzést, mint mások.
– Pillanatnyilag hány megbetegedésről tudunk?
– Negyvenhét van a Városban, amit már kétségtelenül ez a kór okozott. A Holdon talán már kétszáz is lehet.
Rader felélénkült:
– Igen, a Holdon…! Helver hadnagy!
– Uram? – a hirtelenszőke fiatalember darabos mozdulatokkal jött közelebb.
– Hívja fel a Holdat, kérem. Josselin őrnaggyal próbáljon kapcsolatot teremteni… Dragos!
A hadnagy azonnal ott termett a tolószék előtt. Rader egy pillanatra az arcába meredt, majd hirtelen egészen más hangon kérdezte:
– Hol szerezte azt a sebhelyet a bal füle mellett?
Dragos önkéntelenül is odanyúlt, és kényszeredetten válaszolt látszott, nem szívesen beszél erről:
– Egy heroincsempész bandát szorítottunk sarokba két évvel ezelőtt… Volt ott egy maláj tengerész, borotvával védekezett…
– No jó… Nem ezért hívtam. Legyen szíves, telefonáljon a taxivállalatoknak: a saját rövidhullámú adójukon tegyenek fel körkérdést a tegnap este óta szolgálatban levő sofőrjeiknek. Kérdezzék meg, szállítottak-e este tizenkilenc óra után egy férfit, aki… adja meg azt a hozzávetőleges személyleírást, amit az a karanténba zárt nő közölt róla. Hogy világos Véga öltönyt viselt és a többi…
– Gondolja, hogy ilyen hiányos leírás alapján bárki is emlékezhet rá? Ha egyáltalán taxival ment – legyintett Laerdal. De Radert nem lehetett kizökkenteni optimizmusából.
– Ez is egy esély, doktor. Elismerem: nagyon kicsi esély. De mindent meg kell próbálnunk… Helver, mi van már azzal a Holddal?
– Azonnal kapcsolják, uram.
Rader és Brohl a másik képernyő elé ültek. Brohl szorítást érzett a mellében, megdörzsölte a szíve tájékát. "Ez a feszültségtől van" – gondolta, és hirtelen – maga sem tudta, miért – a karrierje jutott eszébe. A miniszter eddig sem kedvelte őt, sajnos. Mégis sikerült eljutnia a kapitányi székig, és ha innen már nem juthat tovább…? Ha ő is innen kerül nyugdíjba, mint annakidején Rader? Igaz, az öreget egy puskagolyó küldte nyugdíjba; talán ha az nem jön közbe, másképpen alakulnak a dolgok. Lehet, hogy a miniszter pártja megbukik a választásokon, és az a kellemetlen fráter eltűnik valami süllyesztőben; ám éppenséggel az ellenkezője is előfordulhat… Egyet biztosan érzett Brohl kapitány: ma éjjel nagyon sok minden eldőlhet az ő számára is. Azelőtt álmában sem gondolta volna, hogy egy járvány ilyen befolyással lehet az emberek életére, további sorsára. Ha ügyesen és sikeresen veszik ezt az akadályt, ha a rendőrség és a többi szervek közös, erőfeszítéssel legyőzik a kórt – a közvélemény is melléjük áll majd, és sem a miniszter, sem mások nem merészelik majd nyíltan bírálni a testületet. És őt, Brohl kapitányt sem…
De a férfinak ugyanakkor eszébe jutott, hogy a kór éppúgy lecsaphat a feleségére, a fiaira – vagy éppen őrá is, mint bárkire a Városban. Eddig úgy tűnik, hogy minden tíz beteg közül nyolc biztosan meghal tíz-tizenkét órán belül…
A képernyőn hirtelen ismét feltűnt a holdi kupolavárosban levő egyszerű hivatali szoba. A halványzöld műanyag fal és komputerasztalka előtt egy fiatal rendőr állt; amint meglátta Brohl egyenruháját, zavartan tisztelgett: – Azonnal hívom az őrnagy urat és elsietett. Néhány másodperccel később feltűnt Josselin és Onohara. Az őrnagy arca meglepte Radert. Szürke volt és kimondhatatlanul fáradt; a ráncok most mintha jóval mélyebben vésődtek volna bele, mint néhány órával ezelőtt. Az őrnagy szinte nem is a bőrén – csontjaiban hordta már a ráncokat…
– Üdvözlöm, Josselin – Rader látta: az őrnagy már teljesítőképessége határán jár. Iszonyú dolgokon mehettek át azok ott a Holdon az elmúlt órákban. – Ugyanakkor azt is tudta Rader, hogy erre most nem lehet tekintettel. Lehet, holnap reggelre ők is így fognak kinézni. Ezért hát úgy tett, mintha semmit sem látna és csak a hivatalos elintéznivalók érdekelnék.
– Még élek, Rader kapitány – jegyezte meg Josselin. A hangja is kopott volt és halk. – Itt van Onohara doktor, elmondja majd, hogy állunk.
Mielőtt Rader közbeszólhatott volna, a kis fekete hajú orvos gyorsan rákezdte:
– A halottak száma hetvenegy… A kórt jelenleg már háromszáznyolcvannyolc ember kapta el. A tünetek minden esetben egyeznek, ám úgy tűnik, a betegség teljes kifejlődéséhez már kevesebb idő is elégséges, mint tegnap délután… Mintha ez a rejtélyes eredetű "morbus cosmicus" gyorsabb ütemben támadna.
– A lappangási idő is lerövidült? – kérdezte gyorsan Laerdal.
– Valószínűleg igen – bólintott fáradtan Onohara. – Bár erre nézve a jelen körülmények között nem tudunk megbízható adatokat nyerni. Eddig a boncolások sem mutattak semmi rendkívülit.
– A kupolavárosban borzasztó helyzet alakult ki – nyelt egyet Josselin; a kamerán keresztül egyenesen a földi rendőrtisztek arcába nézett. – Ezeregyszáztizenkét ember él itt, beleszámítva mindenkit, a csecsemőket és az orvosokat, rendőröket is… Ilyen vagy olyan formában a kór a lakosságnak több mint egynegyedét érinti, és minden jel arra mutat, hogy az arány egyre romlik… Egy órával ezelőtt vettem a táviratukat, Rader kapitány. Amennyire ilyen körülmények között ez lehetséges, ellenőrizzük – ha másképpen nem, hát a belső videotelefon-hálózaton keresztül – az összes itteni intézményt, sőt magánlakást is, történt-e valami bűncselekmény. Kikérdeztük az egyetlen itteni szálloda személyzetét, tudnak-e mondani valamit arról a bizonyos harmincadik utasról. A semminél is kevesebb adatot szolgáltattak…
– Köszönöm, de próbálkozzanak tovább – Rader hangja megkeményedett. – Amíg nem jutunk a fickó nyomára, addig ötmillióan leszünk állandó veszélyben.
Josselin vállat vont:
– Mi itt rosszabb csapdába kerültünk, kapitány. Nem tudom, közülünk bárki is kijut-e innen élve…
A készülék elsötétült, de Rader egy percig elgondolkozva nézte még a matt fényű üveglapot.

"Magda nélkül semmire sem mentem volna" – gondolta Idar. Kikapcsolta a gépet, és hallgatózott. A félhomály jólesően ölelte körül, biztonságot sugallt. Magda megérdemli a részét. Ő dolgozik a belvárosi elegáns luxusáruházban, ahol a leggazdagabb emberek szoktak vásárolni. Semmi nehézséget nem jelentett számára, hogy titokban feljegyezze egy-egy százezres ékszert vásárló milliomos mágneses hitelkártyájának a számát. Egy hónap leforgása alatt tizenhat ilyen számra tett szert; Idar ezek közül választotta ki azt a hatot, amelyek a legnagyobb zsákmányt jelenthették. A férfi most ott állt a kódnyomógép mellett, és eltette a kis lapokat. A Holdról hozott kilenc kártyából három lesz az övé; lehet, hogy az egyiket egyszer s mindenkorra Magdának ajándékozza… Gondosan eltette a lapokat, külön azt a hatot az idegen számokkal és külön a sajátjait. Ismét hallgatózott; az épületben csend volt. Remélte, hogy az éjjeliőr még nem tért magához…
Gyorsan lement a földszintre. Az ajtókat gondosan bezárta maga mögött. Bepillantott a kis házba is; az őr éppen mozgolódott. Idar egy pillanatig habozott, ne alkalmazza-e, ismét a kábító permetet de sajnálta az időt. Hallotta, hogy valahol messze szól egy sziréna. Rendőrség? Jó lesz eltűnni.
Óvatosan kicsúszott a kapun, körülnézett, majd sietve indult el a sötét utcán. Teste beleolvadt a Várost uraló éjszakába.

A Vidámparkot éjfélkor zárták be; olyankor amúgy is kevés szórakozni vágyó ember járt ott, ma pedig – ezen a szirénasikolyokkal tarkított, feszült éjszakán – szinte alig lézengett valaki a színesre festett épületek és bódék között. Éjfél után húsz perccel csönd borult a japán pagodának álcázott céllövöldére, a kígyóvasútra, a rémbarlangra, a csónakázó tóra. Elhallgattak végre a zajos autóverseny-pályák, az óriás hullámvasút, a görkorcsolya-pódiumok hangszórói. A személyzet is hazafelé készülődött.
A szórakozónegyedben a szexboltok lehúzták a redőnyt; a tulajdonosok percnyi szünet nélkül hallgatták a rádiót, és tudták: ma nincs kilátás üzletre. Az eldugott kis mozikat is bezárták. Az alagsorokba telepített füstös kocsmák – ahol sötét tekintetű férfiak éjjelente ezer gyanús üzletet kötöttek – elnéptelenedtek.
A fel-alá sétáló miniszoknyás, szűk pulóveres lányok is unatkoztak. Retiküljeiket lóbálva sétáltak kapualjtól kapualjig. Ügyfelek híján egymással beszélgettek; idegeneket alig lehetett látni az utcán. A Városra nem csupán a sötétség borult; tapinthatatlan, mégis érezhető burok fedte az utcákat, tereket, parkokat. Aki ekkor az égboltra tekintett, úgy érezte, átlátszó üvegbura alá kerültek, a Város magára maradt a külvilággal szemben. Minden, ami addig az estéig természetesnek tetszett, most idegen lett és megfoghatatlan, fenyegető és veszélyes. A jól ismert járdák és kapualjak éppúgy terjeszthették a járványt, mint a húsz éve ismert szomszéd vagy a sarkon csikorogva fékező elektrobusz. Minden megérintett tárgyról az emberek testére tapadhattak a kórokozó baktériumok és bár erről a rádióban vagy a televízióban senki sem beszélt, a Város lakói tudták vagy legalábbis tudat alatt érezték ezt. Anélkül, hogy a folyamatról bárki is említést tett volna – az ötmillió ember egymás ellenségévé vált, senki sem lehetett biztos benne, mások nem terjesztik-e a kórt… Bár még maguk sem voltak vele tisztában – az emberek igyekeztek eltávolodni a többiektől, visszahúzódtak lakásaikba, és legfeljebb családjukkal érintkeztek.
Lassan elhaltak a zajok; a meleg nyári éjszakában azonban a szokásosnál jóval több ablakban égett a fény. A Város nyugtalanul, rettegve virrasztóit.
Magda kinyitotta az ajtót.
A folyosón csend volt. Csak itt-ott égett egy mennyezetbe süllyesztett szögletes lámpa. A betonházban elhaltak a nappali zajok. A félhomály félelmetes volt.
Az asszony halántékára szorított kézzel állt egy pillanatig. Érezte, milyen forró a bőre.
"Figyelmeztetni kell Idart!" – lüktetett agyában az egyetlen gondolat. Nem, a férfi nem térhet vissza a lakásba. Idar talán megmenekül, de…
Reszkető lábbal ment le az utcára. A ráboruló sötétség elszorította a torkát. Éjfél után egy órára járt az idő és rajta kívül senki sem volt az utcán. Amikor a nő a legközelebbi sarokra ért, a távolban egy katonai szállítóautót látott elsuhanni; rémlett neki, hogy férfiakat lát sisakban. Behúzódott egy falszöglet mögé, aztán továbbment. A lába reszketett, néha fekete foltok táncoltak a szeme előtt. A fájdalom már szinte az agyában lüktetett, néha meg kellett állnia. Egy hideg műmárvány falnak támaszkodott, ez lehűtötte; később csodálkozva nézte az épületet. Egy bank bejárata volt. A fekete páncélüveg ablakok baljóslatúan, tompán csillantak. Magda felsóhajtott és továbbment. Csak minél távolabb legyen a lakástól, ahová Idar visszajön. Nem, nem árulhatja el a férfit, nem hozhat rá bajt. És Idar biztosan visszajön…
Mikor át akart vágni egy téren, megbotlott. A feje majdnem széthasadt a belső lüktetéstől; imbolyogva ment tovább az aszfalton, egyensúlyát keresve. Néha úgy belehasított a fájdalom, hogy felkiáltott…
Félig kábultan ért a park szélére. Combja előbb égy korlátnak ütődött, aztán valami szélesebb, hűvösebb műanyagot tapintott; nem látott már, a láz és az éles fájdalom szinte elvakította. Azt hitte, pad került eléje, megpróbált hát leülni. A műanyag szemétláda felborult; az asszony a járdára esett. Jajgatva dobálta magát, görcsbe rándult ujjait hiába próbálta az aszfaltba fúrni…

– Jelentkezett egy taxisofőr – jött Dragos, úgy lihegett, mintha valahonnan messziről rohant volna ide. – Azt állítja: egy, a személyleírásnak körülbelül megfelelő embert szállított a repülőtérről, este hét után néhány perccel…
– Rohanjon oda és kérdezze ki – felelte, türelmetlenül Rader. – Beszélje rá az illetőt, hogy mutassa meg azt a pontot is, ahol az ismeretlen utas kiszállt a kocsijából. Egy húszfős rendőrkülönítményt is vigyen, hadnagy. Hangszórós kocsikkal járják a környező utcákat, és szólítsák fel az illetőt, jelentkezzen. Hátha egyedül él és a lakásában van… – tette hozzá Rader, bár maga is tudta, hogy ennek igen kicsi az esélye. Az ismeretlen harmincadik utas aligha fog jelentkezni, hiszen körözik… Vagy az is lehet: már betegen haldoklik valahol…
Dragos elrohant. Csengett egy telefon: Brohl vette fel. Aztán gyors léptekkel a tévékészülékhez sietett, és bekapcsolta az 1-es csatornát.
– A miniszter sajtóértekezletét közvetítik egyenes adásban – közölte.
– Elég szokatlan teljesítmény ez tőle és pláne ilyenkor – morogta Noyers. Mindnyájan tudták, mire céloz. A miniszter addigi pályafutása során úgy kerülte az újságírókat, mint ördög a szenteltvizet. Nem szívlelte az intelligens tévériportereket, a vezető lapok gyors kérdésekkel ravasz csapdákba csaló zsurnalisztáit. Az ő lassúbb gondolkodásával, szavai örök mérlegelésével szemben ezek az újdondászok mindig a gyorsaságra törekedtek, félszavakból csináltak hosszú mondatokat, a miniszter tagadásait beismerésnek vették, állításait megkérdőjelezték.
A képernyőn – mintegy végszóra – a miniszter verejtéktől fénylő arca tűnt fel. A sminkesek minden előző igyekezete ellenére izzadt, és ezt aligha csak a jupiterlámpák okozták. A teremben a miniszterrel szemben, mint ezt a kamera elfordulva azonnal meg is mutatta, legalább harminc férfi és nő ült – az újságírók –; az élő fővárosi helyszínre kapcsolás pillanatában már elhangzott az első kérdés is. Természetesen a Városban dúló járvány volt a téma. A miniszter éppen az ajkát harapdálta, aztán ebbe a szóba kapaszkodott bele:
– A Városban nem "dúl" a járvány, hölgyeim és uraim. Tartózkodjunk a felesleges túlzásoktól. Tény, hogy számos megbetegedés történt, de a helyzetet a hatóságok teljes mértékben uralják…
– Eddig hányan kapták el a kórt? – kérdezte egy fiatalember. A miniszter az előtte fekvő papírokba pillantott:
– Eddig húsz esetről szereztünk tudomást.
– Hazudik – mondta a képernyő előtt Rader. Nem is várt mást.
– Hazudik, nehogy az emberek pánikba essenek – vágta rá azonnal Noyers.
Rader a katonatisztre pillantott:
– Persze, indoklás vagy ürügy mindig akad… De a hazugság akkor is csak hazugság marad. Az emberiség problémái azon a napon kezdődtek, amikor valaki kitalálta az "indokolt hazugság" fogalmát.
Helver azt hitte, ismét hallanak egy "tuareg" közmondásadé az öreg kapitány ajka keskenyre szorult. Rader megint a képernyőt figyelte. A miniszter minden válaszán látszott a görcsös igyekezet, hogy megnyugtassa az újságírókat és a tévénézőket. És Rader érezte – nem csupán a felesleges pániktól félt. Mondatait úgy formálta, hogy eleve lehetetlenné tegyen egy későbbi támadást a tárcája alá tartozó szervek munkája ellen. Ilyen bírálótámadó magatartásra számíthatott az ellenzéki pártok részéről, sőt – ez nyílt titok volt – a kormánykoalícióban részt vevő más pártok is szívesen rúgtak volna egyet a belügyminisztériumon, főleg azóta, hogy ő kapta meg a tárcát…
– Meddig lesz a Város elzárva a külvilágtól? – kérdezte egy szemüveges nő; mereven maga elé tartotta az ezüstösen csillanó mikrofont.
– Ameddig az izolációra Szükség lesz.
– Vagyis…?
– Amíg a kórt a tudósok legyűrik.
– Egyáltalán tudják már, miféle betegség támadta meg a várost?
– Tudósaink hamarosan jelentős eredményekről számolnak be.
– Van-e összefüggés a Város elzárása és az egyik holdi kupolavárosban történtek között?
– Miért, hát történt ott valami? – nézett nagyot a miniszter. Egészen jól imitálta a jólelkű csodálkozást.
– Bohóc – mondta Rader, és Brohlra nézett. – Ráadásul megnehezíti a dolgunkat. Ha egy órán belül nem kapjuk el a harmincadik utast, kénytelenek leszünk a Város lakosságához felhívást intézni. El kell majd mondanunk, milyen veszélyben vagyunk… De aligha hisznek majd nekünk, éppen mert ez a szerencsétlen itt most bagatellizálja az egész járványt.
– Nem lenne jó ujjat húzni vele – jegyezte meg Noyers őrnagy, és csak a fejével intett a képernyő felé. A miniszter ellenszenves arca megint betöltötte a képernyőt. A mondat óvatosságot sugallt, és az öreg ezt elértette:
– Nekem nincs vesztenivalóm – vont vállat Rader, és ajkát megint makacsul összeszorította: – A járvány miatt sokkal nagyobb a tét, mint az állásuk vagy a karrierjük, uraim.
Erre a figyelmeztetésre csönd lett; Brohl is hallgatott. Rader ellökte kocsiját a képernyő elől. Ekkor csengeti egy telefon, éppen az asztal szélén. Az öreg felkapta a hallgatót:
– Rader.
– Dragos vagyok, kapitány úr.
– Mondja gyorsan, mit tudott meg – Rader egyetlen gombnyomással a hangszórókra adta a vonalat. A jelenlevők mindnyájan hallották a jelentést; a miniszter képernyőn zajló sajtóértekezletére senki sem figyelt már.
– A taxisofőr személyleírása megegyezik a rakéta-repülőgép női utasának leírásával. Egy rendőrautóval most érkezünk a helyszínre. Az Aalen-negyed déli szélén vagyunk, most továbbmegyünk… Sötét külváros. Négyemeletes házak… Igen, itt? Elnézést kérek egy pillanatra… Igen, most állunk le a Piney utcán. Tehát Aalen-negyed, Piney utca, a huszonkilences számú ház előtt vagyunk. De a sofőr szerint az utas gyors léptekkel továbbment ezen az utcán, a növekvő számsor irányába…
– Rendben van, hadnagy. A különítmény fésülje át a környéket, hangosbeszélős felhívásokkal is próbálkozzanak. – Rader elgondolkozva nézett maga elé. Közben Laerdal beszélt valakivel egy másik készüléken, aztán odajött az öreghez:
– A karanténokban egyre több a beteg… És ez vonatkozik az egészségügyi személyzetre is. Mindenhová küldtem önként jelentkező utolsó éves orvostanhallgatókat, de leginkább a középszemélyzet hiányzik; ápolónők és beteghordók. Egyelőre besegítenek a katonák, ahol kell.
– Mit mondanak a tudósok?
– Még semmit – felelte Laerdal professzor kissé zavartan. Rader már-már mondott volna valami csípőset – soha életében nem rajongott a fontoskodó tudósokért, bár, ha erre konkrét oka volt, elismerte hasznosságukat. Most inkább csak ennyit válaszolt:
– Lenne legalább valami apró ötletük… Egy ösvény… ha azon elindulva kijutnánk a széles, egyenes útra, amely a megoldáshoz vezet bennünket…
Laerdal elképedt; nem hitte volna, hogy az ex-rendőrkapitánynak Ilyen költői gondolatai vannak. Közben Rader tovább ábrándozott:
– Minden reményünket abba vetjük, hogy valamelyik értelmes koponya még hajnal előtt rájön valamire, ami megszabadít bennünket a járványtól. Lehet, hogy volt valami apróság, amit nem vettünk észre, valami, amit már tudunk, de nem fordítottunk rá kellő figyelmet… Talán a járvány oka-megoldása itt van az orrunk előtt, csak mi vagyunk vakok…
A megafonokba berobbant Dragos felfűtött, izgatott hangja.
– … Egy beteget találtunk az utcán! Rader kapitány, hall engem?
– Hallom. Jelentsen!
– A Campi-park szélén a földön fekszik egy nő. A velünk levő egészségügyiek most nézik meg… A tünetek egyeznek, magas láza van, most közli az orvos, igen, ő is elkapta a kórt!
– Küldök egy helikoptert, karanténba vitetjük. Eszméletén van?
– Igen, de nagyon gyenge, nem lehet vele kapcsolatot teremteni, csak fájdalmakról panaszkodik,
– Iratai? Hol lakik?
– Nincs nála semmi.
– Mielőtt odaér a helikopter, fényképezzék le. Aztán a képet küldjék a televízió stúdiójába – Rader csak intett Brohlnak. Egykori tanítványa elértette; azonnal sietett telefonálni a tévé ügyeletes adásvezetőjének.
Rader a falitérképhez gurult. Egy technikus két kis zászlót tűzött fel az Aalen-negyedre. Az öreg összeráncolt homlokkal nézte a zászlókat, majd gyorsan döntött:
– Helver, rohanjon, és vagy háromszáz emberrel vetesse körül az Aalen-negyed déli részét. Itt ni – mutatta ujjával az utcákat.
– Légmentesen, érti, hadnagy…? A Blain, az Irpen, a Loches és a Sabres utcák által bezárt négyszögből további utasításig egy légy sem repülhet ki!
A hadnagy elsietett. Brohl is a térképet nézte:
– Gondolja, hogy ezt a nőt is az a rejtélyes harmincadik utas fertőzte meg?
– Majdnem biztos vagyok benne – bólogatott Rader töprengve.
– Professzor!
– Igen? – lépett oda Laerdal.
– Szóljon a karantén orvosainak, hogy ezt a nőt harminc perc alatt hozzák kihallgatható állapotba.
– Ez nehéz lesz…
– Elhiszem, de nincs más kiút. Adjanak neki bármilyen szert, amitől legalább tíz percre magához térhet annyira, hogy felelni tudjon a kérdésékre. És akkor azonnal kapcsolják ide a videovonalat.
– Ebbe a dologba belehalhat… – kezdte volna Laerdal; arcán megfeszült a bőr, és egyik szempillája nyugtalanul verdesni kezdett. De Rader keményen nézett az orvosprofesszor szemébe:
– Lehet, hogy belehal. De előbb kiszedem belőle, mit tud.
"Ön könyörtelen" – akarta mondani Laerdal, de maga is érezte, hogy a szó most úgy hangzana, akár idézet egy tizenkilencedik századi regényből. Lenyelte hát ellenvetését, és elment intézkedni.
A következő percekben összesűrűsödtek az események. Mire Brohl beszélt a tévé adásvezetőjével, több jelentés érkezett a Városból. Két tűzvész tört ki; nyilván egyesek gondatlanul elhagyták lakásukat és több veszélyes háztartási gépet nem kapcsoltak ki. Az alvilág egy része meglapult, látva a rendőrség fokozott nyüzsgését; a kisebb stílű bűnözők, javarészt a betörők viszont úgy látták, eljött az ő idejük. Főleg az elhagyott vagy üresen álló lakásokra vetették magukat; de betörtek egy mágnescsekkgyárba is. Az éjjeliőrt elkábították; suhancok kifosztották egy külvárosi élelmiszerbolt kasszáját. Egy toronyház tetejéről a mélybe vetette magát egy depressziós férfi… – jöttek a jelentések sorban. Rader csak félfüllel figyelte őket; arra várt, mikor ér az ismeretlen nőt szállító helikopter a karanténállomásra. Amikor ez is bekövetkezett, a Város összes tévécsatornáján félbeszakították a műsort, és a képernyőn feltűnt egy körülbelül harminc-harmincöt éves nő arca. A bemondók kérték, azokat a nézőket, akik e késői órában is a képernyő előtt ülnek: ha ismerik a képen látható, asszonyt, hívják fel a rendőrséget és közöljék az adatokat. Ha tudják, hol dolgozik vagy hol lakik, úgy természetesen ezt is közöljék a megadott videotelefon-hívószámokon. A számokat, a kép mellé vetítették.

Idar az Aalen-negyedhez közeledve észrevette, hogy ismét többen vannak az utcán. Mielőtt a Sabres utcába kanyarodott volna, villogó kék lámpák tűntek fel az éjszakában. Rendőrautók vágtattak el kocsija mellett. Aztán a reflektorok fényében piros macskaszemek gyöngysorát pillantotta meg; hamarjában szétrakott korlátok zárták el az úttestet. "Hogy ezek mennyit nyüzsögnek ma éjjel!" – gondolta gyorsan a férfi. Nagyszabású razziára gyanakodott, "alighanem megint a narkósokkal foglalkoznak…" Szeretett volna bekanyarodni egy mellékutcába, de döbbenten tapasztalta, hogy ott viszont jókora zöld katonai autók sorakoznak. Egy karszalagos katona türelmetlenül integeti: hajtson tovább…! Idar végre talált egy másik mellékutcát, sőt néhány üres helyet is a járda mellett. Lezárta a kocsit, és elindult. A távolban szirénák szóltak. Egy nyitott ablakon át kihallatszott a rádióbemondó hangja:
– … A Várost körülvevő egészségügyi kordon teljes blokádot állított fel. A belügyminiszter csak húsz halálos végű megbetegedésről számolt be, de más értesülések szerint az áldozatok száma ennél magasabb. Eddig három karanténállomást állítottak fel, és folyamatban "van olyan átmeneti sátortáborok létrehozása is, ahová a Városban rekedt vidéki munkásokat helyezik el, előre nem látható időtartamra… Rendőrségi tudósítónk jelenti, hogy a fontos és felelősségteljes akció vezetését a nemrég nyugdíjazott Rader kapitányra bízták. Az exfelügyelő igen erélyesen látott munkához…"
– Szóval valami járvány tört ki – töprengett Idar lázasan, félhangon. – Csak ez hiányzott… Akkor hát ma reggel nem utazunk el Magdával. Persze, ez úgysem változtat a terveiken. A lényeg a pénz, a pénz…
A Sabres utcára visszatérve bátran közeledett a rendőrkordonhoz. Annál is inkább, mert több bámészkodó civilt is látott a járdákon. Idar közéjük vegyült:
– Nem lehet átmenni?
– De nem ám – felelte egy köpcös öregúr; jókora német juhász kutyát tartott pórázon. Az állat felszegett fejjel fülelt.
– A Campi-park egész környékét lezárták, még a Loches utca felől sem lehet bejutni. Az imént jártam arra.
– Állítólag még egy beteget találtak – vetette közbe egy ízléstelenül öltözött, kövérkés nő.
– Úgy ám! – helyeséit egy kopasz férfi. – Valami csavargót, egy padon aludt a parkban…
– Ugyan! Nő volt, a saját szememmel láttam! – vitázott a kutyás úr. Idar nem vesztegette tovább az időt, telefonfülkét keresett. Az automata bank közelében akadt rá. Egy pillanatig habozott, hová menjen előbb, de a távolról ideszűrődő szirénahang eszébe juttatta a veszélyt. Megtapogatta zsebében a csekk-kártyákat, és gyorsan a bankba sietett. Az oldalbejárat felett égett a lámpa, és amikor a férfi belépett a kis terembe, a fotocellás érzékélők bekapcsolták a mennyezeti fényeket is.
A műmárvány falba mélyített kis fülkékben álltak a diszkrét pasztell színekre festett gépek. A sarokban volt egy műanyag pad is, és apró asztalka. Idar ismerte ezt a bankot, nem is nézett hát körül. Egyedül volt a helyiségben. Gyorsan a legközelebbi készülékhez lépett, és az egyik kemény kártyát becsúsztatta a gép keskeny nyílásán. Kigyúlt a zöld jelzőfény, majd a fekete képernyőn feltűnt a folyadékkristály számsor: 611 844. Idar izgalmában megnyalta ajkát. Igen, Magda jól dolgozott. Több mint fél millió van ezen a számlán, amelynek kódszámát az asszony egyszer ügyesen elleste az áruházban…
A készülék másik résébe betette az egyik "saját" kártyáját. Néhány gombnyomással beprogramozta az átutalást. 600 000. Felvillant egy piros fény, és ki is hunyt rögtön; a Központi Bank számlanyilvántartó óriáskomputerében egyetlen másodperc alatt több folyamat játszódott le. Az Idar számára ismeretlen gazdag politikus, nagykereskedő, teniszbajnok vagy milliomos özvegyasszony számláján csupáncsak 11 844 egység maradt, 600 000 átkerült egy névjelzés nélküli, csupán titkos lehívókóddal regisztrált számlára, amit Idar jó előre nyittatott magának ugyanabban a komputerizált rendszerben.
Idar kinézett az utcára – a közelben nem volt senki. Visszament a géphez, és sortján átutalta a többi idegen számlán levő összeg nagyobb részét is. Amikor a hatodik kártyát kivette a gépből, titkos kontóján már hárommillió-négyszázharmincezer egység volt. Érezte, hogy szeme alatt rángatózik a bőr, keze is remegett. Furcsa dal zúgott a fejében, kénytelen volt mélyeket lélegezni, hogy kissé megnyugodjon. "Ennyi év után… végre. Gazdag vagyok. Hamarosan itthagyom ezt az átkozott Várost." Ismét maga előtt látta a légitársaságok háromdimenziós, színes prospektusait, amelyeket Magdával forgattak annyiszor. Csendes-óceáni kis szigetek, hihetetlenül kék tenger. Ám a lagúnák körén belül smaragdzöld; és a pálmák legyezőlombjai szinte a Vízre hajlanak. Vakító fehér a fövény; éjjelente teknősök jönnek ki a vízből, és tojásaikat a meleg homokba ásott gödrökbe rakják. Hangulatos, lapos tetejű bungaló előtt tengerbe nyúló famóló, mellette hófehér motoros yacht ringatózik…
A férfi érezte, hogy verejték lepte el a homlokát. Meglazította ingujját, lejjebb gyűrte a most csak álcaként hordott pulóver nyakát. Aztán eszébe jutott, hogy meg kell szabadulnia a feleslegessé vált mágnescsekkektől; ha most elkapná a rendőrség, a "kifosztott" kártyák áruló nyomként lepleznék le. Ezzel rábizonyíthatnák tettét, és elég is lenne az ítélethez. Márpedig a komputeres csalást igen szigorúan büntetik. Élete nagyobbik felét börtönben tölthetné… Gyorsan elhagyta a termet; a fotocellák azonnal eloltották a fényeket, az automata bank ismét sötétbe burkolózott. Idar a legközelebbi csatornanyílásba dobta a csekkeket. Egy pillanatra eszébe jutott, milyen botrány lesz, ha az igazi csekkek igazi gazdái legközelebb vásárolni mennek. Döbbenten tapasztalják majd, hogy számlájukat kifosztották, pedig az egyetlen példányban létező kártyájuk egész idő alatt a zsebükben volt. És az lesz számukra a legdühítőbb, hogy a Központi Bank számlanyilvántartó emlékezőegységeiben semmi nyoma sincs – nem is lehet – annak, hogy hová tűnt el a pénzük… Talán valamelyik komputerkezelőre gyanakodik majd a rendőrség, de senkinek sem lesz semmilyen bizonyítéka…
Idarban lassan felengedett a feszültség. Újra körülnézett; a távolban még villogtak a kék és piros lámpák, a szomszéd utcán nehéz katonai járművek húztak el. "Legfeljebb itt maradunk néhány napig, amíg véget ér ez a cirkusz" – mondta magában, elindult a telefonfülke felé. Minél előbb szeretett volna eldicsekedni Magdának, hegy tervük sikerrel járt…

4.

SALINAS…!

"…apró szigetek a folyókon, égbeszökő hegycsúcsok a magasban, sűrű erdők mélyén megbúvó kis tanyák – csak itt maradtak életben néhányan, ám legtöbbször maguk sem tudtak erről. Amikor legközelebb a partra eveztek, avagy le-leereszkedtek felhőországukból vagy kijöttek vala az erdőkből, – nagy döbbenettel tapasztalták, hogy a világból szinte kihaltak az emberek. Bárhová is mentek, mindenütt csak tépett véres csontokat, leégett házakat, temetetlen halottakat leltek vala. Észtveszejtve futottak hát vissza rejtett lakhelyeikre, nem is sejtették a szerencsétlenek, hogy az ádáz kórságot immár ők is vérükben-testükben hordozzák vala…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

– A két pont között légvonalban alig háromszáz méter a távolság – jegyezte meg Brohl. Ott állt Rader széke mögött, és a tér: képre tűzött két kis zászlót nézte – A fickó kiszállt a taxiból, és találkozott a nővel… így gondolja?
– Így is történhetett – felelte az öreg óvatosan. – Egy biztos: a nő elkapta a fertőzést, holott abban a negyedben, legalábbis a szűkebb környéken egyetlen más megbetegedést sem észleltünk.
– Az még semmit sem bizonyít – vágta rá gyorsan a kapitány. – A nő a kórt elkaphatta más negyedben is. Ahol dolgozik, vagy ahol tegnap este járt.
– Nincs igaza, Brohl – Laerdal egész idő alatt a közelben álldogált és hallgatta a vitát. – Az eddigi tapasztalatok szerint a nők a fertőzést követő két, két és fél órán belül ágynak esnek. Most fél kettő múlott tíz perccel. Legkésőbb tizenegykor kellett elkapnia a kórt; ám addigra az összes ismert beteget már karanténba vittük.
– Az összes ismert beteget – hangsúlyozta Brohl a szót. Rader összeráncolta a homlokát. A mellettük levő szobában szüntelenül csengtek a telefonok; a technikusok és két fiatal titkárnő – Brohl rendelte be őket soron kívüli szolgálatra – szorgalmasan jegyezték a bejelentéseket. Noyers az egyik karantén katonai parancsnokával beszélt videotelefonon. A parancsnok rosszkedvűen jelentette, hogy a szolgálatot teljesítő egészségügyi katonák közül is többen megbetegedtek, bár a hadseregnél még nincs halálos áldozat. Noyers őrnagy szerette volna megnyugtatni a karanténparancsnokot, de mit mondhatott volna neki…? Ahogy az előzőleg befutott szórványos jelentésekből tudta, a rejtélyes kór már a rendőrök között is szedett áldozatokat. "A veszély a szakmával jár" – mondta erre a hírre Rader, és Noyers most sem tehetett egyebet, megismételte a telefonba az öreg szavait:
– Mennyi idő van? – kérdezte Rader, pedig elég lett volna a fali digitális kijelzőre pillantania. De csak ült mozdulatlanul, és a térképet bámulta. Ezer utca egymásba futó szövevénye, hidak vonala, parkok zöldje. Folyó kékje, vasútállomások vastag fekete tömbje. Körülöttük a Város, ez a hatalmas beton-aszfalt-kő kolosszus a maga kábelereivel, csatornazsigereivel, felhőkarcoló-vállaival, szétterpeszkedik egy elképzelhetetlenül hatalmas területen, magához vonzza az embereket, mint egy óriási mágnes. Milliók lélegeznek itt együtt, minden percben százezrek bánkódnak és másik százezrek vigadnak; egymás mellett zúgnak a diszkók és az orgonák, a templomi harangok és az autódudák. A Város szülőotthonaiban és temetkezési vállalatainál szüntelen a forgalom, az emberek szinte egymással versengve igyekeznek-tolakodnak, hogy betölthessék – a falak-házak-utcák közt feszülő ürességet, lakói és eltartói, urai és rabszolgái legyenek a Városnak. És vannak, akik még büszkék is rá, akik el sem tudnák képzelni, hogy másutt érjenek. Igen, kocsik kereke alá futó aszfaltmezők, mozgást adó áramvezetékek, lépcsők, ajtók, zárak, tetők, hidak, lakáscímek és telefonszámok fonják hálójukba mindazokat, akik itt élnek. Radernek megint eszébe jutottak a régi álmok. "Falun fogunk élni, ha nyugdíjas leszek" – mondogatta Desnának még régebben. De a baleset után többet nem beszéltek erről, a hosszadalmas utókezelés is a Városhoz kötötte Radert. Most pedig… Igen, most megint éledezni kezdett Raderben a vágy. Zöld pázsiton gurulna a tolókocsi, zöld erdő és zöldes víz között. Hangyát látni, ahogy terhét cipeli a kavicsok között. Vadgalambok tutulására ébredni, fenyő szürkésbarna pikkelykérge alól csurranó gyantát szagolni…
– Két óra nyolc perc – mondta Brohl.
Egy technikus cédulát hozott és a kapitány kezébe adta.
– Megvan! – élénkült fel Brohl. – A nő neve Magda Tichor, és a National téri luxusáruházban dolgozik.
– Volt néhány ettől eltérő név is – mondta a technikus. – De a túlnyomó többség ezt az adatot közölte. Elég sokan ismerhetik az arcát.
– Egy csoport azonnal vesse rá magát erre a nyomra – Rader már nem gondolt az erdőre. A vidéki házra. Megint a régi volt, kemény és határozott. – Tudják meg, hol lakik, hogyan és kivel él, van-e családja és a többi… A legfontosabb persze a lakása. Könnyen meglehet, hogy ott találjuk azt a fickót…
Brohl intézkedett. A főkapitányság alagsorában újabb fekete-fehér rendőrautók körül dobogtak a csizmás lábak, felpörögtek a motorok. Az első autó máris beszaladt a kifelé vezető beton alagútba, felsüvített egy sziréna.
– A legfrissebb adatok szerint két órakor összesen nyolcvanhét betegről tudtak, a halottak száma huszonhárom – jelentette Laerdal – A boncolások – érthetően még felületes, gyorsan kiadott eredményei semmi olyat nem tartalmaznak, ami a "morbus cosmicus" és a hasonló földi kór közti lényeges eltérésre utalna.
– Jelentkezik a Hold – szaladt oda az egyik titkárnő. Rader egy pillanatra megint rajta felejtette a tekintetét; karcsú, szőke lány volt, az arca nem szép, de érdekes. Az arccsontjai kissé kiálltak; Radert egy régi-régi szerelmére emlékeztette. Még az egyetemen ismerkedtek meg. Hogy is hívták azt a lányt? No mindegy.
A képernyőn – azon az éjszakán már sokadszor – ismét feltűnt a Hold-kupolaváros rendőrparancsnoki szobája. Egy ideig senki sem jelent meg a kamera előtt, aztán árnyék vetődött a szemközti falra és Josselin ült nyögve a videokészülék karosszékébe.
– Mi a helyzet, őrnagy? – érdeklődött Rader; a hangjában most nyoma sem volt eddigi szigorúságának. Josselin arca hatott rá; ez a gyűrött-feszült, de még mindig nem rezignált férfiarc. "Ők sokkal rosszabb helyzetben vannak, mint mi – gondolta. – Az ő kordonjuk maga a kupolafal, mindnyájan össze vannak zárva, nincs hová elmenekülniük. Nincsenek tágas, egymástól távol fekvő városnegyedek, az egész holdváros egyetlen kórfészek lehet már most is…" Rader sajnálta Josselint – igaz, nem jobban, mint a kupolaváros bármelyik más lakóját.
– Négyszázötvenöt beteg, kilencvennégy halott – ezek voltak az őrnagy első szavai. Jókora fehér kendőt húzott elő, és hosszan törölgette a homlokát, de közben látszott, másutt jár az esze. – A doktorok szerint reggel nyolc órára aligha lesz itt talpon bárki is…
– Megtudott valamit a bűncselekményekről?
Josselin egy papírlapot húzott maga elé:
– Az egyik fiatal beosztottam talált valamit… Az elmúlt napon betörést jeleztek a mágnescsekkgyárban. Ez egy apró kis üzem, szinte kizárólag robotok dolgoznak benne…
– Mágnescsekk…? – Rader félbeszakította az őrnagyot, és Brohlra nézett, – Mi jut erről eszébe, kapitány?
– Ugyanaz, ami önnek – felelte Brohl, és elsietett telefonálni. Josselin ebből mit sem vett észre; nem is nézett a kamerába. Elgondolkozva folytatta:
– Az előbb bejártam a legközelebbi utcákat… Vannak családok, ahol már mindenki beteg. Az orvosok sorra járják a lakásokat… Nincs értelme elszállítani a fertőzött egyéneket, mert hiszen hová is vihetnénk őket…? A kis kórházbán már a folyosók is megteltek. Felszólítottam, a lakosságot, hogy akit a munkája nem szólít el sehová, az zárkózzon lakásába és csak akkor adjon jelt az illetékeseknek, ha elkapja a kórt… Megtelt a kis hűtőház, ahol az elhunytak holttesteit szoktuk tárolni, amíg a hozzátartozók rendelkeznek a hamvasztás felől… Minden órában több a gondunk. Mondja, Rader, a Földről nem jöhet segítség?
– A tudósok most törik a fejüket ezen is – Rader Laerdalra pillantott; a professzor a videotelefon kamerájának látószögén kívül állt és most szétterjesztett karral mutatta: még semmi eredmény. Rader folytatta: – Amint találnak valami módozatot vagy esetleg szérumot, amellyel legalább késleltethetik a kór kifejlődését, azonnal elindul önökhöz egy rakéta-repülőgép…
– Félek, hogy már késő lesz – Josselin kínosan elmosolyodott. – Tudja, mi a legfurcsább? Hogy az a négy űrhajós, aki az egészet állítólag behurcolja, makkegészséges!
– Még egészségesek… Az ő szervezetük rendkívül erős, hisz csak olyanokat alkalmaznak űrhajósként – Rader is mosolyogni próbált, talán így sikerül lelket öntenie Josselinbe. "Az ő helyükben én sem ugrálnék örömömben…" – Tartsanak ki, Josselin. A mi embereink is teljes erőbedobással dolgoznak. A járvány ellen együtt küzdünk, ne feledje; mi itt a Földön, maguk a Holdon.
Kikapcsolta a készüléket, és gyorsan Brohlhoz gurult. A kapitány Stegna őrmesterrel beszélt:
– Siessen, őrmester, minden perc drága. Vigye a bűnügyi csoportot, okvetlenül nézzenek körül ujjlenyomatok után. A körözöttek fényképeit mutassa meg az éjjeliőrnek – egyetlen intéssel elbocsátotta a férfit. Stegna még egy pillantást vetett Raderre, és elrohant. Brohl már egy telefonba beszélt: – Koller? Villámsebesen írjanak egy listát azokról a bűnözőkről, akik mostanában… igen, öt évre visszamenően! – bármiféle kapcsolatban álltak mágnescsekk-kártya-hamisítással, vele történő visszaéléssel, szélhámoskodással…! Hogyhogy mikorra? Tegnapelőttre, ember! Vagyis azonnal! Ha tíz perc múlva nem küldi fel a listát, akkor… – Brohl csak fújtatott fenyegetően, és gyorsan letette a kagylót. Noyers először Raderre, aztán a kapitányra nézett:
– Gondolják, hogy új nyomot kaptunk…?
– De még mennyire – Rader a tolószék karfáján dobolt. – Minden okunk megvan feltételezni, hogy ugyanarról az emberről van szó. Tegnapelőtt éjjel a Holdon betört egy mágneskártyagyárba. Nyilván ellopott onnan néhány kártyát. Ezek önmagukban semmit sem érnek, hiszen "üresek". Ám a Városban van egy mágnesjelbenyomó üzem… És oda is betört valaki, nem is olyan régén.
– Lehet, hogy két esetről és két tettesről van szó, akik egymással semmi kapcsolatban sem állnak – próbált Noyers őrnagy bátortalanul ellenkezni. Brohl ránézett:
– Persze hogy lehet… De néha a szimat vagy az intuíció is segíti a rendőri munkát, őrnagy. Én legalábbis úgy érzem most, hogy forró nyomon vagyunk…
– És mi van azzal a nővel…?
Mintegy végszóra jött ismét a szőke titkárnő:
– A karanténból megjött a kép… A hármas számú készüléken, kapitány úr.
A színes képen két fehér köpenyes ápolónő és egy orvos állt a karosszék mellett. Az orvos éppen elvette az injekciós pisztolyt a beteg karjától. A nő arcán fájdalmas fintor szaladt át. Sötét haja homlokába hullott, a szeme csak félig volt nyitva. Még kapkodva lélegzett, aztán megnyugodott. Csak akkor vette észre a kamerát és a képernyőt. Farkasszemet nézett a rendőrökkel. Szeme kitágult. A kamera közelített, az arc kitöltötte a teljes képet. Az egészségügyiek eltűntek – de ott maradhattak a beteg mellett, ugyanis látszott: egy fehér köpenyes kéz egész idő alatt tartja a nő vállát. Rader látta: a nő szép. Még szép az arca; zöld szeme ebben a félig kábult állapotban is csillogó volt. Látszott arcán a csodálkozás: ki lehet a tolószékben ülő, civil ruhás, idősebb férfi?
Rader villámgyorsan kihasználta ezt a lélektani lehetőséget. Talán a nő most nem érzi annyira a "kihallgatás" hivatalos súlyát… Két gombnyomással szűkítette azt a képet is, amit a készülék innen továbbított a karanténba. A körülötte álló rendőrök eltűntek a képernyőről. Két arc nézett farkasszemet egymással. A nő izzadt pórusokkal, fejében zakatoló fájdalommal. És Rader, őszülő halántékkal, magasra felkopaszodott homlokkal.
– Rader kapitány vagyok. Ki kell önt hallgatnom, asszonyom.
– Én… én beteg vagyok…
– Tudom, éppen erről van szó. Talán meg tudná mondani, ki fertőzte meg önt.
Az ajkak makacsul összezárultak. Rader ezt is regisztrálta, mint az arc összes többi változását. "Nehéz lesz a dolog" – villant belé a felismerés. És tudta, keménynek kell lennie:
– Ön Magda Tichor, ugye?
– Igen…
– Nagyon fontos a válasza, asszonyom. Talán még nem tudja, hogy nagy járvány dühöng a Városban. Nézzen körül a karanténban, ahová beszállították. Sokan meghalnak majd, ezt is meg kell önnek mondanom. De a Városban még van valaki, egy férfi, aki a Holdról érkezett vissza tegnap este… – Rader látta Magda Tichor arcán, hogy valami történt. Az öreg nem tudta, mi – de halványan sejtette, hogy a nő elkomoruló arca változást jelez: Az a vonás az orra mellett…
– …Nem találkozott vele, asszonyom?
– Nem – rázta fejét Magda. De ekkor nem nézett a kamerába. Csak egy pillanatig – csupán egy-másodpercig –, utána tekintetét ismét Raderre vetette. Az exkapitány gyorsan támadott tovább, tudta, nem hagyhat a nőnek egyetlen másodperc gondolkodási időt sem.
– Nem laknak együtt? Nem a barátja az az illető? Nem érdeklik őt a mágnescsekkek?
– Nem, nem! – kiáltotta Magda. – Én semmiről sem tudok… Kérem!
Brohl és Rader látták: hazudik. Tíz- és tízezer embert hallgattak már ki. Gyilkost és mit sem vétő járókelőket, ügyes szemtanút és ravasz tolvajt, nagyvonalú szélhámost és az "éjszaka fiait", betörőket és striciket, sikátorok csavargóit, prostituáltakat, áruházi kleptomániásokat és cukrosbácsikat, csempészeket és narkósokat… Brohl és Rader ismerték az emberi arc rezdüléseit, és amit annak ideién kriminálpszichológiából tanultak, azt évtizedeken át napról napra a gyakorlatban tökéletesítették.
– Az az ember most valahol itt van a Városban! – dörrent Rader hangja. – És már jó ideje magában hordozza a kórt… Lehet, hogy a betegség már leterítette, valahol fekszik és talán haldoklik…!
Magda szeme kerekre tágult a rémülettől. Rader mindezt jól látta, és könyörtelenül folytatta:
– Nem mer jelentkezni, fél, hogy letartóztatják… így viszont valami sarokban fordul fel, mint egy kutya.
Magda lehorgasztotta a fejét. Ez erős ütés volt – tudta-érezte ezt Rader is. Várt, mit felel az asszony? De Magda hallgatott, szája makacsul összezárult. A kapitány hirtelen mozdulattal kikapcsolta a gépet és Brohlra nézett:
– Egy perc múlva hívja fel a kezelőorvosát: a nőt vigyék körbe a karanténban, hadd lássa a többi beteget. A szenvedést… Mutassanak neki haldoklókat. Nem árt egy kis pszichikai megdolgozás. Talán megtörik és beszél.
– Az az érzésem, ismeri a harmincadik utast – bólintott Brohl.
– Később majd ismét beszélünk vele. Most hadd gondolkozzon
– Rader ellökte magát a videotelefontól, visszagurult az asztalhoz. A térképet nézve kérdezte: – Jött már jelentés a mágnescsekküzemből?
– Még nem, uram – felelte az egyik titkárnő. Laerdal éppen Ytterrel beszélt telefonon. Brohl is a térképre nézett, és halkan mondta:
– Az a férfi maga a halál… Talán ide-oda járkál a Városban, el-elmegy a mi embereink mellett is, és senki sem tudja, hogy olyan, mint egy bomba.
– És mi állandóan csak mögötte járunk, egy lépéssel lemaradva
– Rader keze ökölbe szorult. – Egymaga is képes lenne elpusztítani a Várost, bár talán maga sem tud róla. A legfőbb ideje, hogy felvilágosítsuk erről.
– Mit szándékozik tenni, uram?
– Megpróbálok beszélni a fejével – mondta Rader komoran.
– A kolléga úr nem jön segíteni? 
Az ablakbenyílóban egy fehér köpenyes orvos állt, mellén megcsillant a sztetoszkóp. A férfi várakozóan nézett Niratovra és tekintetében vád lapult.
– De igen… hogyne… természetesen – mozdult a szakállas fiatalember zavartan. – Megyek önökkel.
– Az emeleten két beteg állapota igen súlyos – mondta az ápolónő, aki előttük ment. – Az a legszörnyűbb, hogy nem tudjuk, milyen módszert alkalmazzunk…
– Az Ytter-bizottság még semmit sem közölt? – kérdezte az orvos. Az ápolónő csak a fejét rázta, szótlanul.
Az emeleten már a folyósón is ágyak álltak. Szürke arcú öreg férfi feküdt égnek szegett állal – csak a szeme mozdult nyugtalanul a közelgő léptek zajára. Egy tizennégy év körüli fiú figyelmesen szemlélte a kis menetet, látszott rajta, szólni szeretne, mégis hallgatott. Nagy kék szeme mintha világított volna a félhomályban.
A folyosó végén kinyitották az ablakokat; a huzat némileg enyhítette a hőséget. Az egyik ágyon egy férfi nyögött. Az orvosok a hármas számú kórterembe siettek. Nyolc ágyon nyolc elszürkült arc fordult feléjük. Az ápolónő a legszélső ágyhoz vezette a kis csoportot. Niratov gyakorlott mozdulattal fogta meg a beteg pulzusát. "Huszonöt éves, gyenge fizikumú beteg" – suttogta a másik nővér, most bukkant fel mellettük. – "A kórt hét és fél órával ezelőtt kapta meg…"
– Gyenge pulzus – jelentette Niratov az orvosnak. Az megvizsgálta a nőt. A harminckilenc fokos láz már senkit sem lepett meg. Niratov a nő "repkedő" szemhéját nézte, és a furcsa érzés ismét hatalmába kerítette. Ő erről is tud. De honnan…? Hisz sohasem látta. Nem látott soha igazi beteget ilyen reakciókkal, ezekkel a tünetekkel. Mégis pontosan tudja, melyik mit jelent és milyen sorrendben követik egymást…
Közben a beteg próbálta kinyitni a szemét, de hiába erőlködött, szemhéja csak nyugtaimul repdesett. A kezét is mozdította, de az erőtlenül lehanyatlott.
– Melyik a másik? – kérdezte az orvos és megfordult; kollégája és a nővérek, a szoba másik oldalán éppen lepedőt borítottak az egyik testre.
– Már exitált, doktor úr – mondta az egyik nővér. Az orvos határozatlanul pillantott körül. Niratov visszafordult, a még élő nőt figyelte. A "morbus cosmicus" gyors támadásának újabb áldozata ott hevert előtte; a szemhéjak vergődésén kívül a fiatalember figyelmét egy újabb tünet kötötte le: az ujjak reszketése… A szerencsétlen nő mindkét kezén előbb görcsbe rándultak az ujjak, aztán a görcs felengedett, az ujjak kiegyenesedtek, és gyors remegés vett rajtuk erőt. Majd ismét görcsösen összerándultak.
– Végtagtremor – suttogta az orvos; ő is látta a tünetet. "Akarattól független ritmikus túlmozgás" – jutott Niratov eszébe a tankönyvek idevonatkozó meghatározása. De nem gondolta végig mindazt, amit a különféle remegő mozgásokról tanult régebben. Nem, ez nem hisztérikus jellegű tremor, ami pedig gyakran jelentkezik a szemhéjon éppen, és nem Parkinson-kór. Nem a pajzsmirigy-túlműködés okozza. Lehet viszont, hogy a nagyagy extrapiramidális gócait károsította a rejtélyes kór. Ilyen gyorsan…? Valahogy úgy; ahogy például az agyvelőgyulladásnál szokott fellépni a tremor.
Hirtelen egy kép villant az agyába, élesen látta maga előtt az egészet. Igen…! Nagy szürke épület, az ablakok előtt jegenyék hosszú sora. Forró nyári délután, zöld járművek mozdulnak monoton zajjal. Valahol férfiak kiabálnak, behallatszik a zaj a nyitott ablakon. Mikrofilmvetítő előtt ült – emlékszik Niratov, és most már tudja, hol volt. Most már nincs a kórházban, nem is látja maga körül az embereket. Félhomályos sarokban fehéren villog egy képernyő, jegyzőkönyvoldalak váltják egymást, ügyesen készített fotókópiák…
És a férfi hirtelen egy szóra emlékezik.
"Salinas…!"
– Megvan! – üvöltött fel váratlanul. A halott fölé görnyedő nővérek felkapták a fejüket, az orvosok előbb meghökkentek, majd rosszallóan nézték Niratovot. A fiatalember mindebből már semmit sem látott. Kirohant a folyosóra, és leszáguldott a földszintre. Két beteghordó katona üres hordággyal ballagott a lépcső előtt, Pratt Niratov összefutott velük, de nem kért bocsánatot! Szétlökdöste a hallban ácsorgó, karanténba zárt férfiakat és nőket. Valakinek a lábára lépett, de csak szaladt tovább.
"Salinas! Salinas!" – dobolt a fejében a szó. Most már minden perc drága, hisz még a másodpercek is emberéletekkel terhesen lüktetnek.
Úgy esett be a főorvos ajtaján, akár az ágyúgolyó. A főorvos és az egészségügyi osztag parancsnoka, az orvos százados fáradtan feküdtek egy-egy díványon. A falra akasztott kis rádióból halk zene szólt.
– Megvan! – kiáltotta Pratt Niratov. A két orvos meglepetten pattant fel. A százados fáradtságtól kábult tekintetet vetett a jövevényre; a főorvos csak sóhajtott:
– Mit talált, Niratov kolléga?
Pratt villámgyorsan gondolkozott, majd így szólt:
– Nincs időm elmagyarázni az egészet. Majd utána… Most hadd hívjam fél az Ytter-bizottságot.
– A járvánnyal kapcsolatban?
– Hát persze hogy a járvánnyal kapcsolatban! Megtaláltam a megoldást! – Pratt becsukta maga mögött az ajtót, és a sarokban álló videotelefonhoz lépett. – Mennyi Ytterék hívószáma?
A főorvost szinte hipnotizálta Pratt viselkedése; szótlanul intett a gép mellé függesztett cédulára, amelyre a pillanatnyilag legfontosabb hívószámokat írta filctollal egy sietős kéz. Pratt megérintette a szenzoros gombokat.
– Salinas – morogta közben.
– Tessék? – kérdezte az orvos százados.
Nem volt idő magyarázkodni; a képernyő kivilágosodott, csengőhang jelezte, hogy létrejött a kapcsolat a hívó és a hívott között. Egy fiatal nő ült a kamera előtt.
– Tessék – mondta fáradtan.
– Ytter professzorral szeretnék beszélni, azonnal – mondta Pratt, és gyorsan hozzátette, hogy orvostanhallgató és a karanténban dolgozik. A hangja türelmetlen és ellenkezést nem tűrő volt. Talán ez bőszítette fel a nőt. A tekintetében némi ellenségeskedéssel mondta:
– A professzor úr nem ér rá.
– De én azt hiszem, megtaláltam a módot, hogyan küzdhetjük le a járványt – hadarta gyorsan a fiatalember.
– Akkor ma este ön már a tizenhetedik – felelte a nő némi gúnnyal a hangjában. – A professzor úr nagyon elfoglalt, és nem ér rá átvenni a hívásokat. Most éppen a legújabb boncolási eredményeket és hisztológiai metszeteket szemléli a bizottság…
– A pokolba a metszetekkel meg az egész hisztológiával! Rossz helyen keresgélnek! – kiáltotta Pratt türelmét vesztve. – Kapcsoljon a professzorhoz, de gyorsan!
– A professzor úr nem ér rá – szajkózta a nő ismét, arcáról nem foszlott le a fáradt közöny. Előrenyúlt, megérintette a kapcsolót; a képernyő hirtelen elsötétült. Pratt tehetetlen dühében az asztalra csapott öklével.
– Az ördögbe is…! Ilyen közel a megoldáshoz, és az ember nem tud szót érteni az illetékesekkel? Akik pedig éppen azért vannak, hogy leküzdjék a járványt?!
Az orvos százados akkor már ott állt mellette, megragadta a karját:
– Beszéljen világosan, Niratov kolléga. Mit fedezett fel?
– Ha arra gondol, mit tapasztaltam a karanténban, akkor semmit – a fiatal férfi fáradtan simított végig a homlokán. – Viszont eszembe jutott egy régebbi esemény, ami – úgy tűnik – kapcsolatban állhat ezzel a járvánnyal. Mindenesetre nem ártana villámgyorsan utánanézni, mert azt hiszem, ezzel kikerülhetünk a csapdából…
– Van ellenszer? – kérdezte a főorvos röviden, és megnedvesítette kiszáradt ajkát.
– Kell lennie – mondta gyorsan Pratt. A keze remegett az idegességtől – Salinas, igen, így hívták azt a helyet. Nem is olyan régen történt…
A százados egy pillanatig feszülten nézte Niratov arcát, majd döntött:
– Beszélek Noyers őrnaggyal. Ők ott az operatív bizottságban sokkal rugalmasabbak, mint az Ytter-féle fontoskodó nagykutyák gyülekezete… De ha egy ostobaság miatt exponálom magamat, Niratov, akkor nem szeretnék később a maga bőrében lenni…

A rádió és a tévé hajnali három óra előtt néhány perccel sugározta első ízben Rader kapitány rövid beszédét. Az öreg nem papírról olvasta fel azt a pár mondatot; kis gondolkodás után világos, szabatos felhívást rögtönzött. A nézők java része nem ismerte már fel az idős, őszülő férfit, akinek most csak az arcát látták a képernyőn. Rég elmúltak azok az idők, amikor jellegzetes arcával szinte hetente találkozhattak az újságokban vagy éppen a képernyőn.
Rader felszólította az előző este tizenkilenc óra tájban a Holdról visszatért harmincadik utast, hogy saját érdekében azonnal jelentkezzen a legközelebbi rendőrnél, katonai vagy polgári egészségügyi alakulatnál vagy orvosnál. Ugyanakkor felhívta mások figyelmét is: ha ismerik az illetőt vagy tudnak ilyen utasról, a személyi adatait közöljék a rendőrséggel.
Aztán rádiótelefonon jelentkezett Halver hadnagy, és kérdezte, ott maradjon-e még a lezárt városrészben, vagy a belső kis kordon vezényletét rábízhatja a, katonai-rendőri vegyes alakulat parancsnokára. Rader azonnal visszarendelte Helvert; szólt, hogy Dragos hadnagyot is keressék meg az éterben és hívják be a kapitányságra. Még be sem fejezte a mondatot, két telefon csengett egyszerre; az egyiken Desna jelentkezett, a férjével kívánt beszélni. Rader csak intett a titkárnőnek: most nem. "A kapitány úr a másik telefonon beszél, asszonyom, hívja fel később!" – mondta a szőke nő, és halványan az öregre mosolygott. Ugyanakkor Brohl a megafonokra kapcsolta a másik telefonvonalat:
– Ubraye nyomozó hadnagy vagyok uram. Megtaláltuk Magda Tichor lakását. Az ajtót feltörtük, és behatoltunk. Most folyik a kutatás, bevetettük az összes analitikus nyomozógépet, még a statikus elektromosságot is ellenőrizzük, a tárgyakon fekvő esetleges porréteget, a nyomokat. A kollégák már találtak férfihajszálakat és több használati tárgyon legalább két különböző személy jól látható ujjlenyomatait.
– Végre egy jó hír – Rader felvillanyozódott. – Az ujjlenyomatokat azonnal vigyék a laborba, mi közben intézkedünk, hogy összehasonlító komputerbe táplálják be a körözött férfiak ujjlenyomatait… A nő lakásában keressenek még nyomokat, minden apróság fontos lehet!
Noyers őrnagyot hívták az egyik videotelefonhoz. Közben Laerdal professzor újabb jelentést tett Rader elé; hajnali három órakor a Városban száztizennégy megbetegedésről tudtak, a halottak száma harminckilencre emelkedett. Az Ytter-bizottság az adatok és észrevételek összegzése után arra a belátásra jutott, hogy a rejtélyes kór "kimerüléséről", "lefutásáról" vagy "meghátrálásáról" egyelőre szó sincs; a "morbus cosmicus" teljes erővel dühöng, és csak az a szerencse, Hogy az új megbetegedések már kizárólag a karanténokban történnek, így van esély arra, hogy a járványt sikerül kordában, az orvosok ellenőrzése alatt tartani.
Némi meglepetést keltett, mikor a szőke titkárnő szinte futva jött a terem sarkából, és a Rader előtt álló zöld telefonkészülékre mutatott:
– A miniszter úr keresi Rader urat…
Az öreg ajkába harapott. Tudta, a hívásnak különös oka lehet; és annak is, hogy a miniszter nem videokészüléken szeretne vele beszélni. Bizalmas közlendője lehet… Füléhez emelte a hallgatót:
– Rader.
– Ön megint keresztezi az utamat, kapitány – hallotta a jól ismert hangot, – A sajtóértekezleten azt mondtam, hogy a holdi kupolaváros elszigetelésének semmi köze a Városban tapasztalható járványhoz; megcáfoltam az ezzel kapcsolatos célozgatásokat. Erre ön most bejelenti, hogy a Holdról visszatért utast keresik, ő fertőzi a Várost… Hát ez nagy baklövés volt!
– Én inkább azt mondanám: ez volt az igazság – mondta erre Rader. Igyekezett nyugodt maradni, ámbár a gyomrát mintha egy láthatatlan vaskéz markolta volna. – És ebben a helyzetben nem lehetett tovább titkolni a dolgot. Fütyülök rá, hogy az emberek mit gondolnak a sajtóértekezletéről.
– Maga könnyen fütyörészik, Rader –fújtatott a miniszter dühösen. – De a hibáiért engem vonnak felelősségre! Végül is a kormány engem bízott meg a járvány elhárítás vezetésével.
– Akkor miért beszélünk telefonon? – kérdezte Rader maró gúnnyal. Most tényleg fölényben volt. – Ha ön az akció vezetője, fáradjon ide, ahol tényleg meleg a helyzet. Egy helikopterrel negyven perc alatt ideér. Vagy tán a kórtól tart…? Van is rá oka, elismerem. Kis társadalmunkban a halál az egyetlen igazán demokratikus intézmény… A minisztereket sem kíméli.
A vonalban csend lett. Aztán a miniszter váratlanul egészen más hangon – jóval enyhültebben – folytatta:
– Próbáljunk szót érteni, kapitány. Hajlandó vagyok kitörölni emlékezetemből ezt a kellemetlen incidenst, ha… Nos, figyeljen ide. Van a Városban egy hölgy, hogy is mondjam csak: egy munkatársam, akire most itt lenne szükségem. Kérem, intézze el, hogy az illető haladéktalanul elhagyhassa a Várost.
– Szó sem lehet róla – vágta rá Rader habozás nélkül. – A kordont éppen azért állítottuk fel, nehogy ilyesmi következzék be…
– De az a hölgy nem beteg!
– Lehet, hogy nem, lehet, hogy igen. A fertőzést mindenesetre magával viheti, és a következményekért akkor ön fog felelni? Rader nyelt egyet. – Van még valami, miniszter úr? Mert nekem nincs időm magánügyekkel foglalkozni.
Dühödt kattanás értette meg a kapitánnyal, hogy a miniszter befejezte a beszélgetést. Az öreg még egy pillanatig kezében tartotta a kagylót, aztán mosolyogva letette. De nem sokáig mosolyoghatott. Noyers őrnagy állt meg mellette:
– Kapitány úr… A kettes számú karanténból egy fiatal orvostanhallgató jelentkezik. Úgy vélem, a legjobb lenne, ha önnel és Laerdal professzorral beszélne.
– Miről van szó?
Noyers zavartan sütötte le tekintetét, ami – őrnagyi egyenruhája mellett – kissé furcsa benyomást keltett.
– Azt mondja… Azt mondja, hogy megtalálta a járvány ellenszerét.
Laerdal elmosolyodott:
– Nocsak…! Ősz tudósok egész csapata töpreng ezen tegnap este óta, és az összes adat birtokában sem jutottak még semmire… És akkor egy fickó, aki még csak nem is orvos, egymaga megoldaná a rejtélyt?
Radernek nem tetszett a professzor érvelése:
– Kopernikusz sem volt csillagász – mondta váratlanul hűvösen metsző hangon. Megragadta a hajtókart. Brohl segíteni akart neki, de mire mozdult volna, a tolószék már az éles fényben ragyogó videoképernyő elé gördült. Laerdal és Noyers összenéztek, majd követték Radert. A terem túlsó sarkában kitartóan csengtek a telefonok.
– Rader kapitány vagyok. Beszéljen röviden, érthetően. Ne feledje, hogy van köztünk laikus, de szakértő is.
A fehér köpenyes fiatalember izgatottan túrt amúgy is zilált hajába. Szakálla előreállt, sápadt arcából a sötét szemek áthatóan meredtek a kamerába. A keze remegett. "Egészben véve nem kelt rokonszenves benyomást" – futott át Rader agyán, ugyanakkor kissé sajnálta is a fiatalembert. Kicsit szerencsétlennek tetszett.
– Pratt Niratov a nevem… uraim. Járványtanra szakosodott utolsó éves hallgató… – Niratov nyelt egyet, és szaporábban folytatta: – Önként jelentkeztem munkára a Navarro utcai klinikán berendezett karanténállomáson, és itt rájöttem, hogy már valahol olvastam ilyen tünetekről… Ilyen járvány már volt egyszer.
Laerdal és Rader ugyanabban a másodpercben értették meg a dolog jelentőségét. A kapitány inkább ösztönösen, Laerdal a tudós logikájával. "Ha egyszer volt már ilyesmi, akkor ellenintézkedések is voltak, sőt!"
Pratt Niratov pontosan látta arcukon, hogy mire gondolnak gyorsan folytatta hát:
– …Volt, de nem a Földön. Két évvel ezelőtt a legújabbkori járványokról írtam egy dolgozatot, és annak egyik fejezete a kozmikus eredetű betegségekről szólt. Próbáltam érveket találni, amelyek alátámasztanák azt a huszadik századi elméletet, miszerint az emberiség történetében minden kontinentális vagy majdnem globális méretű járványt, főleg a pestist, a "fekete halált" az űrből érkezett kórokozóknak "köszönhet" az emberiség… Akkor bukkantam a szakanyagban egy névre: Salinas. Sokáig nem tudtam mit kezdeni vele, hiszen hiányzott minden utalás, az irodalomban nyoma sem volt semmiféle "Salinas-járványnak". Hosszas utánjárással megtudtam, hogy a dolognak katonai háttere van. Egyetemi professzoraim kiadós segítségével sikerült engedélyt kapnom a védelmi minisztériumtól, hogy betekinthessek a titkos katonai-egészségügyi irattár "Salinas" fedőnevű dossziéjába.
– És mit talált ott…? – kérdezte Laerdal halkan, feszülten. Niratov idegesen elsimított homlokáról egy hajtincset:
– A Salinas nevű katonai űrtámaszponton 2016-ban pontosan ugyanilyen tünetekkel jelentkezett egy járvány. Azt az űrtámaszpontot a Mars pályája körül keringő Wollius nevű kisbolygóra telepítették. Személyzete huszonnégy férfiból és kilenc hőből állott; a kozmikus hadviselés műszaki terén végeztek kísérleteket és megfigyeléseket… A lényeg az, hogy a fertőzés alighanem néhány mikrometeorit becsapódása révén érkezett az állomás külső páncélötvözet burkolatára, onnan – a feltételezések szerint – a külső érzékelő műszereket és rádióantennákat javító személyzet hurcolta be szkafanderén a belső helyiségekbe. Hamarosan megbetegedett az összes nő és a gyengébb fizikumú férfiak. Rádión kértek segítséget a Földről. Ám mire az megérkezett, a harminchárom fős személyzetből csak ketten voltak életben.
– És mi erről semmit sem hallottunk! – bólogatott Laerdal rosszallóan. Szemrehányó pillantást vetett Noyersre – az őrnagy volt itt az egyetlen katona –, mintha ő tehetne róla… Noyers kicsit sápadtan válaszolta:
– Az ilyesmi katonai titok. Minden korban és minden földrészen így volt, így van.
Rader nem szólt közbe. Tekintetét Niratovra szegezte; tetszett neki a fiatalember megszállottsága.
– …A tünetek a Salinas-támaszponton és most a Holdon is teljesen egyeznek. És amit itt a karanténban láttam, az is pontosan fedi azt, amit a Salinas-ügy aktáiban találtam. A hadsereg orvosai és vizsgálóbizottsága részletesen elemezték azt az esetet és arra a belátásra jutottak, hogy a rejtélyes kórokozók gyors lefutású, igen nagy mortalitású járványt okozva legkésőbb harminc óra múlva – ha nem találnák újabb megbetegíthető emberi szervezetekre – elpusztulnak. Számunkra ma még ismeretlen okból kifolyólag szaporodásuk rendkívüli mértékben lelassul, sőt megtorpan, az elő egyedek pedig igen gyorsan pusztulásnak indulnak. Ami órák alatt teljes mértékben be is következik… Azon az űrállomáson is így végződött a járvány. És ez még nem minden. Nyolc hónappal később, számtalan laboratóriumi kísérletsorozat után találtak egy ellenszert…
.
– Szérumot? – ugrott fel Laerdal. Noyersnek a lélegzete is elakadt. Rader izgatottan előrehajolt:
– Mondja gyorsan, ember! Van valamilyen szérum? Niratov szaporán bólogatott, de válasza meglepte a tiszteket:
– Van, de nem tudom, hogy mi a neve… Nekem akkor csupán a Salinas-aktát volt szabad átlapoznom; ennek a végén, jóval későbbi dátummal találtam egy feljegyzést, ahol szó esik ilyesmiről. Egy biztos: azóta sok egyéb gyógyszer és szérum mellett nemcsak a katonai, de a polgári űrhajósokat is kötelezték ezek használatára. Feltehetően úgy, hogy az űrhajósok maguk sem tudnak róla… Mondja, kapitány, a Holdra hogyan került a fertőzés?
Rader egyenrangú partnernek tekintette Niratovot. És tudta, már érezte-tudta, hogy ez a fura külsejű férfi teljes erejével és tudásával mellettük áll. Ő is azok közé tartozik, akik mindent megtennének a Város megmentéséért – tehát vele szemben nem kell megőrizni a válságstáb titkait.
– Négy űrhajós, akik hosszú, a Neptunusz körül végzett expedícióról tértek vissza… Feltehetően ők hurcolták be.
– És ha valahol odakünn az űrben kapták el a fertőzést, miért nem betegedtek meg? Hisz élve érkeztek a Holdra, nem, kapitány? – kiáltotta Niratov.
– Igaza van! – Rader nagyot csapott tolószéke karfájára – Ez az…! Halványan motoszkált az agyamban, éreztem, hogy a megoldás egész idő alatt itt van a szemünk előtt…!
– Mire céloz? – Laerdal még nem értette az összefüggést. Noyers viszont már elrohant telefonálni.
– Arra, hogy a kozmikus kórt a holdi kupolavárosba behurcoló űrhajósok nem betegedtek meg! Josselin őrnagy egy órával ezelőtt csodálkozott is ezen, emlékeznek…? Pratt Niratov égő szemmel helyeselt a képernyőről:
– Igaza van kapitány. Azok az űrhajósok hurcolták be a kórt a városba, persze anélkül, hogy tudtak volna róla. És mivel ők maguk nem betegedtek meg, annak csak egy oka lehet: előzőleg beoltották őket az ellenszerrel!
– Tehát… van gyógyszer, csak mi nem tudunk róla? – Laerdal arca előbb falfehérre sápadt, aztán elvörösödött. Az indulat szemlátomást gyűlt a tudósban. Tekintete újra az őrnagyot kereste.
Noyers őrnagy akkor már két telefonon is beszélt egyszerre, aztán a fejét rázta Rader felé. A kapitány tudta, mi történt. Brohlra nézett:
– Hívja fel a minisztert, most legalább valami hasznát vesszük… Kérje meg, hogy szóljon át a védelmi minisztériumba, adják ki nekünk azt az információt.
Rader tudta: a miniszter is harcolni fog ezért az ügyért, hiszen ha a kormány csakugyan rábízta a járványellenes intézkedések összehangolását, igencsak szeretne kitűnni, sikeresen szerepelni. A gyors operatív cselekvés látványos sikert hozhat. Márpedig az effajta politikusok a lelkűket is eladnák az ördögnek az efféle sikerért… A szőke titkárnő közben a füléhez hajolt:
– Kapitány úr… ismét a felesége van a vonalban.
– Kérdezze meg tőle, hogyan érzi magát. Ha egészséges, mondja, hogy nem érek rá.
A nő visszament a telefonhoz. Rader figyelte, és töprengett, mi is volt a neve annak a diáklánynak, aki olyannyira hasonlított rá. És hány éve is annak? Legalább negyven. Te jó ég, hogy rohan az idő!
A titkárnő váltott néhány mondatot Desnával, aztán letette a kagylót, és Rader felé bólintott. "Minden rendben" – jelezte a mozdulat.
Niratov persze nem kapcsolta ki készülékét; várta a fejleményeket. Laerdal már hívta is Ytter professzort. Brohl nehezen talált rá a miniszterre; a fővárosi titkos vonalakat a katonai hatóságok terhelték le. Persze azért hamarosan sikerült összeköttetésbe lépnie a minisztériummal. Noyers a katonai tudományos kutatóintézeteket hívta, de a legtöbb helyen senki sem jelentkezett. A férfi csak akkor értette meg: éjszaka van. Ilyenkor az efféle intézetekben csak a legritkább esetben találhat döntésre jogosult személyeket. Az őrnagy akkor megpróbált érintkezésbe lépni a Város katonai parancsnokával, aki – mint mondották – "valahol a terepen a kordont ellenőrzi". Biztosan forró teát vitet a legénységnek, szereti az efféle népszerűséghajhászást – gondolta Noyers, aki jól ismerte az ezredest, majd kitartóan telefonálgatott tovább. Közben felhívták a tudósok stábját.
– Azt hiszem, részben tudok segíteni – mondta Ytter professzor. Egy jegyzetfüzetekkel és papírlapokkal teleszórt asztal mellett ült; mögötte hatalmas zöld falitáblára két technikus krétával latin szavakat és különféle jeleket írt sebesen. Egy másik táblán vegyi képletek sorakoztak. Néha egy-egy idősebb férfi vagy nő is átment a képen, fehér köpenyben. Valaki műanyagból készült színes génláncmodellt vitt a hóna alatt. – Rendelkezésünkre áll egy lista azokról a gyógyszerekről és oltóanyagokról, amelyeket az utóbbi két évben az űrhajók személyzeténél kötelezően előírtak…
– Ezt mindenesetre küldje ide teletextgépen – kérte Laerdal, és visszament Raderhez. Az öreg éppen Niratovval beszélgetett:
– Ön szerint milyen szerről lehet szó? Ellenszérumról?
– Nem valószínű – rázta fejét a szakállas orvostanhallgató. Úgy gyanítom, hogy mivel a "morbus cosmicus" vírusai alig 20-30 óráig élnek, hát olyan szert alkalmaztak, amely az emberi szervezetet ennyi ideig védelmezni ellenük. Elég, ha valamilyen kémiai módszerrel "késleltetni" tudjuk a kórokozók erőfeszítését, lefékezhetjük tevékenységükét. Az orvostudomány ismer már ilyen szereket. Úgy gondolom, a katonaorvosok által alkalmazott szer beépül a szervezetbe és azt legalább egy vagy két évig immúnissá teszi a kór ellen. Lehet, hogy a vérben termel olyan testecskékef, amelyek… – nem folytatta, mert látta, hogy Raderhez két oldalról is odalépnek társai.
Brohl kapitány közben egy rövidhullámú rádió adó-vevő segítségével azzal a rendőrautóval beszélt, amelyen Stegna őrmester szállt ki a mágnescsekkgyárba.
– …Az éjjeliőr szerint negyven év körüli férfi lehetett – jelentette Stegna szokott nyugodt, szenvtelen stílusában. – Megmutatta, milyen magas volt az illető. Az én mérésem szerint százhetvennyolc és száznyolcvankettő centiméter között lehet…
– Tehát szűkíthetjük a gyanúsítottak körét – felelte azonnal Brohl kapitány. – Az ennél alacsonyabb vagy magasabb körözötteket egyelőre számításon kívül hagyhatjuk… Mi van még, Stegna?
– Az éjjeliőr megadta a ruházat leírását is, ezt persze a tettes azóta megváltoztathatta. Most mutatjuk az őrnek a fotókat, ámbár kevés a remény, hogy felismeri; azt mondja, a fickó láthatóan vigyázott, hogy az arcát az őr ne lássa. A jelek szerint otthonosan mozgott a gyárban… Most várjuk az itteni szakembereket, már elküldtem értük. Ők majd megállapítják, tulajdonképpen mi is történt, miért tört be a tettes. Mert szemre minden érintetlennek tűnik… Átfésültetem a környéket is.
– Rendben őrmester. Ha megtudnak valamit, azonnal jelentse. Rader a laboratóriummal veszekedett; sürgette a Magda Tichor lakásában talált ujjlenyomatok és hajszálak vizsgálatát. A labor ügyeletes vezetője erőtlenül védekezett; hiszen csak most kapta meg őket, az emberei éppen hogy nekiálltak a "leleteknek"… Közben befutott Dragos; a hadnagynak most nem volt kedve mosolyogni, arcán a sebhely most fehéren világított.
Noyers a nemzetvédelmi minisztérium egészségügyi tanácsadó szolgálatának vezetőjét próbált elérni videotelefonon. Brohl már túl volt egy rövid, ámde kellemetlen beszélgetésen. Ahogy Rader előre látta, a miniszter megígérte, hogy a szükséges információkat azonnal beszerzi a hadügyet vezénylő kollégáján keresztül.
Rader az asztalon dobolt ujjaival, és félhangon szólt Dragos hadnagynak:
– Üljön le néhány emberével egy félreeső sarokba, és vegyék elő ismét a körözött negyven év körüli férfiak listáját. Két lehetőségünk van: vagy kiderül, hogy a nő lakásában talált ujjlenyomatok valamelyik körözött illetőéi; akkor nem lesz több gondunk. Legalább tudni fogjuk már, kit keresünk… Vagy nem egyeznek az ujjlenyomatok, akkor tovább kell keresgélnünk. Megint elővesszük hát az eliminációs módszert. A gyanús férfiak közül dobjanak ki mindenkit, aki százhetvennyolc centinél alacsonyabb vagy száznyolcvankettőnél magasabb. És azután… – Rader egy pillanatig habozott, de a meggyőződés csak nőtt benne és halványan érezte, hogy ezt az esélyt sem szabad kihagyni – …az életrajzok alapján válassza ki a maradékból azokat az egyéneket, akik eddig feltehetően sok évet éltek szabadban, erdőben, tengeren és így tovább…
Dragos arcán felcsillant a megértés:
– Igen, kapitány úr! Mert a tudósok szerint ezeknek a férfiaknak a szervezetében lappang leghosszabb ideig a fertőzés.
– Pontosan így van – bólintott elégedetten Rader. – És ha ez a betörő a mi emberünk, akkor az ő szervezetében a fertőzés már vagy tíz órája lappang… Igyekezzen, hadnagy!
Fél négy volt, és a telefonok szüntelenül csengtek. Még minkig érkeztek bejelentések Magda Tichor személyével kapcsolatban; és mivel percekkel ezelőtt megismételték Rader televíziós felhívását is, hát egyre-másra telefonáltak a Város lakói. Sokan ismert személyeket, videofilmszínészeket és politiusokat véltek látni tegnap este tizenkilenc óra tájban a rakétapályaudvar előtt. "Csak nem X. volt a harmincadik utas?" – kérdezték most. Brohl a sarokban állva nekitámaszkodott az asztalnak, és egy pillanatra behunyta a szemét. Az emberek egy része most is szeretne izgalmas pletykát hallani – gondolta. Nem, ők nem változnak meg. Hiába röpdösünk már a Naprendszerben széltében-hosszában – hiába dühöng a Városban egy soha nem látott veszélyekkel terhes véres járvány –, őket most is jobban érdekli, hogy ki, hol, kivel és miért…
Brohl az imént kérte meg a szőke titkárnőt, hogy telefonáljon haza. A felesége és a fiai egészségesek – jött a válasz. A férfi megnyugodott, de egy másodperccel később belevillant a fájdalmas, baljóslatú félelem: "még egészségesek… de mi lesz később?" Keze ökölbe szorult. Az a harmincadik utas… csak őt kéne elkapni. A kordon, az egészségügyi szolgálat megtesz mindent, hogy a kozmikus kórt kordában tartsák. Legalább húsz-egynéhány óra hosszat, csak addig még – fohászkodott a kapitány magában.

Idar a Quarto-külváros végén felhajtott az észak felé vezető műútra. Ideges volt; az elektroautó kormányát néha mérgesen félrerántotta, pedig az úton álig volt forgalom. De az imént több mint harminc percet töltött hiábavaló telefonálgatással; Magda nem vette fel a kagylót. Idar nem értette, mi történt. Talán elromlott a készülék…? Hiszen Magda nem ment el otthonról, úgy egyeztek meg, hogy vár rá. Talán a járvány miatt jött közbe valami? Egy biztos: a Campi-park környékét lezárta a rendőrség, állítólag beteget vagy betegeket találtak arrafelé.
Nem volt ideje tovább töprengeni. Az úton fényeket látott, a házak elfogytak, a szürke aszfaltcsík elárvultán mutatott tovább nyílegyenesen a Város széle felé. Egy parkolóban magas teherautók álltak, rádióantenna meredt az égnek. "Katonák" – futott át a férfi agyán, és önkéntelenül a fékre lépett. Éppen idejében; vörös jelzőlámpa gyulladt ki előtte az út közepén. Sejtette már, hogy nem lesz olyan egyszerű a dolog, ahogy várta. Nem lehet itt áttörni a kordont erőszakkal, sem fortéllyal. A hadsereg nem tréfál.
A fényszóró fényében fegyveres férfiakat látott. Ketten odaléptek az autóhoz.
– Az út lezárva, uram! – mondta egy őrmester.
– Gondolhattam volna – felelte Idar, és igyekezett gondtalan, sőt majdhogynem vidám arcot vágni. – Azt hittem, már feloldották a közlekedési tilalmat. El akartam menni, tudják, a járvány… Nem szeretném megvárni, míg elkap engem is.
– Megértem önt – felelte az őrmester. – De a Város teljesen le van zárva, már órák óta. Senki sem utazhat el.
– Értem – Idar hátrapillantott. – Akkor hát visszamegyek.
– Csak ezt tudom ajánlani – az őrmester eloltotta a piros jelzőfényt. Az úttest üres volt; de csak Idar mögött. Előtte nehéz katonai teherautók állták el az utat. Idar megfordult, és álbarátságosan intett ki az ablakon. A katonák mozdulatlanul figyelték, míg csak el nem tűnt a távolban. Akkor az őrmester kigombolta zubbonya zsebét, kis jegyzetlapot és tollat vett elő. Gondosan felírta az autó rendszámát, majd ismét zsebébe süllyesztette a tollat.
– Gyanús? – kérdezte a mellette álló társa.
– Valami nem tetszik nekem – mormolta az őrmester kelletlenül.
– A kordon már tegnap este óta itt áll, és a rádió is bemondta néhányszor, hogy a Várost elzárták a külvilágtól – órájára pillantott.
– Mindjárt négy óra lesz. Honnan vette ez a fickó, hogy máris feloldották a tilalmat és mindenki mehet, amerre lát?
– Rémeket lát, őrmester – felelte a társa gondtalanul.
– Lehet, hogy ilyen pletykák keringenek a Városban. No és mindig akad néhány dörzsölt ürge, aki azt hiszi, kijátszhatja a rendszabályokat.
– Mindenesetre megjegyeztem magamnak az ábrázatát – fejezte be a társalgást az őrmester.

5.

A HALÁL NEVE

"…az állatok felbátorodva jöttek elő rejtekhelyeikről. Rókák és medvék kószáltak az utakon, a toportyánférgek a városok szélére is bemerészkedtek vala. Feldúlták a düledező házakat, vermeket és ólakat fosztottak ki. Hamar megértették: már csak egymástól kell tartaniok, hisz sok napi járóföldre sem találhattak eleven emberre. A városokban némán meredeztek a falak és a tetők, mígnem romlásnak indult vala mindaz, amit ember épített vala annakelőtte…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

– A nemzetvédelmi miniszter ígéri, hogy perceken belül közlik velünk a szer nevét – jelentetté Noyers.
– Rögtön kapcsolják az Ytter-bizottságot is, jó, ha a szakértők mindjárt véleményt mondanak róla – Rader lerázta magáról a fáradtságot. Érezte, új erő költözik belé; ugyanakkor szeretett volna valamit inni. Kiszáradt a szája. A tegnapi este emlékeiben elérhetetlen messzeségbe szürkült, akár tengeri kiránduláson a ködös part. Hajó vitte most előre – ez a hajó pedig az Ügy volt. A járvány, a Szolgálat. Talán sikerül elkapni a sárkány mind a hét torkát, kiszorítani belőle a szuszt, mielőtt megmarná a Várost. Ám a vérszomjas fenevad egyik nyakát még csak most keresik, és hol az a gáncstalan lovag, aki felemelné kardját?
– Adjon egy hideg szörpöt, kedvesem – fordult a szőke lányhoz, aki papírokat hozott Brohlnak. A lány ismét mosolygott, és az öreg érezte, mellében szétterül a kellemes érzés. "Az én lányom nem ilyen csinos" – állapította meg némi irigységgel. – "Az unokáimnak is csak olyan köznapi arcuk van…"
– Tessék, kapitány úr – meggy vörös habzó folyadék csurrant a fehér műanyag pohárba.
Helver hadnagy állt meg mellettük:
– Kapitány úr, mi legyen Magda Tichorral? Rader előbb ivott, csak aztán válaszolt:
– Hívják fel a karantént. Remélhetőleg már "megpuhult". Magam beszélek vele.
– Gondolja, hogy megtud tőle valamit? – kapcsolódott a beszélgetésbe Brohl is. – Lehet, Inkább meghal, de nem adja ki a férfit.
– A tagadásból is sok dologra lehet következtetni – Rader elfordította a tolószéket. – A tuareg közmondás szerint "A sorsod akár az árnyékod: nem szabadulhatsz meg tőle…" – egy pillanatig maga is eltöprengett a mondás mélységén, majd felocsúdott: Mi van a körözöttekkel? Az ujjlenyomatokkal?
– Ezzel kapcsolatban nem a legjobb híreim vannak – Dragos hadnagy megvakarta a fejét. – Nyolc férfi ujjlenyomataival nem rendelkezünk, ugyanis az illetők még sohasem kerültek a rendőrség kezére. Van köztük olyan is, aki több bűncselekményt elkövetett; hogy ő tette, azt csak tanúvallomások, fényképek vagy filmek révén tudjuk. Közülük kettőt például bankrablás közben automatikus kamerák filmeztek le… De nem tudjuk behasonlítani az ujjlenyomataikat. – A hadnagy őszinte sajnálattal tárta szét a kezét. Rader azonnal tudta, mi történt:
– A lakásban talált ujjlenyomat nem egyezik egyik rendelkezésünkre álló nyommal sem?
– Pontosan így van, kapitány.
Brohl és Rader összenéztek. Helver, Dragos és Noyers meglepődve vették észre, hogy a két férfi szeme sarkában vidám ráncok gyülekeznek. A kapitányokat – úgy látszik – az ujjlenyomatok hiánya egyáltalán nem kedvetlenítette el, sőt!
– Alakulnak a dolgok – mondta Brohl az öregnek, és a kezét dörzsölte.
– Emeljék ki az egész kartotékkészletből azt a nyolc embert – mondta Rader. – Könnyen meglehet, hogy a gyanúsítottak köréi így éppen erre a nyolc férfira szűkíthetjük le… Mi van a mágnescsekk-szélhámosokkal?
– Ellenőriztük őket. A szóba jöhető négy gyanúsított közül egyiknek az ujjlenyomata sem egyezik a Magda Tichor lakásán talált nyomokkal.
– És mi van az eliminációs módszeremmel? – fordult Rader Dragos hadnagyhoz.
– Ahogy parancsolta, uram, kiválasztottuk azokat, akik azelőtt sokat éltek szabad levegőn… Tizenheten vannak.
– A labor mit mondott a hajszálakról?
– Még folyik az elemzés – felelte Helver hadnagy szolgálatkészen, közben világos kese hajába túrt. – De annyit már közöltek, hogy a hajszálak egy harminchét-negyvenhárom év közötti, fehér, közepesen pigmentált bőrű, sötétbarna hajú férfihoz tartoztak. Az illető soha nem festette a haját, ez a természetes színe. Most próbálnak elemzés útján következtetni arra is, hogy az illető milyen ipari szennyezettségű környéken élt az utóbbi időszakban, esetleg milyen munkahelyen dolgozott…
– Helyes. Menjünk a képernyőhöz.
Egy perc sem telt el, és újra megpillantották a karantén vizsgálószobáját. Magda Tichort még nem hozták a kamera elé; Rader gyorsan társaihoz fordult:
– Tegyenek be egy videokazettát, felvesszük az egész beszélgetést. Brohl, figyelje a szemét…
Félszavakból is értették egymást, hisz Brohl valaha Rader tanítványa volt. Noyers és Laerdal összenéztek, nem is sejtették az utóbbi mondat értelmét. De már nem maradt idejük; egy kerekes ágyon a kamera elé tolták az ápolók Magda Tichort.
Az asszony arca most egészen más volt, mint előzőleg. Két vonás mélyült be az orra mellett függőlegesen, és a homlokára is ráncok gyűltek. A láz piros foltjai kiültek bőrére, szeme csillogott. Amint a vizsgálószobába állított videotelefon képernyőjén megpillantotta Radert, komoran bólintott:
– Sejtettem, hogy nem hagynak békén – mondta meglepő nyugalommal.
Brohl ismét szűkítette a képet; csak Magda Tichor fejét, arcát látták. Közben a kisegítő személyzet egy tagja kartonlapokat hozott Radernek. Nyolc fénykép, üres ujjlenyomat-rubrikákkal és számítógép által sűrűn rányomtatott szöveggel.
– Még mindig szükségünk van az ön segítségére, asszonyom – kezdte Rader. Most nem volt kemény, rámenős; éppen ellenkezőleg, halkan, szinte kérő hangsúllyal szólt. – Az az ember még mindig szabadon járkál valahol… Ön látta a többi beteget?
– Láttam – Magda tekintete elfelhősödött. – A legtöbben már nem sokáig bírják… Megmutatták a halottakat is, odalenn fekszenek az alagsorban. Ez… kegyetlenség volt.
– Ne az orvosokra nehezteljen. Én parancsoltam így. Azt akartam, hogy lássa: mennyi szenvedést okoz a járvány. Ön intelligens asszony. Megérti, mekkora a tét… Elhiszem, hogy szerethetünk valakit mindennél jobban, néha úgy hisszük: érte cserébe odaadnánk az egész világot…
– Igen – mondta váratlanul Magda fátyolos hangon. Zöld szemében különös, megszállott fény csillant.
– Majdnem mindnyájan szerettünk már így valakit, asszonyom. Talán nem hiszi el, de én is… – Rader hangja ellágyult. – Szerencsém volt, azzal a nővel éltem le az életemet. És ma is kész lennék érte mindenre… Hiszen az életnek csak akkor van értelme, ha van mellettünk valaki, akiért készek lennénk odadobni mindent. Van egy közmondás: "szeretet nélkül az élet olyan, mint a víztelen sivatag…"
Magda Tichor hallgatott. Ajka összezárult, de a szemét nem vette le Raderről. Az öreg folytatta:
– …Ám most nem csupán erről van szó, asszonyom. Az a férfi magában hordozza a betegséget. Minden tárgy, amelyet megérint, minden ember, akivel huzamosabb ideig beszél – megfertőződik, ő most egymagában több bajt hozhat a Városra, mint az összes többi utas, aki vele együtt tért vissza a Holdról. Az a férfi, aki néhány órával ezelőtt az ön lakásában volt, most maga lett a halál. Amíg szabadon járkál, rémületben tart ötmillió embert, akkor is, ha ő maga nem tud róla… Magda, nekünk el kell őt fognunk!
Az asszony hallgatott. Rader a kezében tartott lapokra nézett. Brohl és a többiek feszülten figyeltek. Az öreg várt egy pillanatig – de Magda nem szólt.
– Mondjon Valamit, Magda. Csak egy szót. Vagy elég, ha bólint… Bondorfnak hívják?
A nő arca mozdulatlan maradt. Rader tudta, nem vesztegetheti az időt. Ki kell használnia ezt a hangulatot. Ezt a fogsorszorító, körmöt tenyérhúsba vágó, halántékban lüktető-vibráló feszültséget.
– Vagy a neve… Winsen? Esetleg… Tafalla?
Brohl Magda szemét nézte. Az asszony arcára volt már írva a szenvedés és a félelem. De a zöld szemek rezzenéstelenül meredtek a kamerába.
– Vagy talán Foix…? Elgin? Heide?
Rader megnedvesítette ajkát. Érezte, hogy – számára kissé váratlanul – kemény ellenféllel került szembe. Gyorsan folytatta a névsort:
– Az a férfi Mandaka volt…? Vagy Kemat?
Magda arca – kőálarc. De hiába mozdulatlan az arc, ha a szemek…
Brohl ujjai fehérre feszültek a tolószék háttámláján. Dragos félig nyitott szájjal figyelt, Helver idegesen felszusszant.
Rader már sejtette, de – nem, ez még nem a teljes bizonyosság volt. Az utolsó előtti kartotéklapra pillantott újra:
– Széles vállú, magas, azelőtt tengerész volt… És most elment betörni a mágnescsekkgyárba? Magda, nagyon szereti Idar Mandakát?
A nő arca eltorzult. Nem bírta tovább a feszültséget. A kőálarc repedő résekre bomlott, lehullott, nem volt többé. Egy rettegő ember törékennyé torzult hús-vér arca maradt a helyén. A színes, nagy képernyőn megdöbbentő volt a gyors változás. A férfiak úgy érezték, akárha hideg kezek markolnának zsigereikbe.
– Nem… nem ő… – Magda hangja elfulladt, hörgött, kezét halántékára szorította. – Hagyjanak békén! Hagyjanak!
Rader egy hosszú, nagyon hosszú percig nézte még Magdát, a nő már nem volt szép, lefoszlott róla mindaz, amit évtizedek óta öntudatlanul hordott tegnap estig. Eltűnt a nyugalma is, összetört ember lett. Sírt. A képernyő hidegen, közömbösen közvetítette a látványt. Brohl érezte ezt a szörnyű ellentétet: a legérzéketlenebb kábelek és fémalkatrészek hozták eléjük a legigazabb emberi érzelem: a szenvedés megrendítő látványát.
Aztán egy kapcsolás – a kép összefutott, az ernyő közepén még felvillant egy fénypont, és vége. Helver hadnagy ismét szusszantott, mintha mély vízből merült volna fel. Dragost telefonhoz hívták; a laboratóriumból keresték. Rader és Brohl összenéztek. A rendőrkapitány szikár teste félig kérdőjellé hajolt a tolókocsi fölött; a férfi most nem gondolt a fiaira. Csak az öreget nézte. Észrevette-e ugyanazt, amit ő?
Rader pontosan tudta, mire gondol egykori tanítványa. Mélyet lélegzett; a nyomás már majdnem eltűnt a melléből. Jókedve lett. Brohlra hunyorított:
– Látta, kapitány?
– Láttam, kapitány.
– De azért nézzük meg még egyszer – Rader intett Helvernek. A hadnagy visszatette a videokazettát a gépbe, megérintette a szenzoros gombot. Noyers és Laerdal egymásra néztek; továbbra sem értették Rader látható jó kedvét. Talán megtudta már, ki a harmincadik utas?
– Csak a végét – utasította Brohl a hadnagyot. Helver lepergette a videoszalagot, aztán megjelent a kép. Ismét hallották Rader hangját:
– "Vagy talán Foix…? Elgin? Esetleg Tafalla…? Az a férfi Mandaka volt? Vagy Kemat"?
Most mindnyájan látták, hogy Magda Tichor szeme a "Mandaka" név elhangzásakor megrebben. A nyomozások, kihallgatások pszichológiájában ez volt az egyik legegyszerűbb trükk, a természetes emberi reakció megfigyelése, felhasználása, leleplezése.
Rader felemelte a kartotéklapot. Elnézte a férfi arcát. A magas homlokot, a merész tekintetet. Mandaka arcán volt valami megnyerő; talán az alig észrevehető vonás az ajka sarkaiban. Igen, az ilyen férfiakat szeretik a nők – gondolta Rader –, van bennük valami vonzó, rokonszenvet ébresztenek. Ilyen volt a legtöbb szélhámos is, akikkel eddigi pályafutása során találkozott… Az öreg aztán a komputer csupa egyforma betűkkel nyomott szövegébe pillantott:
– Idar Mandaka, született 1983. július 21-én. A kereskedelmi tengerészeti iskola elvégzése után tizenegy évig hajózott. Megnősült, két gyereke született, aztán elvált. A gyerekeket az anyának ítélték. Tavalyelőtt tisztázatlan körülmények között egy kikötői csempészési ügyben merült fel a neve; ám mielőtt a hatóságok felderítették volna, mi történt, Mandaka eltávozott hajójáról, és azóta lényegében illegalitásban él. Több más bűnügyben is tettestársként gyanúsítják – de hiába nyomoztak utána, eltűnt, mint kő a vízben. A körözésben egy fegyveres rablással is gyanúsítják.
– Tehát fegyver van nála? – kérdezte Noyers őrnagy.
– Feltehető… És ha ő tört be a mágnescsekkgyárba, akkor biztos, hiszen ott a tettes pisztolyt fogott az éjjeliőrre.
Rader még habozott. De ekkor visszajött Dragos a telefontól:
– A labor már pontos vegyelemzésnek vetette alá a hajszálakat. A végleges eredmény: a Magda Tichor lakásán talált hajszálakból kimutatták, hogy az illető sok évig utazgatott különböző éghajlatú tengereken…
– Ő az! – mondta Brohl felcsillanó szemmel.
– Nincs kétség – tette hozzá Rader. Megkönnyebbülten fellélegzett. Szóval, mégis nyomára jutottak a harmincadik utasnak Mandaka hát a "Halál", aki rémületben tartja a Várost. Rader azonnal osztogatni kezdte utasításait:
– A fotót képtovábbítón adják le a tévének, azonnali sugárzásra. Brohl, telefonon diktálja le nekik a kép alá olvasandó szöveget… Helver, tudja meg gyorsan, hogy ezt a férfit látta-e a mágnescsekkgyár éjjeliőre? És valaki nézzen utána az ellopott kocsik jegyzékének: nem ártana tudni, miféle járművel mozog Mandaka a Városban?
– Ha egyáltalán mozog. Lehet, hogy meglapult – mormolta Laerdal. Az orvosprofesszor szkeptikusan szemlélte a rendőrtisztek lelkes nyüzsgését. – Az adatokból kitűnik, hogy legalább egy éve rejtőzködik, és a körözés ellenére sem találtak rá. Akkor pont ma éjjel találnák meg?
Rader úgy tett, mintha nem hallotta volna a közbeszólást. Végül is – Laerdal "csak" tudós. A rendőri munkáról fogalma sincs, nem is lehet. Folytatta hát parancsait:
– Ellenőrizzék a szállodákat. Videotelefonon hívják fel az összes recepciót, vetítsék a fényképet. Jelezzék, hogy a keresett egyén esetleg Yoll Acerra néven van bejelentve, hisz tudjuk már, hogy ilyen névre szóló lopott iratokkal rendelkezik… A fotót különben azonnal nyomtassák ki ötszáz példányban, kapjon belőle minden őrjárat, karantén… Apropó, nézzenek utána, nem vitték-e be közben Mandakát valamelyik karanténba.
– Bár úgy lenne – mondta Dragos, és a rádiótelefonokra vetette magát. A szőke titkárnő egy pillanatra felemelte a fejét, az asztal fölött Dragosra mosolygott. Rader látta a csöppnyi jelenetet, megkeseredett a szájaíze, de csak rövid időre. "A lánynak tetszik a sebhelyes arcú, de rokonszenves nyomozótiszt. Hát persze… így van jól."
Laerdalt hívták telefonhoz; egy perc múlva izgatottan jött vissza, és intett Brohlnak, jöjjön közelebb.
– A nemzetvédelem és az egészségügy megadták a szer nevét és összetételét. Úgy hívják: Axero. Ez egy összetett gyógyszer, folyadék, ampullákban tárolják. Tartalmaz szulfonamidokat és a D-vitaminon kívül más, vízben oldódó vitaminokat és persze több más hatásos szert. Főként mesterségesen előállított interferont, ami köztudottan a vírusok növekedését és szaporodását teszi lehetetlenné úgy, hogy akadályozza a vírusfelépítéshez szükséges oxidatív folyamatokat. Igaz ugyan, hogy például agyvelőgyulladás esetén a szervezet is termel interferonokat a kór leküzdése érdekében, ám ennek teljesítőképessége jelen esetben elmarad a szükséges szinttől…
– Ne menjen bele a részletekbe, nincs időnk – szakította félbe Brohl türelmetlenül. Laerdal kényszeredetten elhallgatott, de belátta a kapitány igazát, és valamivel gyorsabban folytatta: Az Axero az utóbbi években felkerült a kozmoszban tartós szolgálatot teljesítő, emberek kötelező megelőző jellegű gyógyszerei közé. Évente egyszer injekcióban adják be minden űrhajósnak, meteorológiai, katonai, távközlési és bányászati támaszpontok dolgozóinak. De az illetőknek fogalmuk sincs arról, mi ellen kapják az Axerót; évente és olykor félévente tíz-egynéhány más szert is kapnak… Az emlékezetes Salinas-járvány után kísérletezték ki az Axerót és azóta alkalmazzák.
– Mekkora készlet van belőle? – dörrent Rader a professzorra. Laerdal zavartan gyűrögette jegyzeteit:
– Kapitány úr…
– No, ki vele! Gyorsan, doktor!
– Előbb két dolgot kell önökkel közölnöm – kezdte Laerdal. Először is: az Axero nem gyógyítja a kórt. Nem is ezzel a célzattal készítették, hiszen az igazi kórokozót a már említett okokból nem sikerült kitenyészteni és megvizsgálni. Az valószínűleg a Földön kívüli élet képviselője, vagyis számunkra majdnem teljesen ismeretlen lény. Ezért a tudósok olyan kváziellenszert kísérleteztek ki, amely az emberi szervezet fertőzés elleni védekezőképességét növeli. Legalábbis meghosszabbítja azt a kritikus húsz-huszonöt vagy harminc óráig, mire a "morbus cosmicus" kórokozói, ezek a félig baktériumok, félig vírusok elpusztulnak…
– Ezt értem! – türelmetlenkedett Rader. Brohl nyugtalanul vonta össze a szemöldökét. Sejtette már, hová akar a tudós kilyukadni:
– Tehát azok számára, akik már elkapták a kórt…
– …nem nyújt védelmet az Axero – vágta rá Laerdal. – Egyszerűen kár lenne beadni nekik. Ellenben a még egészségeseket megmenthetjük vele. Persze, csak bizonyos mennyiségi korlátok között…
– Erre várok percek óta – csapott Rader széke karfájára. Nyögje már ki, doktor, hány adag áll rendelkezésre?
Laerdal széttárta karjait:
– A Városban… egyetlenegy sem.
A csönd nagyon súlyos lett.
– Ezt komolyan mondja? – Brohlnak elszorult a torka, érezte, hogy hideg hullám szalad át a hátán.
– A fővárosban, a nemzetvédelmi minisztérium egy titkos raktárában őrzik ezt a szert is. Hisz oly ritkán van rá szükség…
– Mennyi van belőle? – csattant újra Rader kőkemény hangja.
– Ezerhatszázötven ampulla.
Noyers őrnagy az asztalhoz támaszkodott. A homlokán, a vöröses hajszálak tövében apró verejtékcseppek csillantak. Élesen jelzett az egyik videotelefon; a másik titkárnő fogadta a hívást.
– Nem túlságosan erőltették meg magukat a tudósok – morogta Rader. – Itt ötmillió embert fenyeget a kór!
Laerdal kissé megnyugodott már:
– Ilyesmit senki sem láthatott előre… Ki hitte volna, hogy a körülmények szerencsétlen összejátszása folytán a kozmikus kór közvetlenül a Földet támadja meg? Ytterék szerint nyolc-tíz óra leforgása alatt készíthetnek még körülbelül negyvenezer ampullát… De persze az is édeskevés lesz.
Rader Brohlra nézett:
– Hívja fel a Minisztert. Magam beszélek vele.
A másik videokészülék közben Pratt Niratovot mutatta:
– Üdvözlöm, kapitány. Hallom, megvan az ellenszer…
– Maga egy zseni – mondta Rader egyszerűen. Dicsérte a bozontos arcú férfit, őszintén. – Az ötlete nélkül még mindig sötétben tapogatóznánk.
– Legalább ennyit segíthettem – mosolygott Niratov zavartan, és szokás szerint üstökébe túrt. A szakálla most is előreállt, a szeme csillogott. Radert egy fészkéből kiesett fiatal madárra emlékeztette, de úgy érezte, megkedvelte a fiatalembert. Pedig csak másodszor látta életében… Niratov közben folytatta: – Itt a karanténban úgysem vették sok hasznomat. Most viszont Noyers őrnagy úrnak mondanék valamit.
– Maga sohasem fogy ki az ötletekből? – kérdezte az őrnagy, és a kamera elé lépett.
– Ez most nem ötlet, őrnagy. Inkább… figyelmeztetés. Amint hozzáférnek majd ahhoz az űrhajóhoz, amelyik a Neptunusz környékéről visszajött és most a holdi kupolaváros mellett dokkol alaposan vizsgálják át… Nem kétséges, hogy az a hajó hurcolta be az űrből a fertőzést. Igen ám – Niratov itt figyelmeztetően felemelte az ujját. Szakállas arca mellett ez az intőén emelt kéz réges-régi szentképek központi alakját idézte Rader emlékezetébe –, de mivel a "morbus cosmicus" vagy Salinas-betegség kórokozói csak maximum harminc óráig életképesek, tehát ennyi idővel a hajó kikötése előtt kerülhettek az űrhajóba, az emberek szervezetébe. Nyilvánvaló, hogy már régebben jutottak a hajó külső burkolatára. Ebből több következtetést lehet levonni: először is, a kórokozók valószínűleg betokosodott állapotban rendkívül szélsőséges hőmérsékleti, sugárzási és gravitációs viszonyokat is kibírnak, talán évmilliókon keresztül is. Másodszor: vizsgálják át az űrhajó útiokmányait, főleg a meteorbecsapódásokról készített automata feljegyzéseket. Hisz a kórokozók – ha a külső burkolatra kerültek – mikrometeorok formájában érkeztek, így esetleg megállapítható, hol vannak a Naprendszerben azok az övezetek, ahol különösen gyakori a fertőzött mikro- és nagymeteorok előfordulása… Szóval, űrhajózási és közegészségügyi-biztonsági okokból nem ártana tudnunk, az űr melyik részén kószálnak ezek a fertőzött, veszélyes meteorok…
Rader nem hallgatta tovább a fiatal orvosjelölt érdekes okfejtését; a terem másik fala mentén felcsillant egy képernyő. A miniszter arca méteres nagyításban sem volt túlságosan megnyerő. De látszott rajta a nyugtalan csodálkozás: Brohl az imént közölte vele, hogy maga Rader kíván vele beszélni. Ez meglepte.
– Nos, kapitány?
– Az ellenszerről van szó. Megtudtam, hogy önöknél a fővárosban őrizgetik az egész szerény készletet. Ezerhatszázötven egységet… Ide kellene hozni.
– És mi lesz a Holddal? – kérdezte a miniszter. Vastag alsó ajka ellenszenvesen előreállt. "Úgy néz ki, mint Mussolini a régi híradófilmekben" – gondolta Rader, és hiába próbálta elfojtani ismét feltörő ellenszenvét.
– Gondoltam arra is. Ott talán nagyobb szükség van rá, mint itt… A legutolsó jelentést két órával ezelőtt kaptam tőlük, akkor körülbelül ötszáz betegük volt és vagy száz halottjuk… Azóta alighanem elérték a hétszáz beteget és százhúsz-százharminc halottat… Ötszáz adag ellenszert elküldök a Holdra, amint megérkezik. Helikopter hozza, a repülőtéren dobja le. A gyógyszert két csomagba tegyék, a kisebbikben legyen ötszáz ampulla, ezt egy azonnal startoló rakétarepülőgép viszi a Holdra.
– És a többit hogyan osztja el? Kik kapjanak belőle a Városban és kik nem?
Rader azonnal megérezte, hogy a miniszter valamit forral. Úgy látszik, ebben a kérdésben is csatát kell vívnunk – gondolta az öreg, és tudta, fel fog menni a vérnyomása. Mélyet lélegzett, megnyalta ajkát. A miniszter szemébe nézett:
– Ez az én hatáskörömbe tartozik.
– Ebben nem vagyok olyan biztos. Itt más szempontokat is figyelembe kell venni. A kormány érdekei…
– Ön pontosan tudja, mi a véleményem a kormány érdekeiről. Rader kis szünetet tartott, "meg tudna fojtani egy pohár vízben" – villant agyába, és folytatta: – A politikai szempontok most érvényüket vesztették.
– Rader, a politikai szempontok sohasem vesztik érvényüket… Ha a Város parlamenti képviselői, a közigazgatási vezetők nem kapnak védőoltást…
– …akkor belehalnak a kórba, és úgy igazán senki sem fogja a könnyét hullatni miattuk – vágta rá Rader. – Nekem mindenekfelett a biztonsági szempontokra kell ügyelnem. A Város biztonsága pedig megköveteli, hogy a fertőzöttek ellátását biztosító egészségügyi személyzet maradjon cselekvőképes. Tehát az orvosok és a karanténok személyzete kap elsősorban védőoltást.
– És ezzel el is pazarolja az egész készletet!
– Én nem ezt a szót használnám, miniszter úr.
A szavak – akár a késpengék – csattantak össze; a tekintetek tőrként fúródtak egymásba. A miniszter arca már vörös volt a vértolulásos indulattól:
– Rader, veszélyes játszmába kezdett, tudja?
– Tisztában vagyok vele, uram. De a közmondás szerint "a szél mindenkinek egyformán fúj az arcába".
– Ne fenyegessen. Elfelejti, hogy bármikor leválthatom a posztjáról?
– Erre hadd feleljek egy másik tuareg közmondással. "Az okos sejk csak a hatalmában levő alattvaló ellen hoz ítéletet."
– Szóval ön nem tartja magát a beosztottunknak, Rader? Ez azt is jelenti, hogy adott esetben… ellenszegülne? – a miniszter szeme összeszűkült. Rader nem akarta tovább feszíteni a húrt, no és rohant a drága idő…
– Most ennél sokkal fontosabb dologról van szó.
Némán meredtek egymásra. Tulajdonképpen egyiküknek sem volt kedve máris abbahagyni a szócsatát. De érezték a helyzet fonákságát, és tudták: beosztottjaik is hallják a beszélgetést. A miniszter hátradőlt székén és nagyot fújt:
– Készüljenek… Indítom a helikoptert.
A képernyő elsötétült. Rader is kifújta tüdejéből a levegőt – és ezzel együtt indulata is elmúlott. Felnézett – Brohl állt mellette. Nem tudni, mióta. Vajon hallotta? – töprengett az öreg, mert a kapitány arcáról nem lehetett leolvasni semmit. Herbert Brohl mióta főnök lett – igen jól elsajátította azt a képességet, melynek révén környezete előtt eltitkolhatta érzelmeit. "Lehet, hogy én is ilyen voltam?" – vágott Raderbe a kérdés. De erre már nem kaphatott választ soha, senkitől.
– Intézkedem az ampullák fogadását illetően – mondta ekkor a kapitány, és elsietett. Rader Laerdalt kereste tekintetével. A professzor a falnál állt, és az egyik jókora kávéskannából még párolgó italt töltött magának. Felnézett:
– Ön is kér, kapitány?
– Nem, köszönöm. Tárgyaljuk meg az Axero-készlet elosztásának módját. Ennek felügyeletével önt bízom meg, doktor. Helver, maga közben hívja fel a Holdat, beszélni akarok velük.

Idar Mandaka éppen lefékezett egy sarkon; a félhomályos utcán egy piros közlekedési lámpa állította meg. Mivel a környék néptelennek látszott, első gondolata az Volt, hogy belehajt a pirosba de eszébe jutottak a sokfelé látott rendőrautók, a mellékutcákban parkoló katonai csoportok… Ostobaság lenne ilyen banánhéjon elcsúszni. Tekintete telefonautomatát keresett, mivel az imént ismét hiába hívta Magdát. Talán az automata volt rossz? – gondolta, bár maga is sejtette, ez nem lehet igaz. Idar Mandaka már automatáktól hemzsegő világban nőtt fel, ahol a gépek az életnek majdnem minden területén együttműködtek az emberekkel, és általában megbízhatóak voltak.
Amint várakozás közben körülnézett, megpillantotta… önmagát.
Az arcát. Tucatnyi példányban. A sarkon széles kirakatban egymásra rakott színes tévékészülékek álltak. A bolt dolgozói a reklám kedvéért éjszakára is bekapcsolva hagyták őket.
Mandaka néhány másodpercig döbbenten bámulta a látványt. Az arca egy fénykép volt. Színes. Emlékszik: két évvel ezelőtt készült, ez volt az utolsó, amit a tengerészszolgálata alatt kértek tőle. Nem volt kétsége, hogy őt ábrázolja az a százezer fénypontból előragyogó kép…
Gyorsan a járda mellé kanyarodott kocsijával, és a közben zöldre váltott jelzőlámpára ügyet sem vetve, kiszállt. A képernyőkön még mindig önmagát látta – ám nem hallott hangot, A kirakat vastag üvege elnyelt minden belülről érkező zajt; a képernyőkről Idar Mandaka mozdulatlan arca nézett farkasszemet a járdán álló férfival. Mandaka hirtelen megértette: egyedül maradt. Magda eltűnt. A Város utcái üresek és kihaltak voltak, ám ez a sötétség nem őt csalogatja, nem nyújt védelmet, biztonságot, rejtekhelyet. A sötét Város – ellenséges lett. Hiszen valahol valakik éppen őt mutatják a tévében – és nyilván nem ok nélkül. Ugyanez a kép most ezer és ezer lakásban ragyog a sötét szobákban, öregasszonyok pillantanak rá félve, aztán a lakásajtóhoz csoszognak. Megnézik, helyén van-e a zár acélnyelve. Férfiak figyelik a képernyőt töprengve: látták-e ma ezt az arcot…? Hát tegnap? Talán valakinek eszébe is jut: Magda valamelyik szomszédjának. Vagy egy kikötői ivó csaposának, egy lézengő kisstílű zsebtolvajnak, akik láthatták őt itt vagy ott, egy éve, két hete.
Mandaka még annyit látott, hogy a kép mellé videotelefon-hívószámokat vetítenek, aztán ismét egy bemondónőt mutattak. A férfi visszasietett kocsijához, és bekapcsolta az autórádiót. Meg kell tudnia, miről van szó! De már csak a végét hallotta egy felhívásnak:
– "…aki tegnap este tizenkilenc óra után látta vagy hallott felőle, azonnal értesítse a központi rendőrkapitányságot. Ismétlem az adatokat. Idar Mandaka, negyvenéves, volt tengerész. Személyleírása: százhetvennyolc centiméter magas, széles vállú, sötétbarna hajú, a szeme is barna. Bajuszt, szakállt nem visel, bőre közepesen napbarnított. Feltehetően világosszürke konfekciós Véga öltönyt visel. A rendőrség több bűntény elkövetésével gyanúsítja, és körözi. Fegyver van nála…"
Aztán zene harsant fel. Idar egy percig magába roskadt, aztán körülnézett. Az utca végén imbolygó fény tűnt fel; ez cselekvésre késztette. Egy autó közeledett, ezért a férfi gyorsan indított és elkanyarodott az első utcába. Agyában egymást kergették a gondolatok. "Valami történt, valami történt" – vibrált benne a nyugtalanság, tehetetlen tudatlanságában ajkát harapdálta idegesen. Már amikor nem tudott Magda lakása közelébe jutni, született benne, a lelke mélyén egy rejtélyes félelem. Valami történt, amiről ő még nem tud. A Városban állítólag járványveszély van. De a rendőrség miért vetette magát éppen az ő nyomára? Talán az éjjeliőr felismerte. Igen – nyugtatta önmagát –, megmutatták neki a körözöttek fényképeit, és a fickó kiszúrta; úgy látszik, a félhomályos gyárudvaron is elég sokat látott a támadó arcából… Lehet, a rendőrség azért siet, mert sejtik, hogy a zsákmányolt mágnescsekk-kártyákkal a bankok komputereit becsaphatja… Hát ezzel már elkéstek.
A férfi lassan hajtott egy mellékutcán, és lázasan töprengett, mitévő legyen új helyzetében.

A Város rakéta-repülőterére üvöltő motorokkal hajtott be egy katonai osztag. A járművek nem álltak meg az épületek mellett; az őrt álló rendőrök átengedték az oszlopot. Az élen haladó dzsip négy katonai űrpilótát hozott az egyik támaszpontról. Ezek haladéktalanul felöltötték szkafanderüket és elfoglalták helyüket az egyik közelben álló gépen. A hatalmas üzemanyagtartályok feltöltése folyamatban volt; nagy ciszternaautók egymást váltották a szivattyúk mellett.
A katonai autók négyszögbe álltak; reflektoraikat a négyzet belsejébe irányították. Urh-antennák billegtek. Az égbolt még mindig fekete volt, gyenge nyugati szél kerekedett; a csillagok hűvösen ragyogtak. Recsegő rádiókon feszült férfihangok szálltak az éterben pattogva.
A katonák a kocsik mellett várakoztak. A férfiak idegesen-fáradtan markolászták fegyverüket. Az autók kapaszkodóvasait. A kilincseket. A szél belekapott a főépület homlokzatán lobogó zászlóba. A hatalmas mező szélén egyenletesen forogtak a radarok. Valahol madarak húztak el magasan. A csendben tisztán hallatszottak kiáltásaik.
Majd északról egy csillogó vörös lámpa tűnt fel. A rotorok zaja is hamarosan a várakozók fülébe hatolt. A rádiókészülékek újra megszólaltak. A tisztek parancsszavakat kiabáltak. Az autóktól körülvett négyszöget hirtelen reflektorok világították meg. A szél apró porfelhőket ragadott fel a betonról, a tejfehér lángban megpörgette, leejtette megint. Aztán a fővárosból érkező helikopter máris a négyszög fölé lendült. Szinte helyben lebegett néhány másodpercig, majd lassan leereszkedett. A kerekei nem érintették a fertőzött város talaját, a repülőtér betonmezejét A személyzet két, műanyaghab lapokba burkolt ládát dobott ki, és a fémszitakötő azonnal a magasba szökkent. Egy perccel később csillogó vörös lámpája eltűnt a láthatár szélén. De senki sem nézett utána. A repülőtéren lázas mozgolódás támadt. A kisebbik ládát egy dzsipbe dobták; az autó síró abroncsokkal indult a rakétarepülőgép felé. Az üzemanyagtöltést befejezték; a hatalmas, ormótlan függőleges test orra szinte az égbe nyúlott. A hőálló keramitkockákkal borított testről itt-ott visszaverődött a lámpák fénye. Megafon harsogta utasításra az emberek eltávolodtak a géptől. Közben – két szirénázó rendőrautó között, egy dzsipen – elindították a Város felé a másik láda ampullát is.
Aztán a rakétarepülőgép fara alól vakító narancsszínű lángsugár csapott fel, a zaj elviselhetetlenné vált. A hatalmas gép lassan felemelkedett.

– Négy pilóta van az űrrepülőgépen – jelentette sietve Brohl. Én kértem, hogy ennyien menjenek. Mert ha útközben kiderül, hogy ők is betegek – nagyobb az esély, hogy valamelyikük mégis célba juttatja a szállítmányt.
Rader elégedetten pillantott a kapitányra:
– Remekül csinálta, Herbert.
– Kapitány úr, kapcsolták a Holdat! – kiáltotta egy technikus. A szőke titkárnő egyszerre két telefonba beszélt; a technikusok egy kábelcsatlakozót javítottak gyorsan. Laerdal most lépett kapcsolatba a Város egyik kisebb gyógyszergyárának igazgatójával; a professzor ősz halántékát simogatta ujjaival, ami nála az idegesség jele volt. Nem szerette az értetlen embereket, a feleslegesen kérdezősködő akadékoskodókat… Márpedig a gyárigazgató éppen ezek közé tartozott. Végül Noyers őrnagy is felfigyelt a vitára, és Laerdal segítségére sietett: egyszerűen ráparancsolt az igazgatóra, hogy körtelefonok révén haladéktalanul hívassa a gyárba a szükséges személyzetet, és azonnal tegyék meg az előkészületeket az Axero nevű injekció gyártására. Legkésőbb reggel hét óra nulla-nulla perckor induljon el az ampullagyártó gépsor, mert ha nem, katonai bíróság elé állíttatja az igazgatót – fenyegetőzött az őrnagy. Laerdal közben telexen már továbbította az Axero összetételét és a gyártási technológia leírását.
Rader – aznap éjjel már negyedszer – tolószékén a távolsági videokészülék elé gördült. A technikusoknak némi nehézség árán sikerült végre "behozniok" a holdi kupolavárosban jelenleg működő egyetlen videotelefon-készüléket.
A képernyőn a már ismert szoba jelent meg. Ám nem láttak embert. A készülék a Földön is hallhatóan jelezte a hívást, csengő trillázott abban a holdi szobában – Rader behunyta a szemét és arra gondolt, hogy a dolog tulajdonképpen teljesen hihetetlen: amit most lát, az majdnem négyszázezer kilométerre van tőle, ott kering az a szék, az asztal, a falat borító műanyag tapéta – és kering közben a Föld is, minden városával, házával, emberével, az utcákkal és autókkal, a folyókkal és hegyekkel együtt. És ha belegondol, hogy a bolygó másodpercenként harminc kilométeres sebességgel száguld a fekete űrben – hát tényleg hihetetlen az egész… Rader együtt nőtt fel a legmodernebb technikával, mégis, néha még most, öreg korában is megborzongott a szédületes lehetőségek láttán. Olykor nem is tudta elhinni, hogy mindez valóság.
– Mi történt velük? Csak nem…? – Brohl arcán ismét megfeszült a bőr.
– Talán csak az épületben nincs senki pillanatnyilag – reménykedett Laerdal. A tudós észrevette, hogy remeg a keze. Leszorította ujjait az asztal lapjára és tekintetét a képernyőre szögezte. Nem, nem lehet, hogy a betegség győzzön. Még a Holdon sem győzheti le azt az ezer-valahány embert. Nem, az Embert nem lehet legyőzni, vérrel-szenvedéssel harcolta ki jogát erre a világra. Ha a kór győzne – mindennek vége szakadna. Az embereknek élniök kell, még előttük van minden. A Föld, a Kozmosz titkai, tíz és százezer év fejlődés…
A képernyőn végre mozgás támadt. Egy – a földiek által eddig még nem látott – fiatal rendőr jött a kamera elé, és leült a székre. Az arca furcsán feszült, ajkát összeszorította. Egy pillanatig nem szólt semmit.
És Rader hirtelen megértette: ez az ember az elmúlt órákban szörnyű dolgokat láthatott… Emlékezett: ugyanezt a kőkemény döbbenetet látta egyszer azoknak a férfiaknak az arcán, akik tanúi voltak egy hajnalon a St. Vincent-híd leomlásának… Tizenegy autó utasai haltak szörnyet a szakadékban.
– Jelentést kérek! – mondta Rader halkan, de keményen. A fiatal őrmester arca fintorba torzult, de aztán – talán Brohl kapitányi egyenruhája láttán – győzött benne a fegyelem. Nem állt ugyan fel – a 2017-ben hozott új szabályzat elrendelte, hogy videotelefonbeszélgetés alkalmával a rendőrség legénységi és tiszti állományának nem kell alkalmaznia a szokásos tiszteletadási formákat –, de összeszedte magát, és megszólalt:
– Faberg őrmester vagyok. Jelentem, Josselin őrnagy megbetegedett… negyedórája vitték el. Onohara doktor valahol a Városban van. Egyedül tartom az ügyeletet. Nincs már itt senki… A Városban halottakat láttam az utcán. Aki még él, bezárkózott a lakásába. Két orvos is beteg már, megszűnt az áramszolgáltatás, de víz még van…
– Szedje össze magát, Faberg – Rader Brohlra pillantott és folytatta. – A segítség útban van. Érti…? Egy rakéta-repülőgépet indítottunk, azóta már elhagyta az atmoszférát, és körülbelül három óra múlva leszáll a Luno-I-es kupolaváros mellett. Intézkedjen, hogy biztosítsák a gép fogadásának műszaki feltételeit. Irányítószemélyzet legyen a magasfrekvenciás VHF-rádiónál, a szérumokat pedig egy holdautón azonnal szállítsák a kupolavárosba. Telexen leadjuk az orvosnak az utasítást, kiknek és milyen körülmények között adják be az injekciókat.
– Csak nehogy túl későn legyen – mormolta az őrmester.
Rader szeretett volna még valami biztatót mondani neki, de Faberg váratlanul folytatta: – Olyan nagy lett a csönd… Most már mindenhol csend van. A halottak hallgatnak, az élők meg elbújtak… Mintha elrejtőzhetnének a halál elől!
Brohl Raderre nézett, de az öreg mozdulatlanul ült és a képernyőt nézte. Brohl kapitány nyelt egyet:
– Köszönjük a jelentést, őrmester. Ne feledje végrehajtani az utasításokat. A rakétarepülő-gép megérkezéséről küldjenek jelentést – és kikapcsolta a készüléket.
Laerdal ajkát harapdálva állt Rader széke mellett; megint látta, hogy remeg a keze.
– Nem is kérdeztük meg, hány beteg és halott van – jegyezte meg Noyers őrnagy. Vörös haján megcsillant a lámpák fénye,
– Teljesen mindegy – legyintett Rader. – A lényeg, hogy kitartsanak még négy-öt óra hosszat. Nálunk mi a helyzet az Axero-injekciókkal?
Helver homlokáról elsimította kese haját. A fáradtság már öt is eltompította, de a fiatal szervezet még jól állta a sarat.
– A rendőrkocsik több karanténállomásra vittek belőlük; az egészségügyi személyzet előreláthatólag hétszázötven-nyolcszáz ampullát fog felhasználni. A maradék háromszáz-háromszázötven ampullából kapnak a hadsereg orvosai és ápolói, a most szolgálatba lépő rendőrök, akik legalább huszonnégy óra hosszat fogják járőrözni a Város utcáit… – a hadnagy elhallgatott, de Rader rögtön látta, hogy lenne még mondanivalója.
– Beszéljen, hadnagy.
– Uram, eddig nem akartuk ezzel terhelni… De az a helyzet, hogy egyre-másra kapunk telefonokat. Bizonyos magas állású személyek a miniszterre hivatkozva injekciót követelnek maguknak és családjuknak…
Rader elvörösödött, érezte, hogy a vér a fejébe tolul. A szíve is hevesebben vert. Összeszorította a fogát, erősen markolta a szék karfáját. Nem, nem vesztheti el önuralmát. Egy dühkitörés úgysem segítene…
Brohl jól ismerte egykori főnökét, tudta, mi játszódik le most az öregben. De nem volt benne biztos, nem tör-e ki mégis Raderből a visszafojtott düh. Ezt megelőzendő, gyorsan közbeszólt:
– Hadnagy, szóljon a titkárnőknek is, hogy az ilyen telefonokra azt válaszolják: az ampullák száma korlátozott, és az én utasításomra már mindet szétosztották az egészségügyiek között… Érti? Az én utasításomra!
Rader szótlanul kerekezett vissza a térképhez. Tudta, hogy Herbert Brohl ezzel a lépéssel sok ellenséget szerzett magának. Ha a kozmikus járvány nem végez a Várossal, a polgármester és a tanácsosok, a Város parlamenti képviselői és más nagyfejűek csak az alkalmat lesik majd, hol árthatnak bosszúból a rendőrkapitánynak. "A végén írásos nyilatkozatban mindenért magamra vállalom a felelősséget, ennyit tehetek Brohlért!" – fogadta meg az öreg gondolatban.

Idar Mandaka bement az automata áruházba. Kalapját mélyen a szemébe húzta. Óvatossága fölöslegesnek bizonyult; sem a polcok között, sem az előtérben nem találkozott emberekkel. Hamar megtalálta, amit keresett; a zajt pedig nem hallotta senki. A pénztárnál a keskeny résbe dugta mágneskártyáját – a vásárolt cikkek árának "levétele" a folyószámlájáról megtörtént, az áruk áthaladtak a kis "alagúton", ahol egy elmés gépezet törölte róluk a mágnescsíkot – így Mandaka kivihette a vásárolt holmit az ellenőrző-érzékelő kapukon anélkül, hogy megszólaltak volna a vészcsengők.
Az utcák is néptelenek voltak. A higanygőzlámpák fehér-sárga foltokban vetítették fényüket a szürke aszfaltra, a házak homályosan, mozdulatlanul álltak. Minden oldalról csak ablakszemek meredtek Mandakára. A férfi Magdára gondolt, de elhessegette magától a nő képét. Lehet, órákon belül megtudja, mi történt vele. Talán a járvány miatt körülvett negyedben kikapcsolták a telefonokat? – töprengett. Most az a legfontosabb, hogy önmagát mentse. Később – még ha sokba is kerül – kihozhatja maga után Magdát. Most neki kell kijutnia a Városból – ha másként nem megy, hát erőszakkal. Most, hogy égen-földön keresik, a bujkálás csak ideig-óráig segíthet. Szerencsére kigondolta már, mit fog tenni. Ennek a tervnek sikerülnie kell – ettől függ most minden.
Beült a kocsiba; az áruházi papírzsákot az első ülésre tette. Az imént vásárolt rádiótelefon-készülék félig kicsúszott, visszatolta. Megtapogatta pisztolyát, és gázt adott. "Senki sem állíthat meg, már senki!" A Thomas-domb nincs messze. Az a Város legmagasabb pontja…
Erősen remélte, hogy nem őrzik a környéket. Miért is őriznék…? Amikor kocsija felszaladt az első meredekebb utcán, lepillantott oldalt. A Város fényei elnyúltak messze, messze. A láthatár széléig. Tisztán látszott a folyó is, a rakparti reflektorok, az emelődaruk. Odább a tévétorony, tetején a mozdulatlan piros jelzőfényekkel. Utcák százai, távolba futó lámpagyöngysorok, el-elkanyarodó fényívek. Az Albert-bazilika halványan megvilágított patinazöld kupolája. Idar lassan hajtott tovább. A rádiót, mióta saját személyleírását hallotta, ki sem kapcsolta. Andalító zene szólt halkan; négy óra felé járt, és Mandaka most először érezte, hogy álmos. A feje is lüktetni kezdett. A sarkon lefékezett, óvatosan körülnézett.
Ebben a percben a rádióban elhallgatott a zene, és egy női hang bejelentette, hogy a rendőrség felhívása következik. Másodpercnyi szünet után mély férfihang szólalt meg:
– Idar Mandakához szólok, ahhoz a férfihoz, aki jelenleg valahol a Városban rejtőzködik… Rader nyugalmazott kapitány vagyok. Örülnék, ha hallana és végighallgatna, Mandaka! Talán tudja már, hogy a rendőrség keresi önt. Elsősorban nem a régi ügyei és újabb két betörése miatt. A legfőbb ok most az, hogy ön volt a Holdról érkező rakéta-repülőgép harmincadik utasa. A másik huszonkilenc utas már betegen fekszik a karanténokban. Ha megtalálják, önt is oda fogják szállítani. Idar Mandaka, felszólítom, hogy önként jelentkezzen a hatóságoknál!…
Mandaka gázt adott – közeledett céljához. A hozzá intézett szózat nem rázta meg; nem hitte el, amit a többi utasról és azok betegségéről hallott. Mindebben csupán a rendőrség cselét sejtette. Azonfelül furcsa, büszkeséggel kevert bátorság ébredt benne: főszereplője lett az éjszakai küzdelemnek, és megtudta: félnek tőle…!
Idar Mandaka még sohasem érzett ilyesmit. Mindig őt félemlítették meg, mindig ő húzta a rövidebbet. De most… Úgy tűnt neki, új és nagy erő költözött testébe. A sötét házak között rohanó autóban egyedül volt ugyan, mégsem rettegett már senkitől.

– Azon töprengek, mi vitte őt erre az útra – mondja az öreg halkan. Az imént értesítették, hogy a rádió mindhárom műsorában leadták Mandakához intézett felhívását.

– Ez egy bűnöző – szögezte le Brohl. Rader székéből felsandított a kapitányra:
– Most nem értek egyet önnel, Herbert. Nem születünk bűnözőnek, bármit is állítson a genetika… Herbert, magának nem tűnt fel semmi Mandaka életrajzában? Harmincnyolc éves koráig eszébe sem jutott bűnözni. Leélte az aktív felnőttkor felét, becsületesen. Szakmát tanult, családot alapított, világot látott, elvált, egyszóval élt, mint sok millió más ember. Egy szürke pont a tömegben… Aztán közel a negyvenhez hirtelen mintha megbolondult volna: csempészni kezd, majdnem lebukik, sötét alakokkal kerül össze, fegyveres rablást kísérel meg, örökösen bujkál, körözik, keresik, bujkál, rejtőzködik… Valaminek történnie kellett Idar Mandakával, nem gondolja?
– Lehet, hogy a lelke mélyén mindig is bűnöző típus volt. Csak kezdetben a neveltetés, a környezet, a foglalkozása, a családja miatt maga sem tudott erről. Ám amikor eltávolodott családjától, kénytelen volt szakítani szakmájával, más környezetbe került…, hirtelen előjött az igazi természete. Vannak ilyenek, nem is kevesen.
– Ebben soha nem értünk egyet, Herbert. – Rader makacsul rázta a fejét, egy ősz fürt a fülére hullott, csiklandozta. Helver hadnagy jött Laerdallal vitatkozva. A professzor egy telexből kitépett papírlappal hadonászott.
– Azt hiszem, megfejtettem egy titkot – mondta.
– Miről van szó? – kérdezte Brohl.
– Mandakáról természetesen… Már órák óta motoszkál a fejemben: vajon beteg-e már a fickó, vagy sem? Most hallottuk, hogy még nem.
– Ezt honnan tudják?
A kérdésre Helver válaszolt:
– Értesítést kaptunk a kordon egyik osztagától. Nincs még egy órája, hogy egy férfi a Quarto-negyed szélén autóval megpróbálta elhagyni a Várost. A katonák természetesen megakadályozták ebben, és visszairányították a Városba. Időközben a tévében leadtuk Mandaka fényképét – és az őrposzt vezetője felismerte: ez a férfi próbálta elhagyni a Várost.
– Az autó rendszámát is felírták?
– Természetesen. Már kiderítettük a tulajdonos nevét: Magda Tichor…
Brohl egy halk füttyentéssel nyugtázta a dolgot, ami pedig nem volt szokása. Radert különösebben nem lepte meg a hír; őt más érdekelte:
– Milyen állapotban volt Mandaka?
– Hiszen éppen ez a furcsa – folytatta most Laerdal. – Telefonon felhívtuk azt az őrmestert a Kordonból. Állítja, hogy Mandaka a lehető legnormálisabban viselkedett, a kozmikus kór tünetei közül egyik sem látszott rajta. Kivételesen ellenállóképes a szervezete, azt hiszem. Udvariasan és művelten beszélt; mikor visszafordították a kocsiját, nem ellenkezett. Jól fel tudja mérni az erőviszonyokat, a reális helyzetet, azt hiszem… A kocsit is szemmel láthatóan jól vezette. Nem, a kórt még biztosan nem kapta el.
– Egyedül ült az autóban?
– Igen.
– Meg van fertőzve, az biztos, hiszen ő adta tovább a fertőzést Magda Tichornak. De ő maga jól tartja magát, a fenébe is…! – Rader nyugtalanul körülpillantott és ajkát harapdálta. A szőke, titkárnő megállt mellette, és a fülébe súgta:
– Kapitány úr, a felesége van vonalban.
Az öreg csak egy türelmetlen légyhessegető mozdulatot tett. A titkárnő visszament asztalához, és szőke fürtjéhez emelte a kagylót. Halkan beszélt. Rader a professzorra nézett:
– Valamire rájött, említette az előbb, doktor.
– Igen. Szóval rájöttünk, miért nem betegedett meg eddig ez a Mandaka. A tengerészeti minisztérium elküldte az egészségügyi lapját, illetve annak fotómásolatát. Ezen feljegyzik azt is, hogy az illető tengerész melyik évben milyen védőoltásokat és egyéb gyógyszereket kapott. Nos, az oltások között szerepel a Bastin nevű is, amiről most már tudjuk, hogy tartalmazza az Axero néhány fontos összetevőjét. Ez persze csupán véletlen; emiatt lehet most a Városban néhány tucat szabadságos tengerész, akik eddig szintén ennek a ténynek köszönhetik, hogy nem kapták el a kozmikus kórt. A Bastint a tengerészet trópusi betegségek ellen és általános erőnlétjavító kombinált szerként alkalmazza; tartalmaz interferont is, méghozzá éppen abból a mesterséges változatból, amely az Axerónnak is egyik alkotórésze.
– Ez azt jelenti, hogy a fickó immúnis a kórral szemben, bár ő maga – mint ezt már tudjuk – terjeszti azt?
– Nem – Laerdal határozottan rázta a fejét. – Hiszen ha az lenne, rögtön Bastin-injekciókat osztogatnánk az Axero helyett… Az előző életmódja, plusz erős szervezete, plusz a Bastin-injekció révén a szervezete tovább áll ellen a kórnak, mint másoké. De ez nem jelent védettséget. Szerintem még ma éjjel megbetegszik ő is.
– De amíg az bekövetkezik, csinálhat valami őrültséget – morogta Brohl baljóslatúan. – És terjeszti a kórt. Ha csak egyetlen emberrel találkozik is, holtbiztosan megfertőzi azt is.

A rádióban lassú, megnyugtató zene szól. Nyitott ablakokon kihallatszik az utcára is. Ma éjjel kevesen alszanak a Városban.
A süket öregasszony, aki már évek óta nem néz tévét sem. Sehová se jár ki, nyugdíjából éldegél. A postás az egyetlen, aki – havonta egyszer, néhány percig – "elbeszélget" vele. Az asszony számára a világ már csak egyre halványuló látványból és jelekből áll. Olykor az ablakon át nézi, de csak az embereket figyeli. Látja, amint fel-alá járkálnak, megállnak, nézelődnek. Ismerősökkel találkoznak. A gesztusokból próbálja kitalálni, miről beszélgetnek. Azt is látja, ha örömük csak tettetett, látja félig elforduló testüket, tekintetüket. A közönyt a szemükben. A hirdetőoszlop tövében összeölelkező párt, a boltból hazacsoszogó öreget. Az elsuhanó autók fényvillanások csupán, zajuk nincs. Az asszony világa a csend, a hangoktól megfosztott, képpé szűkített mozgás. Éjszaka ez is megszűnik; ha nem tud aludni, csak nézi a sötétséget, ilyenkor siketsége megkettőződik.
Alszik a parkban lapuló szökött gyerek; tegnap délután mondott búcsút a szülői háznak, barátaihoz nem mehetett, tudta: elsőként ott keresnék. Behúzódott a park bokrai közé; mélyen, a virágágyások mellé, talán nem lesz eső ma éjjel. A száguldozó rendőrautók nyugtalanítják, de a járványról nem tud, zsebrádióját otthon felejtette. Megpróbál kényelmesen elhelyezkedni a fűben, lassan rájön, milyen kényelmetlen a földön aludni. De közben a fáradtság jegy őzi testét.
Alszanak a kórházak betegei; némelyik osztályra nem szivárgott be a hír, erről a nővérek gondoskodtak.
A Város alatt betonszínű alagutakban a csatornatisztító brigádok éjjeli műszakban dolgoznak. Este kilenc után szálltak le; ők sem hallottak a járványról. A villanylámpák halvány fényt árasztanak; műanyag ruhák csillognak tompán, a férfiak gázálarcot Viselnek. Hol a csatornák keskeny, egy ember széles partján mennek, hol a folyosók találkozásánál kis térségeken pihennek. Lélegzetük zihál; egyre nehezebb embert találni erre a munkára. Ezért mind több munka jut egy-egy emberre. A gépeknek itt nem sok hasznát vehetik. Reggelig fogalmuk sem lesz arról, ami odafenn a Városban történik. Egy atomháború is pusztíthatna, erről is csak akkor szereznének tudomást, ha reggel munkájuk végeztével a csatornatisztítók néptelen romok között bukkannának elő…
Alszanak az elítéltek is. A központi börtön nyolcszázhatvan cellájában több mint kétezer rab tölti az éjszakát. Ők sem tudnak a járványról. Az álomszagú éjszakát bántó fényű lámpák világítják meg; az őrök ide-oda járkálnak. A rácsajtók árnyéka hosszan vetül a folyosók kövezetére. A cellákban nem mindenki alszik. Férfiak fekszenek hátukon, fejük alá tett kézzel nézik a kis ablak szürke négyszögét. Mindegyik a saját sorsán töpreng. Az ügyvédeik szava jut eszükbe. A családjuk. Az ítélet. A fellebbezés esélyei. Az előttük álló évek, amelyek javarészt biztosan e falak között telnek majd el…
Hallgat a Város. A többség ismeri a hírt. A helyzetet. Mégsem tört ki a pánik. Eddig még nem… Ám sokan érzik ösztönösen is, hogy a félelem itt lebeg a levegőben. A fekete házak között s fölött. A homályos sikátorokban, a belváros fényes neonjai alatt. A járvány hivatalos bejelentése nyomán szétoszlottak az utcákon beszélgető csoportok. Aki csak tehette, lakásába zárkózott. Tompa nyomás ül az agyakon, a függönyök mögül nyugtalan tekintetek kémlelik az utcákat. A hatóságokba vetett bizalom véges; ha holnap a boltokban nem lesz friss tej – márpedig valószínűleg nem lesz –, ha nem gyullad ki a villany, ha majd hiába nyitják meg a vízcsapokat – a torkokat szorongató titkolt félelem lázadássá változik, az első elégedetlen szóra ketten-négyen állnak majd össze, hogy tiltakozzanak. Kimennek majd az utcára is. Mire a hivatalok elé érnek, ezrekké lesznek, saját hangjuktól megrészegülve előbb csak ütemes jelszavaikat kiabálják majd, ezekkel előcsalogatják odúikból az örökké rettegő óvatosakat is – aztán a falakról vissza: verődő hangzavar és társaik látványa az ERŐ hamis képzetét kelti bennük, hát többé eszükbe sem jut kérni. Követelni fognak…
Ma éjszaka még mindez a lelkekben szunnyad. A rettegés és a titkolt düh egyelőre mindenkinek sajátja, még csak az övé, nem osztható. De egy-egy távoli szirénahangra ezer fej emelkedik fel a párnákról, és gondolatok milliói keringenek a Város fölött nyugtalanítóan, baljósan.

Idar Mandaka lába előtt – a Város.
Eltörpültek a házak. Az utcák. A fények is mintha halványabbak lettek volna, onnan fentről nézve. A férfi szótlanul állt percekig. Újra érezte az iménti keserű büszkeséget. Félnek tőle. "Valaki lettem" – gondolta, de öröm nem született benne. Soha nem állt érdeklődő-dicsérő tekintetek kereszttüzében, húsz-harminc embernél több nem ismerte a nevét, nem volt egyetlen csoport sem, amelynek vezére lehetett volna valaha is. Nem féltek tőle és nem szerették. Nem bámulták és nem szidták. Semmibe vették és igazuk volt; hisz senki volt csupán, egyike a tíz- és százmillió senkinek, akik belélegzik az oxigént-nitrogént, itt járkálnak és utaznak, végzik a dolgukat, magukhoz hasonló senkiket nemzenek és meghalnak. A temetőben vagy a hamvasztóban is senkik, nevük csak megkülönböztető ideiglenes jel, velük együtt pusztul az is…
Mandaka a korlátnak támaszkodott. Számba vette lehetőségeit. Számára már csak két megoldás maradt. Az egyik: a patkányok útja. Lemerülni, talán a szó igazi érteimében is. A Város csatornáiba bújni, kivárni, míg elcsitul ez a rendkívüli helyzet. Amíg megtudja, mi történt Magdával… Sötét alakoknak fizetni a bújtatásért, a hallgatásukért. Az információkért, amelyeket csak rajtuk keresztül fog tudni elérni. Közben állandóan rettegni, hogy valamelyik – jutalom reményében – egy napon feladja őket a rendőrségnek. Bujkálni, amíg kijuthatnak a Városból és… irány a zöld pálmás, ezüst partú déli sziget. Fűvel fedett bungaló Bora-Borán, tintakék lagúnaöböl Morcán. Vagy Ngau szigetén hófehér motoros yachton pihenni. Forró nap, jégbehűtött ital, legyezőpálmák árnyéka. Kókuszdió és csend. Biztonság. Mindenekfelett biztonság, amit csak a távolság adhat. Messze a Várostól, de gazdagon. Ahol a Rader-féle kopóknak nincs hatalmúk…
A másik megoldás is sikerrel kecsegtet. De itt már szemtől szembe kell kiállni az ellenféllel… Idar nézte a Várost, és lassan érlelődött benne a kihívás. Igen, a Város ellensége volt, őt itt mindig semmibe vették, senkit csináltak belőle, pedig ő arról álmodott, hogy csúcsokra jut fel… Az éjszakába burkolózott Város dühítette és vonzotta egyszerre, bár a homályban elbújhatna, meglapulhatna – mert a homályt éppen az olyanoknak találták fel, amilyen ő volt eddig. De ennek most vége lesz.
Ha elbújik, soha nem tudják meg, kinek köszönhetik ál-álmukat, hamis nyugalmukat. "Ez az éjszaka az enyém. Úgy járkálok itt, akár egy óriás. A veszély az enyém, az én hatalmamat jelenti. Néhány szavamba kerül, és diktálhatom a feltételeimet. Kemény leszek és kitartó, következetes)és kegyetlen. A Város a lábam elé borul majd, mint egykor a hódító királyok elé… Nem tudom, megkegyelmezek-e nekik. És ha igen, milyen sarcért cserébe…?"

– Újabb adat a fickóról – Dragos telexlapot hozott. – Két évvel ezelőtt, már a válás után, két gyereke közül az egyik, az ötéves Raito meghalt. Egy autó gázolta el…
Rader és Brohl összenéztek, mintha csak az előbbi beszélgetésüket folytatnák. De sok szóra nem volt szükségük. Brohl kapitány elértette az öreg pillantását.
– Lehet, hogy ez volt a krízis kezdete… De maradt még egy gyereke, igaz, Dragos?
– Egy négyéves kislány, Marie – felelte Dragos a papírlapra pillantva. – De az anyjával él.
– Az efféle embernek egy fiú mindig többet jelent, mint egy kislány – mondta Rader lassan. – Ha az elvált felesége neveli a kislányt, abban az apának nem sok öröme telik… Persze elhamarkodott dolog lenne azt állítani, hogy az a baleset indította el Mandakát a lejtőn. De nyilván ez is egyik oka lehetett a kisiklásnak. Talán ettől kezdődött az az utóbbi korszak, amikor Mandaka már másképpen nézi a világot, semmivel sincs megelégedve, szeretne változtatni a sorsán… Ahogy a tuaregek mondják: "Ha nincs szél, nem mozdul a legkisebb porszem sem."
Dragos és Helver összenéztek. A vidám cinkosság csak szemük sarkában csillant; a "tuareg" közmondások elnyerték tetszésüket. Rader ebből mit sem vett észre. Megint felemelte az asztalról Mandaka fényképét, hosszan szemlélte. Aztán a térképre nézett, mintha azt kutatná: hol, melyik utcán lehet most a férfi?
– Befejezték az Axero-injekciók szétosztását – jelentette Laerdal, és kis dobozt tett az asztalra. – Motoros rendőrökkel küldték ide a maradékot. Kilenc ampullát…
Egy pillanatig az összes tekintet a közönséges keménypapír dobozra szegeződött. Mindnyájan ugyanara gondoltak: a kilencből jutna nekik is… Rader gyorsan végignézett az arcokon. Előtte sem volt hát ez titok. Mélyet lélegzett, és rájuk dörrent:
– Verjék ki a fejükből, uraim. Ezt a kilenc ampullát nevezzük ki vastartaléknak, és tegyük el későbbre… Soha nem lehet tudni, milyen helyzetbe kerülünk még. Brohl, van itt páncélszekrény? – Brohl fogta a dobozt:
– Elzáratom, uram.
Noyers őrnagy talán azért; hogy eloszlassa a hirtelen beállt kellemetlen hangulatot – gyorson másról kezdett beszélni:
– A környékről hamarosan megérkeznek az első élelmiszer-szállítmányok. A kordon miatt sem a zöldségfelvásárlók, sem a vágóhidakról indított szállítmányok nem juthatnak be a Városba.
– Téved, őrnagy – úgy látszik, Rader már gondolt erre, és most kész tervvel lépett elő. – Menjen parancs a kordon tisztjeihez: az érkező szállítmányokat foglalják le, és azokról a szállítóknak adjanak nyugtát. A járműveket egyelőre szintén kobozzák el, a rendkívüli helyzetre való hivatkozással. Ha panaszok futnak be a miniszterhez – amiben mellesleg nem kételkedem! –, mondják meg neki, hogy a dologért én vállaltam a felelősséget… Így – legalábbis a mai napra – megoldjuk a Város élelmiszer-ellátását, a felhozatal olyan vagy majdnem olyan lesz, mint máskor… A kenyérrel mi a helyzet, őrnagy?
– Négy napra elegendő a liszt a Városban.
– Víz?
– A legnagyobb víztározó majdnem tele van, a készlet – ha takarékoskodunk – hat napra elég.
– Nem rossz; addigra csak vége szakad az ostromállapotnak. És mi lesz a villanyárammal?
– Az áramszolgáltatás egyelőre zavartalan. Értesüléseim szerint az Elektromos Művek sok szolgálaton kívüli dolgozóját rendelte be ma éjszakára; az energia egy része pedig a Városon kívülről magasfeszültségű távvezetékeken érkezik, ezzel talán nem lesz probléma. A felhasznált energia egyharmadát a Város szélén levő erőművekben termelik.
– Ezek a kordonon belül vannak?
– Igen. A tüzelőanyag-készlet három napra elegendő.
Rader elgondolkozott. Brohlra pillantva eszébe jutott valami, és kissé szégyellte is, hogy eddig nem kérdezte:
– Herbert, a családja?
– Fél órával ezelőtt beszéltem a feleségemmel. A gyerekek alszanak, nincs lázuk.
Aztán csak nézték egymást. "Húsz éve ismerem, és tulajdonképpen oly keveset tudok róla" – gondolta Rader kicsit kesernyésen.
Tekintete közben a szőke titkárnőre tévedt; a nő Dragost figyelte, de a hadnagy telexpapírjaiba merült. Megszólalt egy telefon; a titkárnő szinte oda sem nézve, hanyag mozdulattal vette fel. "Biztosan Desna hív ismét" – gondolta az öreg. Laerdalhoz fordult:
– Hogy áll a statisztikája, doktor?
– A betegek száma hajnali négy órakor száznyolcvanegy, a halottak száma ötvenkettő volt. Úgy tűnik, csökkent az "iram", a "morbus cosmicus" mintha lendületét vesztené.
– Bár igaza lenne – sóhajtotta Brohl.
– A Holdra küldött szállítmányról nincs hír?
Helver hadnagy szaporán bólogatott:
– Pár perccel ezelőtt jelentkeztek a pilóták. A rádiójelentés szerint gyorsan haladnak a cél felé, és ami fő – mind a négyen egészségesek. Úgy tűnik, most már biztos, hogy az Axero-ampullák reggelre a kupolavárosban lesznek.
– Josselinen és a többieken ez már nem segít – mondta halkan Dragos. Hangjából kiérződött, hogy sajnálja a holdi bajtársakat. Brohl ajkába harapott. "Még nem biztos, hogy mi megérjük a holnap estét" – gondolta.
– Kapitány úr…! – kiáltotta a szőke lány. Volt a hangjában valami furcsa – mindnyájan azonnal ránéztek.
A nő, arcán torz kifejezéssel, szinte undorodva és rettegve tartotta fel a telefonkagylót, akárha döglött patkány lenne. A hangja elcsuklott az izgalomtól:
– Önt… önt kéri… – dadogta, és Raderre nézett.
– De kicsoda? – kérdezte az öreg türelmetlenül. A nő halálsápadtan szólt:
– Idar… Mandaka.

6.

A VÉGSŐ HARC

"…mocsarak mélyére, zsombékos nádasokba menekült parasztok imádkoztak esténként egy új Szent Györgyhöz, jövend el a földre és küzdjön meg a sárkánnyal. A fekete halál sokfejű szörnye azonban még jeges szélként süvített vala a hegyek és völgyek fölött, elsöpörve útjából embert és állatot és mindent, ami élt és mozgott vala. Elnéptelenedett a föld, ám a megmaradottak tovább reménykedtek abban, hogy eljön egyszer egy nemes lovag, ki vakmerő, félelmet nem ismerő szívvel száll majd szembe a dögvésszel…"

(Stephanus Eremen: A fekete halál krónikája. A. D. 1342.)

A mondat megdöbbentette a jelenlevőket. Olyan csend támadt, hogy tisztán hallották a légkondicionáló halk zúgását. Noyers éppen felemelt keze a levegőben maradt, Laerdal az asztalnál ült, és most mozdulatlanná dermedt. A hadnagyok csak összenéztek. Még Brohl is meglepődött. Elsőnek persze az öreg szedte össze magát:
– Kapcsolják megafonra! Helver, vegyék a beszélgetést hangszalagra! Dragos, bemérni, honnan beszél! Brohl, riadóztasson egy rohamcsapatot! Figyelmeztessék a járőrkocsikat!
Csak ezután lökte meg a kocsit. A levegőben olyan feszültség lógott, hogy szinte fülükben, agyukban zúgott, a szívükben vibrált. Rader lassan gurult a titkárnő asztalához. Mire odaért és kezébe vette a langyos műanyag kagylót. Brohl és társai teljesítették utasításait. Mindnyájan felemelt fejjel várták, hogy meghallják a hangját annak az embernek, akit tegnap este óta kerestek-kutattak.
– Rader kapitány beszél – mondta az öreg, és megnedvesítette ajkát. Azért ő sem volt egészen nyugodt.
A megafonok felerősítették a neszeket; a válságstáb tagjai tisztán hallották az ismeretlen lihegését.
– Megtudtam, hogy keresnek – mondta Mandaka. A hangja komoly volt és kissé kellemetlen. De határozott és kemény. – Mi bajuk van velem?
– Tudjuk, hogy maga járt a Holdon a csekk-kártyagyárban, és itt a Városban is elkövetett egy betörést. De most nem erről van szó. Hallotta a rádiófelhívásomat?
– Hallottam.
És csend lett – Mandaka hallgatott. Rader tudta: nem kell most beszélnie a járványról, a fertőzésveszélyről, amit Mandaka jelent a Városnak. Hiszen mindezt elmondta már a rádióban. Ha a férfi mégis telefonon jelentkezik inkább és egyenesen őt keresi, annak valami oka van… Rader Dragost kereste szemével, de a hadnagy még a szomszéd szoba felé figyelt, ahol a lehallgató-technikusok is ültek. Rader folytatta:
– Jelentkezzen önként, Mandaka. Egyelőre karanténba visszük és később, a tárgyaláson a bírák alighanem jó pontként könyvelik el, hogy engedett az okos szónak és nem sodorta veszélybe a Várost. Az ügyvédje nagy tőkét kovácsolhat ebből…
Dragos bosszús arccal jött vissza, félhangon jelentette:
– Nem lakásról vagy utcai fülkéből, hanem rádiótelefonon beszél… Nem lehet bemérni az adás helyét.
Rader ujjai görcsösen szorultak a kagylóra. Szóval nincs más esély, csak ez az összeköttetés, amely most – még – fennáll. Vékonyka szál ez, bármelyik pillanatban megszakadhat, Mandaka lenyom egy gombot, és ezzel a mozdulattal ismét eltűnik az éjszakában, valószerűtlen, bár ugyanakkor nagyon is valós-veszedelmes álomképpé foszlik, és talán soha nem lelnek rá, vagy csak túl későn. Ha megfertőzi a Várost, ha miatta dől romba itt minden…
– Hiába akar rábeszélni, kapitány – felelte Mandaka. – Más tervem van. Elhagyom a Várost.
Noyers dühödt mozdulatot tett; Brohl összevonta szemöldökét és önkéntelenül is a fejét rázta. Helver vállat vont: őrült ez a fickó…? Dragos arca mozdulatlan maradt, csak sebhelye világított nyugtalanul. Laerdal asztalánál ült, kezében egy tollal figyelt feszülten. Rader letakarta tenyerével a kagylót, és félhangon szólt társainak:
– Még nincs tisztában azzal, hogy ő is beteg…
Majd újra a kagylóba szólt:
– Ezt hogyan képzeli el?
– Egy magas rangú túsz segítségével.
Rader most nem nézett a többiekre. Amikor a hangszórókban csak az éter neszei percegtek, tisztán hallotta saját szíve verését.
– Folytassa csak, Mandaka. Hallgatjuk. Ne tartson attól, hogy bemérjük, honnan beszél. Már tudjuk, hogy hordozható rádiótelefont használ.
– Nem félek semmitől. Ha félnék, még mindig olyan kis senki lennék, mint azelőtt… Szóval kell egy túsz.
– Azt hittem, már a hatalmába kerített valakit.
– Még nem, de hamarosan erre is sor kerül.
Brohl csodálkozva nézett körül. Mire számíthat ez az ember? Csak egy magabiztos vagy túlságosan is vakmerő ámokfutó beszélhet így! Noyers idegesen pattogtatta ujjait. Laerdal óvatosan fektette a ceruzát az asztalra, mintha attól tartana, hogy a zaj elijeszti Mandakát. Dragos kissé csodálta Mandaka bátorságát. Vagy csak egy kétségbeesett manőverről van szó…? Egy rendkívül agyafúrt menekülési tervről?
– A rendőrség teljes erejével azon lesz, hogy a terve ne sikerüljön, Mandaka. Tudjuk, hogy másfél órával ezelőtt már megpróbálta elhagyni a Várost. A kordon jól zár…
– Én mégis elutazom innen, egy tússzal. A tervemet pedig éppen a rendőrség segítségével valósítom meg, kapitány!
Brohl ujjai összezárultak egy szék karfáján. Úgy szorította, hogy a keze egészen belefehéredett. Noyers mosolygott; meg volt győződve róla, hogy a férfi csak blöfföl.
– Örülnék, ha megmagyarázná – mondta Rader halkan.
– Rendben, de nem azonnal. Előbb kapnak egy feladatot – folytatta Idar Mandaka szilárd, eltökélt hangon. – Küldjenek egy járőrt a Giardini utcai automata nagyáruház vegyi osztályára. A nagyterem hátsó pultján balra fent egy feltört fiókból hiányzik tíz kiló Giftol… Én vittem el, de szeretném, ha meggyőződnének róla, mert akkor legközelebb komolyabban tárgyalnak velem.
– Legközelebb…?
– Tíz perc múlva ismét jelentkezem – egy kattanás, és csend lett a megafonban. Az egyik technikus bedugta fejét a szomszéd szoba ajtaján:
– Kikapcsolt – mondta feleslegesen.
Rader csak fejével intett Dragosnak; a hadnagy a sarokba sietett, ahol egy rendőr őrmester hajolt az adókészülékek fölé. A falon a mágneses térképen tíz-egynéhány számozott fémkockát igazított néha odébb. Dragos felkapta az egyik mikrofont és a kilences kocsit hívta. Brohl az öregre nézett:
– Miként vélekedik a dologról, uram?
– Nem vagyok szakképzett pszichológus, Herbert. De ha ismét lehallgatjuk a szalagot, önök is rájönnek, hogy a fickó nem beszél a levegőbe. Egyrészt valamilyen erős vágy hajtja; ki tudja, talán egy régi sérelem… Vagy bosszúvágy. No és természetesen szabadulni szeretne a csapdából, amelybe került. Azonkívül… az az érzésem, csakugyan van valamilyen ütőkártyája. Másképpen nem lenne ilyen magabiztos.
– És ha csak blöfföl? – kérdezte Noyers. Brohl felelt neki:
– Mi már ismerjük az ilyeneket, őrnagy. Évente több hasonló esettel találkozunk… Lehet, hogy Mandaka nem teljesen normális, de nekem is az az érzésem, még komoly problémákat okozhat nekünk.
– Úgy vélem, van benne valamilyen szereplésvágy is – szúrta közbe Helver; a hadnagy kicsit bátortalanul nézett az idősebb tisztekre; elmondhatja-e észrevételét…? Ő ugyanis még jól emlékezett kriminalisztikai tanulmányaira… De amazok nem szóltak. Nem is tiltakoztak, hát a fiatalember elkezdte:
– A lélektan-előadásokon szó volt ilyesmikről is… Mandaka megtehetné, hogy elbújik és addig bujkál, amíg csak lehet, reméli, hogy a járvány elmúltával elhagyhatja a Várost. De nem ezt választotta. Szembeszáll velünk, Amennyire lehet: nyíltan. Ez jellemének egy különös vonására enged következtetni. Bár bűnözött és tudja, ezért büntetés jár, és tisztában van a mostani lebukás veszélyével is – mégis a szereplést, az inkognitó elvetését választotta. Lehet, hogy ennek a ténynek az ismeretében tehetnénk valamit… – Helver hirtelen abbahagyta. Rader gépiesen bólogatott, de a jelenlevők közül senki sem tudta, mire gondol. A terembe közben Stegna őrmester lépett be, és megállt az ajtónál. Laerdal figyelmeztetően felemelte ceruzáját:
– Egy fontos körülményről megfeledkeznek, uraim. Idar Mandaka magában hordozza a fertőző kórokozókat. A morbus cosmicust vagy Salinas-kórt nem engedhetjük ki a Városból. Ergo: neki is itt kell maradnia.
– Ez nem vitás – mondta gyorsan Brohl, de azért Raderre nézett. Az öreg hallgatott. Ekkor megszólalt a megafon:
– Itt a kilences járőr. A Giardini utcai nagyáruház előtt vagyunk …
– Kapcsolják a labort: egy vegyész szakértő legyen a vonalban parancsolta halkan Rader. A szőke titkárnő azonnal intézkedett. Közben a járőrkocsi parancsnoka jelentette, hogy az automata áruház hátsó polcán, a vegyi anyagok között pontosan az a helyzet, ahogy Mandaka közölte. Hozzátette: a Giftol nevű szert egy biztonsági rekeszben tárolták, ahonnan – a felirat szerint – csak napközben, az emberi személyzet adott belőle arra feljogosított vásárlóknak. Idar Mandaka láthatóan kihasználta azt a tényt, hogy hajnali négy óra tájban az éjjel-nappal nyitva tartó áruházban egy lélek sem volt; egyszerűen feltörte a zárat és elvitte a mérget.
Mielőtt videovonalba kapták volna a központi kapitányság szakértőjét, a titkárnők asztalán ismét berregni kezdett az egyik telefon. A férfiak hirtelen elhallgattak; úgy néztek a készülékre, akárha egy veszélyes vadállattal álltak volna szemben. Ösztönösen visszafojtották lélegzetüket és testükben megfeszült egy húr…
A szőke lány felvette a kagylót, és szinte azonnal Rader felé fordult. A technikusok kérés nélkül a megafonra kapcsolták a hangot.
– Nos, kapitány…? Utánanéztek a Giftolnak?
– Igen – Rader előregörnyedt, az asztalra könyökölt. Noyers állt hozzá a legközelebb; látta az öreg szeme sarkában hirtelen összefutó ráncokat. "Neki sem lehet könnyű" – gondolta gyorsan az őrnagy, és kicsit megsajnálta Radert.
– Akkor már tudják, mit tartok a kezemben… Ahogy mondtam, egy túszra van szükségem, akinek a fedezetével kijuthatok a Városból. Külföldre megyek; repülőgép kell. A túsz velem jön; majd csak biztonságos távolban engedem szabadon.
– Mi az ütőkártyája, Mandaka?
– Tíz kiló Giftol, kapitány. Az egész Várost ki lehet irtani ennyi méreggel.
– Ne nevettessen – vágta rá az öreg komolyan. – Sok humbugot hallottam már életemben, de ez…
– Ne húzzuk az időt, Rader. Elárulom, hol vagyok most. A Thomas-dombon, a nagy víztározó tetején. Nincs itt egy lélek sem; az éjjeliőr aludt, mikor felmásztam ide. A Giftol egy papírcsomagban van, a kezem ügyében. Ha megtámadnak, védekezni fogok… és ne feledjék: mindig marad annyi időm, hogy a méregzsákot a vízbe dobjam.
Brohl már hívta is a vízügyieket. Radernek végre tiszta képe volt a dologról:
– Tehát a méregzsák az aduja, Mandaka. Ha pedig kap egy túszt, a Giftol helyett a tússzal fog zsarolni bennünket.
– Így van, kapitány. Higgyék el, nem fogok habozni; ha mégis megtámadnának. El vagyok szánva mindenre; nekem ez az egyetlen esélyem, hogy kijussak innen élve.
"Azt csak szeretnéd" – futott át Laerdal agyán. Noyers a cipője orrát nézte, úgy hallgatta a beszélgetést.
– És ki legyen a túsz? – érdeklődött Rader. Szorítást érzett a mellében. "Talán egy kávé segítené. Olyan igazi kávé, amilyent csak Desna tud főzni…"
– Magas rangú és tárgyalóképes; akinek az életét a rendőrség mesterlövészei sem merik majd kockára tenni…
– Szóval már kinézte magának az illetőt…
– Persze. A túsz… maga lesz, Rader kapitány.

Alszik a Város.
Álomba dermedt a rettegés is. A parkokban, a hamarjában felállított sátortáborokban az ott rekedt munkások alszanak. Már régen elcsitultak az ugratások, a panaszok; ezrek fekszenek az ősi, terjedelmes fák alatt. Nagy néha mozdul csak valaki. Fehér köpenyes nők ülnek egy halvány lámpa alatt; az egészségügyiek állandó ügyeletet tartanak. A park szélén, a műúton olykor végighajt egy rendőrautó.
Külvárosi lakatlan házak romos lépcsői alatt csavargók tanyáznak. Eloltották már kis tüzeiket, üresek a palackok is. Újságpapírból vetett vackokon reményüket vesztett férfiak hevernek. Nem mindnyájan alszanak. Borostás arcokból sütnek ki a nyugtalan tekintetek. Az ébren lévők falnak vetik a hátukat, és nem gondolnak múltjukra. A kisiklott életükre. Talán a járványra sem, amelyről csak félszavakat hallottak. Senki sem tudja, milyen gondolatok kavarognak fejükben.
A repülőtéren csak szellő oson hangártól hangárig. A hosszú szélzsák alig mozdul. Az ég tiszta, a csillagok hihetetlen tömege ragyog, itt látni csak igazán, a maga teljességében ezt a Földet borító hatalmas éjkupolát, láthatártól láthatárig. Őrt álló katonák csizmája dobban, teherautók hallgatnak a falak mellett. Az irányítótoronyban égnek a lámpák; néha lassan mozduló testek vetnek árnyékot a széles ablakokra.
A Város északnyugati szélén a kordon közvetlenül a fenyveserdő mellett húzódik. A szél itt erősebb, szüntelenül mozgatja a fák fekete csúcsait. Vadak járnak a sűrűben, ágak roppannak. A kordon katonái nem szeretik ezt az erdőt,
A sugárutak alatt az éjjel-nappal fényesen kivilágított aluljárókban egy lélek sem jár. Holtfehér neonok izzanak rezzenéstelenül, üveglapok mögött virágok és könyvek, konzervek és videókészülékek, újságok és plakátok. Hatalmas posztereken egzotikus tájak. Kilenctetős pagoda. Napnyugta egy hófödte csúcson. Félmeztelen táncosnők egy tengerparton. Színes csónakos, barna bőrű szingaléz halászok, inas kezükben megviselt hálót markolnak. Mongol arcú férfi csúcsos sapkában, a háttérben lámakolostor. Ókori görög színház a napszítta szigeten. A Grand Canyon vérvörös fényben. Timbuktu agyagromjai.
A kőpadlók tiszták, hidegek. Enyhe léghuzat szalad végig a folyosókon, egy plakát tépett sarkát lengeti a szellő. Sehol sem látni egyetlen embert sem.

A döbbenet nem tartott sokáig.
Brohl mély lélegzetet vett, és körülnézett. Laerdal ijedten megmerevedett és azóta sem mozdult. Helver éppen le akart ülni – furcsa görnyedt tartásából lassan egyenesedett fel. Dragos és a szőke titkárnő Raderre szegezték tekintetüket
– Ezt komolyan mondta, Mandaka?
– Az időm túl drága ahhoz, hogy tréfálkozásra pazaroljam.
– Én nem vagyok alkalmas túsznak – mondta Rader egyszerűen.
– Miért nem?
– Mert nyomorék vagyok. Deréktól lefelé bénult; tolókocsin közlekedem.
Meglepett csend után Mandaka idegesen felnevetett, de elharapta:
– Annál jobb, kapitány. Legalább könnyebb lesz magát őrizni… És most ügyeljenek, diktálom a feltételeimet.
Brohl a sarokba sandított; a rádiós őrmester halkan hívta az összes járőr- és riadókocsit. "Körülvenni a Thomas-dombon a víztározót!" A főkapitányság, alagsorából motorok dübörgése közepette indult el a különleges rohamosztag.
– Hogyan képzeli el a dolgot? – kérdezte Rader rekedten.
– Helikopterből tegyék ki magát a víztározó tetején. Fegyver nélkül jöjjön. Ne feledje: egyetlen mozdulat és a Giftol a Város ivóvizébe kerül… Legyen állandó rádiókapcsolat ön és a rendőri erők között. A repülőtéren készítsenek fel egy; sugárhajtású gépet, maximális üzemanyag-terheléssel, mert messzire repülünk.
Rader nyelt egyet. Brohl tekintetét kereste. A kapitány határozottan megrázta a fejét, tiltva-intve. Az öreg kis habozás után így szólt:
– Tíz perc múlva hívjon vissza – és letette a kagylót.
– Gondolja, hogy nem sértődött meg? Az ilyenekkel óvatosan kell bánni – hadarta Noyers aggódva.
– Ha tényleg a víztározó tetején van, onnan már úgysem menekülhet el. Ha pedig nincs ott, akkor… – az öreg széttárta a karját.
– Nem engedem önt oda – Brohl hangja keményre élesedett. Formálisan véve, ön nincs aktív szolgálatban. A kora miatt pedig különösen…
– Mi baja a korommal? – csattant fel Rader. Úgy látszik, ez volt az az érv, amelyre a legérzékenyebben reagált. – Herbert, én 1960-ban születtem, láttam az első űrrepülést, a Hold-repülést, a Mars-repülést, százezer találmány született, mióta élek. Apró kisvárosok nőttek metropoliszokká, és minden megváltozott körülöttem… Herbert, én nem hiszek abban, hogy egy ember megválthatja a világot. De ma éjszaka… a Várost… meg kell mentenünk. És ha bármit is tehetek ezért, hát megteszem, habozás nélkül. Nem ismer még…? És azt se felejtsük el, hogy átkozottul kevés időnk maradt.
Szavait zaj szakította félbe; Stegna őrmester kiment a szobából, ugyanakkor két képernyő világosodott ki csaknem egyszerre. Az egyik videovonalban a vegyészeti szakértő – egy kecskeszakállas, szúrós tekintetű férfi – ült fehér köpenyben; a modern technika révén nem is kellett kimozdulnia a laboratóriumból; mégis részt vehetett a gyors konzultáción. A másik képernyőn egy ötven év körüli sovány nő feszült arca jelent meg. Ő volt a Város vízellátásáért felelős vízügyi vezető.
– Mondjon el mindent a Giftolról – utasította Brohl a vegyészt minden előzetes magyarázat nélkül. Amaz felvonta bozontos szemöldökét és hadarni kezdett:
– A Giftol rendkívül hatásos méreg. Jelenleg a kereskedelmi forgalomban levő változatát is csak különleges engedéllyel rendelkező mezőgazdasági szervek képviselői vásárolhatják. Az összetétele is érdekli önöket?
– Erre nincs időnk – vágott közbe Rader, mielőtt Brohl kapitány válaszolhatott volna. – A képletekkel most nem megyünk semmire. Arra feleljen, ember, de szaporán: tíz kilogramm Giftollal mennyi vizet lehet megmérgezni?
– Mezőgazdasági öntözővízre gondol? A méregnek a haszonnövényekre gyakorolt hatása…
– Emberi ivóvízről van szó! – harsogta az öreg, már dühösen.
– Ivóvízről? – a kecskeszakállas megdöbbent; a tisztek látták, hogy ádámcsutkája néhányszor fel-alá liftezett. – Sajnos, az a helyzet, hogy a Giftol igen kis mennyiségben is végzetes elváltozásokat okoz az emberi szervezetben.
– A behatolás után az exitus beálltára mikor kerül sor? – kérdezte Laerdal professzor.
– Egyszázad gramm esetében 5-8 perc alatt vége van az áldozatnak. Tíz kilogramm Giftol akár százezer tonna ivóvizet is használhatatlanná tesz; arról nem is beszélve, hogy rendkívül jól és gyorsan oldódik…
Rader fújt egyet és a másik képernyőre nézett:
– Asszonyom, mennyi víz van a Thomas-dombon?
A mérnöknő orra mellett bemélyült két gond véste vonás:
– A tározó most éppen nincs tele. Százötvenezer köbméter körül van a tartalma, de az egyik távvezetékből a szivattyúrendszert most töltik fel…
– Álljanak le a feltöltéssel! – utasított azonnal Rader. – És a tározót haladéktalanul kapcsolják le a Város vízvezetéki hálózatáról!
– Erről szó sem lehet! – tiltakozott a mérnöknő. – A Thomas-domb a Város legmagasabban fekvő pontja. Az ott tárolt víztömeg nyomása tartja egyensúlyban a vezetékrendszert, éneikül a közbülső továbbító szivattyúk – ezeken az állomásokon kisebb teljesítményű gépek dolgoznak – hiába dolgoznak majd. A víznyomás először a távolabbi negyedekben, aztán a belvárosban is a szükséges érték alá esik; a magasházakban egyáltalán nem lesz vízszolgáltatás…
– Megismétlem az utasítást! – dörögte Rader meglepően erős hangon, a legkisebb habozás nélkül. – A tározó vizébe bármelyik percben Giftol kerülhet! Ha pedig a méreg bejut onnan a vezetékrendszerbe, a halottak száma százezreket tehet ki!
– Talán olvassunk be közleményt a rádióban, hogy ne igyanak vizet… – suttogta Laerdal halkan, nagyon halkan. A homlokán felfénylettek a verejtékcseppek.
Rader ügyet sem vetett a professzorra; a mérnöknőt nézte. Amaz fájdalmas-lemondó grimasszal, engedelmesen nyúlt az asztalán levő telefonért.
– A tározót tehát kikapcsoltuk a vízhálózatból – mondta Brohl –, de akkor miért adjunk egy túszt Mandakának?
– Mert a város nem lehet meg víz nélkül – felelte az öreg. A Thomas-dombon kívül a városban, amennyire én tudóim, nincs komolyabb víztározó. Igaz?
– Így van – Dragos elértette, mire céloz az öreg. – Ha Mandaka megmérgezi azt a százötvenezer köbmétert, a Városnak gyakorlatilag alig marad ivóvízkészlete. A kordon miatt elképzelhetetlen, hogy ciszternákkal, vonaton vagy autókkal szállítsanak ide vizet. A szükséges mennyiségre különben sem tehetnénk szert ily módon, a folyamatos pótlásról nem is beszélve.
– És éppen akkor hiányozna a víz, amikor arra a legnagyobb szükség van – tette hozzá Laerdal. – A kórházak és a karanténállomások csak kevés tartalékkal rendelkeznek.
– Az ipar teljesen leállna – szúrta közbe Noyers. – Víz nélkül a gyárak sem termelhetnek.
– Arról nem is beszélve, hogy a vízhiánynak lenne még egy sokkal veszélyesebb aspektusa is, uraim, amire önök nem gondolnak – Rader fogai között töprengve szűrte a szót. – Amint a Város lakói észreveszik, hogy a csapokból nem folyik a víz, az addig visszafojtott pánikhangulat kitör, és akkor már nem lesz olyan erő, ami visszafoghatná őket. A tömeg most még fékezi magát, mert nincs még tömeg-tudata, nem találkozott egymással a sok egyforma hangulatú, ugyanazt akaró ember… Mert még nincs jele a közvetlen veszélynek. Úgy látják, hogy a Város vezetősége uralja a helyzetet. Ám a vízhiány ennek az ellenkezőjét bizonyítja majd… Félni kezdenek attól, hogy ez csak az első jele egy teljes összeomlásnak. A rettegés elképzelhetetlenül hatalmas erő. A rettegő tömegnél pedig nincs rombolóbb elem… Akkor már sem a mi felhívásaink, sem a miniszter beszédei nem tarthatják vissza az eseményeket. Ez a Mandaka nem ostoba ember, uraim. Mindezt éppoly jól látta, ahogy mi… Nem, a víztározótól el kell távolítanunk Mandakát, mielőtt még beledobná a Giftolt.
– Bármi áron? – kérdezte Brohl rekedten.
– Bármi áron – Rader és a kapitány tekintete össze villant. Ebben a másodpercben a barátságnak nyoma sem volt a szemekben. A hatalmas tét tudata elnyomott bennük minden más érzést. Ugyanakkor szívük verte a másodperceket, tudták, hogy az idő száguld előre, a döntésig már oly kevés maradt…
– A Város egyetlen óráig sem lehet víz nélkül. "Ahol víz van, élet is van", mondják a tuaregek. – Rader az asztalhoz gurult és kezébe vette a kávéspoharat. – Én döntöttem. Mandaka kezébe adom magamat, és vele együtt megyek a repülőtérre. Herbert, a mesterlövészek álljanak készenlétben, és… – nem fejezte be a mondatot. Intéssel jelezte: lelőhetik Mandakát… Helver kikapcsolta a vegyész és a vízügyi mérnöknő videovonalát. A képernyők ismét vak-szürkén meredtek a semmibe.
– Óriási a kockázat – suttogta Noyers őrnagy. – Az a fickó aligha normális.
– Manapság már senki sem normális – legyintett Rader, de a többiek kiérezték a hangjából, hogy csak bagatellizálni igyekszik a dolgot.
Brohl a digitális órára nézett:
– Mindjárt telefonál Mandaka.
Az utcákon rendőrautók száguldottak. Minden irányból a Thomas-domb felé igyekeztek; a kereszteződéseknél fékek és kerékabroncsok csikorogtak. Erős fényszórók vetültek a víztározó betonfalára. A rohamkocsikból páncélmellényes rendőrök ugrottak ki és azonnal szétfutottak; a drótkerítés mentén foglaltak állásokat. Oszlopok, szeméttárolók, autók mögött lapulva emelték fegyverük csövét. Hamarjában felállított reflektorok pásztázták a hatalmas, csaknem hatvan méter magas, henger alakú építményt. A szivattyúház tetején egy osztag lézerpuskás foglalt állást; néhány mesterlövészt pedig – minden eshetőségre készen – a tűzoltóktól kölcsönzött daruskocsi kosarában helyeztek el. A hidraulikus emelőszerkezet a kosarat – benne egy vagy két emberrel – ötvenöt méter magasra emelhette fel.
Egy másik osztag haladéktalanul lezárta a környéket. Az utcákat eltorlaszolták; a házak lakóit hangosbeszélőkkel figyelmeztették, hogy ne lépjenek az ablakok közelébe; a legjobb, ha a falak tövébe fekszenek. Megafonok parancsokat harsogtak. A domb körül megszüntették az áramszolgáltatást is, nehogy egy esetleges lövöldözés során a megrongált berendezésekből kicsapó szikrák tüzet okozzanak. Villogó kék fénnyel mentőautók érkeztek. A vízügyiek egy munkacsoportja is készenlétben állt, ha a tározó berendezéseiben vagy szivattyúiban, vezetékeiben esne kár, azt azonnal kijavíthassák. Rádióantennákon csillant a kézilámpák fénye. Izzadt tenyerek tapadtak a fegyverekre, egyensapkák ellenzője alól; éber tekintetek kémlelek a tározó tetejét.
– Egy autót találtunk a bejárat előtt – jelentette a helyszín parancsnoka, egy rendőr őrnagy. A rendszám, a típus és a szín megegyezik azzal, amit egy órával ezelőtt az újabb körözésben közöltek. Az autó kétségkívül Magda Tichor kocsija.
– Vontassák el onnan – jött a válasz a rendőrkapitányságtól az éter hullámain. – Mi van Mandakával, látják?
– Annyi bizonyos, hogy egy férfi lapul a tetőn. De nem mutatkozik; csak egy másodpercre láttuk, amint két szellőzőnyílás között szaladt át.
A domb körül már legalább kétszáz rendőr nyüzsgött. Ott volt a különleges terroristaellenes csoport is.
Az égbolt lassan halványulni kezdett. Még nem virradt, de a feketeség elszürkült. A csillagok elé mintha fátyol borult volna – a Nap valahol még a sötét űrben lebegett, izzó tűzgömb, hihetetlen fényesség forrása – de a Város még nem fordult feléje. Az éjszaka utóvédjei ott lapultak a falak mellett, a fák koronájában. A sötétség birodalma oszthatatlannak látszott, pedig a hajnal feltartóztathatatlanul közeledett.
– "Minden éjszakát hajnal követ" – mondta Rader; az ablakhoz gurult és kinézett. A Város tetőtengere különös látványt nyújtott. A fekete és szürke négyszögek, háromszögek, lejtők és csúcsok rendszertelen ritmusát itt-ott kiemelkedő tornyok és antennák törték meg. Az utcai lámpafüzérek elnagyolt, primitív térképet rajzoltak szeme elé.
Megszólalt a telefon. A titkárnő felvette, és azonnal; Raderhez fordult. A kapitány meglökdöste a tolószék hajtókerekét. Egy pillanatra a lány szemébe nézett, aztán átvette a kagylót. A megafonokból már hallották is Mandakát:
– Nagy felhajtást csinálnak, kapitány…! És ha belegondolok, hogy mindezt miattam! Az egész főkapitányság kivonult ide a dombra?
– Csak néhány osztagot vezényeltem a víztározó köré – felelte Rader. – Vigyáznak majd, hogy senki se zavarjon minket alkudozás közben.
– Nem sokat alkudozunk, kapitány… Megkapom a repülőgépet?
– Megkapja – Rader nyelt egyet, és Noyers őrnagyot nézte. A vörös hajú tiszt éppen a katonai repülőtér parancsnokával beszélt. – De a körülményekről azért váltunk majd néhány szót odafenn.
– Jöjjön csak, már nagyon várom – gúnyolódott Idar Mandaka. – A Giftol itt van a kezemben, és egy szellőzőnyílás mellett állok. A Város könnyen víz nélkül maradhat, kapitány!
– Ezt mi is tudjuk. Ezért döntöttem úgy, hogy elmegyek magához.
– Egyetlen helikopter jöjjön csak, és magánál ne legyen fegyver – mondta újra Mandaka.
– Tizenöt-húsz perc múlva ott leszek – ígérte Rader. Mandaka nem felelt; a hangszórókban csak a kábelek és kapcsolók zöreje zúgott, aztán hirtelen ennek is vége lett.
– A vonal megszakadt – jelentette egy technikus.
Helver hadnagynak arcába szökött a vér, odalépett az öreghez:
– Kapitány úr, hadd menjek el ön helyett. A sötétben Mandaka nem ismerhet fel, hogy nem az vagyok, akit várt. Amint meglátom a fickót, előkapom a stukkert, és szétlövöm a fejét…
– Nem – Rader a fejét rázta és halványan elmosolyodott –, köszönöm az ajánlatát, hadnagy. De próbálja csak magát Idar Mandaka helyébe képzelni. A fickó mindent egy lapra tett fel és roppant óvatos. Tudja, hogy az életéről van szó. Egy elhibázott lépés, és vége… Márpedig Mandaka nem akar meghalni. Külföldre szeretne menekülni. Élni akar, távol a Várostól. Ezért el van szánva mindenre… Mi pedig nem kockáztathatjuk a Város ivóvizét, hiszen azt belátható időn belül nem tudnánk pótolni. Azonfelül – Rader most fájdalmas fintorral nézett Helverre – nem olyan könnyű szétlőni egy ember fejét, hadnagy. Akkor sem, ha az egy körözött bűnöző…
Brohl elértette, és segített neki:
– Igaza van kapitány. Mandaka nem gyilkos, de könnyen azzá lehet. És nincs tisztában azzal, hogy mekkora veszélyt jelent a Város számára.
– Mégis képes lenne megmérgezni az ivóvizet… – suttogta Dragos kétkedve. Kényelmetlen csönd támadt a szobában. Laerdal ezt használta ki:
– Még valamiről nem beszéltünk. Mandaka beteg; most már öt óra lesz lassan. A kór ennyi idő alatt a legerősebb szervezetet is legyűrte… Lehet, hogy mire ön odaér a víztározó tetejére, Mandakát magas lázban és emiatt beszámíthatatlan állapotban találja…
– Annál inkább sietnem kell! – türelmetlenkedett Rader.
– És ha önt is megfertőzi?
A kérdés válaszolatlan maradt, mert Noyers őrnagy szólt közbe:
– A helikopter elindult a katonai reptérről. Hat-hét perc múlva landol itt a tetőn.
Rader Brohlra nézett:
– Hívja fel Magda Tichort. Ha tud beszélni, vegye hangszalagra néhány mondatát… Maga pedig – fordult a székével együtt a szőke lány felé –, hívja fel a feleségemet, kérem.
– Máris hívom, kapitány úr – suttogta a lány. A tekintetében szomorú sajnálat ült. "Máris hullának néz!" – vágott az öregbe a felismerés. A veszélyt tulajdonképpen csak most kezdte érezni, "Így van ez sokszor… csak a mások szemében látjuk meg, milyen helyzetbe kerültünk". Nem vette észre, hogy Laerdal és Dragos a sarokba vonulva összesúgtak és feléje tekingettek. Aztán a két férfi átsietett a másik szobába.
Brohl a videotelefon képernyője előtt ült. A karanténállomás egyik orvosa jelentkezett; amint meglátta a rendőrtiszti egyenruhát, azonnal elértette a helyzetet:
– Rögtön idehozatom Tichor asszonyt – mondta.
Laerdal és Dragos visszajöttek a szomszéd szobából; a professzor súgott valamit Brohlnak. A kapitány Raderre nézett, aztán beleegyezőén bólintott.
Rader a telefonkészülék mellett várakozott. Csak azt vette észre, hogy Laerdal megáll mellette:
– Tűrje fel az inge ujját, kapitány – kérte. Dragos valamilyen pisztolyhoz hasonló, átlátszó műanyagból készült kis szerkezetet tartott a kezében.
– Miért? – kérdezte Rader rosszat sejtve.
– Egy injekció kedvéért – felelte Laerdal, és gyors, szakavatott mozdulatokkal próbált segíteni az öregnek. De Rader elrántotta a karját:
– Mi az? Csak nem Axerót akarnak belém fecskendezni?
– De igen.
– Nem engedem meg! Az a kilenc adag vastartalék, el kell tenni olyanoknak, akiknek szükségük lesz rá…
– Most éppen önnek van rá szüksége – válaszolta a professzor, és intett Dragosnak. A hadnagy vasmarkával lefogta Rader felsőtestét, Laerdal pedig villámgyorsan az öreg felsőkarjához szorította a szerkezet csövét. Egy gombnyomás – és máris túl voltak mindenen. Rader ellenkezése dacára a szérum már a bőre alá került.
– Köszönöm, hadnagy – mondta; Laerdal megkönnyebbülten.
– A fenébe…! – káromkodott Rader; egy másodpercre – ma éjjel először – elvesztette önuralmát. – Megtámadnak egy nyomorékot, és akarata ellenére belefecskendezik azt az átkozott folyadékot…!
– Még áldani fogja a nevünket, kapitány úr – felelte erre váratlanul Dragos. És mosolygott. Az arcán a sebhely ismét eltűnt; Rader csak a fiatalember szemét látta. És hirtelen megenyhült.
– No… Nem is hittem volna, Dragos, hogy fiatal létére már ilyen ravasz fickó.
– Hadd válaszoljak egy tuareg közmondással, kapitány úr: "Kicsiny magból nő a legnagyobb fa is…"
Rader alulról sandított fel a férfira; az arcán látszott, nem biztos benne, a hadnagy nem gúnyolódik-e. Tuareg közmondásokat eddig csak ő idézett…
– Úgy látszik, ez is ragályos betegség – mondta Laerdal, és segített az öregnek lehajtani az ingujjat.
– Micsoda?
– A tuareg közmondások idézgetése…
Megcsendült a telefon. Rader a titkárnő intéséből tudta, hogy a felesége az. Körülnézett:
– Uraim, egy percre hagyjanak magamra – és csak amikor a férfiak elvonultak, emelte fel a kagylót. Hirtelen nagyon magányosnak érezte magát a hatalmas terem egyik sarkában, egyedül a nagy térkép alatt.
– Desna…?
– Itt vagyok, szívem. Jól vagy?
– Igen: És te?
– Én is.
Rader mélyet lélegzett:
– Megtaláltuk azt a fickót.
– Mandakát…? Hallottam a felhívásodat.
– Igen… Velem akar beszélni.
Desna tudta, mit jelent ez. Nagyon jól emlékezett még a régi időkre. Egy pillanatra elakadt a lélegzete, és remegett a hangja, amikor ismét megszólalt:
– Régebben is ezt csináltad mindig… Egyszer aztán rajtavesztettél.
– Így volt. Lehet, hogy most is… De már csak ő az ellenfél. A járványt alighanem sikerült legyűrni, ma estére vége lesz. Ha Mandaka nem jut ki innen.
Desna hallgatott. A telefonban apró neszek percegtek. Aztán az asszony sóhajtott:
– Éppen… éppen neked kell odamenned?
– Értem nem kár – felelte Rader; próbált nevetni is, de ebből az akaratból még mosoly sem született. Tán csak felhőként elsuhanó fájdalmas fintor.
– Vigyázz magadra – mondta az asszony.
– Vigyázok. De ha mégsem jönnék vissza… Desna, jó feleség voltál. Szerettelek.
Hosszú, hosszú csend szülte a választ:
– Én is téged.

Brohl nézte az asszony piros arcát. Magda nehezen lélegzett, a láz elgyengítette. Félig behunyta a szemét, egyik kezével melle felett a takarót gyűrögette lassú, tétova mozdulatokkal. Az orvos erősítő injekciót adott be neki, és egy ápolónő segítségével felültette. Magda lassan kinyitotta a szemét. Az ágya elé húzott képernyőn megpillantotta Brohlt. Felismerte a férfit; ezt az arcán átsuhanó kelletlen fintor jelezte.
– Megtaláltuk Mandakát – mondta Brohl. – Nem akar neki üzenni valamit?
A kapitány lenyomta a hangfelvevő gombját. Egy kicsiny kazettában elindult a hangszalag.
– Idar… – suttogta a nő, aztán köhintett és hangosan folytatta: – Idar, ne csinálj őrültséget… Élni kell… Engem megfertőztél, de a Város… a Várost hagyd… – a feje lehanyatlott, szaggatottan lélegzett, és nem szólt. Az orvos behajolt a képbe, és sajnálkozva mutatta Brohlnak: többet nem tehet. A kapitány leállította a szalagot.
– Próbálják megmenteni – kérte. A felesége jutott eszébe, és – mint mindig rögtön utána a fiai.
– Mindent megteszünk, kapitány úr – ígérte az orvos, ám Magda háta mögött olyan mozdulatot tett, amelyből Brohl megértette: az asszony alighanem menthetetlen.
A kapitány lassú mozdulattal vette ki a kazettát a gépből.
Az ajtó kivágódott. Stegna őrmester és néhány rendőr állt a küszöbön.
– Kapitány úr…!
Brohl felvonta szemöldökét. Soha nem kedvelte, ha a beosztottak ilyen meglepő módon szegik meg a szolgálati szabályzatot. Ráadásul éppen, a tizedik emeleten, amelyet egy kissé a saját szentélyének tartott.
– Mi történt, őrmester? – kérdezte szigorúan.
Ám Stegna nem Brohlra, hanem Raderre szegezte tekintetét. Őt szólította "kapitánynak":
– Kapitány úr, megvan a megoldás!
– Miféle megoldás? – érdeklődött Rader. A Desnával folytatott beszélgetés még fájó húrként rezgett benne.
– A tolószék! – újságolta lelkesen a bajuszos őrmester.
– Semmit sem értek, Stegna.
– Magyarázza meg bővebben, de gyorsan – szólt közbe Brohl is. Stegnát tulajdonképpen ő is kedvelte. A nagybajuszú férfi a főkapitányság egyik oszlopának számított; az újoncokat is rábízták, főleg a frissiben felfogadott fiatal tiszteket.
– Arról van szó, hogy… hogy… – Stegna nem volt a szavak embere, ez rögtön látszott. Bajuszát pödörgette és zavarba jött a sok rászegeződő tekintet láttán, de azért folytatta: – Rader kapitánynak fegyvertelenül kell Mandakával találkoznia. De nem lehet védtelen, sőt lehet hogy nagyon is szüksége lesz fegyverre… Tavaly a kábítószerosztály egy veszélyes akciót tervezett. Egyik emberünk tolószékben ülő nyomoréknak álcázta magát, úgy figyelte a narkósokat. Azt szerettük volna megtudni, kitől veszik az "árut"…. Elnézést, de ez nem tartozik ide. A terv szerint egy este kellett volna lecsapnunk a bandára, ehhez különlegesen preparáltuk a tolószéket. Úgy volt, hogy az emberünk a titkos találkozóhely közelébe gurul a széken, és a megfelelő pillanatban tüzet nyit…
– De mivel? – kérdezte Rader.
– Ezzel ni! – az őrmester berántott a szobába egy tolószéket; majdnem olyan volt, mint Rader szériadarabja. Az őrmester a székbe ült, elfordította kissé és…
A mozdulatot nem látták; ám a kerekes szék jobboldali karfájából hirtelen vakító rubinvörös sugár csapott ki. Cérnavékony, villámgyors felvillanás… A terem szemközti falán lángba és füstbe borult egy műanyag oktatótábla. Feketére égett vakolat- és tégladarabok hullottak a padlóra, füst terjengett a levegőben.
– Lézerpuskát építettünk be az ülés karfájába. – Stegna felállt, a széket Rader mellé tolta és segített az öregnek átülni. Aztán melléje guggolt és úgy mutatta: – Itt a gomb, elég megnyomni egyetlen ujjal. Kívülről semmi sem látszik; a koncentrált fénysugár a maga rettenetes energiájával egy tűhegynyi kis nyílásom bukkan elő… A rubinlézer egyetlen impulzussal kétezer Celsius fokos hőmérsékletű sugarat bocsát ki. Ha ezzel eltalálja Mandakát, kapitány úr, a fickó bizony nem kel fel többé…
– Ez leterítene még egy elefántot is – tette hozzá Dragos csillogó szemmel. – Most már emlékszem, tényleg terveztünk ilyen akciót, de Valami miatt füstbe ment a dolog.
Közben egy technikus fél vödör vizet zúdított a sebzett falra; a műanyag tapéta tüze azonnal kialudt.
– Tehát a Város bűnözői még nem ismerik ezt a trükköt? kérdezte Rader, és Brohlra nézett.
– Nem, uram.
– Akkor rendben van – egyezett bele Rader. – Elvégre nekem is kell valami fegyver a kezembe. Átkozottul ronda érzés lenne védtelenül állni szemtől szembe Mandakával és a tíz kiló Giftoljával.
– A helikopter mindjárt landol a tetőn – közölte Noyers őrnagy figyelmeztetően.
– Menjünk – ismét Brohl állt a tolószék mögé. Ezt a feladatot – úgy látszik – nem akarta átengedni másnak. Egy technikus kitárta az ajtót. A szőke titkárnő szája elé kapta a kezét. Talán mondott volna valamit – mégsem szólt. Rader és a lány tekintette egy pillanatra összetalálkozott. Laerdal és Noyers a folyosóra is kísérték a furcsa menetet, és csak a liftajtó előtt búcsúztak el:
– Sok szerencsét, kapitány.
– Ne hagyja magát, Rader!
Az öreg kezet szorított velük, de a szemén látszott, hegy gondolatai már a víztározó körül járnak. Brohl is erre gondolt, mert Rader füléhez hajolt:
– Az imént kaptam meg a víztározó fényképeit és tervrajzait. Egy külső lépcső vezet fel a tetőre, de belül a mindenkori vízszinttől is elérhetők a fémlétrák, amik a szellőzőnyílásokhoz vezetnek. Egy osztagot – a terroristaellenes csoportot – már előre küldtem, a tározóba; hamarosan elérik a szellőzőnyílásokat, ott lapulnak beavatkozásra készen. Minden csoport hallani fogja rádión, miről beszélnek Mandakával. Itt a készülék – Brohl Rader kezébe adta a miniatűr adó-vevőt.
– Mit tanácsol, Herbert…? – kérdezte váratlanul az öreg. Brohl meglepődött. Már a liftben álltak, sápadt fehér négyszögletes lámpa alatti.
– Ön sohasem kért tőlem tanácsot, uram.
– De most kérek. Hiszen tudja, mire gondolok.
– Tudom… Az a kérdés, megölje-e Mandakát és ha igen: mikor… Nos, a kialakuló helyzettől függ. Én mindenesetre intézkedtem a repülőgép felől; készen várja önöket. Talán még abba is belemegyünk, hogy elrepüljenek, hiszen ön Mandaka hatalmában lesz… De akkor önnek már nem lesz visszaútja, uram. Akkor a repülőgépen kell majd végeznie vele.
– Megpróbálom rávenni, hogy adja meg magát.
– Természetesen – Brohl töprengve ráncolta homlokát. – És… és közli vele, hogy beteg?
– Még nem tudom.
A lift megállt. A tetőn voltak. Amikor kinyitották az ajtót, langyos szellő csapott Rader arcába.
– Hamarosan megvirrad – mondta Brohl. Keleten már világosodott az égbolt.
– Herbert…!
– Uram?
A helikopter dübörögve ereszkedett alá. Törzse alatt vörös lámpa villogott, fényszórói alatt tejfehérré olvadt az éjszaka, a betontető. Két technikus acélláncokat erősített a tolószékhez, és az öreget beszíjazták az ülésbe. A rotorok szele összeborzolta a hajukat. A tetőn álló rendőrök fejükre szorították sapkájukat.
– Ha bajom esne, ne telefonon értesítse Desnát. Menjen el személyesen, Herbert. Úgy sem kell majd mondania semmit, ő rögtön tudni fogja…
Brohl szólni akart, de elszorult a torka. Hát csak bólintott.
Valaki közelebb hozta az emelőszerkezet vashorgát. Fém csattant fémre, láncok feszültek. Két horgot kapcsoltak a tolószékre. Aztán Brohl már el is tűnt a liftajtóban. A férfiak szétfutottak. A pilóta gázt adott. A motor felbődült, a rotorok szele mintha az egész épületet maga alá nyomta volna…
És Rader érezte, hogy repül.

Brohl már az utcán száguldott. A nagy termetű rendőr sofőr szédületes sebességgel vezetett a néptelen utcákon. A fekete kocsi mögött jött egy másik, ebben Helver és Dragos ültek.
A kapitány már megpillantotta a Thomas-dombot – a reflektorokkal megvilágított beton víztározó fantasztikus, ugyanakkor teljesen valószerű látványt nyújtott, akár egy túl nagyra épített színházi díszlet.
Ekkor megszólalt a kocsitelefon kijelzője.
A miniszter kereste Brohlt:
– Rader csakugyan elvállalta azt az őrültséget? – kérdezte minden bevezetés nélkül.
– Igen. És el is végzi a feladatot, ahogy én őt ismerem – felelte Brohl. Valami idegen merevség lopózott a gerincébe, gyűlölte most a minisztert és az egész kormányt, akik csak messziről parancsolgatnak, büntetnek és tapsolnak. Érezte, hogy a miniszter – fél. Nem Radert félti, nem. Ellenkezőleg. Fél, hogy Rader hősnek bizonyul és ő, a miniszter ismét a háttérbe szorul, megint csak árnyékban fog maradni az öreg mögött…
– Miért engedte meg neki? – hangzott el a következő, már vádló kérdés.
– Idar Mandaka csak vele akart tárgyalni.
– De szörnyű helyzetbe kerülünk, Brohl kapitány! Rader így túsz lesz egy őrült kezében!
– Ha arra kerül sor, meg tudja védeni magát. És én bízom benne, hogy Rader így is győzni fog, miniszter úr.
A csend a kagylóban arra késztette Brohlt, hogy felnézzen. Akkor értek a lezárt terület határához. A kordont álló rendőrök szétfutottak, utat adtak a kapitány kocsijának. A helikoptert a robogó autóból nem lehetett látni.
– Azonnal jelentsék, mi lett a vége ennek a cirkusznak – mondta dühösen a, miniszter.
Brohlban apró lázadás ébredt:
– Utána nehogy kitüntetésre javasolja Radert, miniszter úr! Ismerem: vissza fogja utasítani, méghozzá nyilvánosan…
A vonal azonnal megszakadt; a miniszter letette a kagylót. Brohl ajka körül torz mosoly játszadozott. A kapitány elégedett volt magával.
Aztán az autó csikorogva fékezett a víztározó mellett.

Rader repült.
Tolókocsija a helikopter alatt láncokon függve himbálózott, forgott. Az egész olyan volt, mint egy álom. Halványszürke égboltbura, alatt hevert a Város éjbe aléltan; az ő városa. Ezer utcán millió ház fekete tömbök, néhol fénylő ablakokkal. Láthatárig nyúló kőtenger, álomba szenderült aszfaltmező. Valószerűtlen volt a látvány. A helikopter dübörgését Rader most nem hallotta, – nem akarta hallani. Úszott a levegőben és csak erre gondolj, gyönyörködött a képben, és állandóan olyan érzése volt, hogy otthon alszik és álmodik. Ahogy nemegyszer sötétzöld fenyőerdők hullámzanak féligpihent agyában, ólomszürke-viharos tenger partján áll, sirályvijjogás csapkodja testét…
Fázott. "Desna haragudna, ha látna" – futott át az agyán. Csupán egy ing és zakó volt rajta, a nyitott gallér alá befütyült a szél, "megfázom", a nadrágszárai ide-oda tekergőztek a lábszára körül. A mélybe pillantva eszébe sem jutott, hogy lezuhanhat. Nem gondolt a veszélyre; a két erős acélhorog és a láncok, a szíjak biztonságot sugalltak-adtak. A tolószék hol erre, hol arra fordult, Radert gyermekkorára emlékeztette a dolog, a Vidámpark óriáskerekére, amelyet azóta már lebontottak. Egy toronyház fölött húztak el, a tetőbe épített vörös fények figyelmeztették a pilótát, emelkedjen feljebb…
Aztán az öreg megpillantotta a Thomas-dombot. "Akár egy templom!" – gondolta azonnal; a henger alakú, vakítóan megvilágított építmény rég látott festményekre emlékeztette, Eufrátesz-parti zikkuratra, Bábelre, félbemaradt tornyokra. A víztározónak csak a tetején uralkodott a sötétség.
Mandaka ott vár valahol…
"Kíváncsi vagyok, mit talál ki Herbert. Hiszen biztosan nem enged bennünket repülőre szállni. Herbert bízik a fejemben, de nem a karomban. Nem hiszi, hogy én, a nyomorék öreg egyedül is le tudok számolni Mandakával… Brohl az utolsó pillanatig küzdeni fog. Lehet, hogy az én rovásomra is, de a Város érdekében. Lehet, hogy a helikopterben lapul majd egy mesterlövész, amikor a repülőtérre visznek bennünket. Vagy ott a reptéren emelik majd infratávcsöves puskájuk csövét a fiúk… És én is ott leszek fölösleges akadályként."
A helikopter másodperceken belül a víztározó fölé ért. A pilóta apró kört írt le; Rader érezte, hogy lefelé ereszkednek. Feje fölött kigyúlt egy fényszóró; a pilóta leszállóhelyet keresett a tetőn. "Olyan vagyok itt glóriával a fejein fölött, mint egy földre ereszkedő szent!" – Rader próbálta elképzelni, milyen lehet a látvány a földről nézve. Egy ősz hajú öregember helikopter horgán érkezik tolókocsin, vakító fényözönben egy szürrealista film részlete…
Aztán már nem volt ideje töprengeni. Lepillantva hirtelen furcsa betontetőt látott, amely rohamosan közeledett. A kerete épületet lapos járda szegélyezte, korláttal. Középütt pedig boltíves átlátszatlan kupola magasodott, szabálytalanul elhelyezett kerek lyukakkal. "A szellőzőnyílások" gondolta Rader, és hirtelen baljós előérzete támadt. Újra érezte a nyomást a mellében. Lehet, hogy mégsem lesz képes elvégezni a feladatot…?

Brohl a központi rádióskocsihoz szaladt. A többi autó mögött páncélmellényes rendőrök álltak. A háttérben a mentőautó orvosának fehér köpenye csillant. Ott volt egy katonai egészségügyi osztag is, különleges autójukkal. Ők Mandakára vártak…
– Minden osztag, figyelem! – kiáltotta Brohl a mikrofonba. Kezdődik az akció! Rohamcsapat, jelentkezz!
A készülékből tisztán hallatszott egy nyugodt hang:
– Most foglaljuk el az utolsó állást is… Igyekszünk csendben mozogni. Nyolc szellőzőablak alatt már ott állnak a fiúk.
– Várjanak parancsra… Helikopter!
– Itt a helikopter!
– Amint letette a kapitányt, szálljon le ide.
– Értettem.
Brohl intett Helvernek: csináljanak helyet a víztározó mellett. A hadnagy gyorsan átcsoportosította a várakozó rendőrautókat. Érkezett közben egy másik helikopter is. Közben Brohl beszélt még a katonai repülőtér parancsnokával, aki jelentette, hogy a légierő különleges terroristaellenes alakulatának legjobb emberei várakoznak nem csupán a repülőtéren, de az indulásra felkészített gépben is elrejtőztek.
– Reméljük, odáig nem fejlődnek a dolgok – morogta a kapitány maga elé, miután kikapcsolta ezt a telefon vonalat. – Mindennek itt kell eldőlnie.
– Mit tegyünk, ha Mandaka megöli Radert? – kérdezte váratlanul Dragos. Brohl nem nézett a hadnagyra; összeszorította a száját. Hallgatott.
Csak egy perccel később válaszolt, már higgadtabban:
– Azt hiszem, akkor már nyugodtan végezhetünk a fickóval… Ne várjanak tőlem parancsot. Ilyesmit nem adhatok utasításba, de…
– Értettük – felelte Helver ökölbe szorult kézzel.
Az épület fölött a helikopter leereszkedett, majd eltűnt a lent várakozók szeme elől. Csak a fényszóró ide-oda imbolygó kévéjét látták – vagy úgy tűnt, hogy látják…? Majd a rádióból meghallották a pilótái hangját:
– Letettem a kapitányt, behúzom; a horgokat… Felemelkedem.
Brohl nagyot nyelt. A füle zúgott, a fáradt izgalom a mellében lüktetett. Iszonyúan hosszú ez az éjszaka. Élete leghosszabb éjszakája… Lenyomta a másik hullámhossz gombját:
– Rader kapitányt hívom.
– Rader kapitányt hívom.
Az öreg tanácstalanul körülnézett. Ahogy a helikopter a reflektorral elröppent a feje fölül, hirtelen sötétben maradt. Szeme még nem szokta meg a homályt. Ugyanakkor a kis bőrszíjjal a mellére akasztott készülékből Brohl hívását hallotta, válaszolt hát:
– Itt Rader.
Megkönnyebbült, apró sóhaj – igen, Brohl tényleg aggódik érte. Herbert mindig rendes volt, és jó tanítvány…
– Minden rendben van, uram?
– Talán. Sehol sem látom a fickót… Mondja, Herbert, ez a járda a kupolatető mentén körös-körül szegélyezi a tározót…?
– Igen.
– Akkor elgurulok körbe. Majd csak találkozunk…
Rader megragadta a kocsi hajtókerekét, előbbre lökdöste magát. Az egyik nagy kerék kissé nyikorgóit. Tulajdonképpen csak akkor jutott eszébe, hogy nem a saját megszokott székén ül, amelynek minden centiméterét ismeri már. Megtapogatta a jobboldali karfát. Jó ötlet volt ez Stegnától…
A szeme alkalmazkodott a homályhoz. Az éjszaka már nem volt teljes. A feketeség oszladozott, keleten világosabb lett az égbolt. A tárgyaknak még nem volt árnyékuk, maguk is árnyékok voltak, sötét tömbök. A kupolából kiálló szellőzőnyílások, a beton bordázat gerendái – ezeket látta Rader, miközben a hajtókerekét lökdöste.
Aztán hirtelen visszafogta a kocsit. Furcsa érzés vett rajta erőt. Egy tekintetet érzett magán…
– Ne mozduljon, Rader – mondta egy hang a háta mögött. Azonnal felismerte: ugyanolyan volt, mint a telefonban. Hideg, tárgyilagos hang, Rader nem mozdult. Mindkét keze a kárfán pihent. A kocsi még gurult néhány centimétert; az egyik kerék nyikordult aztán megállt.
– Nincs nálam fegyver mondta az öreg.
Mandaka valószínűleg utána lopakodott; a férfi most a tolószék mögött állt, egészen közel:
– Nem hiszek magának.
Rader érezte, hogy egy kéz végigtapogatja tarkóját, félig felemeli testét, benyúl a combjai alá is. "Nem beteg még – gondolta Rader –, legalábbis nem úgy viselkedik…"
Rader széke elfordult – Mandaka fordította meg. Felnyikordult a kerék. Csak néhány métert gurultak; az egyik szellőzőablak alatt a kapitány egy sötét csomagot pillantott meg. Mandaka azt felkapta, és a szellőzőnyílás peremére tette. Egyik kezével tartotta… Rader tudta: ez volt az a másodperc, amikor lőnie kellett volna. De ujjával csak ezután kezdte keresni a lézer gombját… Mandaka feléje fordult:
– Látja, Rader…? Egyetlen mozdulat és a zsák a vízbe zuhan. Akkor pedig igencsak szomjazni fognak a Városban.
Rader látta, hogy a férfi jobb karját felemelve tartja maga előtt; nem kétséges, hogy pisztolya van.
– Adja meg magát, Mandaka.
– Tréfál, ugye…? Én ki akarok kerülni ebből a csapdából. Nos, kapitány? Hogyan távozunk a Városból?
– Előbb hadd kérdezzek valamit, Mandaka… Nem fáj a feje?
Meglepett csend támadt.
– Nem hasogatja a halántékát éles fájdalom, nincs láza?
– Maga orvos? – Mandaka most nem nevetett. Bal kézzel homlokához nyúlt: – Miféle trükkös pasas maga, Rader?
– Csak azt szerettem volna tudni, nem beteg-e – mondta gyorsan a kapitány. Soha nem jöttünk volna rá, hogy mit követett el a Holdon és itt a mágnescsekkgyárban, ha nem maga lett volna a harmincadik utas azon a gépen…
– Hiába próbál ijesztgetni. Nem vagyok beteg, az én szervezetem mindent kibír, A fejem ugyan zúg, de csak azért, mert már második éjjel nem alszom. Majd Óceániában kialszom magamat… Hagyja ezt a fölösleges szöveget. Mikor jön értünk a helikopter?
– És itthagyja a lányát, Idar?
A férfi arcát Rader csak homályosan látta a sötétben, de a hangja sokat elárult:
– A lányomat? Ne beszéljen róla.
Rader keze a lézerpuska kioldógombjára csúszott. De a méregzsák a szellőzőnyílás peremén feküdt; Mandaka keze ügyében. A férfi még sebesülten is meglökheti és akkor…
– A fia… Raito sírját sem akarja többé látni?
Mandaka lihegve állt az éjszakában. Rader most sem látta az arcát; az égbolt csak lassan, nagyon lassan világosodott. Idar Mandaka fekete kőszobor volt. Mozdulatlan. Kemény.
– Látom, betanulta az életrajzomat – mondta végül a férfi kelletlenül. De Rader százezer ember százezer hanghordozását hallotta életében, ismerte a hangulatok jeleit. Mandaka most szomorú volt. "Ezt ki kell használnom" – villant az öreg agyába a gondolat. Gyorsan folytatta a beszélgetést:
– Azonkívül maga még valakit akar itthagyni a Városban, Idar.
Most megmozdult Mandaka, de a zsákot nem engedte el:
– Kire céloz, Rader?
Az öreg ujjai a karfát markolták, de nem, most megint nem lőhet. A méreg azonnal lefelé hullana…
– Magdáról beszélek – felelte kimérten.
– Magda…? – Mandaka mélyet lélegzett. Az égbolt szélén a keskeny csík mintha szélesedne. Rader a kommandósokra gondolt, akik most valahol a lábuk alatt, a betonfal mögött lopakodnak. Lassan mozoghatnak, ha nem akarnak zajt csapni… És Brohl kezében van a vezénylés. Nem hibázhat Herbert, nem…
– Magda elkapta a fertőzést, méghozzá magától. Nem tudjuk, meggyógyul-e… Üzent magának valamit. Akarja hallani? – Rader nem várt válaszra, beleszólt a rádióba: – Brohl kapitány!
– Jelentkezem – hallották mindketten a férfi hangját. Olyan tisztán, mintha ott állt volna mellettük. Mandaka nyugtalanul körülnézett.
– Játsszák be a szalagot – kérte Rader eltökélten.
Kis szünet következett, aztán egy kattanás a készülékben és… "Idar… ne csinálj őrültséget… Élni kell… engem megfertőztél, de a Város… A Várost hagyd…" És megint az az iszonyú csönd…
– A kommandóosztag elfoglalta állásait több szellőzőnyílás alatt – jött a jelentés egy rövidhullámú adón. Brohl a rádióskocsiban ült. Helver nyugtalanul dobolt a motorház fedelén. Dragos pisztollyal a kezében hallgatta a megafonból Rader és Mandaka beszélgetését.
– Kapitány úr, a Vízművektől telefonáltak… Kérdezik, meddig szünetel még a vízszolgáltatás – jött lihegve egy őrmester.
– Mondja meg nekik, hogy még… még egy ideig… a kapitány máskor kemény hangja most bizonytalanná vált. Herbert nem hallotta a közelben álló helikopter dübörgését, teljes énjével a megafonokra koncentrált.

Mandaka csak egy pillanatra hunyta be a szemét. Magda… talán nem lesz többé. Pedig annyi mindent köszönhet neki. Nála bújt annyi hónapon át, ő mondta meg a csekk-kártyák számait… A csekkek! A kártyák pénzt jelentettek, ez visszarántotta a férfit ebbe a világba. Lába alatt a beton, tőle nem messze a tolószéken ülő kis emberalak, és fölöttük az égbolt szürkésfehér burája. A csekk-kártyák pénzt jelentenek, a pénz az életet. A pénz a menekülés eszköze és célja, egyben esélye is. A nyugalom, a biztonság ára.
– Hagyjuk ezt… – a szavak nehezen szakadtak ki Mandakából. – Beszéljünk az utazásunkról, Rader. Készen áll a gép?
– Készen – bólintott az öreg. Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. A küzdelemnek tétje van, óriási tétje. De már rájött: nem érthet szót Mandakával.
– Szóljon le, hogy jöhet a helikopter. Csak a pilóta üljön benne. Ereszkedjen le, rácsatolom magát a horogra. Én a pilóta mögé ülök. A reptéren a helikopter a gép mellé szálljon le. Ha bárki tesz egy gyanús mozdulatot, a fejébe röpítek egy golyót, értette, Rader?
– Értettem.
– Ők is hallották…? – intett Mandaka körbe, a levegőbe és lefelé.
– Hallották. – Rader ujjai ismét a karfára feszültek.
– Akkor mire várnak? – türelmetlenkedett Mandaka.
– Indul a helikopter – hallották Brohl hangját a rádióból. Mandakában érezhetően csökkent a feszültség. Leeresztette a pisztolyt markoló kezét, körülnézett. Valahonnan idehallatszott a helikopter dübörgése.
– Miért lett bűnöző, Idar?
A férfi a már ismert rövid, ideges nevetést hallatta:
– Jókor kérdi… Talán majd elmondom. Útközben.
– Pénzre volt szüksége?
– Igen. Maga nem tudhatja, mi az, pénz nélkül élni le egy életet… Vagy az első felét. Mint én… Aztán egy napon elhatároztam, hogy a második felében megszerzem mindazt, amire szükségem van, ami nekem is jár, nemcsak a gazdagoknak…
Rader összeszorította ajkát. Primitív ideológia, de lehet, hogy nem így volt. De Mandaka nem akar most erről beszélni… Rader lázasan gondolkozott. "Milyen nehéz is megölni egy embert!"
Mandaka a halántékához nyúlt:
– Hasogat a fejem…
A helikopter már a közelben zakatolt.
– Menjünk oda, ahol leszálltam – mondta a kapitány. Mandaka határozatlanul nézelődött, de nem mozdult. Rader meglökte a hajtókereket és elgurult a férfitól.
– Várjon…! – kiáltotta Mandaka.
Rader megfordult a székkel, és visszanézett. A helikopter akkor bukkant fel az épülettől nem messze. Vörös lámpa és fényszóró fehér fénye villant.
Mandaka lekapta a zsákot a szellőzőnyílásból és elindult Rader után. A kapitány lázas igyekezettel próbálta úgy fordítani a széket, hogy a karfa és Mandaka teste egyvonalba kerüljenek…
Mandaka gyanakodva szemlélte igyekezetét, megtorpant.
Rader lenyomta a lézerkioldó gombját…
A szürkére fakult égbolt előtt rubinvörös sugár csillant fel.
– Herbeeert…! – kiáltotta Rader.
– Lézerlövést láttam! – kiáltotta rádiójába a pilóta.
Brohl tudta, nincs vesztegetni való ideje. Szája elé emelte a mikrofont:
– Kommandósok, roham…!
Helver már szaladt is riasztani a mentőket. Dragos hatalmas ugrásokkal száguldott a másik, még földön álló helikopterhez. Az orvossal és Brohllal együtt ért oda.

A lézerpuska lövése csak a karján találta el Mandakát. A férfi a fájdalomtól és meglepetéstől felordított, elejtette a zsákot. Pisztolyát Raderre emelte és habozás nélkül lőtt.
Rader mellében élesen felcsapott a fájdalom, forró hullám volt, elöntötte testét, agyát. De azonnal felmerült az öntudat apró szigetére, jobb keze most maga volt a Mindenség. Izmok feszültek, ujja a gombra nyomódott, szeme csak félig nyílott, áttörte a halálfélelem falát.
Mandaka sötét árny volt előtte.
És lőtt.
Mandaka teste szinte meggyulladt, tűz és vér – halálos sebbel zuhant a betonra. Nem látta már Magdát. Az óceáni szigetet a lagúna halványkék vizével. A pálmákat…

Rader talán kiáltott. Kiáltani akart. Érezte a száján kicsurranó meleg életet…
Az erdő. A folyópart. Magasban elhúzó madársereg… És a testet simogató langyos szél…
A sötétség, amely a szemekre borul…

Herbert Brohl kiszállt az autóból. Az utca még üres volt. Felnézett a házra és elindult.
"Ne telefonon értesítse Desnát. Menjen el személyesen, Herbert. Úgysem kell majd mondania semmit, ő rögtön tudni fogja…" Brohl habozva állt meg a széles üvegajtó előtt. A kilincs hűvös érintése megnyugtatta. Hátában érezte a napsugarakat. "Véget ért az éjszaka. A Város leghosszabb éjszakája" – gondolta és mélyet lélegzett. Naparany ömlött a falakra. A Város halálos szorításból ébredt. A sötétség menekülve, futva – már csak elszórt árnyékaival harcolt.
Aztán mindent elöntött a fény.

"…később mégis eljött a félelmet nem ismerő lovag és legyőzte a fekete halált. Ámbár lehet, nem is így történt – de a hősöket megéneklő egyszerű emberek szívük vágyát dalolták bele a szélbe. A megmaradottak ismét felépítették házaikat, elvetették a magot, vízre és lóra szálltak vala. Szekercék csattogása szállt az erdők fölött, versenyre kelve a madarak tavaszköszöntő vidám énekével…"