KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK

SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

CSERNAI ZOLTÁN
Atleóntisz

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK
BUDAPEST, 1971

A FEDÉLTERV
KORGA GYÖRGY MUNKÁJA
AZ UTÓSZÓT
HÉDERVÁRI PÉTER ÍRTA

© CSERNAI ZOLTÁN, 1971

Felelős kiadó: Kováts Miklós
Felelős szerkesztő: Miliők Éva
Műszaki vezető: Gonda Pál
Képszerkesztő: Moldova Zsuzsa
Műszaki szerkesztő: Wagner Orsolya
28 800 példány, 12,8 (A/5) ív, MSZ 5601-59
70.5169 Egyetemi Nyomda, Budapest
Felelős vezető: Janka Gyula igazgató
IF 1288-f-7173

TARTALOM

1. Orgon Negyedik Világa utolsó órái
2. Helli Harmadik Világa – Theira
3. A Nagy Katasztrófa
4. Annia
5. A győzelem ára – Orgon Negyedik Világán
6. Theira legyőzi Bikaistent
7. Az Altra foglyai
8. A győzelem ára – Theirán
9. Helli Negyedik Világa
10. Az új törvény
11. Az Altra sorsa
12. Atleón Kapujában
13. Atleóntisz alapítása
14. Manniósz új testet ölt
15. Támadás
16. Az Altra-20 megérkezik
17. Bikaisten első hadjárata
18. Új világ születik
19. Bikaisten második hadjárata
20. Atleóntisz pusztulása
A hétfejű sárkánytól a csillagemberig
Atleóntisz – és Atlantisz (Hédervári Péter)

1. ORGON NEGYEDIK VILÁGA UTOLSÓ ÓRÁI

"Múzsa, no hagyd el a háborúkat s velem istenek és percéltűek csoda-nászait idézzed, a boldogok ünnepeit…"
(Sztészikhórosz: Töredékek)

Szürkésfehér felhőfüggöny mögött lassan, méltóságteljesen vonul tova a bolygó óriás tányérja. A világtér mélysötét háttere még jobban kiemeli a kép élességét. A fehér felhőgomolyok réseiben időnként fények, világos foltok bukkannak fel. A kép alsó háttere sima ezüstszínű keretbe vált át, amelyből itt-ott csillogó tornyok ágaskodnak ki.
Rad Zson energiaparancsnok az Altra térerőd nagy kilátóablaka előtt áll, és gyönyörködik a látványban. Ujjai idegesen dobolnak a fényes csőkorláton, amely végigvonul a termen, a nagy kilátóablak és az áttetsző sárgás fényben villódzó falak mentén.
Az Altra gigantikus "csigaháza" Orgon Negyedik Világának egyenlítője körül kering, nagy magasságban, jóval túl a légkörön. Az energiaparancsnoki terem az óriás csigaház keskenyebb csúcsában helyezkedik el. Alatta és mellette spirálvonulatokban húzódik a többi fedélzet: az energiatermelő, kutató- és harci tevékenység megannyi fellegvára. Az Altrában nincs súlytalanság. A mesterséges gravitáció vonzásában lakói biztonságosan közlekedhetnek a folyosók, csarnokok, raktárak, katapulttermek útvesztőiben.
Rad Zson közepes termetű, sovány, fekete hajú férfi. Arcbőre kissé barnás árnyalatú, halántékain már néhány ezüstös hajszál is megcsillan. Orra keskeny, szája erős vonalú. Láthatóan belső feszültség fűti, mintha egész lényében visszafojtott energiák remegnének. Fluoreszkál az egész alak, de környezete is. A falak, a levegő, a terem különös gépei, műszerei… a nagy kilátóablakban gomolygó, vakító színeket fel-felvillantó képfolyam.
Apró zaj oldja fel a feszültséget: a terem végében ajtó nyílik.
A jövevény magasabb és idősebb Rad Zsonnál. Feje hosszúkás, orra élesen ívelt, de szája lágy vonalú, és az egész arcra kellemes szelídséget varázsol. Az energiaparancsnokhoz hasonlóan rajta is egyetlen apró furcsaságot fedezhet csak fel a tüzetes szemlélő: mindkettejük fogsora összefüggő fehér csíkban fehérlik ajkaik között… Ruházatuk egyszerű – ezüstszürke, könnyű anyagból készült, egyenes szabású zubbonyt, nadrágot és puha talpú cipőt viselnek.
– Elkészültél már, Rad Zson? – kérdi a belépő, Pi Er, az Altra főorvosa. – Igyekezz, az Altra-7 nemsokára indul Sordonba!
Rad Zson csak egy néma intéssel felel, ami választ is, helykínálást is jelenthet.
Pi Er rosszat sejtve foglal helyet.
– Mi történt? Miért vagy rosszkedvű? Talán – a mai parancsban volt valami? Csak nem – energiazárlat?!
– Eltaláltad! – feleli Rad Zson összeszorított szájjal. – A térhajó nem megy Sordonba! A Főparancsnokság elrendelte az energiazárlatot! Tudod, mit jelent ez nekem – most? Minden kísérletemet abba kell hagynom, és berendezéseimet Kar Von rendelkezésére bocsátanom! Az energiafeltöltőket… az Orgongenerátorokat… az erőtérlokátort… mindent! És – mindezt most, amikor közvetlen a cél elé érkeztem! Amikor csaknem eljutottam a nagyszerű perspektívához – hiszen tudod –, hogy a Nagy Spirál Világaival ezentúl ne csak száraz információkat, képleteket tudjunk cserélni – periódustizedekig tartó várakozással, szegényes tartalommal –, hanem el is juthassunk oda, tehát fizikailag is közel kerülhessünk egymáshoz! Érted, Pi Er? Eljutni – esetleg egészen a Nagy Spirál Magjához! Csillagrendszerünk központi térségeibe, az értelmes, gondolkodó élőlények – az emberek – világainak bölcsőjéhez! Eddigi eredményeim már sejtették, hogy ott, a Mag Világaiban rejlik a Kezdet! Ott lehet a legmagasabb fejlettségű kultúrák, emberi Világok színhelye! Onnan kiindulva fejlődött az értelmes emberi élet, és terjedt szét kifelé, a spirálkarok világai felé. És ezt a túlságosan lassú természetes fejlődési ütemet lehetne a tényleges kapcsolat felvételével meggyorsítanunk! Mennyi időt, energiát, szenvedést takaríthatnánk meg ezzel!… Igen – értem. A szemedből olvasom ki a kérdést, Pi Er – folytatja kis szünet után az energiaparancsnok. – Ugye, azt akartad kérdezni, hogy – vajon ŐK miért nem teszik… miért nem tették meg eddig ugyanezt? Nem tudom! – és ez izgat legjobban! Pedig ŐK valószínűleg ismerik már a kapcsolatfelvétel e legrövidebb útját: az erőcsatornákat, amelyeket végre sikerült megtalálnom. Eddigi információs kapcsolataink a Nagy Spirál Világaival szórványosak és csekélyek. Néhány alapvető képlet és matematikai formula – a világtér erőinek és anyagi összetevőinek számunkra újszerű és részben megfejtetlen kifejezései –, semmi egyéb! Viszont éppen ezek segítségével bukkantam rá az igazságra, találtam meg az erőcsatornákat. Az "utakat", amelyek a világtér anyaghalmazait összekötik, amelyeken haladva térhajóink az emberi élet – egy emberi élet – időhatárán belül is eljuthatnak majd távoli világokra. Nem késői generációkban csupán, lassú gömbhajóink börtöneibe sorvasztva. Látod, Pi Er, milyen cél közvetlen közelébe jutottam?! És – most mindent hagyjak abba?! Pi Er csillapítani próbálja barátját:
– Megértelek, Rad Zson… Igazad van. De – talán nem is lesz ez az energiazárlat olyan végzetes és hosszan tartó? Hátha csak valamiféle nagy és fontos tudományos feladathoz szükséges ideiglenesen az energiatartalékolás? Igaz is, megindokolták a zárlat okát a parancsban?
– Nem… De – Kar Vonnak kell átadnom mindent! Ő a katonai parancsnok az Altrán – hát nem elég világos indokolás ez? A zárlat okában nem lehetnek kétségeink, Pi Er. Újra a háborús hisztéria lett úrrá odalenn, Orgon Negyedik Világán! Forrófejű hadvezéreink ismét oda jutottak, hogy békés úton nem lehet rendezni a vitás problémákat… Háborúzni kell tehát Middel, a Déli Birodalommal, Örök Ellenségünkkel! Nem elég nekik, hogy őseink csaknem tíz periódusezreden át verekedtek egymással, foggal és körömmel, kőbaltával és nyíllal, legutóbb már biológiai és sugárfegyverekkel is. Nem volt elég, és nem nyugszanak addig, amíg minden el nem pusztul… És – utódaink, ha ugyan egyáltalán lesznek ilyenek, kezdhetik majd újra elölről a kőbaltával és a doronggal!
– Nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolnod, Rad Zson – folytatja Pi Er a megnyugtatást. – Megfontoljuk még, mit tehetünk. Kar Vonnál is lehet okosan beszélni, csak tudni kell a módját. Ne félj, be fogod fejezni a munkádat az erőtérlokátorral! És ez a háborús hisztéria – ha arról van szó – el fog múlni, éppúgy, mint máskor. Hiszen átéltünk már néhány válságot különösebb baj nélkül!
– Én nem látom ilyen derűsnek a jövőt, Pi Er! – erősködik az energiaparancsnok. – Nézz a térképre: erre az átkos Központi Óceánra, amely világunkat északi és déli kontinensre választja ketté. Vajon ez lenne az oka társadalmi kettéosztottságunknak is? Periódusmilliókkal ezelőtt egyszerre indult fejlődésnek a szerves élet mindkét kontinensen. Két földrészünk – az északi Sord és a déli Mid – az egyenlítő két oldalán, szinte azonos távolságban fekszik. Éghajlati zónáik is hasonlóak: trópustól a sarkvidékig mindkettőn hasonló növény- és állatvilág alakult ki. Ebből a szempontból tehát maga a természet teremtett egységet, hidalta át az akadályt. És mi, Orgon Negyedik Világa emberei – a gondolkodók? Mi talán különbözünk egymástól? Nem! Északi "sorditák" és déli "miditák" között egyaránt létezünk a fehér bőrű fajoktól a sárgán át a fekete bőrűekig mindenféle árnyalatban. Akkor hát miért ellenségeskedünk mégis folyton-folyvást egymással?
Rad Zson görcsös ujjai a levegőt markolásszák, úgy folytatja keserű monológját:
– Öt-hatezer periódussal ezelőtt, amikor kölcsönösen felfedezték egymás kontinenseit, addig csak azokon belül torzsalkodtak, őseink evezős és vitorlás bárkákon rohanták meg egymást, az ellenséges partokat. Gyilkoltak, pusztítottak, de soha tartósan meg nem hódították egymás birodalmait. Vajon miért akarjuk azóta is – kisebb-nagyobb szünetekkel, újra meg újra, sebeinket nyalogatva, mint a vadállatok – mi, "fekete fejű" sorditák leigázni a "kék fejű" miditákat?! És viszont – miért akarják ők is velünk ugyanezt megtenni? Miért nem férünk meg egymás mellett békésen, ki-ki a maga bőségesen elegendő területén? Talán azért, mert a mi hajunk színe általában fekete, de a miditák ugyancsak sötét árnyalatú hajában – kékes szín villódzik? Hiszen rég tudjuk már, mi okozza ezt: a déli félgömb mágneses rendellenességei. De hát lehet-e ok ez az örökös vérontásra?!… Azután arra is gondolj, Pi Er, hogy ma már társadalmaink felépítése is csaknem azonos mind a két kontinensen. Sorditák és miditák százmilliói egyaránt felszabadultak a szükségletek kielégítésének mindennapos nyűge alól. Nem léteznek már történelmünk olyan örökségei, mint az egyéni vagyongyűjtés, erőszak, nyomor, betegségek – egyik államszövetségünkben sem. Tudományunk elképzelhetetlenül magas szintre fejlődött, és rendkívüli feladatok megoldására képes. Energiaszükségletünket az anyag összetevő erőinek felhasználásával, feltárásával beláthatatlan időtartamra fedezni tudjuk. Társadalmaink a jólét és kultúra szinte tökéletesnek mondható fokára emelkedtek – kivéve ezt az egyetlen szörnyűséget! Miért nem nyugszunk mégis?! Miért tartjuk fenn és látjuk el mind iszonyúbb pusztító erejű fegyverekkel hadseregeinket? Miért készítünk valamennyi technikai felfedezésünkből legelőször is – fegyvert egymás ellen?! Miért akarjuk egymást, s eszel önmagunkat is megsemmisíteni?! Mi az indítéka a háború utáni olthatatlan sóvárgásunknak?!… Nem, ez így nem mehet sokáig. Valamit tennünk kell. Talán nekünk, tudósoknak kellene megálljt kiáltanunk?! Kijelentenünk, hogy nem kutatunk, nem kísérletezünk többé, mert minden felfedezésünk fegyverré válik?! És – ezért nem adunk még több, még pusztítóbb eszközöket saját katonáink kezébe… saját világunk esztelen elpusztításához?!
Pi Er átöleli kétségek között vergődő barátját. Megpróbálja lecsillapítani; visszaadni neki valamit abból az optimista hitből, meggyőződésből, ami – már saját magában is mind reménytelenebb csalódássá kezd átalakulni…
– Térj magadhoz, Rad Zson! Hiszen még semmi baj sincs! Magad is jól tudod, milyen sokat haladtunk már az Általános és Örök Béke megvalósulása felé! Szervezeti egységünk megvan hozzá. Periódusszázadok óta funkcionál már Orgon Negyedik Világa Főtanácsa, és mindeddig meg tudta akadályozni a végzetes katasztrófát. Vannak ugyan még ellentétek Sord és Mid között, de ez természetes. Periódusezredek örökségét: a nyers erőszak gyönyörét a gyengébb leöldöklésében… a háború átkos ösztönrugóit – nem könnyű levetkőzni! De ne félj: amitől tartasz, a Nagy Katasztrófa – nem fog bekövetkezni! A Kölcsönös Tökéletes Pusztulás réme erősebb gátló tényező bármi másnál, és meg fogja akadályozni az általános anyagerő-háború kitörését. A józanul gondolkodó orgoni ész – a puszta létfenntartás ösztönével szövetkezve – nem fogja világunkat öngyilkosságba engedni!
– Jól mondtad, Pi Er… az, öldöklés gyönyöre, a gyenge áldozat vergődése az erősebb ragadozó fogai között… a háború átkos ösztönrugói! – suttogja Rad Zson, kissé lecsendesedve. – Bár igazad lenne! Lehetséges, hogy újra csak egy hosszabb-rövidebb ideig tartó izgalom, kölcsönös erődemonstráció lesz az egész – semmi több. Megélénkül a Főtanács és az államszövetségek gépezete. Intézkednek itt is, ott is; esetleg meg is oldanak néhány részletkérdést, és valóban közelebb jutunk a teljes megbékéléshez. De értsd meg – ez nem mehet így büntetlenül a végtelenségig! Önvezérlő gépcsodáink, gépkatonáink csak egyetlenegyszer szabaduljanak ki ellenőrzésünk alól – akkor vége mindennek! Elég lesz hozzá egy… egy apró biztosíték hibája, egy fázisingadozás vagy a vak véletlen minimális kombinációs tévedése egy gépagyban – és máris elszabadul a pokol Orgon Negyedik Világán! Nem is beszélve magunkról, az "emberkatonákról"! Az orgoni agy működésében is bekövetkezhetnek apró kihagyások, zárlatok… különösen akkor, amikor ehhez a háborús hisztéria túlfűtöttsége is hozzájárul!… És arra gondoltál-e már, Pi Er, hogy a háborús készülődések mekkora hiábavaló anyag- és energiaráfordítást nyelnek el? Mi mindent lehetne megvalósítani azzal az elképzelhetetlenül nagy anyag- és energiamennyiséggel, amely a mi Altránkban, a többi térerődben… Sord és Mid számtalan térbeli, szárazföldi és tengeri hadibázisában felhalmozódik? Meg tudnánk például többszörözni a Nagy Spirál térségei felé sugárzott adásaink intenzitását. Megnövelhetnénk a világtér felkutatására indított kolónia-gömbhajóink számát! Hát nem furcsa, hogy a világtér kutatásában – együtt tudunk dolgozni a miditákkal? A világtérben most is úton levő csekély számú gömbhajóinkban testvériesen együtt tudnak élni és dolgozni Sord és Mid tudósai, térhajósai? Tudod-e, hány gömbhajónk van távol a világtérben? Mindössze tizennégy, ökölbe szorul a kezem erre a nevetségesen csekély számra, ha arra gondolok, hogy ennél százszor, ezerszer ennyi is elenyészően kevés lenne a Nagy Spirál Világainak felkutatásához!
Rad Zson ujjai idegesen dobolnak vezérlőasztalán, ahol párhuzamos sorokban különböző színű kapcsolók, gömbök, ablakocskák sorakoznak. Jelek, csíkok, szikrák villannak fel bennük határozatlan ritmusban: itt lüktet az Altra valamennyi energiatermelő és felhasználó berendezésének szívverése.
Az egyik jelzés változására figyel fel az energiaparancsnok.
– Kar Von hív bennünket! – mondja váratlanul. – Összeült a vezérkar. Menjünk!
A teremben távozásuk után is tovább villognak, sziporkáznak a műszerek. Odakinn, túl a nagy kilátóablakon pedig oly nyugodtan és méltóságteljesen gomolyog tova Orgon Negyedik Világának óriás tányérja, mintha valóban a béke tiszta ablakain át látszódna.
Pedig – mindez hazugság, hamis illúzió.
Az Altra óriás csigaháza több rétegű, vastag, különleges páncélzattal van burkolva, és sehol sincs rajta "ablak". A "csigaház" spirálvonulatai közül kiemelkedő hatalmas tornyok ezenkívül még különleges védelmet biztosító "energiapáncélt" is gerjesztenek, amely egyetlen idegen anyag- vagy energiarészecskét sem enged a térerőd felületéhez csapódni. Az ugyanezeken a tornyokon elhelyezett képfelvevő berendezések jóvoltából alakul ki az Altra belső képernyőin az "üvegillúzió".
Az Altra alsó, legnagyobb területű fedélzete valóságos arzenál: katonák és tömegpusztító fegyverek fellegvára.
Rad Zson és Pi Er felvonón érkeznek ide, a katonai fedélzet központi csarnokába. Hatalmas terem: átlósan folyosók ágaznak szét az egyes erődszektorok és katapulttermek felé.
Útjukban emberrel alig találkoznak. Úgyszólván minden tevékenységet mozgékony, hernyótestű, önvezérlő "gépkatonák" végeznek. Több helyen útját is állják a két tudósnak, de csak pillanatokra, mert a mellükön függő műszerdobozok jelzéseiből azonnal megállapítják személyazonosságukat. Kar Von főhadiszállásának bejárata előtt több időt töltenek, itt többszörös az őrlánc. Az utolsó azonosító jelzésre hangtalanul nyílik szét előttük a sima, áttetsző fal egy darabja.
A parancsnoki főhadiszállás annyiban különbözik csak Rad Zson laboratóriumtermétől, hogy a "kilátóablak" helyét óriási képernyő-térkép foglalja el. A különböző pályákon keringő felderítő térhajók folyamatos felvételeiből összerakva, egyetlen ovális vetületben villódzik rajta Orgon Negyedik Világának teljes felülete. A kép nyugodt és békés. Egyenletesen sziporkáznak rajta a nagyvárosok fényhalmazai, a sarkvidékeken időnként a Nagy Éghajlat-szabályozási Terv anyagerő-robbantásainak szikrái villognak. A déli, ellenséges félgömb képe valamivel életlenebb, itt nagyobb területeket borít összefüggő felhőtakaró.
Kar Von, a Parancsnok, hellyel és itallal kínálja vendégeit. Hosszúkás, barna bőrű arcéle merev, nyers vonású. Egész fellépése túlfűtött energiát és kíméletlen erőszakot sugároz.
Amikor Rad Zson és Pi Er helyet foglalnak, két vendég már megelőzte őket. Tulajdonképpen nem is vendégek. Egyikük Csen Ri, az Altra támadóparancsnoka: zömök, sűrű barna hajú fiatalember, sötét szemei mélyen a homloka alól tüzelnek. A másik alvezér Bur Din. Az ő feladata a védekezés a térerődöt fenyegető bármiféle támadás ellen. Nem katonás típusú ember. Testes, piros arcú férfi; zsírpárnás arcában pislogó apró kék szemei mintha folyton a menekülés útját keresnék.
Kar Von hozzácsendíti poharát egy palackhoz.
– Barátaim, fogjunk hozzá! – nyitja meg a tanácskozást ellentmondást nem tűrő, nyers hanghordozással. – Közlöm veletek, hogy a Főparancsnokság teljes harci készenlétet és energiazárlatot rendelt el. Odalenn rendkívül feszült a helyzet, minden pillanatban döntés várható. A parancs értelmében átveszem az Altra vezetését! Rad Zson: azonnal abba kell hagynod kísérleteidet! Minden egység energiára szükségem van. – A szabadságolásokat beszüntetem. Senki sem távozhat az Altráról. Valamennyi Orgon Negyedik Világán tartózkodó emberünk rövidesen visszatér. Az Altra-7 sem indul tehát. Mi sem mehetünk haza néhány napra, ahogy terveztük. Végül közlöm, hogy a parancs értelmében három időegység múlva bekapcsolom a Védőközpontot. Nos – ennyit akartam bejelenteni. Van-e valakinek kérdése?
– Igen! – áll fel Rad Zson. – Az erőtérlokátort nem lehet leállítani. Magad is jól tudod, Kar Von, mennyi energiába kerül a feltöltése. Működésben viszont már alig vesz fel energiát a hálózatból, csaknem teljes egészében Orgon-telepekkel működik.
– Magad is jól tudod, Rad Zson, hogy óhajod nem teljesíthető! – csattan fel a Parancsnok. – Megmondtam: minden egység energiára szükségem van, tehát az Orgon-telepekére is! Három időegység múlva különben is minden kívülről jövő behatást a Védőközpont fog regisztrálni, ezért a te erőtérlokátorod működése zavart okozna a védelemben, feleslegesen terhelné a Védőközpontot. Leállíttatom, bármennyi energiába kerül is a feltöltése! Ne félj: vállalom érte a felelősséget!
Rad Zson nem adja fel a harcot:
– Jól tudod, Kar Von, hogy az erőtérlokátor nem zavarja a Védőközpontot: semmiféle leterhelést nem okoz neki! Te most többet akarsz, mint amennyi kötelességed. Valamennyi más berendezésemet hajlandó vagyok kikapcsolni, de – ezt az egyet nem! Értsd meg: nem lehet! Hiszen éppen most érkeztem el a célhoz! Még néhány időegység, és elérem vele az első "erőcsatornát" Orgon Negyedik Világa és a Taurus Hetedik Világa között! Érted-e, tudod-e – mit jelent ez? Nekem… nekünk… egész Orgon Negyedik Világának?!
A Parancsnok arcát az indulat vörösre festi, és vonásai még jobban megmerevednek.
– Hát nem érted, te… te… hogy itt most már én parancsolok?! És ezentúl itt csak az történik, amit én akarok?! Vége a közösködésnek! Ezentúl csak egyvalami számít az Altrán: a harc és a győzelem! A Tökéletes Győzelem!… Bur Din! – kiált rá közben alvezérére. – Azonnal kapcsoltasd ki az erőtérlokátort!
Pi Er – aki eddig csendben figyelte barátja küzdelmét – most cselekvésre szánja el magát. Feláll, kezébe vesz egy tele palackot, és aranysárgán gyöngyöző itallal tölti tele valamennyiük poharát. A feszültség kissé csökken. Bur Din közben súg valamit a Parancsnok fülébe.
– Máskor is volt már készültség és energiazárlat az Altrán – áll fel Pi Er pohárral a kezében. – Magad is tudod, Kar Von, és ti is – mennyire vettük komolyan… Nem értem hát, most miért ragaszkodsz annyira a Főparancsnokság általános érvényű utasításához. Igaz, a legutóbbi készültség alkalmával még nem volt működésben Rad Zson erőtérlokátora. De… de értsd meg, Parancsnok, tényleg nem okoz semmiféle leterhelést a Védőközpont számára, ha működésben marad! Sőt – segíteni tud annak, amolyan tartalékszerepet játszhat a védelemben, hiszen hatósugara többszöröse a Védőközponténak! Azt javasolom tehát, kérj parancskiegészítést Sordonból az erőtérlokátorra vonatkozólag. Valószínű, hogy aki a riadóparancsot sorozatban kiadta, nem számolt azzal, hogy itt már működik az erőtérlokátor. Biztos, hogy engedélyezni fogják, hiszen a Főparancsnokság rendkívüli súlyt helyez arra, hogy mielőbb regisztráljuk a világtér erőcsatornáit!
Pi Er jóindulatú közvetítése – pontosan ellenkező hatást vált ki a Parancsnokban, aki most már artikulátlanul üvölt, és karjaival csapkod maga körül:
– Én!… Én nem engedélyezem a Főparancsnokság megkérdezését! Megértettétek?! Én, az Altra parancsnoka megtiltom, hogy hatáskörömet bárki megkerülje! Csen Ri! Intézkedj, hogy az információközpont azonnal álljon riadókészültségbe! Engedélyem nélkül senki sem hívhat senkit az Altráról! Sem Orgon Negyedik Világát, sem a bázisokat! Itt én parancsolok, értitek?! Nem osztozom többé senkivel! Rad Zson – nem fogod többé terveimet keresztülhúzni! Nem fogod megakadályozni az én… az én "első csapásomat", amellyel szét fogom robbantani az egész Midet, az egész átkozott kék fejű bandát!
Kar Von most már őrült módjára hadonászik, poharát az asztalhoz verdesi, végül falhoz csapja.
Rad Zsont látszólag nem hozza ki nyugalmából ellenfelének dühkitörése. Úgy látszik, mintha belenyugodna a változhatatlanba. Kiissza poharából a maradék italt, feláll, némán meghajol Kar Von felé, majd nyugodt léptekkel kifelé indul. Pi Er tétován feláll, és árnyékként követi.
A Parancsnok felugrik, és rájuk kiált:
– Állj! Hová mentek?! Nem mehettek sehová! Valamit még mondani akarok nektek. Most kaptam jelentést róla, hogy – valamennyi emberünk visszatért Orgon Negyedik Világáról és a bázisokról. Létszámunk teljes, az Altra harcra kész! Máris bekapcsolom tehát a Védőközpontot!
Kar Von remegő kézzel egy vörösen fénylő, homályos burához nyúl. A bura felpattan: a Parancsnok ujjai gombokat nyomnak meg, kapcsolókat forgatnak el alatta.
Rad Zson és Pi Er meredten nézik a Parancsnokot, aki a művelet után széttárt karokkal, diadalmas pózban egyenesedik fel. Rad Zson arcát verejték önti el. Amikor megszólal: hangja másképp cseng, mint előbb. Túlfűtött indulatok remegtetik. Mintha nem is ugyanaz a Rad Zson beszélne, aki oly higgadt érveléssel harcolt az erőtérlokátorért:
– Tisztában vagy vele, mit tettél most, Kar Von?! Csaknem két időegységgel hamarabb kapcsoltál! Tudod, mit jelent ez? Persze hogy tudod! Háborút! A többiek még nem léptek készültségbe, tehát… elég lesz egy ártatlan meteorológiai szonda, egy utasszállító graviplán… egy akármilyen anyagi részecske… egy meteorit – amely a Védőközpont hatósugarába kerül: máris kitör a háború!
– Hát persze hogy tudom, mit tettem! – üvölti a Parancsnok. – És azt is, hogy miért! Miért ne teljesíthetném a parancsot – két időegységgel hamarabb?! Miért ne?! Elegem volt már az örökös várakozásból… a készültség örökös "lefújásából"! Megelőzöm őket… mindenkit! Váratlanul csapok le rájuk! Megsemmisítem őket, mindenkit – anélkül, hogy az Altrát egyetlen találat is érné!… Ne félj: ez nem olyan háború lesz, mint az eddigiek. Nem lesz kín, jajgatás, milliók halálhörgése. Ez… ez elképzelhetetlenül gyors, tökéletes háború lesz! Orgonok százmilliói – az egész Mid lakossága – jutnak át a pillanat töredéke alatt, fájdalom nélkül, a tudatos anyagi lét állapotából a tudatlanba! Nicsak… milyen tudományosan fejeztem ki magam! Mégiscsak tanultam tőletek valamit!…
Szónoklata után Kar Von üveges szemekkel tekint szít a teremben. Ekkor veszi észre, hogy – akikhez szólt, már ott sincsenek… Rad Zson és Pi Er észrevétlenül kisurrantak a teremből!
– Bur Din! – ordít fel a Parancsnok. – Miért hagytátok őket elszökni?! Azonnal fogasd le ezt a két eszelőst, mielőtt terveinket keresztülhúznák! Vitesd őket a… Rad Zson laboratóriumába! Ha nincs energia a hálózatban, onnan sem tudnak ártani!
Megindul az Altrán a háború gépezete.
Ember- és gépkatonák tömegei készítik kilövésre az anyagerő- és sugárenergia-rakétákat. Támadó és védő térhajók, graviplánok sorakoznak fel a katapultcsarnokokban. A Védőközpont önvezérlő gépagymonstruma elindítja a bonyolult számításokkal régen előkészített Védelmi Tervet, amely – mindent megsemmisítő támadással egyenlő. És – győzelemmel! Tökéletes Győzelemmel! Hiszen az örök ellenség, a gyűlölt Mid orgonjainak százmillióit juttatja át fájdalom nélkül a tudat nélküli anyagi lét állapotába. Utána pedig megindul Sord birodalmának sokmilliós hadserege, és annyi periódusezred után végre meghódítja, leigázza Mid egész kontinensét!

Amikor Kar Von keze elfordítja a Védőközpont kapcsolórendszerét, Rad Zson már lázas gyorsasággal számol, kombinál magában. Egyetlen csekély kiutat lát már csak: minél gyorsabban értesíteni a Főparancsnokságot vagy akármelyik bázist Kar Von önhatalmú tettéről, amely egyenlő a háború kirobbantásával! – "Értesíteni!… De hogyan?… Az információközponton át már nem lehet… Talán – az erőtérlokátorral? Igen! Ha Bur Din még nem kapcsoltatta ki az energiát, akkor talán…"
A Parancsnok szónoklata közben a két tudós meglepő fürgeséggel oson ki a főhadiszállásról, és rohan az Altra folyosóin az energiafedélzet felé. A gépkatonák átengedik őket, gépagyaikba még nem jutott el Bur Din parancsa őrizetbe vételükről. A felvonóból jövet már az erőtérlokátor gépterme felé futnak – egy szinten az energiaparancsnoki vezérlőteremmel –, amikor egy folyosófordulóban váratlan akadályba ütköznek. Egy gépkatona ágaskodik fel előttük, csápjai kivágódnak, és szikraözön villan ki belőlük.
A futás lendületében Rad Zson átesne rajta, de a szorosan mögötte futó Pi Er hátulról visszarántja. Mindketten elesnek, és levegőért kapkodva hevernek a padlón. Rad Zson fektében előhúz zsebéből egy kis készüléket, és megcélozza az előttük tornyosuló gépkatona testét, valahol a harmadik és negyedik "íz" között… Vakító, kékes szikra csap ki a kézifegyverből. A gépkatona teste összecsuklik, és leáll a szikraözön is.
A két tudós átugrik az ártalmatlanná tett gépen. Pi Er felkiált, de elkésett a figyelmeztetéssel. Az előreiramodó Rad Zson nem veszi észre, hogy a kilőtt gépkatona mögött másik bukkant fel, ontja magából a szikrázó energianyalábot. Megtörik a lendület, s az energiaparancsnok eszméletlenül a padlóra zuhan.
Pi Er feltápászkodik. Nagy erőfeszítéssel átnyalábolja társa elernyedt testét, és visszafelé vonszolja, miközben már gépkatonák sorfala követi kitartóan. Az oldalfolyosókról újabbak is csatlakoznak az üldözőkhöz, s az eszméletlen társát vonszoló orvost valósággal beterelik az őrizet kijelölt helyére, a laboratóriumterembe.
Pi Er egy heverőre fekteti eszméletlen barátját. Kigombolja mellén a ruhát, és műszerrel vizsgálja szívműködését. Egy faliszekrényből gyógyszert hoz, és kis átlátszó félgömböcskéket tapaszt a beteg mellére, halántékára.
A segélynyújtás után magára hagyja betegét, és a teremben fel-alá járkál, gondolkodik. Végül – Rad Zson vezérlőasztalához lép, és a kapcsolókkal kezd foglalatoskodni. Forgatja, kombinálja őket – arca mindjobban belevörösödik az erőfeszítésbe –, s a végén csaknem kitépi, de hiába minden igyekezete: már semmi sem működik! Az Altra tudományos kísérleti berendezései energia nélkül, teljes mozdulatlanságban vesztegelnek.
Abbahagyja a hiábavaló kísérletezést velük. A korláthoz megy, a nagy kilátóképernyőhöz.
Az egész déli kontinens tisztán látszódik most, csak a legtávolabbi, sarki vidékeket borítja sűrű fehér felhőtakaró. Másutt a nappali félgömb felszínét csak ritkás felhősávok csíkozzák. Csendes, nyugodt kép tárul Pi Er elé, aki úgy érzi, jó nyugtatót választott.
De néhány pillanattal később összerázkódik, mintha őt is energiacsapás érte volna. 
Ujjai görcsösen kulcsolódnak a korlátra, tekintete kitágulva mered a képernyőre.
Az északi kontinens tengerpartjának egyik élesen kirajzolt öblében vakító fénypont villan fel, robbanásszerűen kitágul, óriási tűzkörré szélesedik ki, és kibírhatatlan fénnyel árasztja be az egész képernyőt. A tűzkör szélei azután fokozatosan elmosódnak, végül az óceán felé irányuló hosszúkás tűzcsíkban zsugorodnak össze.
– Anyagerő-robbanás! – kiáltja Pi Er. – Tehát elkezdődött! A Védőközpont megsemmisített valamit a térben… valamit, ami az Altra felé közeledett! Most azután elszabadul a pokol! Még jó, hogy Rad Zson alszik. Nem élné túl azt, ami ezután jön! Hogyan? Mit beszélek? Hiszen én… hiszen így sem éljük túl!
A képernyőn drámai gyorsasággal folytatódik a borzalmas színjáték.
A fényes üstököscsík elhalványult, levágódott valahol a Központi Óceánba. Kis szünet következik, azután – mintegy válaszul az első lövésre – a déli kontinens északi tengerpartja mentén apró, sárga villanások hosszú gyöngysora virul ki. Ugyanekkor számtalan hasonló, apró fénypont szikrázik fel a képernyő felső részén is, amely az északi kontinenst sejteti.
– Az első anyagerő-sortűz! – suttogja Pi Er.
– Kölcsönösen… teljes erőbedobással! Az "első csapás" – mindkét fél részéről! Százmilliók halnak most meg odalent, elképzelhetetlen arányú pusztulás tombolhat mindkét kontinensen! És – ez még csak a kezdet! Hiszen óriási pusztító erők vannak még mindkét fél birtokában, többszöri visszacsapásra tartalékolva! Oly hirtelen és akkora arányban robbant ki a harc, hogy a védelmi rendszerek be sem tudtak kapcsolódni! És… igen: most következünk mi! A térharc második felvonása — amelyben mi is elpusztulunk!
A képernyőn már nem lehet a bolygófelszín kontinentális vonulatait sem elhatárolni. Tűzés fényözön, vörös, sárga, fehér izzó gomolygás az egész képfal, és mind sűrűbben – a térben egyre közelebb az lírához – villannak fel újra a térbeli anyagerő-robbanások jellegzetes tűzkörei is. A körök egybeolvadnak, az egész képernyőt felizzítják és betöltik. Ekkor
– egy csapásra vége szakad a színjátéknak. A képernyő elsötétül. A Védőközpont bevonta a képfelvevő tornyokat. A teremben most már csak a falak világítanak halványan. Pi Er eltántorog a korlát mellől.
– Hiszen egész jól tartjuk magunkat! – suttogja. – Követlek, Rad Zson! Elalszom én is… úgysem ébredünk fel többé! Mi is átsétálunk a "tudatlan anyagi lét állapotába"… ahogy Kar Von mondotta.
A gyógyszeres szekrényhez vánszorog, tablettákat szed elő, és lenyel belőlük néhányat. Azután a heverőhöz megy, Rad Zson mellé. Lábai alatt remegést, majd erős billenést érez. Gyorsan átköti Rad Zson testét a biztonsági övvel, lefekszik a másik fekvőhelyre, és saját magát is hasonlóan biztosítja.
A remegés erősödik, és heves lökésekbe, rándulásokba vált át. A padló síkja elferdül, lejtőssé válik. A falak világítása gyengül, majd teljesen kialszik, és áthatolhatatlan sötétség borul a teremre.

2. HELLI HARMADIK VILÁGA – THEIRA

"Akkor még teljes épségben magasodtak hegyei, s ma sziklásnak mondott síkságai tele voltak kövér földdel… sok magas, nemesített gyümölcsfája is volt, legelője pedig kimeríthetetlen a nyájak számára…"
(Platón: Kritiász)

Manniósz kedvelt pihenőhelyén hasal, állát két tenyerébe támasztva. Izmos, meztelen teste látszólag lustán, ernyedten nyúlik el a sárgára aszalódott fűben. Olaj barnán fénylő bőre alatt azonban – mint támadásra kész kígyó – félelmetes izmok rejtőznek. Lábain magasra felszíjazott bőrsarut visel, derekát keskeny vászon ágyékkötő takarja. Háta mögött a hegyoldalban hatalmas cédrusfa évszázados, vastag törzse tornyosul, s a feje fölött susogó lombok sötétzöld lugasként takarják el figyelőhelyét.
A nagy cédrus a hegyoldal meredek teraszán nőtt ki valamikor nagyon-nagyon régen. Alatta a meredekből szelíd lejtésű völgy, inkább fennsík – terül szét: a sziget legjobb legelője. A nyáj – birkák és kecskék vegyesen – most is rajta hullámzik. A tarka szőrgomolyagok körül Manniósz leghűségesebb segítőtársai, a karcsú testű, fekete szőrű pásztorkutyák futkároznak.
Unottan rágcsál egy marék fügét. A gyümölcsök fonnyadtak, már a fán megaszalódtak. Sivár, szomorú világként tárul most eléje szülőföldje: Theira, Okeón Gyöngyszeme. Csaknem egy egész holdforduló óta aszály perzseli a nagy, kerek szigetet. Délire fordult a széljárás, és perzselővé hevült. Elmaradtak a megtermékenyítő esők, kiapadtak a patakok. A vörös hasú felhőkből csak homokeső permetez. A termés valósággal megsült a fákon és a kalászokban; a dombok lugasaiban bőrré aszalódtak a szőlőfürtök is.
Theira szigetét két hatalmas hegykúp uralja: Atleón Két Szeme. Az alacsonyabbik – a Nyugodt Szem – Manniósz háta mögött, a sziget délkeleti részében tornyosul. A másik – a Haragos Szem – előtte, a széles völgy túlsó oldalán terpeszkedik. Atleón – a Mindeneket Vállain Hordozó gigászisten – haragja jeléül tűzkönnyeket és villámszikrákat bocsát ki olykor belőle. Atleón Két Szeme között nemzedékek verejtékes munkájával épített, fehér kőkockákkal kirakott ösvény kígyózik fel a Haragos Szemhez, ahol a Szent Tűzoltár – Atleón Kapuja rejtőzik,
Manniósz sohasem látta még a Kaput. 
Theónon és a papnőn kívül azt csak a kiválasztott szűz leányok pillanthatják meg. Ők is csak egyszer, egyetlenegyszer életükben. Azon a napon, amikor karcsú testüket fehér virágfüzérekkel felékesítve odazarándokolnak, s az Atleón Kapujából kiáradó csodás illatoktól megszédülve, ajkukon örömsikollyal alászállnak 
Atleón Birodalmába, ahol az ő örökké világító tüze élteti őket tovább, az idők végezetéig.
"Érdekes – csaponganak Manniósz gondolatai –, hogy Atleón csak áldozatkor tartózkodik itt, a Tüzes Hegy mélyén rejtőző palotájában. Máskor messze északon, a hiperboreónok földjén tartja fején s vállain Ureón boltozatát… Vajon miért van ez így? Máskor csak a sánta Kovácsisten, Hefaisztón lakozik itt, és izzó műhelyében az istenek villámokat szóró fegyvereit kovácsolja. De – amikor Atleón itt lakozik s Theira leányait fogadja: vajon melyik isten tartja helyette Ureónt a hiperboreónok messze földjén?"
A fiú gondolatai a Haragos Szem, Atleón Kapuja és a lányok körül csaponganak. Homloka redőkbe ráncosodik, arcát vérhullám önti el, ujjaival a száraz fűbe markol, és eszeveszetten kiáltozva szétszórja maga körül. Összefüggéstelen kiáltásai azután egy névvé formálódnak:
– Annia!…
Theón pátriárka leánya ő, és csak tizenhét tavaszt számlált még életében. Teste karcsú, bőre fehér, mint a tej. Hosszú haja fekete fürtökben omlik vállaira. Csengő kacaja Manniósz számára egész Theirát betölti.
Theón pátriárka Atleón s a többi isten főpapja is egyben Theirán. Atyja Theira egész népének. Annia pedig Theón segítője az isteneket szolgáló szertartásokban: Atleón szolgálóleánya, papnője. Mindenki tudja a szigeten, hogy Annia születésétől fogva Atleón tulajdona. Mindig Atleón Jegyesének tekintették, és két tavasz óta papnőként szolgálja a Mindeneket Vállain Hordozót. Theira ősi törvényei szabták így sorsát. Manniósz ezért sohasem tudta őt rávenni, hogy részt vegyen az ifjak játékaiban, a virágfüzéres körtáncokban, vidám fürdésekben a Szent Forrás medencéjében vagy Okeón kék vizében a tengerparton. Sem a szüret túláradó ünnepein, amikor Atleón folyékony tüzének mámorában Theira fiai s leányai összefonódva, ujjongva áldoznak Eriósznak, a világot fenntartó szent erő istenének.
Máskülönben testvérként szeretik egymást. De hiszen Theira valamennyi lakója rokona, testvére egymásnak. Egyetlen őscsaládból, Theón nemzetségéből valók mindnyájan. A hajdani nagycsalád ma már szétolvadt, felbomlott. Theón sem egyedül kormányozza már népét s szigetét. Két őszbe csavarodott hajú, szakállú pátriárkatestvérével osztja meg Theira vezérletének gondjait: Agrimónnal, a földműves nemzetség fejével és Dexiónnal, a halászok nemzetségfőjével. Theón már csak az isteneknél első és egyetlen.
Az évszázados kőkockákból épített nagy, közös éléstárak, juh- és kecskekarámok, olajsajtolók, bor- és sajtpincék már alig őriznek valamit menükben. Csak kilencedét mindannak, amit Theira földje és Okeón mélységei gyümölcsöznek. A föld, a nyájak s a tenger aratásának java gyümölcse ma már a három nemzetség tágas udvarházainak kamráiban, pincéiben halmozódik. Kilenced mindenből – adó az isteneknek és tartalék az ínséges időkre. Olyanokra, mint a mostani.
Évenként egyszer, tavasz eleji holdszületéskor szent kilenceddézsmát tart Theón, Atleón Főpapja. Ezen a szent napon minden kilencedik hajadon leány Atleón Kapujába zarándokol. Atleón atyja, Poszeidón – Okeón mélységeinek szigonyos ura – is ekkor kapja meg a maga részét Theira ifjaiból. Az áldozatra szentelt fiúk a sziget déli szirtfokán ugranak le Poszeidón birodalmába: zátonyok éles fogsorán zúzódnak apróra csontjaik.
De ez még nem minden.
Manniósz öklei összerándulnak bronzhegyű dárdájának simára markolt cédrusnyelén, ha az új dézsmaszedőre, Bikaistenre gondol. Néhány tavasz előtt dugta fel fejét először ez az új, telhetetlen isten Okeón messzeségeiből. Azóta minden évben hatalmas evezős-vitorlás gályákon elküldi harcosait Theirára, és fiúkból, leányokból, termésből jókora dézsmát szed mindig. Ilyenkor rémület uralkodik a szigeten. A fiúk és leányok Bikaisten katonái megérkezésének hírére eszeveszetten menekülnek a sziget rejtett zugaiba, úgy fogdossák össze őket Bikaisten harcosai.
Azért van valami jó is Bikaisten létezésében. Amióta előjött, eltűntek a tengeri kalózok, rablók Theira környékéről. Pedig nemzedékek óta velük volt a legtöbb gond: egyetlen makacs ellenségei voltak a sziget békés népének, és állandó élethalálharcot kellett velük vívniuk.
Atleón Két Szeme között szélroham forró lehelete csap keresztül. Sárgásvörös homokfelhőt hoz, különös illatokat és soha nem látott, furcsa madarak csapatait. Bikaisten műve ez bizonnyal, hiszen a rontás arról jön, ahol – valahol messze dél felé – Okeón habjaiból kiemelkedve Bikaisten szörnyűséges birodalma fekszik, Theira elhurcolt fiataljaiból soha senki sem tért még vissza onnan. Hajósok meséiből azonban sok rémséget hallottak már Bikaisten birodalmáról. Vajon – megtörik-e végre a varázslat? Visszatérnek-e onnan Chierón és Moirisz, Theira követei?
A legutóbbi adószedéskor küldték el őket Bikaistenhez a pátriárkák. Azóta már csaknem két holdforduló eltelt, de még nem tértek vissza, és hír sem jött róluk. Az adón kívül drága ajándékokat is vittek és Theira népének könyörgését: enyhítsen Bikaisten az adókon s áldozatokon, mert az istenek súlyos csapásokat mértek Theirára. Előbb tengerár dúlta fel a kikötőt és a parti olajfaligeteket, azután kitört Atleón Haragos Szeme, és könnyének folyékony tűzfolyama felperzselte a domboldalak narancsligeteit, szőlőlugasait. Perzselő aszály jött legvégül, és mindent elpusztított, ami még megmaradt: a gabonát, a szőlőt, a legelőket.
Manniósz nem nagyon bízik Bikaisten könyörületében. 
De ugyanígy – nem hisz mindenhatóságában sem! – Egyszer már oda kellene vágni ennek a telhetetlen istennek! – dörmögi magában. – Hiszen ha nekigyürkőznénk, le tudnánk győzni azt a maroknyi fekete bőrű Bikaisten-harcost, akik a hajókkal jönnek! Igaz, amikor legelőször jöttek, nagyon sokan voltak. Nem kerülhettük el a behódolást. De azóta mindig csak két-három hajóval és kevés harcossal jönnek!
Pásztorkodás közben Manniósznak sok ideje van a gondolkodásra. Elgondolkozik ő mindenféléről: Theiráról… a világról, emberekről, állatokról, istenekről. Nem kételkedik ő az istenek halhatatlanságában" és hatalmában sem. Mindent elhisz, amire Theón és a többi vének tanították. De – sok mindent nem ért meg… Elhiszi, hogy minden, amit nappal és éjjel maga körül lát: az istenek tulajdona és birodalma! Megpróbálja felfogni az ősi – szájról szájra fennmaradt – tanítást, hogy Ureón és Gaión, az ég és a föld istene s istennője – teremtettek mindent. Az ő ágyékukból fakadt a többi isten és minden egyéb a világon: jó és rossz istenek, démonok, titánok, küklopszok, hekatonkheirónok és titaniszok egyaránt… Félt az éjszakától, mert vele az alvilági Tarteónt hitte magára szakadni. Félt olykor Helióntól – a naptól –, mert nem akart Fétheón királyfi sorsára jutni, akit megölt Zeón főisten villáma, aztán elsiratták nővérei, Helión leányai: az ő könnyeikből fakadt gyöngysort látja megcsillanni Annia hófehér nyakán. Éjszakánként félve bámul fel Helión húgára, Szelénére, és hajnalban álmélkodva ébred Foszfórion felvillanására. Tiszteli hát ezeket a régi isteneket, többnyire tart is tőlük – de sokszor fel is lázad ellenük, és gondolkodni próbál.
Nem érti például, hogy Atleón Isteni Tüze miért ugyanaz a közönséges tűz, amit két kődarab közül ő maga is könnyűszerrel ki tud csiholni?! Tarisznyájában a gömbölyűre csiszolt dobókövek között mindig talál olyan szürkés erezetű, keményebb fajtát, amit ha összeüt egy másikkal: szikrák pattannak ki belőlük! A szikrákból azután száraz moha s egy kis fúvás segítségével – fellobban Atleón Tüze! Ő maga is isten lenne tehát? Hiszen – tarisznyájában hordozza Atleón Tüzet! Atleón Haragos Szemének tüzes könnyfolyamai sokszor lángra lobbantották már Theira domboldalait. A nép ilyenkor siet eloltani a tüzet, hogy minél kevesebb kárt tegyen javaiban Atleón haragja. Lehet, hogy ezért is haragszik Atleón? És – ez az Atleón gyújtotta tűz mindig ugyanolyan tűz, mint amilyet ő, Manniósz vagy bármelyik ember – két kő közül elővarázsol!
A sárga homokfelhő a két vulkáni kúp között kavarog, és elhomályosítja előtte a kilátást: a kikötőváros, Theóntisz tarka kockakövekből épült házait, a kikötő hosszú gátját, az öbölben himbálódzó halászbárkákat.
– Ma nem szálltak Okeónra Dexión fiai – jegyzi meg magában. – Feltámadt Poszeidón haragja, s Ureón peremét csapkodják hullámai!
Különös sivító, nyávogó hangzavarra lesz ekkor figyelmes. A hangok fentről áradnak feléje, a feje fölött kavargó felhőből.
Felugrik, pattanásig feszül minden izma. Riadtan kémlel körül: nem tudja felfogni, miféle veszély vagy varázslat fenyegetheti! Ekkor fehéren villogó foltokat pillant meg a felhőben: vergődő, csapkodó, a széllel küszködő nagy, rózsaszín tollú madarakat!
Feltámad benne a vadászösztön: átalvetőjéből kiválaszt egy gömbölyű dobókövet, pár pillanatig ujjai között forgatja – aztán hatalmas erővel a magasba hajítja. Félelmetes dobó hírében áll Theirán: hatvan lépésről sem szokta eltéveszteni a célt, bármi legyen is az. Most sem hibáz. Dobása nyomán nagy, rózsaszínű tollcsomó hull alá a felhőből, és lesüvít a völgybe. Torokhangon kiált a kutyáknak. Egy hosszú fülű, karcsú fekete állat kiválik a nyájőrzők közül, és a lehullt madártest felé iramodik.
– Jól van, Kürró! – simogatja meg Manniósz a lihegő állat fejét, amikor az megérkezik, fogai között a jókora madárral.
Sohasem látott még ilyen fajtát. Biztosan ezt is Bikaisten birodalmából sodorta ide a szél s az istenek akarata. Lába hosszú, vékony és piros. Nyaka olyan karcsú, mint egy kígyó teste. Hosszú csőrű fejét rózsaszínű tollbóbita koronázza, farka lágyan omlik szét, mint Annia papnői fátyla… Annia! Már megint ő!…
Manniósz máris eldöntötte vadászzsákmánya sorsát: ez a varázslatos szépségű madár csak Anniáé lehet!
Beviszi madarát a cédrus törzse mögött ásító sziklabarlangba. Jókora labürintósz ez: elöl egy nagyobb terem, mögötte folyosók, üregek. Valamikor nagyon régen sajt- és borpincék voltak itt, de már régóta nem használták őket. Manniósz csak az első üreget vette birtokba, a hátra vezető folyosót elfalazta. Itt van fekvőhelye szénából és állatbőrökből. A fal mentén agyagedények sorakoznak tejjel és aranysárga olajjal telve. Lapos kőtálakon árpakenyér és sajt illatozik, a mennyezet alatt hosszú rúdon füstölt halak, ürücombok és szőlőfürtök függnek.
Megsimogatja és ágyára fekteti a hályogos szemű, halott madarat, iszik egy korty tejet, azután visszamegy a szabadba.
Szemben a völgy túlsó oldalában is szürkésfehér gomolyagok mozognak. Találgatja: melyik Biadész, és melyik lehet Kreón nyája? Ők ketten leghűségesebb barátai. Bár mind a hárman még csak huszonkét tavaszt számláltak életükben, a tengeri rablókkal vívott csatározásokban már gyermekkorukban harcosokká értek. Egyszer egy ilyen csetepatéban Kreón a Kalózok Lépcsője tetejéről dobókövével leterített egy csupa szőr rablót. A többi elmenekült, ezt foglyul ejtették. A fogoly Okeón távoli keleti partvidékéről származott, a várost, ahonnan jött, Ugaritnak nevezte… Különös fegyvert zsákmányoltak tőle, amilyet addig még nem láttak Theirán. Íj volt ez és néhány bronzhegyű nyílvessző. Theira nagy hírű fegyverkovácsa, Thaisztósz, ennek mintájára azután készített bronz nyílhegyeket; Gennón, az asztalos pedig cédrushasítékból birkabélideggel nagyszerű íjakat. Ettől kezdve halálos fegyverré vált az íj és nyíl Theira ifjainak kezében is, és rettegtek a kalózok Kreón íjászcsapatától.
Bikaisten felbukkanása ennek is véget vetett. Félelmetes harcosainak első dolga volt, hogy minden fegyvert összeszedjenek és elvigyenek Theiráról. Azóta csak titokban készít Thaisztósz és Gennón nyilakat, kardokat, dárdákat, és Theón parancsára titkos rejtekhelyeken halmozzák fel őket: Atleón Kapuja közelében és a kikötőben.
Manniósz nem lelkesedett különösebben az új fegyverért. Megmaradt saját fegyvere, a hajítókő mellett, ami az ő markából kiröpítve éppolyan halálosan sújtó fegyver volt, mint Kreón nyila. Félelmetes dárdahajító is volt, és a nehéz kétkezes bronzkard forgatásában sem számított utolsónak Theira ifjai között.
Kreón mestere volt az íjnak, meg kell hagyni: röptében lőtte le az Okeón habjai fölött magasan csapkodó tengeri sasokat.
Manniósz tekintete Kreónról s a nyájról újra a város, Theóntisz felé siklik. Okeón hullámai fehér tajtékostorral csapkodják a nagy hullámtörő gát zöld moszatos köveit, amelyeket ki tudja, hány nemzedékkel ezelőtt hordtak össze Theira őslakói. Apály van, a gát alján végig vastag zöldes moszatcsík Játszódik. Még távolabbra kalandozik: Okeón felszíne fölött messzire, ahol Ureón és Gaión birodalmai összeérnek… Megrebben – mintha nem hinné el, amit lát: valami fehérség villan meg, majd újra eltűnik a hullámokon. Szemét tenyerével árnyékolja be, úgy figyel tovább. "Semmi kétség: hajó közeledik! – állapítja meg magában. – Méghozzá nem is egy… két hajó… s az erős oldalszélben gyorsan közelednek Theira felé!"
– Bikaisten hajói! – kiált fel Manniósz hangosan. – Vajon rajtuk vannak-e Chierón és Moirisz?! Értesíteni kell Theónt! És – mindenkit!…
Még egyszer jól megfigyeli a hajókat, nem tévedett-e? Azután hátramegy a barlangba, és egy csavart szarvú, hatalmas kostülökkel tér vissza.
Mély bődülések riasztják fel Theira csendjét. Manniósz mellkasa pattanásig tágul, ragyogó, bronzszínű testének minden izma beleremeg az erőfeszítésbe.
Zihálva viszi vissza a kürtöt a barlangba. Nagyot húz a tejes korsóból, összeszedi fegyvereit. Az összekötött lábú madarat hátára akasztja, azután dárdáját felmarkolva lefelé indul a nyájhoz.
Kora délután van még, Helión magasan tüzel Ureón boltozatán. Manniósz riadójára mégis mintha már az alkonyat készülne leszállni Theirára. Rohanó embercsapatokat, nyájakat látni mindefelé. Manniósz lábai alatt porzik a lejtő száraz füve, vállain szétcsapódnak a nagy rózsaszínű madár szárnyai, s mint egy szárnyas hírnökisten, suhan Theóntisz felé. 

3. A NAGY KATASZTRÓFA

"Hajigálnak egymásra keményült ólomömlenyt s meggyújtott baromostor-venyige közébe gyömöszölt, szurokba itatott kócot. Be sok életet kioltanak a messzi szárnyú, ércfejű idegről pattanó kígyók…"
(Timotheósz: Perzsák)

Rad Zson ébredése kétségbeesett erőfeszítéssel tudatosul. Úgy érzi: nem bír felemelkedni! Amikor ráébred, hol van, és arra is rájön, mi az oka tehetetlenségének: oldalára fordul a heveder alatt, és kicsatolja magát.
A teremben félhomály és csend uralkodik. A falak halványan világítanak, de az óriás kilátóképernyő homályos, üres.
Támolyogva, szemét-homlokát dörzsölve indul el Rad Zson a teremben. A padló mozdulatlan, de észrevehetően lejt a homályos képernyő-fal felé. Észreveszi a másik fekvőhelyen mélyen alvó Pi Ert – de nem ébreszti fel. A vezérlőasztalhoz megy, és a kapcsolókkal próbálkozik. Nem megy velük semmire: nincs energia a hálózatban! A hatalmas energiaközpont egyetlen berendezése sem működik, a műszertábla kisebb, belső rendeltetésű képernyői is homályosak. Nincs kapcsolat tehát az Altra belső helyiségeivel sem.
– Tehát mégis elkezdődött… – suttogja magában. – Az Altra súlyosan megsérülhetett… baj lehet a gravitációs stabilizátorral, szerencsére a gravitátor maga ép! Utána kellene néznem, mi történt!
Pi Er felé tekint, azután az ajtóhoz megy. Sima falat lát maga előtt: az önvezérlő nyitóberendezés nem működik. Jó darabig tanácstalanul áll a lezárt ajtó-fal előtt, azután sarkon fordul, és kis idő múlva a laboratórium egyik fülkéjéből szerszámokkal megrakodva tér vissza. Jól ismeri az ajtó nyitómechanizmusának elhelyezését, tudja, hová kell elhelyeznie a robbanótöltetet.
Rad Zson előtt megnyílt az út – de csak az Altra folyosójára. A felvonó nem működik. Ilyesmi még sohasem fordult elő a térerődben. Rövid gondolkodás után Rad Zson azt az utat választja, ami feltevése szerint egyedül járható. Az energiahálózat vezetékeit mindenütt szerelőaknák kísérik. Egy ilyen alagútban indul el tehát a katonai fedélzet felé. Az akna szűk és teljesen sötét. A kereszteződéseknél tapogatózva próbál tájékozódni. Néhány periódussal ezelőtt maga is részt vett az Altra tervezésében, így nagyjából emlékszik az energiahálózat tervrajzára. Úgy számítja, hogy a kilencedik kereszteződés után kell elhagynia a járatot, ha a Főhadiszálláshoz akar kijutni. A hatodik előtt úgy érzi, hogy az alagút összeszűkült: alig bírja keresztülpréselni magát a lépcsőfokok és a csőfalak között. Szerencsére a szűkület nem túlságosan hosszú. Amikor végre eljut a kilencedik kereszteződés csapóajtójához, kissé kifújja magát, gondolkodni próbál:
"Egyáltalán miért jövök ide?! – teszi fel a kérdést magában. – Mit tehetek már, amikor minden elkezdődött… sőt, talán be is fejeződött?! Az Altra ugyan aránylag épségben megmaradt, valószínű azért, mert ez az őrült Kar Von mindenkit megelőzve programozta be a háború gépezetét. Mit tegyek?! Pusztítsam el az Altrát? Mindent és mindenkit… magamat is beleértve?! Elég lenne egyetlenegy töltet a gravitációs stabilizátor alá… Nem, előbb megtudom, mi történt! Utána majd…"
A csapóajtóban két katonával találkozik: befelé igyekeznek az aknába, szerszámokkal felszerelve. Tisztelegve engednek utat Rad Zsonnak az előcsarnokba, ahol szokatlan élénkséget tapasztal. Katonák, szerelők, térhajós tisztek tárgyalnak, futkosnak a legteljesebb zűrzavarban. Úgy látszik, az Altra belső energia- és hírközlő hálózata teljesen megbénult, így az egyes harci bázisok csak közvetlen úton tudnak érintkezni a parancsnoksággal. A Főhadiszállás bejárata előtt most őrség sincs, s a nagy forgalomban Rad Zson akadálytalanul be tud jutni.
Kar Von egy asztalon szétterített nagy térképet tanulmányoz. Rajta kívül ketten vannak a teremben: Bur Din és Bo Jal térhajóparancsnok. Utóbbi karcsú, barna bőrű fiatal férfi, vállig érő fekete hajjal. A terem falán itt is homályos a nagy képernyő-térkép.
Rad Zson úgy bukkan fel köztük, mint egy árnyék. Láttára a Parancsnok arcvonásai megrándulnak, szeme tanácstalanul szikrázik hol Bur Dinre, hol az előzményekről semmit sem tudó térhajósra. Végül – Rad Zsonhoz hasonlóan – várakozó álláspontra helyezkedik: a fogságából váratlanul kitört tudóst úgy fogadja, mintha mi sem történt volna.
– Jó, hogy jössz, Rad Zson! – mondja szárazon. – Legalább tájékoztatlak az Altra helyzetéről. Energia- és hírközlő hálózatunk egyelőre használhatatlan. Nincs összeköttetésünk sem a térerődökkel, sem a Főhadiszállással Sordonban. Nem felelnek. Kiküldtem néhány graviplánt, remélem, hamarosan meglesz az összeköttetés!
Rad Zson válasza kemény és határozott:
– Ha valóban "tökéletes győzelmet" arattál a térben és Orgon Negyedik Világán, Kar Von – akkor hiába vársz életjelt tőlük! Mikor robbant ki a háború?! Amikor engem… a Védőközpont bekapcsolása után – azonnal?!
– Megtámadtak bennünket, de a Védőközpont tervszerűen visszaverte a támadást! — csattan fel a Parancsnok válasza. – Ez történt! Haderőink a térben és Orgon Negyedik Világán egyaránt tökéletes győzelmet arattak! Ha nem jön közbe ez az átkozott véletlen, észre se vettük volna, hogy egyáltalán háború volt!
– Milyen véletlen?! Az Altra sérülése?!
– Igen! Bosszantó véletlen! Egy közepes anyagerő-töltetű rakétánk önvezérlő berendezése elromlott, s a rakéta az ellenséges térerőd előtt visszafordult. Mivel önvezérlése tovább is a "saját" jelzést sugározta, a Védőközpont visszatérő graviplánnak regisztrálta, és kaput nyitott neki az energiazárban. Saját katapultjára vágódott be, az ötödik fedélzeten. Tizenhárom emberünk halt meg, nyolc megsebesült. Az anyagerőtöltet természetesen nem robbant fel, de így is súlyos károkat szenvedtünk. De túl vagyunk már a nehezén. Néhány időegység múlva helyreáll minden: az energiaszolgáltatás, a belső hírközlés, a gravitációs stabilizátor. Most már csak a külső kapcsolatot kell helyreállítani, hogy mielőbb jelenthessem térbeli győzelmünket a Főparancsnokságnak! Az Altra Tökéletes Győzelmét… az én… az én Tökéletes Győzelmemet!…
– Azt hiszed, lesz még kinek jelentened?! Létezik még odalenn Főparancsnokság?! – kérdi Rad Zson kérlelhetetlen konoksággal.
Kar Von arca elsötétül a kérdésre, de nem válaszol. Hátat fordít, vezérlőasztalához lép, és türelmetlenül forgatni kezdi a hírközpont kapcsolóit. Az egyik kisebb képernyő ekkor hirtelen megelevenedik. Térruhás, sisakos férfifej jelenik meg rajta, és izgalomtól túlfűtött hangon beszélni kezd:
– Itt az Altra B-73 felderítő! Itt az Altra B-73! Jelentem, hogy a Főparancsnoksággal nem tudok kapcsolatot találni! Sordon fölött vagyok 26 000 egység magasságban: a Főparancsnokság adása nem vehető! Valamennyi hullámsávot figyelem, a Főparancsnokság adása szünetel! Figyelem! Mid 314-651 számú négyzetéből gyenge adás hallható a 6-1623 sávon! Ez Midőn, a déli főváros… Vészjelzéseket ad, és segítséget kér a lakosságszámára! Tűzvészt és igen erős sugárzást jelent. Más adás nem vehető! Altra B-74 és B-75 felderítőkkel összeköttetésben vagyok… ők sem észlelnek adást. Figyelem: helyesbítés! Altra B-75 felderítő jelenti, hogy Sord 05-08 számú négyzetéből gyenge adást észlel! A Nagy Éghajlatszabályozási Terv Központi Bázisa kér segítséget, az északi sarkvidékről! Megfigyelést folytatom… további parancsot kérek!
A képernyő újra elhomályosul.
Kar Von arcvonásai kisimulnak, szemében újra a rombolás, a Tökéletes Győzelem vágyának olthatatlan tüze izzik.
– Bo Jal! – kiált a körhajú térhajóstisztre. – Azonnal menjen Csen Rihez a C-szektorba! Megparancsolom, hogy Mid 314-651 számú négyzetére lőjön ki egy maximális anyagerőtöltetű rakétát! A pályaadatokat a tartalék gépaggyal számíttassátok ki!
Bo Jal gondolkodás nélkül indulna a parancs teljesítésére, de Rad Zson elébe veti magát.
– Nem mész sehová, Bo Jal! – kiáltja. – Kar Von! Végképp elment az eszed?! Hát még most sem értitek meg, mit műveltetek?! Hogy… hogy talán egész Orgon Negyedik Világán már csak ott – Midonban – van élet?! És ha százszor is az ellenség fővárosa, most már nem pusztíthatjátok el!
Bo Jal igyekszik kiszabadulni Rad Zson szorításából. Dulakodnak. Rad Zson kezében ekkor – robbanótöltet bukkan fel. Most már Kar Von és Bur Din is rávetik magukat, és együttes erővel akarják őt ártalmatlanná tenni. Mintha a véletlen is segítségükre sietne: mozgolódni kezd az Altra gravitációs stabilizátora. Vége felé járhat a javítás, és a térerőd kezd visszahelyezkedni normális síkjába. A dulakodók lábai alatt a terem padlója megrándul.
Rad Zson elszántan birkózik a túlerővel, de nem bírja sokáig. A nagy testű Bur Din tőle szokatlan fürgeséggel küzd, s egy jól irányzott rúgással eltávolítja Rad Zson ökléből a robbanóanyagot. A henger alakú töltet a terem falához vágódik, a nagy, homályos képernyő-falról visszapattan, és a gravitációs rángásoktól mozgó padlón ide-oda gurul.
A robbanásra katonák rontanak be az előcsarnokból. Előbb tanácstalanul kapkodnak, nem értik, miféle támadás érhette a Főhadiszállást. Csak Kar Von rekedt kiáltozásából értik meg a gomolygó füstben, mi történt.
– Tartóztassátok le ezt az őrültet! – üvölti a Parancsnok. – Bur Din!… Bo Jal! Hol vagytok? Nem sebesültetek meg?! Letartóztatni! És nézzetek utána, hol van a másik!… Pi Er! Hátha az is forral valamit?!
A robbanás nem okozott nagyobb károkat a teremben. A töltet egy kisebb asztal alatt robbant, és annak szilánkjait szórta fel a mennyezetre. A bennlevőket csak a légnyomás kábította el kisebb-nagyobb mértékben.
Rad Zsont félig öntudatlan állapotban katonák hurcolják el. Bo Jal egy pohár itallal öblíti le az izgalmakat, majd a Parancsnok sürgetésére elmegy, hogy teljesítse utolsó parancsát, leadja a háború utolsó lövését Midonra, az anyagerőpokolban agonizáló ellenséges fővárosra.
Bur Din és Kar Von zihálva foglalnak helyet az épen maradt bútordarabokon.
– Mit teszel vele? – int Bur Din a Rad Zsont elvonszoló katonák felé. – Én rögtön kivégeztetném! – teszi hozzá.
– Kivégeztetni?! – horkan fel a Parancsnok. – Miket beszélsz?! Rad Zsont?!… Sokkal fontosabb személy ő annál, hogy ilyesmit… Igaz, háború van, és mint teljhatalmú parancsnoknak jogom volna felette is érvényesíteni a haditörvényeket. De – ez az én fejembe is kerülhetne. Le kell zárni, és jobban vigyázni rá, mint eddig! Majd lecsillapodik. Úgyis az történik itt, amit én akarok! Túlságosan felingerelte az én Tökéletes Győzelmem az ő Tökéletes Békére hangolt tudósfejét! Mindenesetre jelentést teszek viselkedéséről a Főparancsnokságnak!
Bur Din merően nézi a Parancsnokot, azután vállat von és megkérdi:
– Most mit csinálunk?! Meddig maradunk itt fenn?!
– Előbb rendbe hozzuk az Altrát, azután…
– A Parancsnok láthatóan nem tudja, mit mondjon alvezérének. – Mindenekelőtt Sordonnal kell kapcsolatot keresnünk. A Főparancsnoksággal! Hiszen semmit sem ér az egész győzelem, ha nem jelent… Nézd csak: újra itt van a felderítőm! – mutat megkönnyebbülten az újra megelevenedett képernyőre. – Ugye, jó ötlet volt tőlem kiküldeni őket?!
– Itt az Altra B-73 felderítő! Mid 314-651 számú négyzetében megszűnt az adás! A körzetből nagy erejű hő- és sugárenergia-kitörés észlelhető! A Főparancsnokság nem jelentkezik! Sordon körzetében egyre erősödik a sugárzás! Folytatom a megfigyelést és a méréseket, itt az Altra B-73 felderítő!…
Amikor a felderítőtiszt elhallgat a képernyőn – Bur Din nehézkesen feltápászkodik. Húsos ajkai fölött ünnepélyesen kínos-gunyoros vonás jelenik meg, amint lassan, tagolva mondja:
– Hát akkor – gratulálok Neked, Parancsnok! Győzelmünk most már valóban tökéletessé vált. Célba talált utolsó lövésed, s az utolsó életjel is megszűnt az ellenség fővárosából! Csak várd tovább a Főparancsnokság jelentkezését. Megyek, sok a dolgom! Remélem, hamarosan jelenthetem az Altra teljes helyreállítását!
Kar Von egyedül maradt a teremben. Meredten nézi az elhomályosult képernyőt, teste kiegyenesedik, s a győztes hadvezér őrült diadalmámora minden más érzést és gondolatot elnyom benne.

4. ANNIA

"Sok nemzedéken át, amíg az isten (Poszeidón) természete elég erős volt bennük, engedelmeskedtek a törvényeknek, és jó barátságban éltek az istennel, amely velük rokon…"
(Platón: Kritiász)

Theira három nemzetségének udvarházai, tanyái ott tarkállanak mindenfelé a termékeny völgyekben, lejtőkön, fennsíkokon. Theóntiszban főleg a halász Dexión nemzetség és a földmíves 
Agrimón nemzetség családjai laknak. Theón eredetileg állattenyésztő nemzetségének családjai szétszóródtak a szigeten. Maga Theón mint főpap és pátriárka Theóntiszban lakik. Nagy kőháza a város szélén terül el, az Atleón Két Szeme közti Szent Térhez vezető kockaköves ösvény mentén.
Theón udvarházának vörös és fehér tufakockákból épült vastag falai tövében bukkan fel Manniósz, nyakában a rózsaszínű madárral. Átszalad a hengeres kőoszlopokkal szegélyezett nyitott kapun, és az udvarban fut tovább. A ház előtti térségen simára csiszolt, hatalmas kövek köre szolgál tanácshelyül a vének számára. Manniósz most is népes gyülekezetet talál itt.
Megszokott kőtrónusán ül Theón, a főpappátriárka. Fehér köntösbe burkolt görnyedt alakját, szürke hajcsomókkal koszorúzott domború koponyáját a fiú tekintete gyermeki szeretettel simogatja körül. Dexión ül mellette, a halászpátriárka. Magas, szikár, rövidre nyírt szakállú öregember. Inas tagjait, erős arcélét Okeón viharai és Helión tüzének heve cserzették sötétbarnára. Agrimón helye még üres. A nép kövein már sokan üldögélnek mind a három nemzetségből.
Manniósz Theón elé járul. Térdre ereszkedik, és megcsókolja a pátriárka inas-eres kezét.
– Te fújtad meg a vésztülköt, fiam? – kérdi Theón. – Hány hajót láttál közeledni?
– Kettőt, atyám – feleli a fiú. – Még messze vannak, túl a szirteken. Csak a dagállyal jönnek be a kikötőbe bizonnyal.
A szikár Dexión fejét csóválva szól közbe:
– Ha Moirisz és Chierón a hajókon vannak, akkor néhány óra múlva megérkezhetnek. Chierón ismeri az átjárót apályban is! Úgy kell felkészülnünk, hogy mire Helión Okeónba hull, itt lehetnek ők is!
Theón helyeslőén bólint, és kegyes intéssel bocsátja el Manniószt. A fiú feláll, és már menne is a házba, amikor a pátriárka megállítja:
– Megállj csak, fiam! Miféle madarat ejtettél el? Sohasem láttam még ilyen színű tollakat! Dexión – ugye, ez nem Okeón madarai közül való?
Manniósz készségesen nyújtja át zsákmányát a véneknek.
– Nem Okeón madarai közül való! – jelenti ki Dexión kisvártatva. – Ez kisebb vizekben, mocsarakban élhet, valahol messze délen; talán Bikaisten földjén? Okeón sárga viharai sodorhatták ide. Nem látszik oly kitartó repülőnek, mint Okeón madarai. Mi a szándékod vele, fiú?
– An… Atleónnak ajándékozom! – hebegi Manniósz. – Viszem Anniához! – Elpirul, remegő ujjakkal ragadja meg féltett zsákmányát, és zavartan hátrálva elvonul vele.
A két pátriárka egymásra pillant. Dexión szelíden, cinkosan mosolyog, Theón tekintetében inkább szánalom tükröződik.
Az udvaron áthaladó Manniósz már messziről megpillantja Annia kecses kis alakját. Ősi szokás Theirán, hogy tanácskozások alkalmával a pátriárkák frissen sütött lepénnyel és borral vendégelik meg a népet. Annia leányrokonaival az udvar végébe épített nagy sütőkemence körül szorgoskodik: barnára pirult kerek lepényeket raknak lapos agyagtálakra. A kemencétől nem messze boltíves pincelejáró lapul. Előtte nagy, hasas amforákban már fel van hordva a bor, amely Atleón Szent Tüzet gerjeszti majd fel Theira tanácskozó népében.
A lány arca és egész teste rózsaszínűre pirult a kemence sugárzó hevétől. Testét csak egy vállán átvetett könnyű, fehér ing fedi. Nyakában apró, zöld fényű – a Fétheónt elsirató istennők könnycseppjeiből fűzött – gyöngysor csillog. Felbecsülhetetlen értékű Theira népe szemében: valamelyik őspátriárka tett szert az Okeón mélyéből kivetődött Szent Könnycseppekre, és övezte fel vele leányát – valamelyik őspapnőt. Ugyanilyen zöld kőcseppek függnek Annia apró fülein is, a magasra tornyozott fekete haj alatt, amit finom szövésű aranyháló tart össze. Kissé duzzadt, apró ajkai bíborszínben ragyognak, nem kevésbé, mint a köntösét felduzzasztó zsenge mellek bimbói.
Manniósz fél térdre ereszkedve nyújtja át a halott, rózsaszínű madarat.
– Ezt neked hoztam! – mondja egyszerűen. – Készíts belőle ékességet. Atleón is örülni fog bizonnyal, ha e csodálatos madár tollaival felékesítve áldozol neki.
A lány gyönyörködve borzolja fel ujjaival a rózsaszínű tollbóbitát. Amikor azonban simogató ujjai hegyén vérfoltokat pillant meg, hirtelen elkapja a kezét tőle. Ösztönös iszonyodásán azonban felülkerekedik Atleón áldozatokhoz szokott papnőjének gyakorlata.
– Atleón köszöni az áldozatot – megjutalmaz érte! – hangzik fel ajkáról a papnő köszönete. Int egyik társnőjének, az felkapja a madarat, és beviszi a házba.
Manniósz zavartan ereszkedik egyik lábáról a másikra. Aztán erőt vesz magán, és amint ezt már sokszor megtette: a maga egyszerű módján most is megkísérli elválasztani Anniát istenétől, Atleóntól.
– Annia! – kezdi bátortalanul. – Annia… este a lakoma után gyere fel hozzám a barlangba! Új sípom van, és… édes szőlőfürtök alatt roskadozik a rúd éléstáramban. Ágyamat friss szénával béleltem ki, és fehér bárányprémmel takartam le. Gyere, Eriósz szent tüze izzik testemben utánad!
A lány felcsapja fejét, tekintete a messzeségbe fúródik. Valahová fel és el… Okeón mélységei, Ureón magasságai felé. Arcát két tenyerébe rejti, majd oly hirtelen mozdulattal tárja karjait Ureón magasságai felé, hogy ingének vállai szétszakadnak, s a könnyű ruhadarab lehull testéről. Manniósz szemei fényesebben ragyognak fel, mint Atleón Haragos Szemének tűzkönnye, és csak fogcsikorgató erőfeszítéssel tud eleget tenni a Törvénynek… úrrá lenni teste parancsoló ösztönén.
Annia gyorsan magához tér elragadtatásából. Magára rántja az inget, összefogja a szakadt részit, s amikor ajkai válaszra nyílnak, újra a megszokott, kegyetlen visszautasítást ismétlik:
– Nem mehetek. Én – Atleóné vagyok! Hiszen Te is jól tudod a Törvényt!
Manniósz lehajtja a fejét. Ujjai előbb ökölbe szorulnak, azután széttárulva homloka elé emelkednek. Annia közben a ház felé futott, s az ajtóból kiált vissza:
– Menj, segíts kihordani a bort!
Amikor két hatalmas amforával karjai között Manniósz újra a tanácskozótérre érkezik, ott már minden ülőhely gazdára talált. Helyén ül Agrimón is, a földművesnemzetség feje. Manniósz le akarja tenni az amforákat Theón mellé, amikor kiáltást hall a tömegből:
– Manniósz! Ide hozd!
Biadész kiáltott neki: Kreónnal és egy csapat ifjúval most jöttek meg a legelőkről. Nyomban irányt változtat az amforákkal, és hozzájuk megy. A kihevült, szomjas pásztorfiúk kitörő örömmel fogadják, és egymás kezéből kapják ki az öblös edényeket. Elhúzódnak a vénektől, külön tanácsot ülnek. Theira legtöbb fiatalja köréjük csoportosul. Annia és társnői is megjelennek köztük, friss lepényekkel és újabb itallal. Az ifjúság vidám zsivaján időnként áthallik Theón szónoklata a vének tanácsából:
– …és ha nem sikerült volna követeinknek Bikaisten kegyét megnyerni, testvéreim – akkor is tartózkodjatok a meggondolatlan cselekedetektől! Bikaisten új és hatalmas isten, még nem is ismerjük teljességében erejét, haragjának csapásait. Ha magunkra haragítjuk, hajói ellepik majd Okeón tükrét Theira körül, és annyi harcost hoznak ránk, hogy írmagja se marad Theira népének! Legyetek hát türelmesek és megfontoltak. Áldozzatok isteneinknek: Zeónnak, Poszeidónnak s fiának, Atleónnak, az Ureónt Vállain Hordozónak! Csak bennük bízhatunk, hiszen ők a mi régi isteneink, akik még sohasem hagyták el Theirát a megpróbáltatásokban. Áldozzunk nekik mindenünkből… ősi Törvényeink szerint!
Manniósz hanyatt fekszik a poros füvön, ujjai egy mellette guggoló, amforát hordó leány, Klydéa feszülő mellét simogatják. De gondolatai s tekintete máshol járnak. Atleón szőlőveszőben fogant szent tüze rózsaszín ködökbe burkolta lázongó képzeletét. A rózsaszín – az Anniának ajándékozott csodálatos madár színe – minden korty bor után sötétebbé, vörösebbé válik.
– Minden istent megölök! – buggyan ki belőle a kiáltás, és eltaszítja magától a rémült leányt. – Elveszem tőlük! El! Hiszen ő nem lehet Atleóné! Atleónnak nincs emberi teste… mit is tenne vele?! Nincs! Még senki se látta! Csak a tűz… hahaha, a tűz… amit két kővel én is ki tudok csiholni… csak az tenné őt istenné?!
Feltápászkodik, átöleli Kreónt, és arcába hajolva kérleli:
– Kreón… testvérem! Ugye, segítesz nekem elpusztítani őket! Mindet!… Bikaistent is… a telhetetlent! Aki, meglásd, egyszer megkívánja majd Anniát is, és elviszi… elrabolja tőlem! Hátha már most… ezek is érte jönnek?! Kreón… testvérem! Én jól ismerem az istenek étvágyát! Nem bízom Theón atyámban sem! Ha… ha Theira érdekei úgy kívánnák, ő képes lenne – Anniát is odaadni! Érted?! Feláldozni!…
Kreón megpróbálja lecsöndesíteni barátját:
– Dőreségeket beszélsz, Manniósz! Chierón és Moirisz jó hírekkel jönnek meg bizonnyal. Hiszen az áldozatok is kedvező jeleket mutattak: megsegít bennünket Atleón és Poszeidón! Ne félj, ők ketten sokkal hatalmasabbak, mint Bikaisten! Maga Theón atyánk olvasta ki ezt a jövendölést hajnalban az áldozatokból. A füst mind a Nyugodt Szem felé szállt! És – jót jelent ez a Te madarad is. Épp az imént hirdette ki ezt Theón a népnek…
– Nem hiszek többé a jóslatokban! – ordítja Manniósz. – Még Theón atyáméban sem! Hányszor becsaptak már?! Mindig becsaptak! Becsaptak!… Hányszor jósolták már meg, hogy az enyém lesz a lány, akit szeretek! És – mégsem lett az enyém! Becsaptak! Átkozott istenek! Átkozott Poszeidón! Átkozott Át…
Kreón az eszeveszetten kiáltozó Manniósz szájára tapasztja tenyerét, és Biadészt is segítségül hívja.
– Térj már észre, te… te istenek barma! – üvölti Biadész a letepert Manniósz fülébe. – Elfelejtetted, mi sors vár Theirán az istengyalázókra?! 
Azt akarod, hogy mi – legjobb barátaid – vágjuk ki a nyelved, vájjuk ki szemed, és égessük el maradék testedet Atleón Tüzében?!… Túlságosan elhódított már Atleón Folyékony Tüze! Nem tudod, mit beszélsz! Gyere, kiviszünk a kikötőbe! Megfürdünk, és mire a hajók megérkeznek, belőled is kiszáll Atleón Tüzének varázslata!
Egymást átkarolva, harsány énekszóval támolyog a három ifjú a kikötő felé vezető úton. Távozásukat észre sem veszik, már az egész nép tivornyázik. A vének tanácsában is előkerültek a boros amforák. A tanács egyhangúan elfogadta Theón bölcs indítványait. Atleón mámorító tüze a vének testét is felhevítette már, amikor a kikötő felől kürtjel hallatszik.
– Testvéreim… megjöttek a hajók! – áll fel kőtrónjáról imbolyogva Theón. Annia vízzel telt tálat nyújt eléje, megmossa arcát, kezeit. 
A többi vén is követi példáját. Theónnal és papnőjével az élen azután Theira népe megindul a kikötő felé.
A féktelenül mulatozó ifjak tisztelettel engednek utat nekik, és hozzájuk csatlakoznak ők is. Az ő vonulásuk korántsem oly méltóságteljes, mint apáiké. Egymásba kapaszkodva vonulnak, vidáman csengő kórusban dicsőítik Atleón szőlőben fogant szent tüzet és Eriószt, a világot fenntartó szent áldozat istenét.

5. A GYŐZELEM ÁRA – ORGON NEGYEDIK VILÁGÁN

"Mentsetek innen, ahová szélvihar űzött. Tetememet így be nem fogadja föld pora…"
(Timótheosz: Perzsák)

Pi Er másképp ébred, mint az energiaparancsnok. Csak hosszas ébresztés után hajlandó tudomásul venni, hogy él – és az Altra sem pusztult el.
Első pillantása a nagy kilátóképernyőre esik, ahol – a megszokott kép fogadja! Egyvalami változott csak: a színek. Orgon Negyedik Világa egész belátható felszínét sárgásvörös színű felhőtakaró borítja, amelyben sok helyütt fehér gomolygások, fénylő csíkok, szikrák válnak ki. Az északi sarkvidék fölött ritkább a felhőzet, itt átdereng a kontinentális jégtakaró fehérsége is. Az egész tüzes felhőburok nyugtalanul remeg a képernyőn, mintha az alatta tomboló – minden emberi képzeletet felülmúló – iszonyú anyagerő-kataklizma szörnyűségeit sejtetné.
Bur Din két katonával jött el Kar Von parancsára az Altra főorvosáért. A Parancsnok valódi szándékát elhallgatva azzal az ürüggyel ébreszti Pi Ert, hogy egy sebesült állapota válságosra fordult, és sürgős műtétre szorul… Rad Zson sorsáról nem ejt szót a testes alvezér, Pi Er viszont rögtön barátja után kérdez:
– Hol van Rad Zson? Nem történt baja?!
– A Parancsnoknál van… egészséges! – nyugtatja meg Bur Din, aki egyébként jó viszonyban volt az Altra tudósaival, és távolról sem oly agresszív természetű, mint parancsnoka. – Elnézésedet kérjük az ébresztésért, Pi Er – teszi hozzá mentegetőzve. – De kérlek, siessünk! Helyettesed, Dur Bal már nagyon aggódik a sebesültért!
Pi Er tudatában csak lassan válik valósággá a kirobbant háború víziója. Megragadja Bur Din karját, és kitör belőle a kérdés:
– Mi történt, Bur Din?! Valóban kitört a háború? Mi történt – odalent… Orgon Negyedik Világán?!
Bur Din arca elsötétül, és hangján is érezni lehet, hogy csak erőlteti magára a nyugalmat:
– Már el is dőlt, Pi Er! Megnyertük! Orgon Negyedik Világa kozmikus térségeiben csak mi – az Altra – maradtunk épségben! Rajtunk kívül csak szétrobbant, sugárzó roncsok keringenek Orgon Negyedik Világa körül! De hogy odalent mi történt, még nem tudjuk. Sordonból, a Főparancsnokságtól a harc kirobbanása óta egyetlen újabb parancsot sem kaptunk, és hívásainkra egyetlen állomás sem felel egész Orgon Negyedik Világán. Hacsak azt az adást nem tekintem válasznak, amit a Nagy Éghajlatszabályozási Terv északi sarki bázisáról fogott fel egyik felderítőnk.
Bur Din és a katonák beszélgetés közben Pi Ert a kijárat felé tuszkolják. A felvonó már működik. Pi Er észreveszi a terem felrobbantott ajtaját s a padlón heverő szerszámokat. Kezdi megérteni, mi történhetett itt: milyen módon tört ki Rad Zson börtönéből. Rossz érzések lepik el, de erőt vesz magán, és józan fejjel próbál gondolkodni.
– És most mi lesz? Mit határozott Kar Von? – kérdi Bur Dintől a felvonóban.
– Nem tudom. Azt hiszem, még ő maga se tudja, mitévő legyen. Felderítő graviplánjaink még kint vannak. Ha teljesen eredménytelenül jönnek vissza – azaz sehogy sem tudunk Sordonnal összeköttetést találni –, akkor szerintem nincs más hátra, mint odamenni. Úgysem keringhetünk itt a végtelenségig.
Bur Din válasza kesernyés dörmögésbe halkul. Pi Er megérzi, hogy ő is kezdi reálisan mérlegelni azt a több mint kétségbeejtő helyzetet, amibe a Parancsnok őrült győzelmi tébolya az Altrát és egész Orgon Negyedik Világát belesodorta.
A felvonó megáll. Pi Er csodálkozva száll ki, mert a kórház távolabbi szinten van. Amikor azonban meglátja a nagy pusztítást, amit a visszacsapódott rakéta okozott az Altra belsejében, az útmegszakítás okát is megérti. Gépes emberkatonák egész serege dolgozik a károk helyreállításán. Egy hatalmas gépezet épp most emeli ki a rakéta vaskos, kissé ellapult fejrészét: a fel nem robbant anyagerőtöltetet… "Ha ez felrobban, izzó gázhalmazzá váltunk volna!…" – gondolja Pi Er.
Az anyagerő-lövedék biztosítékrendszere azonban jól működött: a töltet nem robbant fel, csak maga a rakétatest okozott hatalmas károkat. Könnyedén hasította fel a belső válaszfalakat, és szétzúzta az energiahálózatot, megsértve a gravitációs stabilizátort is.
Pi Er hirtelen azt veszi észre, hogy – egyedül maradt, Bur Din és a katonák eltűntek mellőle, elhívták őket valahová. Megörül a váratlan szabadságnak, körülnéz, és a szerelők példáját követve az aknán át folytatja útját a kórházfedélzet felé.
A műtőben halk zümmögéssel dolgozik a gép. Két álarcos, kék köpenyes orvos szorgoskodik az átlátszó burával fedett műtőgép kapcsolóasztalánál. Halk duruzsolással működik a diagnosztátor, a bura alatt pedig az önvezérlő operátor dolgozik az elaltatott sebesült testében. Pi Er belépése nyomán az egyik orvos felnéz, mond valamit társának, és a főorvos felé siet. Menet közben leveti maszkját.
Dur Bal egészen fiatal, zömök, gömbölyű arcú férfi. Magas, energikus homloka alatt szokatlanul meleg, kék szemek csillognak.
– Megjöttem, Dur Bal! – mondja Pi Er. – Hát mégis elkezdtétek nélkülem? – teszi hozzá szemrehányóan.
A fiatal orvos egy pillanatra meghökken, azután elmosolyodik:
– Miért ne kezdtük volna? Nem volt különösebb nehézség, csak… – Halkan odasúgja: – Azért hívattalak, mert… aggódtam érted! Láttad a két katonát a folyosón?
– Igen. Rad Zsont őrzik ott?
– Őt. De ne aggódj, nincs komolyabb sérülése, csupán légnyomást szenvedett a robbanásnál.
– Miféle robbanásnál? Hiszen ő…
– Tudom, mit akartál mondani. Ez egy másik robbanás volt! Rad Zson végső kétségbeesésében fel akarta robbantani Kar Von parancsnoki termét… Már magához tért, és mindenről tud, amit mi is tudunk.
– Valamit tennünk kell, Dur Bal! – mondja komoran Pi Er. – Hiszen ezek… ők most már képtelenek kijutni, mindannyiunkat kivezetni ebből a szakadékból, ahová beletaszítottak! Itt most már csak mi tehetnénk valamit… ha ezek után még lehet valamit is tenni!
Dur Bal fel-alá sétálva hangosan gondolkodik:
– A Parancsnok feltétlenül le akar szállni Sordonban! A felderítők nem mentek semmire az összeköttetéssel, meglásd, egy sem tér vissza közülük, mind odavesznek! Ha Kar Von megkísérli a leszállást, Pi Er, vele kellene tartanod. Veszélyes, de… Én itt maradnék Rad Zson mellett, és – mindent elkövetek majd, amit csak lehet. Katonáink idegei kezdik felmondani a szolgálatot, eddig három térhajóstiszt követett el öngyilkosságot. Kitörőben van köztük a sokk; most kezdenek tudatára ébredni, mit műveltek, és – mit vesztettek… mibe került nekik is, mint mindannyiunknak ez az ő Tökéletes Győzelmük! És… én összegyűjtöm majd az embereket, Pi Er. A tudósokat, technikusokat, mindenkit, aki ebben a szörnyű helyzetben józan gondolkodásra és cselekvésre képes, és…
– Át akarod venni a hatalmat az Altrán? – kérdi Pi Er tréfás hangsúllyal, bár jól tudja, hogy Dur Bal komolyan gondolt arra, amit – ki sem mondott.
– Ahogy vesszük – dörmögi Dur Bal. – Menj, Pi Er! Menj a Parancsnokhoz, ne tágíts mellőle! Rövidesen indulni akar az Altra-7 térhajóval a Főparancsnokságra! Neked feltétlen velük kell menned, főleg azért, hogy – ne fogjanak gyanút. Tőlem ugyanis nem tartanak… Ne félj, mire visszajöttök, itt már minden rendben lesz!
Pi Er melegen átöleli Dur Balt, és kimegy a műtőteremből. Még a kórház folyosóján utoléri Kar Von üzenete: azonnal menjen le a negyedik szintre az Altra-7 térhajóhoz!
A hatalmas csarnok indítóállványai jórészt üresek. Egyiken azonban ott tornyosul az Altra-7 tércirkáló, Kar Von parancsnoki térhajójának óriás ezüsthengere. Orgon Negyedik Világa technikájának csúcspontja ez a térhajórepülőgép kombináció, amely a fénysebesség töredékét elérő sebességgel tud a világtérben száguldani – de ugyanakkor kis sebességgel a világok légterében is repülni vagy akár  sebességgel lebegni is képes. Anyagerő- és gravitációs meghajtású motorjai a hajótestben, illetve légköri repülésnél a hajótestből kibocsátható vezérsíkokon működnek. Hatósugara és repülési időtartam-kapacitása nagy; eddigi útjai során Orgon Kilencedik – legtávolabbi – Világán is járt már vele a Parancsnok.
Pi Er már nehéz sugárvédő ruhákba beöltözötten találja Kar Vont és két társát a katapultcsarnokban. A Parancsnok intéssel üdvözli, két térhajóskatona pedig az ő számára is hozza az előkészített szkafandert.
Az Altra-7 vezetőtermében négyen foglalnak helyet.
A kapcsolószekrény előtt ülő pilótában Pi Er Bo Jalra ismer, a Parancsnok melletti robusztus alakban Bur Dinre. Indulás előtt szerelők ellenőrzik a hajtóműveket, a hírközlő és irányítóberendezéseket. Halk szisszenéssel becsukódik a légzsilip. Bo Jal ujjai fürgén futnak végig a kapcsolókon. A tágas fülkében fények villannak fel; bekapcsolódnak a kilátóképernyők is, de még üresen vibrálnak.
Pi Er egész testében érzékeli, hogy az Altra-7 hatalmas teste mikor válik el a katapultállványról. Fokozatos sebességgel maradnak le a körpályán keringő térerődtől, majd felgyorsulva spirálpályán zuhannak Orgon Negyedik Világa óriás bolygótányérja felé. Pi Er az irányképernyőről rögtön leolvassa, hogy az előírt leszállópályán a főváros felé tartanak.
Amint megvilágosodtak a képernyők, teljes szörnyűségében eléjük tárul, valósággal rájuk nehezedik az Orgon Negyedik Világára zúdult anyagerő-katasztrófa. A látvány leírhatatlanul iszonyú. Az átizzott felhőtakaró alól még mindig szakadatlan fényvillanások szikráznak; most már nem Játszódnak a sarkvidékek sem. Pi Er a kilátóképernyőről a kapcsolótáblára tekint. A sugárzásmérő műszerkorong közepén induláskor még csak egy kis szikra villogott. Azóta a szikra erősödött és szétterült, a korong feletti számlálószerkezet pedig egyre magasabb értékeket jelez. A növekedés üteme nem egyenletes, de a sugárzás átlagszintje emelkedik.
Kar Von és Bur Din is felfigyelnek a sugárzás makacs erősödésére. A Parancsnok ökle hirtelen rácsap a kapcsolószekrényre, majd hangját is hallják fejhallgatóikban:
– Bekapcsoltam a Védőközpontot!… Ha tovább is így erősödik a sugárzás, akkor… Mondd, Bo Jal: a felderítők visszatértek már az Altrára!
– Nem. Még egyik sem jött vissza. Legutóbb közölték, hogy személyes parancsodra megkísérlik a leszállást a Főparancsnokságon… Azóta nem válaszolnak.
– Most már mindegy! – csattan fel újra a Parancsnok. – Nekünk mindenképpen le kell szállnunk! Bármi történt a felderítőkkel, nekem jelentést kell tennem a Főparancsnoknál!

Bur Din magába roskad. Pi Er diagnosztál. Megállapítja magában, hogy Kar Von idegrendszere közvetlen az összeroppanás előtti stádiumba jutott. Jó lesz vigyázni rá. Jó, hogy figyelmes lett erre. Akkor fogott gyanút, amikor a Parancsnok a térhajó Védőközpontjának bekapcsolásával – későbbi szándékainak megvalósulását jó előre kizárta! Hiszen az Altra-7 repülését ettől az időponttól kezdődően Védőközpontjának gépagya irányítja! Az pedig – nem kockázat. Kizárólag csak választ a műszerek által jelzett adatok, tényezők alapján… és csakis ezek alapján választja ki az adott célhoz a legkedvezőbbet! Kikapcsolni – már nem lehet! A térhajók Védőközpontjait mind többszörös biztosítéktényezővel konstruálták, illetve építették be.
Bo Jal a vezérlőpultnál most már csak tétlen szemlélője annak, hogy a Védőközpont hogyan manőverez az Altra-7-tel. A következő pillanatban elhomályosul a kilátóképernyő: a Védőközpont kikapcsolta a képfelvevőket. A sugárzásmérő számtáblája fölött piros fény izzik fel annak jeléül, hogy a sugárzás elleni védelem fokozása szükséges. Most különleges ötvözetekből készült héjburkolat csapódik fel rétegesen az Altra-7 törzsére.
Pi Er arcáról a sisak alatt ömlik a verejték, pedig a klímaszabályzó berendezés a térhajóban és a szkafanderben egyaránt hibátlanul működik. Fejben számol, és lesújtó eredményre jut: a sugárzás ekkora intenzitása teljesen kizárja a reményt, hogy odalent – bármiféle szerves élet megmaradhatott volna!
A műszereken új jelzés villan fel, de testükben is érzik mindannyian, hogy a térhajó beért az atmoszférába, és a térbeli zuhanásból fékezett légköri repülésbe váltott át. Az Altra-7 testéből tornyok, vezérsíkok vágódtak ki, és működésbe léptek az anyagerő hajtotta motorok. A kilátóképernyő még mindig homályos. A Védőközpont maximálisra növelte a sugárvédelmet, és már valamennyi "héjat" felcsatolt a térhajó testére.
Kar Von most eszmél rá arra, amit Pi Er az előbb fejben kiszámolt… Levegőért kapkodó, elfúló hangját már alig lehet megérteni a fejhallgatókban:
– Bo Jal! Milyen magasan vagyunk? Miért nem szállunk le?
– Sordon felett vagyunk, 12 000 egység magasságban, Parancsnok – feleli nyugodtan a térhajóstiszt. – Nem mehetünk lejjebb, a sugárzás túl van a maximumon. A Védőközpont nem tudja tovább fokozni a sugárvédelmet.
– Dehogynem! – ordítja Kar Von. – Elfelejtitek, hogy nehéz sugárvédő szkafanderbe öltöztettelek benneteket?! Épp ezért! Leszállunk! 
Nekem mindenképp jelentést kell… Bo Jal, megparancsolom – azonnal kezdd meg a leszállást!
Bo Jal tekintetében gúnyos szánalom villan fel parancsnoka felé:
– Nem lehet, Parancsnok! Te magad akadályozod meg parancsod teljesítését: hiszen – bekapcsoltad a Védőközpontot! Vagy – már erre sem emlékszel?… Én már jó ideje hozzá sem nyúlhatok a vezérléshez. És – ki sem kapcsolhatod már, ismered a biztonsági tényezőket, nemde?… A Védőközpont nem vállal kockázatot! Ezért lebegünk most 12 000 egység magasságban, és nem megyünk lefelé egyetlen egységgel sem tovább…
– Azonnal programozd be a Védőközpontnak a nehéz védőruhák sugárzásvédelmi kapacitástöbbletét! – üvölti a Parancsnok.
– Nem lehet! – feleli higgadtan Bo Jal. – A Védőközpont semmiféle pótprogramozást nem vesz be, ha az egész térhajó biztonságáról van szó…
Kar Von nem felel erre, de visszafojtott, tehetetlen indulatainak túlnyomásában majd szétpattan testén a szkafander. Ekkor – megmozdulnak a magasságmérő műszer számjegyei, és… emelkednek! Kis idő múlva az Altra-7 15 675 egység magasságban állapodik meg.
Kar Von hangja újra felsüvít:
– Bo Jal! Legalább látni akarok! Küldess ki egy szondát a Védőközponttal! Remélem, erre hajlandó?!
Bo Jal int, hogy megértette a parancsot. A műszerfal egyik kisebb képernyője megvilágosodik, vibrálni kezd, majd hirtelen beugrik rajta a kép is: a bolygófelszín a szonda felvevőlencséjének érzékelésében…
A képen iszonyú, tüzes kavarodás tombol. A felvevőgép végigpásztázza a hatalmas tengeröblöt, amelynek partján Sordon, a sok millió lakosú főváros terül el. Tűz és fehér izzás minden: a kikötők, lakónegyedek, ipari központok egyaránt. A szárazföldön valóságos tűztenger tajtékzik, maga a tenger pedig forr, gőzölög az öbölben. A képfelvevő infra gépszeme tapintható közeire hozza a masszává olvadt lakónegyedeket és az öböl partjára gátként feltorlódott, fehéren izzó hajóroncsok tömegét.
Pi Er elfordul a képernyőtől.
Kar Von másképp reagál a látványra. Felugrik, ellöki Bo Jalt, és a térhajó Védőközpontjának buráját kezdi rángatni, ütni, majd rugdosni fémcsizmás lábaival.
Bur Din ismeri fel leghamarabb szándékát: kiiktatni, tönkretenni a Védőközpontot! Bár tudata mélyén biztos benne, hogy ez így úgysem sikerülhet, mégis közbelép. Egyetlen fogással átnyalábolja az őrjöngő Parancsnokot, aki a hatalmas karok szorításában tehetetlenül vergődik, és torkaszakadtából kiáltozza: – Eressz el, te… te… Le kell szállnunk! Nekem jelentést kell tennem! Eressz!…
Pi Er is Bur Din segítségére siet. Előkerít egy hosszú kábelt – a végén műszerdoboz függ –, és azzal az üléshez kötözik a sisakja alatt most már habzó szájjal, összefüggéstelenül ordítozó Kar Vont. Bur Din egy rántással kitépi Kar Von szkafanderéből a mikrofon vezetékét is, így fejhallgatóikban csend lesz.
A küzdelem eldőlt. Bur Din és Pi Er egymásra néznek.
– Most mit csináljunk, Pi Er? – kérdi az alvezér.
– Nem tudom. Sordon elpusztult. Minden és mindenki elpusztult odalenn! A te családod is, Bur Din… a tieid is, Bo Jal! És az enyéim is… mindnyájan. És velük együtt minden élő… még a baktériumok és a növényzet is, szárazföldön és a felforrt tengerekben egyaránt. Mit is tehetnénk?… Szerintem csak egyvalamit. A felderítők egyedül az északi sarkvidék felől kaptak életjelt Orgon Negyedik Világáról. Ott kellene még megkísérelnünk a leszállást. Hátha még nem erősödött fel ott ennyire a sugárzás, és talán… Bo Jal, programozd be a Védőközpontnak az úticélt: a Nagy Éghajlat-szabályozási Terv Központi Bázisát a sarkvidéken!
Az Altra-7 folytatja útját.
A képfelvevő szonda tovább működik, de változatlanul csak összeolvadt tűztengert látnak a képernyőn. A Védőközpont a sugárzás erősségének megfelelő, biztonsági magasságban irányítja repülésüket. A magasság fokozatosan csökken, annak jeléül, hogy a sarkvidék felé gyengül a sugárzás intenzitása is. A térhajó mind alacsonyabbra ereszkedve suhan Orgon Negyedik Világa füstölgő, izzó felszíne fölött. A sarki zóna közeledtével lassan felszakadozik a füstburok, ritkulnak a tüzes foltok. A Védőközpont sorra leválasztja a sugárvédő pajzsokat. Egyszerre csak bevilágosodik a nagy kilátóképernyő is, jelezve, hogy már nincs szükség a fokozott sugárvédelemre. Bo Jal kikapcsolja a rakétaszondát, s az dolgát elvégezve lehull a bolygó felszínére. A nagy képernyőn feltűnnek a távolban a három periódussal ezelőtt elkezdett gigantikus építkezés kontúrjai.
Pi Er keserűen szemléli a hatalmas felszíni csővezetéket, amely a bolygó belső "orgotermikus" energiájával lett volna hivatva a sarki jégtakarót fokozatosan felolvasztani… Erre most már nem lesz szükség. A Nagy Katasztrófa egy csapásra elvégezte a Nagy Éghajlat-szabályozást is! A csővezeték több helyen megszakadt – ide is jutott néhány pusztító erejű anyagerőtöltet –, egyes szakaszai fölött pedig már a felolvadt jégből képződött új sarki tenger hullámzott.
Amikor a Központi Bázis nagy kiterjedésű, Zárt, hexagonális gyűrű-épülettömbje is kirajzolódik a képernyőn, Bo Jal megkérdezi:
– Hová szálljunk le? Az egész bázis tele van vízzel! Várjunk csak… úgy látom, hogy a nagy raktárépület teteje nincs elárasztva!
– Ott szálljunk le! – hagyja jóvá Pi Er. – Nézzétek csak! Mintha emberek mozgolódnának… ott, a fúrótorony és az erőmű között! Mekkora odakint a sugárzás? 88 egység?! Még mindig sok: csak védőruhában szállhatunk ki! De – hogy fogunk beszélni velük? Hozzatok egy hangerősítőt, kell, hogy legyen az is a műszerek között. Én akarok beszélni velük, kapcsoljuk a szkafanderembe. Mondd, Bur Din, hány embert tudnánk felvenni? Valamennyiüket el kellene vinnünk a bázisról az Altrára. Betegek, sugársérültek lehetnek mind – és az Altrán meggyógyíthatjuk őket!
Bur Din fásult válasza így hangzik Pi Er fejhallgatójában:
– Nyolc-tíz sebesültnél többet nem vihetünk, Pi Er. Ennyit is csak akkor, ha tartalék készleteink jó részét kirakjuk. És – nem tudom, helyes lenne ez? Volna-e egyáltalán értelme? Hiszen – úgyis végük van! Ekkora sugárzás után nem lehet életben maradni.
Az Altra-7 hatalmas lég- és vízörvényben a sarki óceán fölé ereszkedik. Simán átszökken a bázis meredek falú gyűrűje fölött, majd lebegve, lágyan süllyed le a fúrótornyok között a raktárépület lapos tetejére. Utasai kiszálláshoz készülődnek. A lekötözött Kar Von némán vergődik, tátog. Pi Er gyógyszert vesz elő, lecsatolja a Parancsnok sisakját, és gyors mozdulattal egy-egy félgömböcskét tapaszt halántékaira. Azután igyekszik minél gyorsabban visszazárni a sisakot, miközben az egész fülkét betölti Kar Von őrjöngő kiáltozása.
Kinn, a raktár lapos tetején Pi Er arra a fehéren szikrázó sarki tájra próbál visszaemlékezni, amely három periódussal ezelőtt itt szeme elé tárult. Akkor még vastag jégtakaró borította Orgon Negyedik Világa bolygókérgét. A kéreg aránylag vékonynak bizonyult, így a belső hőenergiát mélyfúrásokkal hasznosítani lehetett.
Most – közvetlenül az anyagerő-kataklizma után – sivár, szürke esőfüggöny borul az egész látóhatárt beborító, hullámzó sarki óceánra. Pi Er becslése szerint a sarki jégtakaró egyharmada már felolvadt. A bázisnak a jégtakaró alatti szilárd kéregre alapozott épületgyűrűjén kívül, körös-körül, néhol még kiemelkednek a tengerből a hőelosztó állomások kupolái. Az épületgyűrűn belül, a fúrótornyok, raktárak, lakóépületek között is víztükör fodrozódik. A szokatlanul enyhe időjárás az anyagerő-katasztrófa következménye. Vastag, szürke felhőgomolyok özönlenek dél felől, és sűrű, meleg eső zuhog belőlük.
Az Altra-7 három utasa nehézkesen lépked egymás nyomában a síkos tetőn. A tetőterasz szélén megállnak, s a derékig érő párkány mögül lenéznek a bázis hatalmas belső udvarára. Szemben, a fúrótornyok tövében kupolás épületet látnak: a hajdan jégbe mélyített gépházat. Ennek most már felszínre került bejárati nyílása előtt mellvédszerű gát tornyosul. A hevenyészett torlasz mögött pillantják meg az első emberalakot. Lassan, nehézkesen mozog. Prémsapkás fejét sűrű szakáll borítja, egyenes karokkal a mellvédre támaszkodik, majd leroskad, és így figyeli a térhajót és utasait.
Pi Er bekapcsolja a hangerősítőt, és beszélni kezd:
– Tartsatok ki, testvérek… mindjárt segítünk! Hogy juthatnánk le innen?! Vannak társaid?! Hányan vagytok?…
A mellvéden kapaszkodó alak száját mozgatja, de hangját nem hallják a szkafanderek mikrofonjaiban. Ekkor két újabb emberalak tűnik fel az első mellett. Nagy erőfeszítéssel egy sötét, hosszúkás tárgyat helyeznek a mellvéd tetejére. Az első alak végre megszólal, hangja alig hallhatóan csendül a térhajósok mikrofonjaiban:
– Kik vagytok? Honnan jöttetek?…
– Odafentről – mutat fel Pi Er. – Az Altra nevű térerődről! Segítséget hoztunk nektek! Odaviszünk mindannyiótokat, itt nem maradhattok tovább a sugár…
Pi Er szavait éles csattanások szakítják félbe.
A tapasztalt Bo Jal veszi észre leghamarabb, mi történt, és Pi Ert hirtelen a mellvéd mögé rántja. Ugyanezt teszi Bur Dinnel is, de vele már elkésett. Az alvezér hatalmas teste hang nélkül elvágódik, és csaknem átesik a párkányon. Bo Jal és Pi Er egyesült erővel visszahúzzák, és a mellvéd tövébe fektetik.
A lövések tovább záporoznak rájuk. Kiáltásokat is hallanak:
– …átkozottak! Ti vagytok hát a győztesek?! Nem kell tőletek a segítség! Nekünk már úgyis mindegy, de ti is velünk pusztultok!…
Pi Er a párkány védelmében segíteni próbál Bur Dinen, aki nyaklövést kapott, szkafandere tenyérnyi darabon felszakadt, s a hatalmas sebből szökőkútszerűen ömlik a vére. Elkötni, leszorítani próbálja a vérzést, de nem boldogul vele. A seb olyan súlyos, hogy az azonnali vérátömlesztés és műtét sem segítene…
Bur Din kinyitja szemét, és ajkai megmozdulnak: – Hagyjatok itt… itt aka… meghalni velük…
Amikor a sebesült mozdulatlanná vált, Pi Er visszacsatolja fejére a szkafander sisakját. Bo Jal int, és kúszva elindul az Altra-7 feltornyosuló sötét tömbje felé. Pi Er nehézkesen követi. Amint kijutnak a makacsul záporozó lövések hatósugarából, felegyenesednek, és futva teszik meg a hátralevő utat.
Felsüvítenek a térhajó motorjai, s az óriási test simán emelkedik a magasba. Bo Jal ujjai elindulnak a kapcsolószekrény billentyűin, a Védőközpont gépagya az Altrához visszavezető pálya adatait számítja. A képernyőn mind kisebbre zsugorodik a sarki bázis gyűrűje, Bur 
Din mozdulatlan teste, a teraszra felkapaszkodó emberalakok. A kép nemsokára el is tűnik, elhomályosítják a sarkvidék felé sűrűn vonuló, meleg esőt ontó viharfelhők.

6. THEIRA LEGYŐZI BIKAISTENT

"Knósszoszi vezér, feledd el, parancsolom, nyögést hozó vak dölyfödet! Ne lássam úgy én az örök égi hajnal édes sugarait, ha egyen is ez ifjak közül erőszakot veszel!…"
(Bakkhülidész: Az ifjak vagy Thészeusz)

Theira délnyugati öblében évszázados kőtömbökből rakott hosszú hullámtörő gát nyúlik az öbölbe. Külső oldala mellett apálykor is kiköthetnek a nagy, evezős gályák; belül meghúzódhatnak dagálykor és Okeón háborgó viharai alatt is. A gát mögött hosszú partszakaszon a halászkikötő terül el. Vastag cölöpökhöz kötve vagy partra húzva halászbárkák, csónakok pihennek. A nagy, öblös bárkák nemes cédrusdeszkákból készültek, többnyire négy-öt pár evezősök, akad köztük vitorlás is. Szerte a parton hálók száradnak, bronz- és csonthegyű szigonyok, csáklyák, horgok s más halászszerszámok hevernek. A domboktól övezett csendes öbölben átható romlott halbűz terjeng: minden talpalatnyi helyen halfüzérek száradnak.
A gát tetejét halásznemzedékek inas lábai tapodták simára. Legvégén nagy kövekből épült kerek torony emelkedik: valóságos kis erődítmény. Ha feljáróját a védők felhúzzák, a mellvéddel körülvett toronytető bástyával ér fel. Fent a mellvéden belül nagy, kivájt kőtömbben bronzüst mélyül, amely feketére kormolódott a benne elégetett sok olajtól. Atleón Nyugodt Szemének oldalában, a Szent Fürdőtől nem messze egy hasadékban forrás fakad, amelynek sűrű, fekete "vize" erős lánggal ég, és különös illatot áraszt. Atleónnak ezt az "égő vizét" ősidők óta használja Theira népe jelzőtűznek az őrtorony üstjében, de házaiban is világítanak vele, művészien megformált agyag- és bronzampolnákban.
Az őrtoronyban állandóan őrség vigyáz. A halásznemzetség fiatal férfiai őrködnek felváltva, kettesével-hármasával.
Most Dexión három fia a soros: Artimón, Dienósz és Daniósz. Méltó fiai apjuknak mind a hárman: szikár, bronzbőrű halászlegények. Magas homlokuk alól merész sasorr ível, és nagy, sötét szemek fürkészik Okeón messzeségeit.
A legidősebb, Artimón fújta meg a kagylókürtöt: ő vette észre elsőnek az öblöt elzáró távoli zátonysor között előbukkanó bárkák hosszúkás testét. Messzebb, a zátonyokon túl, változatlanul ott himbálódzik két nagyobb hajó árbocainak csúcsa.
– Sürgős lehet a dolguk, hogy nem várják be a dagályt, hanem bárkákkal jönnek! – dünnyögi rövid szakállába Artimón. – Ha fel lennénk készülve, most levághatnánk őket!… Eh, a vének bizonnyal megint csak úgy határoztak, hogy türelem… csak hajtsuk fejünket tovább, még jobban Bikaisten igájába! Hadd rakjon ránk még több adót ez az átkozott, telhetetlen, vérszívó isten! Pedig – az istenekre mondom… a mi isteneinkre: Atleónra és Poszeidónra! – ha egy kicsit összeszednénk magunkat, bizony leszoktathatnánk az átkozottat Theira szipolyozásáról! Csak néhány nagyobb gályát kellene építeni és őket katapultiónokkal felszerelni! Hiszen van nekünk egy félelmetes fegyverünk: Atleón Égő Vize! Néhány égővizes amforát kellene csak Bikaisten hajóira vettetnünk, és – én mondom nektek, Artimón, aki nem vagyok harcos sem, csak halász – végét tudnánk vetni Bikaisten zsarnokságának Theira fölött!
Testvérei csak hümmögnek Artimón kifakadásán. Dienósz megvetően int a part felé:
– Őket győzd meg tervedről, bátyám! Mi veled tartunk. Ők akarják Bikaistennel a békét mindenáron. A vén Theón meg a többiek, kivéve atyáinkat, akiknek vére kiaszott ereikben már seprővé hígult!
Artimón keserű kacagásban tör ki:
– Ugyan miféle béke az, amelyért oda kell adnunk utolsó birkánkat, halunkat; utolsó csepp olajunkat s borunkat?! Hát nem elég nekünk kielégíteni saját isteneinket?! Hiszen maholnap már nem győznek elég gyermeket nemzeni Theira férfiai… nem győznek elég fiút szülni asszonyaink Poszeidónnak, leányt Atleónnak! Még ez az átkozott szörnyetegisten is feldugta fejét Okeónból, és külön adót szed fiainkból, leányainkból, hogy szent táncokkal szolgálják őt, és ott végezzék ifjú életüket telhetetlen bendőjében?!
Dienósz tenyerét bátyja szájára, tapasztja:
– Nézd csak, bátyám: közelednek! És – ők is jönnek, a vének s a nép is mögöttük.
Artimón elhallgat. Görcsösen markolja dárdája nyelét, miközben figyelme megoszlik a tengeren közeledő bárkák és a partot elözönlő nép között. Theira népe, mint az árvíz, szétfolyik a kikötőben a parton és a gát tetején. A pátriárkák a gát tövénél állapodnak meg, és méltóságteljesen összefont karokkal várakoznak.
A bárkák közelednek.
Most már a nép is megszámlálhatja, hogy négy, kisebb evezős bárka tart a kikötő felé. Oldalukat fekete-fehér csíkos állatbőrökkel bevont nagy, kerek pajzsok borítják: ezek között csapkodnak ütemesen az evezők. Mintha négy félelmetes, pikkelyes-csíkos vízipók kúszna Okeón felszínén Theóntisz kikötője felé.
Artimón és öccsei csendben figyelik a torony alá kanyarodó bárkákat. Az elsőben nyolc evezőst, ugyanennyi harcost és még három embert számolnak meg. A többi bárkában is nyolc-nyolc evezőst és harcost látnak. Az evezősök és a katonák mind fekete bőrű, gyapjas hajú, magas, erős férfiak. Ajkuk duzzadt, orrukban és füleikben bronz- és ezüstkarikák függnek. Öltözetük is félelmet gerjesztő: feketén csillogó testükön pettyes és csíkos állatbőrökből készített ujjatlan mellények és ágyékkötők feszülnek. Sisakjukat is állati prémek, sörények borítják. Lábaikon bőrsarut és lábszárvédő tekercset viselnek. Fegyverük pajzs, széles, bronzhegyű dárda és rövid, kétélű bronzkard.
A toronyban őrködő testvérek nagy örömmel ismerik fel az első bárkában Chierónt és Moiriszt, Theira Bikaistenhez küldött követeit. De – amint közeledik a bárka a toronyhoz, úgy komorul el arcuk, keseredik örömük. Észreveszik, hogy a két követ véres, megkínzott 
testtel, hátraszíjazott kezekkel vergődik a bárkában…
Amikor a fogoly követeket hozó első bárka a torony alá ér, az egyik fogoly felnéz az őrségre, és kiált nekik:
– Vigyázzatook! Bikaisten el akarja pusz…
A figyelmeztetésül szánt kiáltás befejezetlen marad. Súlyos, kegyetlen kardmarkolat sújtja fejbe Chierónt, aki véres fejjel rogy össze.
Odafenn a bástya tetején a testvér őrök a félbeszakított kiáltásból is mindent megértettek! Megértik már, miért oly elcsigázott a két követ, s miért fetrengenek összekötözve Bikaisten félelmetes harcosai között!
A bárkák sorjában eleveznek a torony alatt. Artimón és öccsei tanakodnak, mitévők legyenek. Artimón végül bizonyságát adja, hogy bár előbb elragadták keserű indulatai, mégis jól ismeri Theira törvényeit s az őrség fegyelmét. Nem nyúl tehát a hatalmas kagylókürthöz, hanem e helyett a nyakában függő, madárlábszárcsontból faragott sípot emeli szájához.
A parton várakozók közül Dexión halászfüle ismeri fel legelőször a tömeg hangzavarában az őrtorony felől jövő szaggatott sirályrikoltozásokat: a halásznemzetség jelzéseit! Azokat az ősi ütemeket, amelyekkel a halászok Okeón habjai között érintkeznek egymással. A jelekből azt is kiolvassa, mit terveit ki elsőszülött fia. "Nemhiába az elsőszülöttem! – gondolja büszkén a pátriárka. Helyén van az esze! Valami nyugtalanítót vett észre, de nem kelt riadalmat a népben, hanem az őrséget hívja össze!"
Artimón hívását meghallják a tömegben a halásznemzetség férfiai, és egymást szólongatva, kisebb-nagyobb csapatokban az őrtorony felé igyekeznek. A gát külső oldalán az apályból kiemelkedő csúszós, sziklás parton szökellnek, s rejtve maradnak a gáton belül közeledő Bikaisten-bárkák felé. A torony őrségét már lenn a parton találják, és egyesült erővel elmozdítanak helyéről egy zöld moszattal benőtt nagy, lapos sziklát. A kőlap ősrégi barlangot rejt abban a szirtben, amelyet a gát építői hajdanában a parttal egybeépítettek. Alacsony szintje miatt csak apálykor lehet hozzáférni. Amikor a sziklalap félrecsúszik, óvatosan felszedik a bejáratot elzáró, állatbőrökkel bevont vastag deszkalapokat, többen beugrálnak az üregbe, és kötegszám adogatják ki a fegyvereket. Erre a rejtekhelyre idáig még nem találtak rá Bikaisten katonái, pedig elrejtett fegyverek után kutatva már többször tűvé tették a szigetet. Egy másik rejtekhely is érintetlen még tőlük: odafenn Atleón Kapuja mellett, a Haragos Szem oldalában. Azt is színültig megtöltik Thaisztósz mester remekbe kovácsolt nyilai, kardjai, dárdái.
Theónt Dexión figyelmezteti az őrség jelzéseire. Ő is megérti a helyzetet, és látszólag nyugodtan vár tovább. Bízik Artimónban, aki tudja a Törvényt, teljesíti kötelességét, és felfegyverzi az őrséget. Az ő – Theón – parancsa nélkül úgysem támadhatja meg Bikaisten katonáit. Ez a Törvény, és Artimón bizonnyal be fogja tartani. A sirályrikoltozások tehát nem Zökkentik ki nyugalmából. Bízik Theira isteneiben, de – életében most először – saját népében is… Theira Helión hevétől és Okeón viharaitól edzett halászainak, földművelőinek és pásztorainak józan eszében és béketűrésében.
A kikötő felé közeledő bárkában hátracsavart karokkal őrei közt kínlódó Moirisz is felfigyel az ismerős madárhangokra, s azok új erőt öntenek elcsigázott testébe. Érzi, tudja, hogy övéi nem fogják cserbenhagyni! És meghallja a sirályrikoltásokat Chierón is, akit kiáltása után őrének csapása elnémított. Ő is felegyenesedik társa mellé, és mindenre elszánt akaraterő kerekedik felül fájdalmain.
Meghallja a sirályvijjogást a bárka orrában Bikaisten vezére is. Meghallja anélkül, hogy különösebb jelentőséget tulajdonítana neki. Közömbös, merev, büszke tekintettel méri végig a parton nyüzsgő tömeget és a külön csoportban várakozó véneket.
Alacsony, vékony, szinte lányos termetű ifjú a Bikaisten-harcosok parancsolója. Vékony fehér arca szinte világít a fekete bőrű, nála fejjel magasabb harcosok között. Gyermekesen sima arcát dús, válláig érő, aranyhálóba csigázott fekete paróka övezi. Kevés ruhát visel: arannyal átszőtt szövetű ágyékkötőt, ami fölött aranylemezpikkelyes deréköv simul testére. Nyakán aranylevelekből fűzött, babérkoszorúhoz hasonló gallért visel, a levelek között kék és vörös drágakő bogyók villognak. Sisakját és pajzsát fekete harcos tartja. A sisak vörös üstökű bikafej, aranyozott szarvakkal. Pajzsán művészi domborműben tengeri sárkánykígyó tekeredik. Derékövén kékesszürkén fénylő, rövid kard függ, jobbjában faragott nyelű, sokágú, szöges végű bőrkorbácsot markol. Időnként hátrafordul, és a sziget dermedten várakozó népe szeme láttára hatalmasakat sújt a két követ-fogoly görnyedt, vérben fürdő testére.
Az ifjú vezér tekintetében mérhetetlenül vak, ostoba gőg szikrázik. Olyannyira, hogy Bikaisten erejének s hatalmának tudatában a legelemibb óvintézkedést is elhanyagolja. Nem figyel fel a tömeg fenyegető mozgolódására, a belőle fel-felharsanó dühkiáltásokra. Egykedvűen várja, hogy vezéri bárkája partot érjen, miközben két foglyát népe megfélemlítésére halálra korbácsolja.
Amikor a bárka végre partot ér, és utasai kiszállnak, már pattanásig feszültek az indulatok Theira népében. A tömeg fenyegetően morajlik. Hátul férfiak és ifjak karókat, fiatal fákat tördelnek ki a földből, nem kímélve a halszárító állványokat sem. Egyesek köveket szednek, mások az elöl állóktól fedezve a parton heverő halászbárkákhoz kúsznak, és szigonyokkal, csáklyákkal, haltisztító késekkel fegyverkeznek fel. A gát külső oldalában futva jönnek már az őrtorony felől a felfegyverkezett halász-harcosok, és egy csoportban, Artimón körül gyülekeznek. A bárkák kikötése előtti perceket Theón és a pátriárkák is elviselhetetlenül nehéznek érzik. Látván, mit művel a felfuvalkodott Bikaisten-vezér Theira békés követeivel: minden egyes korbácsütést saját testükön éreznek. Megkönnyebbülve takarják el arcukat köntösükkel, amikor véget ér a kínzás, s a vezéri bárka feneke megcsikordul a part fövényén.
Theira követei vérző testtel – de újra itthon vannak, testvéreik, népük között. Sípoló tüdejük a szülőföld sós tengeri levegőjét szívja be újra, s a hazai part forró homokja süti sebes lábukat. Őreik azonban itt sem hagyják őket békén. Moirisz mellé ugranak, egyikük hátul leoldja a köteléket karjairól, de utána karon-vállon ragadják, és hátrafeszítve térdre kényszerítik. Az aranydíszektől csillogó vezér szétterpesztett lábakkal megáll mögöttük, és vészjóslóan csattogtatja korbácsát. A többi bárka is partra fut, a katonák és az evezősök kiugrálnak belőlük. Utóbbiak is sisakos, fegyveres harcosokká változnak, és sorfalat vonnak vezérük s a nép közé. Theónt és a véneket is gyűrűjükbe terelik.
A Bikaisten-vezér magasra emeli korbácsot suhogtató karját. Csend lesz, csak valami egészen halk moraj vibrál a levegőben, remeg a talajban, szikrázik Okeón partot csapdosó hullámain.
Theira népének nyelvén szólal meg, és – kis idegen ízzel hangjában – torkaszakadtából ordítva adja elő szónoklatát:
– Én, Krinósz, a Nagy Minótaurósz vezérkapitánya megparancsolom nektek, hitvány acheónok elfajzott korcs fattyainak, hogy mérhetetlen vakmerőségtek büntetéséül – amiért mocskos követeiteket engedelem nélkül a Nagy Minótaurósz színe elé merészeltétek küldeni – meg nem fizetett adóitok ötszörösét szolgáltassátok be tüstént hajóimra! És hogy határtalan vakmerőségetek egyhamar el ne feledhessétek: kiválasztunk népetekből tizenkét ifjút és tizenkét leányt Bikaisten szolgálatára… harminc leányt pedig katonáim kedvének töltésére! Jaj nektek, koszos acheón kutyák, hogy fel mertétek emelni hitvány fejetek a porból, és megszentségtelenítettétek a Nagy Minótaurósz palotáját! Büntetése, ím, lesújt rátok!…
A rettentő szónoklat befejeztével a vezér int harcosai felé. Azok egy csoportja külön tuszkolja a pátriárkákat, egy tagbaszakadt fekete óriás pedig a térdre roskasztott Moirisz mögé lép. Vörösen csillogó, nehéz bronzbárdot emel sújtásra a halálra szánt követ-fogoly leszorított nyaka fölé. A bárd a lendület tetőpontján, magasan felvillan…
Elemi erővel tör ki Theira népéből a felháborodás vihara: mintha maga Atleón s atyja, Poszeidón, Theira e két fő istenének haragja támadt volna fel oltalmazásukra… A hóhér gyapjas, fekete koponyáját süvítő kődarab roppantja szét, oly erővel, hogy agyveleje esőként fröccsen szét. A hóhérbárd lecsapó lendülete irányt változtat: a csapás félfordulattal a Bikaisten-vezérre zúdul, a nyaka és válla közé. A rettenetes sebből vérzuhatag árad a körülötte állókra. A leszorított, halálra ítélt Moirisz végső erőfeszítéssel lerázza magáról őreit, az összeroskadó 
hóhér kezéből elkapja a bárdot, és szembefordul őreivel. De ekkor már nincs egyedül velük szemben. Végig a parton nem lehet már őröket és foglyokat, katonákat és Theira népét megkülönböztetni: egyetlen véres mészárszékké vált Theóntisz kikötője.
Istene mindenhatóságának tudatában Bikaisten vezére alaposan elszámította magát. Theira népe – aki eleddig minden sanyargatást jámborul tűrt – ennyit már nem bírt elviselni.
Amikor a Manniósz kezéből kiröppent súlyos kődarab szétroppantotta Moirisz hóhérja fejét – mint gyermek a diót –, a nép egy emberként veti magát Bikaisten katonáira. Az elöl állók ugyan mind elhullanak amazok első csapásai alatt, de második csapáshoz egyikük sem jut… A tömeg pillanatok alatt legyűri, eltapossa őket. Mire Artimón fegyelmezett, fegyveres csapata előretörtet a kavarodásban, beavatkozásukra már nincs szükség.
Theón és a pátriárkák csillapítani próbálják a nép dühét, megállítani a mészárlást, de tehetetlenek. A nép iszonyú haragja nem enyhül mindaddig, amíg a legutolsó Bikaistenharcos fekete bőrű testét is darabokra nem szaggatják. Artimón csapatának végre sikerül lecsendesíteni őket. Ősi harci jelszavakat kiáltozva összehordják a Bikaisten-harcosok fegyvereit, és hatalmas győzelmi gúlába halmozzák a véres sárral borított parti fövényen. A Bikaisten-harcosok tetemeiből külön hekatombát raknak. Halotti máglyájukhoz a kikötő hulladékait, széttört bárkák deszkáit szedik össze tüzelőül. Theira halottait és sebesültjeit jajveszékelő asszonysereg viszi a házakba.
Theón és a vének egy felfordított csónakra telepednek. Hajuk, szakálluk vérgubancos, ruhájuk meg van szaggatva, inas tagjaik még mindig a mészárlás iszonyatától reszketnek. A nép körülözönli őket. Himnuszokat énekelnek, és vállaikon hordozzák körül Moiriszt és Chierónt, Theira halálból kiszabadított követeit. A diadalmámorban tobzódó tömeg közepén magányos kis szigetként kuporognak Theira pátriárkái, és tekintetükben távolról sem a győzelem mámora izzik, hanem mérhetetlen aggodalom, félelem.

7. AZ ALTRA FOGLYAI

"Elhajigálják ahelyt kétélű zord dárdáikat, körmükkel az arcukat benyesik, s finom szövésű köntösük megszaggatják a mellükön…"
(Timotheósz: Perzsák)

Az Altra-7 óriás hengere a katapultcsarnokba ereszkedik. A bonyolult gépezet puhán engedi le a térhajót a csarnok padlózatáig. Pi Er levett sisakkal bukkan elő az ajtónyílásból, mögötte Bo Jal körhajú fekete feje tűnik fel. Előttük a csarnok szokatlanul népes: az Altra valamennyi lakója itt szorong. Katonák, tudósok, a műszaki és ellátó szolgálat személyzete mind felsorakoztak az Altra-7 fogadására.
Különös fogadtatás ez. Nem hangzik fel egyetlen üdvözlő szó, sem örömujjongás. Az Orgon Negyedik Világát elpusztító szörnyű kataklizma teljes súlyában, valamennyi tudati és erkölcsi kihatásában nehezedik már mindnyájukra. A felfelé emelt arcokból, szemekből mégis mintha halvány reménykedést olvasna ki Pi Er, amint lassan lefelé lépked a katapult lépcsőjén.
Elsőnek Rad Zsonnal találja magát szemben! Némán összeölelkeznek. Beszélni egyikük sem tud, nyelvüket – csakúgy, mint az Altra valamennyi lakójáét – rettenetes fékek béklyózzák.
Pi Er kibontakozik Rad Zson karjaiból, eközben észreveszi, hogy előtte, körülötte csupa szakadt ruhájú, vérző, verejtékező ember szorong: legtöbbjük kezében fegyverek!
– Mi történt? Hol van – Dur Bal?!
– Meghalt. Elesett a harcban – mondja szomorúan az energiaparancsnok. – Akkor kapta a halálos lövést, amikor már majdnem vége volt. Csen Rivel nem lehetett bírni, az utolsó lövedékéig harcolt…
– Kar Von itt van – int hátra a térhajó felé Pi Er. – Összeroppant. Idejében ártalmatlanná tettük. Elvitetem a kórházba. Bur Din is meghalt. Lenn a sarki bázison ellenségesen fogadtak bennünket. Halálos lövést kapott… nem tudtam rajta segíteni.
– Mondj valamit nekik! – int a várakozók felé Rad Zson.
Pi Er visszamegy a lépcsőhöz, felmegy néhány foknyira, és karjait felemelve beszélni kezd:
– Testvéreim… Orgon Negyedik Világán a háború véget ért. Felderítésünk alapján annyit mondhatok csak, hogy… Orgon Negyedik Világán már… nincs élet! Valamennyi élő szervezet megsemmisült… vagy rövid időn belül elpusztul. Sordonban izzik és forr minden… a tengeröböl is. Az elszabadult anyagerők sugárzása rendkívül magas szintet ért el, és gyakorlatilag világunk egész felületére kiterjed. Csak az északi sarkvidéken találtunk olyan területet, ahol nehéz sugárvédőruhában kiszállhattunk. A Központi Bázison volt még néhány élő ember is. Ellenségesen fogadtak bennünket, nem tartottak igényt segítségünkre. Bur Dint megölték… Nekünk tulajdonítják a katasztrófát. Azóta már ők is halottak. A sugárzás rendkívül magas szinten fog kiegyenlítődni a bolygófelszínen. Mindez annyit jelent, hogy – egyelőre belátható ideig mi sem hagyhatjuk el az Altrát… Hogy mit teszünk majd? – nem tudom. Mindent alaposan át kell gondolnunk. Dolgozni kell! Fel kell mérni készleteinket, anyagerő- és élelmiszer-tartalékainkat. A Védőközpontot átprogramozzuk Orgon Negyedik Világa vizsgálatára. Kielemezzük a katasztrófa valamennyi tényezőjét és következményeit, a további élet lehetőségét. Újabb felderítéseket kell végeznünk… Ez minden, amit most mondhatok. És – talán még valamit… Fogadjuk meg, hogy – soha többé nem emelünk fegyvert egymásra!… Fogadjuk meg, testvéreim, hogy – ezt a fogalmat, háború… nem ismerjük többé! Sem itt, sem másutt… bárhol, ahol csak élünk… ahol emberek élnek a Tér Világain!…
Pi Er utolsó mondatait nem nyugtázza zúgó helyeslés. De karok emelkednek magasra, és könnytől csillogó szemek sugározzák az esküt, a néma igent.

A Nagy Katasztrófa óta csaknem másfél periódus telt el. Az Altra gigantikus csigaháza változatlanul ott kering Orgon Negyedik – immár kihalt – Világa körül. A térerőd testén – kívül a térben, a szélesebb alsó fedélzeteknél – szokatlan élénkség mutatkozik. Szkafanderes emberalakok és gépkatonák lebegnek nagy csapatokban a súlytalan térben, és dolgoznak: nagy, henger alakú testeket építenek a térerőd testébe.
Rad Zson, Pi Er és Bo Jal az energiaparancsnok termében tanácskoznak. A katasztrófa után megosztották az Altra kolóniájának irányítását. Pi Er az emberekkel, Bo Jal a műszaki helyreállítással, Rad Zson az erőtérlokátorral és a világtér "erőcsatornáival" foglalkozik.
Rad Zson befejezte kísérleteit. Az Altra megmaradt energiakészlete elegendőnek bizonyult az erőtérlokátor újrafeltöltéséhez, s megtalálta az utolsó, még hiányzó impulzustartományt is, amelynek segítségével ráakadt az "erőcsatornákra"… Az első olyan "térfolyosóra", amelyben az odajuttatott anyagi test a végtelen határát súroló sebességre képes felgyorsulni, majd lefékeződni.
Valóra vált a vágyálom. Ledőlt a tér-idő válaszfal, ami mindeddig meghiúsította a világtér igen távoli pontjai közötti térhajózást. Rad 
Zson már több kísérleti graviplánt is útnak indított Orgon vonzáshatárának széléről a Nagy Spirál objektumai felé, s az önvezérlő gépagyak által irányított járművek oda-vissza több utat megtettek az "erőcsatornákban"!
Megszületett tehát az új életcél, az új perspektíva az Altra foglyai számára: áttelepülni a világtér más, Orgon Negyedik Világáéhoz hasonló bioszférával rendelkező Világára! A Védőközpont gépagymonstruma alaposan kianalizálta 
Orgon Negyedik Világa fizikai, kémiai, biológiai viszonyait a Nagy Katasztrófa után. Számításai szerint mintegy 80-100 periódus múlva csökken a sugárzás szintje a Központi Óceán néhány szigetén és a sarkvidékeken annyira, hogy ott emberi és állati szervezetek védőruha nélkül, huzamos időn át megélhetnek… Az anyagerő-kataklizma deformálta a bolygó felületét és éghajlatát. A két kontinens több pontján akkora tömegű anyagerőtöltet volt felhalmozódva, hogy felrobbanásuk a bolygó testében az izzó magmáig lehatoló mélységű krátereket, töréseket vájt. Új vulkánok keletkeztek. Hegységek süllyedtek el, és újak emelkedtek helyükbe. Tengerek forrtak fel, s párologtak el, és új beltengerek keletkeztek. A déli kontinens egy anyagerő-aknamező mentén valósággal kettéhasadt, szárazföldi területe egyharmadával csökkent.

Az Altra foglyai már eldöntötték, hogy búcsút mondanak Orgon saját maguk által elpusztított Negyedik Világának. Helyette – újat keresnek. Új világot, ahol új társadalmat alapítanak. Újat és jobbat. Olyat, ahol s amelyben a háború és az erőszak – ismeretlen fogalmak. Rad Zson felfedezése jóvoltából elérhetővé vált az odavezető út leküzdése. De – egyelőre csak elvben. Az Altrán 389 ember volt – 317 férfi és 72 nő. Gyermek – egy sem. Valamennyiük gyermekei és legtöbbjük asszonyai elpusztultak a Nagy Katasztrófában, otthon, Orgon Negyedik Világán… 389 embert új világra átszállítani – nem kis feladat. Ennek gyakorlati megoldása jelentette a legnagyobb próbatételt az Altra tudósai, technikusai számára. Ennyi embernek a megmaradt 23 térhajó – kevés. Végül egyetlen megoldás kristályosodott ki bennük: az egész Altrát ki kell röpíteni Orgon vonzáshatárához, majd onnan egy "erőcsatornán" átcsúsztatni valamelyik távoli csillag megfelelő bioszférájú Világára!
A zseniális terv megvalósulását végül azt tette lehetővé, hogy a sarki bázisokról és az Orgon Negyedik Világa körül keringő térerődroncsokról sikerült annyi anyagerőtöltetet összegyűjteni, amennyi a térhajók hajtóműveiben elegendőnek ígérkezett az egész Altra megmozgatására. Számításaik szerint még tartalék energia is marad esetleges további helyváltoztatásokra. A Védőközpont kiagyalta a technikai megvalósulás optimális változatát is: lebontani az Altra legalsó fedélzetét, és helyére hajtómű gyanánt beépíteni 18 térhajót. Ezeket a hajtó térhajókat nagy támpillérek beiktatásával, tehát leválaszthatóan szerelték azután az Altra testére, így az egész Altrával történő leszállás után a térhajók külön-külön is felhasználhatók lesznek. A támpillérek bőven kiteltek a leválasztott fedélzet anyagából. A terv megvalósulása után 5 térhajó maradt tartalékban az Altra katapultcsarnokaiban.
Az Altra 389 lakójából a Nagy Katasztrófa után másfél periódussal 364 van életben, és dolgozik minden erejét megfeszítve a jövőn, az életen. A "hatalomátvétel" sok áldozatot követelt, és öngyilkosok is lettek néhányan. 305-ik társuk – most is az anyagerő-háború lázában él és "dolgozik".
Kar Von – a beteg Parancsnok – a kórház egyik elkülönített betegszobájában írja jelentését a Főparancsnoksághoz… a Tökéletes Győzelemről. Mindennap befejezi, majd kiadja ápolóinak továbbításra… Másnap – újra hozzáfog. Minden napja ezzel telik, amióta Pi Er gyógykezelése fizikailag talpra állította az összeroppanásból.
Rad Zson és vezérkara az Altra tervrajza fölött tanácskozik. A műszaki feltételek teljesültek: energia, élelmiszer és minden egyéb anyag, ami az új élet alapjainak lerakásához valahol szükséges lehet, zsúfolásig tölti meg az Altra raktárait. Csupán ez a "valahol" hiányzik még. A cél: hová induljanak el, a világtér melyik tartománya felé?
A Nagy Katasztrófa óta Rad Zson álláspontja megváltozott. Most már nem közeledni, hanem – távolodni kíván a Mag Világaitól… a Nagy Spirál centrumától!
– Az "erőcsatornák" felfedezésére több mint húsz periódust fordítottál az életedből! – emlékezteti Pi Er. – Mi volt a célod? A Nagy Spirál központi térségeinek elérése! Az ottani Világokkal való közvetlen kapcsolat megteremtése! Nos – megtaláltad az utat! Miért akarsz most mégis másfelé menni? Miért nem akarod, hogy a Mag Világai felé induljunk? Miért akarsz most már – kifelé menni?! Távolodni a Mag Világaitól?! Miért tűzted ki utunk első céljául egy kifelé eső, aránylag közeli csillag: Helli világait?!
Rad Zson a nagy képernyő felé fordul, ahol nap mint nap Orgon Negyedik Világa kiégett, halott koponyatányérja tárul elébük.
– Ezért! – mutat a képernyőre. – Ha valóban új világot akarunk találni – "kifelé" kell mennünk! Elölről kell kezdeni mindent – de másképp! Abban, ugye, egyetértetek velem, Pi Er, hogy az a csekély információtömeg, amit eddig a Nagy Spirálból felvettünk – nem a Mag Világainak üzenete! Jóval közelebbi szomszédainké csupán, akiknek társadalmi és technikai fejlettsége nem túl sokkal haladja meg a mienket. Ha ezeket keresnénk fel – nem érnénk célt. Ami pedig a Mag Világait, az esetleg ott létező értelmes, "emberi" társadalmakat illeti – nos, a Nagy Katasztrófa után egyre inkább az a meggyőződés hatalmasodik el bennem, hogy ilyenek – nem léteznek.
– De Rad Zson, hogy állíthatsz ilyet?! – pattan fel Pi Er. – Nem léteznek?! De hiszen ez ellentmondana a fejlődés természetes…
– Íme, ez a "fejlődés természetes iránya"! – mutat Rad Zson ismét a képernyőre. – Ugye, ezt akartad mondani? Mert ami itt történt, az… az törvényszerű és általános érvényű az egész világtérben! Törvényszerű tehát, hogy a világtérben létező valamennyi szervezett anyagból felépülő, tudattal felvértezett és környezetét átalakítani képes élőlény-társadalom elpusztítsa önmagát – mihelyt az őt körülvevő világ anyagi összetevőit felismerte, és azokat felhasználni képes!… Létösztöneinek engedelmeskedve törvényszerű, hogy elsősorban fegyverként használja fel őket, mivel tudata nem képes felülemelkedni azokon az erőkön és rendszereken, amelyeken testi létezése alapul! Következésképp tehát nálunk – Orgon Negyedik Világa csillagembereinél, akik most estünk áldozatul e végzetes sorsfordulónak – fejlettebb társadalmak nem is létezhetnek… a Mag Világaiban sem… hiszen már rég elpusztították önmagukat! Ezért nem keresik a kapcsolatot velünk… sem a Nagy Spirál más, külsőbb Világaival! Ha a Nagy Pusztulás után maradnak is fenn nemzedéktöredékek, azok a sugárzás mutációs hatásával méhükben – már nem életképesek többé. Szörnyszülöttként vegetálnak csupán rövid időn át, és halálra ítélve lélegzik magukba világuknak elődeik által megmérgezett légkörét…
– Nem, ez nem lehet! – száll vitába barátjával Pi Er. – Hiszen saját magadat cáfolod meg, Rad Zson! Ha ez, ami… amit mi Orgon Negyedik Világával műveltünk, valóban törvényszerű lenne is, akkor sem juthattak el a Mag mérhetetlen sokaságú Világai egyszerre ehhez a kritikus ponthoz! Tehát adott időpontban ott is és mindenütt létezniük kell olyan – a fejlődés különböző periódusában létező – világoknak, amelyek még nem érték el ezt a fokot… vagy már túlestek rajta… vagy elkerülték! Megsemmisültek – esetleg többször is –, és újra kezdték! Úgy, mint mi akarjuk! És – sikerült nekik?! Miért ne sikerülhetett volna?! Nem, Rad Zson: ez nem lehet törvényszerűség! Ez… ez fásultság csupán, ami elhatalmasodott rajtad!
– Bár igazad lenne, Pi Er – sóhajtja Rad Zson. – Hát lehet ebből újjászületni? – mutat újra a képernyőre. – Hiszen egy "újjászületés" ebből nem a régi irányba való fejlődéssel egyenlő?! Az anyagi lét megmásíthatatlan fejlődéstörvényei itt is spirálvonulatúak lesznek, de – egyre alacsonyabb szinten! A spirál – lefelé fog haladni, Pi Er! Az anyagerők gátlástalan felszabadulása, az egyensúlyok erőszakos megbontása szétszakítja a Világok bioszféráit! Labilissá válnak a stabil viszonyok, kilyukadnak a szűrők… megszűnnek, illetve úgy módosulnak a bioszférák összetevői, hogy a fejlődés spirálja – visszájára fordul!… Hát ezért akarok kifelé menni, Pi Er, a spirálkarok világaiba. Helli Orgonhoz hasonló bioszférájú csillag. Vannak Világai, és nem utolsósorban elég közel van ahhoz, hogy "erőcsatornában" való megközelítését az egész Altrával megkísérelhessük. Helli Világai között feltehetően találunk olyat, amelyen vagy nem alakult még ki a mi bioszfératípusunk csillagemberfajú élőlényformája, vagy ha igen, elég alacsony fejlődési fokon áll még ahhoz, hogy fejlődésüknek a mi új irányunkat adhassuk! Azt az irányt, Pi Er, ami talán oda vezet majd, hogy ellentmondhassunk ennek a végzetes "törvényszerűségnek".
– Nincs logika érvelésedben, Rad Zson! – csattant fel Pi Er újra, – Először is: ha valami törvényszerű – azt nem lehet semmiképp sem megváltoztatni! Másfelől – ha nem is törvényszerűség, amiről vitatkozunk, s amiről meg vagyok győződve – veszélyesnek tartom viszont olyan folyamatba beavatkozni, amelynek meghatározott rendje, üteme, időfokozatai vannak! Az "új irány megadására" gondolok a Helli valamelyik Világán esetleg létező, még alacsony fejlődési szinten élő, embertípusú társadalomnak! Ha sikerülne is a kezdet, az indítás: mi magunk csak a kezdeti sikereknek örülhetnénk… hiszen egy ilyen kísérlet csak nemzedékek múltán lenne értékelhető. Jobban örülnék letelepedésünknek egy érintetlen Világon, ahol csak saját magunkat kellene az "új irányba" állítanunk. Egyébként – főleg az erőcsatornában való helyváltoztatás veszélye miatt – egyetértek abban, hogy először egy közelebbi úti célt válasszunk. Legyen ez Helli! Itt az Altrán úgyis nehéz lenne kivárnunk azt a 80-100 periódus időt, mire Orgon Negyedik Világa egyes területein elviselhetővé csökken a sugárzás, és esetleg újra megindulhat az élet. De ez a lehetőség nélkülünk is megmarad, hiszen a háború kitörésekor több kolónia-gömbhajónk volt úton a Nagy Spirál közelebbi térségeiben. Valószínű, hogy ezek közül néhány visszatér majd, és – utasai elindítják Orgon Negyedik Világa új életciklusát?! Óriási nehézségek várnak rájuk, de… mégis: ez is egy lehetőség! És így – mivel szerencsére nem volt teljes a pusztulás – az újrafejlődés mégsem a te mutációs irányodba fog elindulni!

A gigantikus térhajóvá átépített Altra az Orgon és Helli csillagát összekötő "erőcsatornán" átsuhanva Helli óriás ötödik Világának harmadik kísérőholdja körül kering.
A Védőközpont vizsgálatai alapján eldőlt, hogy ez a szénhidrogén-ammónia felépítésű zord, jeges szféra nem jöhet új hazaként számításba. Magát Helli Ötödik Világát – az óriási anyagtömeget, amelynek mérges gázokból álló légköre sűrű sávokban kavarog felszíne fölött – az Altra csak nagy távolságra közelítette meg. Rendkívül nagy gravitációja eleve kizárta rajta a leszállás lehetőségét, ebből a szempontból csakis kisebb tömegű kísérői jöhettek számításba.
– A Harmadik Világban bízom leginkább, és csak másodsorban a Negyedikben – jelenti ki Rad Zson Pi Ernek. – Bo Jal sok információt összegyűjtött már róluk a kutatószondákkal. Helli Harmadik Világának anyagi, fizikai adottságai, bioszférája csaknem tökéletesen azonosak Orgon Negyedik Világáéval! Csupán a légkörben van egy kis eltérés…
– Amire már meg is találtuk a megoldást – feleli Pi Er. – Helli Harmadik Világának légkörburka bizonyos sugárzásféleségeket jobban "megszűr", mint Orgon Negyedik Világáé. Ezért az orgoni növény- és állatvilág – és mi, emberek – számára létszükségletté vált PX-és GH-részecskezáporok nem jutnak le Helli Harmadik Világa felszínére. Az átmeneti időszakot gyógyszeres megoldással hidaljuk át, a végső megoldást szervezetünk alkalmazkodóképessége végzi el. Néhány periódustized múlva már nem lesz szükség gyógyszerre. Egyébként hasonló típusúak az egészségünkre veszélyt jelentő alacsonyabb rendű élő szervezetek is, az ellenük való védekezés nem lesz nehéz. De felkészültünk ismeretlen szervezetek leküzdésére is. A nehézség szerintem nem is ebben lesz, hanem a magasabb rendű…
– Maradjunk csak meg a lehetőségeknél, Pi Er – vág közbe Rad Zson. – A nehézségekkel sorjában megbirkózunk. Inkább azt döntsük el végre: a Harmadik előtt leszálljunk-e a Negyediken is?
– Feltétlenül! – erősködik Pi Er. – Annál is inkább, mert a Védőközpont számításai szerint innen, ahol vagyunk, Helli Világainak térbeli helyzete következtében – a Negyedikhez vezet a legkedvezőbb pálya! Jól el vagyunk látva anyagerő-energiával, de mégsem kellene kihagyni ezt a kedvező lehetőséget. Ha másra nem is, egy rövid kutatóútra az Altra-7-tel. Utána mehetnénk tovább a Harmadikra.
– Nem értem, miért ragaszkodsz annyira ehhez a kutatóúthoz? Miért kell sietnünk ezzel? Hiszen tudjuk, mi vár ott reánk! Csekély oxigéntartalmú, belégzésre alkalmatlan, rendkívül ritka légkör. Nagyon kevés víz, jobbára csak a sarkvidékeken jéggé fagyottan, másutt csak mélyen a felszín alatt. Nagy éjszakai-nappali hőmérséklet-ingadozások, alacsony légnyomás, homokviharok. Esetleg primitív – valószínűleg pusztulóban levő – növény- és állatvilág. Hát érdemes ezért leszállni? Ráérünk erre később is, ha már berendezkedtünk a Harmadikon.
Pi Er zsebébe nyúl, és egy papírszeletet vesz elő. A vázlatos rajz Helli Negyedik Világa felszínét ábrázolja; a nagyobb felszíni alakulatok körökkel, sávokkal vannak megjelölve rajta. Átnyújtja Rad Zsonnak, s egy kis jelre mutat, az egyenlítői sávban:
– Látod ezt?! Bo Jal kitűnő felderítést végzett, nem elégedett meg a kutatószondákkal. Különleges vizuális és elektromágneses hullám megfigyelését is végeztetett, amióta itt keringünk az Ötödik közelében. Innen, erről a pontról, a műszerek szokatlanul erős visszaverődést jeleznek! Hasonló jelenséget az egész bolygófelszínen sehol sem tapasztaltunk, pedig úgyszólván az egészet végigpásztáztuk. Ha másért nem is: ezért szeretnék leszállni Helli Negyedik Világán! Itt… ezen a helyen!
– Így már más a helyzet – nevet Rad Zson. – Miért nem ezzel kezdted? Természetes, hogy megnézzük ezt a rejtélyes valamit! Leszállunk az Altra-7-tel, az Altrát magát ott is külső pályán hagyjuk. Vagy – szálljunk le az egész Altrával a Negyedik Világ kísérőholdján? Majd a Védőközpont kiszámítja, melyik lehetőség kedvezőbb. Értelmes lények civilizációjára nem számítok, főleg hozzánk hasonló típusúakra nem. De – hátha voltak ilyenek, és már ők is…
Rad Zson ujjai fürgén táplálják az új programot a Védőközpont gépagyának: irány Helli Negyedik Világa!
Pi Er és Bo Jal jelentőségteljesen pillantanak egymásra. Egyre gondolnak: vajon milyen titkokat, veszedelmeket rejt számukra ez az első idegen Világ: Helli Negyedik Világa?!

8. A GYŐZELEM ÁRA – THEIRÁN

"Vad férfiölő, mennykőszerű Árész kezeivel szórja a szíjas kelevézt, s az lágy tagokba nyisszan, széllökések által rázva, beleremegve…"
(Timotheósz: Perzsák)

Elcsitult a véres tobzódás: Theira népe győzelmi mámorban ujjong. Theóntisz házaiból fáklyák imbolygó fényében leányok sora vonul a kikötőbe. Vállaikon Dexión pincéjéből borral telt amforákat hoznak az ünneplőknek. Csak a pátriárkák üldögélnek gondterhelten a felfordított csónakon.
Theón magához inti a távolabb tisztelettudóan 
várakozó két ifjú hőst: Manniószt és Artimónt.
– Rettenetes bajt hoztatok Theirára – mondja csendesen. – Atleón folyékony tüze elhomályosította fejeteket… de mindannyiunkét is. Meggondolatlanságot cselekedtünk. Nem győzelem ez, testvéreim, hanem – halál! Theira egész népének pusztulása! Ha Bikaisten hírét veszi, hogy fellázadtunk ellene, és megöltük vezérét s katonáit: porrá égeti egész Theirát! Szörnyűséges haragjában és bosszúvágyában elpusztít mindnyájunkat, az utolsó csecsemőig!
Artimón előrelép, és felemelt karral szót kér:
– Azt mondottad, atyám – ha hírét veszi… Hát majd teszünk róla, hogy – ne vehesse hírét! Nem érted meg, atyám, hogy ennek így kellett történnie?! Hogy az istenek – a mi isteneink – velünk voltak, s ők akarták, hogy így történjen?! És – amit tettünk, az csak a kezdet. Az istenek segítségével be kell fejeznünk még, amihez hozzáfogtunk. Engedd meg, atyám, hogy elmondjam tervemet!
Theón és a vének döbbenten néznek egymásra. Theón int Artimónnak, hogy beszélhet.
– Bikaisten harcosai két nagy hajóval jöttek – kezdi a halászvezér. – Hajóik kinn vesztegelnek Okeón hullámai között, túl a zátonyon. Ha elpusztítanánk őket s mindenkit rajtuk: nem lesz, aki elvigye tettünk hírét Bikaistenhez, így oka sem lesz bosszút állni rajtunk! Azt vélheti majd, hogy Okeón viharaiban vesztek oda hajói… Mi pedig majd megtaláljuk a módját, hogy kiengeszteljük haragját. Jobban kinyitjuk kincstárainkat, nem leszünk szűkmarkúak. De csak addig és annyira, hogy – megerősödjünk! Hajókat fogunk építeni, akkorákat, mint azok odakint. És sok-sok hajót, legalább hatvanat! A hajókat katapultiónokkal fegyverezzük fel, és Atleón tüzes vizével töltött amforákkal szórjuk meg Bikaisten hajóit! Felégetjük őket mind égy szálig! Megerősítjük Theirát és a kikötőt. Várfalakat emelünk, katapultiónokat állítunk fel a bástyákon… és nem nyitjuk meg kapuinkat egyetlen ellenség előtt sem… soha többé!
A körülálló nép eget verő diadalkiáltása belefojtja a szót Artimónba. Theón higgadtan megvárja, amíg csend lesz, azután tovább kérdez:
– Hogyan akarod elpusztítani a hajókat, és rajtuk Bikaisten megmaradt katonáit?
– Atyám, ők most szokásukhoz híven mulatoznak a hajókon. Várják a dagályt és azt, hogy ezek itt – mutat Artimón az összevagdalt tetemekből rakott hekatombára – visszatérjenek hozzájuk kincseinkkel s leginkább leányainkkal… Beszállunk hát a bárkába – mi, Theira férfiai! Magunkra öltjük Bikaisten katonáinak ruháit, sisakjait, és felmarkoljuk fegyvereiket is. Arcunkat korommal feketére mázoljuk, hogy még jobban hasonlítsunk Bikaisten fekete bőrű alattvalóihoz. Néhány saját bárkánkat is vontatókötélre vesszük, s azokat is megtöltjük harcosainkkal, mintha a zsákmányt vinnénk. A többit, atyám – bízd reánk s az istenekre! A mi isteneinkre. Ha ők segítenek, Bikaisten hajói bizonnyal nem fognak hírt vinni arról, hogyan kelt fel Theira népe vérszívó zsarnoka ellen!
– Atleón s Poszeidón… Theira isteneinek áldása kísérjen, Theira katonái… – motyogja szakállába Theón. Feláll, széttárja karjait, és Atleón Haragos Szeme felé fordul. A vulkán kúpja fehér páragomolyt pöffent ki. Tompa puffanás hallatszik, a felhő, mint egy óriási gomba, szétterül, és szisszenő, éles hang süvít át Theira fölött.
– Jó jel! Atleón nem hagyja el Theirát! – nyilatkoztatja ki a főpap, és arcra borul a part véres homokján.
Theira férfiai elszánt lelkesedéssel készülnek a nagy vállalkozásra, amitől létük, jövőjük, egész népük fennmaradása függ immár. Artimón két részre osztja a sereget. Az egyik csapatot ő maga vezeti, a másikat – Theón akaratából – a hős Manniószra bízza.
Manniószt határtalan büszkeség tölti el. Moirisz – az általa megmentett követ-fogoly – hálája jeléül neki ajándékozta hóhérja nehéz bronzfejszéjét, sisakját és fegyvereit. Az ifjú vezér most mindezeket magára öltve büszkélkedik. Artimón sem marad el mögötte: ő a legyőzött Bikaisten-vezér fegyvereit, aranydíszes övét, gallérját, sisakját vette magához.
A csapatok a kikötőben gyülekeznek. A nép már szerteszéledt, csak a fegyverforgató férfinép maradt a parton. Artimón a halászőrségből válogat; annak legjavát, nyolcvan férfit és ifjút jelöl ki a rohamcsapatokba. Ők öltöznek fel a Bikaisten-harcosoktól zsákmányolt ruhákba, páncélokba. Arcukat, karjukat bekormozzák. A tarka állatbőrökben Theira szikár halászifjait, férfiait a legavatottabb szem is Bikaisten valódi fekete bőrű harcosainak véli. Rajtuk kívül a vontatókötélre fogott négy csónakban még tíz-tíz –, összesen tehát negyven harcost szándékozik Artimón magával vinni. Százhúsz theirai hős akarja megmenteni ősei szigetét, elpusztítani Bikaisten hajóit a rajtaütés erejével és Theira isteneinek segélyével.
Artimón parancsára egy sereg agyagkorsót Atleón égő vizével töltenek meg. A dugók köré kócot tekernek, s az egész rakományt széna közé helyezik el a bárkákban. Csáklyákat, kötéllétrákat is visznek a hajók megrohamozásához. Artimón nem engedte, hogy a halotti hekatombát meggyújtsák, nehogy a hajókon maradt ellenség felfigyeljen a máglya tüzére, s az égő emberi hús szagára, és gyanút fogjon. Megparancsolja, hogy a máglyát csak visszatérésük után gyújthatják meg.
Amikor minden előkészület befejeződött, Artimón felsorakoztatja a sereget. Manniósz futva érkezik Theón udvarházából. Tarka pettyes párducbőrrel bevont sisakján rózsaszínű tollsörény pompázik. Anniától kapta, megszentelve Atleón áldásával.
Theón és papnője áldozatra készülődik. Hét fiatal kecskebakot és hét kost áldoznak majd fel Atleón Kapujában, amikor győztesen visszatér Theira serege… De ez még nem minden. A vének tanácsa úgy döntött, hogy ha segítenek Theira istenei: három leányt és három ifjút is feláldoznak még nekik. Annia felhozta a kincstárból Theira ősi áldozati kelyhét: egy ezüstből ötvözött, Atleón- s Poszeidón-fejekkel ékesített szép mívű amforát, amelybe az áldozatra szánt fiatalok a szent körtánc után virágkoszorúikat dobják.
Indulás előtt Artimón, aki egyedül maradt meg fehér bőrűén katonái közül, még egy utolsó haditanácsot tart a rózsaszín tollas sisakban páváskodó Manniósszal:
– Amint nyíllövésnyire érünk a hajókhoz, csapataink kettéválnak – mondja Artimón. – Bármit kiáltanak is a hajókról, mi csak Bikaisten csatakiáltásával felelünk vissza! Érted, Manniósz?! – "Minó-tauróóósz!… Minó-tauróóósz!…" Így nem fognak majd gyanút. A csónakokban a "foglyok" pedig sírjanak, jajveszékeljenek! Csak így sikerülhet meglepnünk őket, csak így győzhetünk!
– És aztán: megcsáklyázzuk és megrohamozzuk őket?!
– Várj! – inti le Artimón heves vérű vezértársát. – Célunk az, hogy mindkét hajót Okeón fenekére küldjük, és hírmondó se maradjon rajtuk Bikaisten alattvalóiból! Egyetlenegy se! Bikaistennek sohasem szabad megtudnia, mi történt hajóival és katonáival Theirán! Ez a legfontosabb, érted, Manniósz?! Ezért hát amint a hajók közelébe evezünk, a szél felőli oldalon, tüstént rájuk vetjük az égővizes korsókat! Gondoskodj róla, hogy legyenek kéznél a bárkáidban fáklyák, amelyekkel meggyújtjátok a kanócokat és a fedélzeten szétfolyó égővizet. Először tehát felgyújtjuk őket, azután nyilazunk! Lenyilazzuk a fedélzetre özönlő harcosokat, hajósokat, mindenkit! Nem lesznek támadásra felkészülve, különben is harcosaik java ott bűzlik már a hekatombában. Idejük sem lesz védekezni, és a tűz… Atleón Tüze!… elpusztítja őket! Így valóban nem marad majd hírmondója se annak, mit tett Theira vérig alázott népe Bikaisten felfuvalkodott vezérével s hajóival!
– Kitűnő haditervet eszeltél ki, bátyám! – ismeri el Manniósz. Megszorítják egymás karját, és kardjukat magasra emelve jelt adnak a beszállásra.
Theira népéből sokan újra a parton tolonganak, amikor elindulnak a bárkák. Ott van Theón, és Annia törékeny fehér alakja is mellette dereng az imbolygó fáklyafényben. Fenn a sziget tetején, Atleón Haragos Szemének csúcsáról hangos süvítessél ismét felröpül egy páragomoly.
Manniósz teljes vezéri díszben hátrafordul a távolodó bárka orrában, és tekintete Annia fehér alakját keresi. Arra gondol, hogy lám, mennyire örült a lány a rózsaszín tollú madárnak! Milyen szép… milyen különös volt az arca! És – akkor is, amikor így vezéri díszbe öltözve jelent meg előtte, és a sisakjára tűzött egy csokrot a csodálatos tollakból… Egy gondolat villan meg benne: "De hiszen Bikaisten hajói tele vannak kincsekkel! Moirisz mondta, hogy a hajók – mielőtt kikötöttek Theira előtt – fenn északon végigrabolták a szigeteket! Arannyal, drágakövekkel, selymekkel, illatszerekkel, értékes fegyverekkel telt hordók és ládák rejtőznek a hajók gyomrában! Mi lenne, ha mindezeket… legalább az egyik hajóról… megszerezném Anniának?! Nem is Anniának. Anniáért – Atleónnak! Hátha megvásárolhatnám… kiválthatnám velük őt – Atleóntól?! Megnyerhetném a véneket is, új törvényt hoznának! És Annia – az enyém lehetne! Kicsordulhatna végre lányságának piros harmatcseppje Eriósz oltárán!… Atleón meg – kapna egy új papnőt helyette. Van még elég leány Theón nemzetségében!"
Ez a gondolatszikra hamarosan pokolian égető tűzze csiholódik Manniószban. És – mire a bárkák a zátonysor átjárójához érnek, döntött!
Parancsot ad katonáinak, hogy az Atleón égő vizével megtöltött korsókat észrevétlenül, csendben ejtsék bele Okeón mélységeibe… Katonái ellenvetés nélkül teljesítik a különös parancsot, úgy, hogy a másik bárkában Artimón semmit sem vesz észre. Manniósz meg is magyarázza parancsát:
– Kell a hely a zsákmánynak! Nem gyújtjuk fel a hajót, hanem – elfoglaljuk! Moirisztől tudom, hogy rengeteg kincs van rajta, kár lenne veszni hagyni! Inkább ékesítsék a drágakövek asszonyainkat, leányainkat, mint Okeón halait. Én… a vezéri harmadból meg akarom vásárolni… meg akarom váltani Anniát Atleóntól! Áldozni akarok vele Eriósz oltárán! A másik harmad a tiétek! Előbb tehát lenyilazzuk őket, azután – megcsáklyázzuk a hajót, és elfoglaljuk!
A körülötte evező harcosok mind pajtásai, barátai az ifjú vezérnek. Kreón és Biadész is köztük vannak. Valamennyien örömtől felvillanó szemekkel fogadják az új parancsot. Igen kedvükre valónak érzik azt, s utána még nagyobb csodálattal néznek fel vezérükre.
A bárkák egymás mögött csendesen áteveznek a zátonyok közti keskeny átjárón. Már teljesen besötétedett. Messze elöl apró, pislogó lámpák jelzik a horgonyzó hajókat. A karaván élén Artimón bárkája halad, s az átjáró után bevárja a többieket. Valamennyi bárka mögött vontatókötélen jókora halászcsónak himbálódzik a foglyoknak, áldozatoknak álcázott harcosokkal. Manniósz is bevárja csapatának másik bárkáját, majd a két csoport szétválik, és megindul az előttük veszteglő hajók felé.
Egymástól nyíllövésnyire, oldalukat Theira partjai felé fordítva horgonyoznak Bikaisten hajói. Egyárbocos, ormótlan nagy szörnyetegek, oldalukon két-két sor evezővel. Hátul magas kormányfedélzet van rajtuk, amelyen emberalakok mozognak. Orrukat díszes faragványok díszítik: egyikét Bikaisten kétszarvú szörnyfeje, másikét tátott szájú, fűrészfogú cápafej.
Artimónnak a bikafejes hajó jut, Manniósznak a cápafejű.
A támadó bárkákban néma csend van, csak ütemes evezőcsapásaik hallatszanak Okeón hullámverésében. A bikafejes hajó kormányfedélzetén veszik őket észre először. A másik hajón teljes nyugalom van, senki sem mozog a fedélzetén, csak ablakaiból szűrődnek ki fények.
– Hahóóó! – kiáltanak a bikafejes hajóról.
– Hahóóó!… Minó-tauróóósz! – felelnek a bárkákból. Artimón a Bikaisten-vezér ruhájában összefont karokkal, mereven áll a bárka orrában. Manniósz ellenben leül harcosai közé, hogy tollas sisakja ne keltsen feltűnést.
A bikafejes hajón fáklyák gyulladnak ki, a bárkák fogadására készülnek. Megélénkül a fedélzet, lábdobogás hallatszik, az emberalakok megszaporodnak rajta.
Manniósz bárkái a cápafejes hajóhoz közelítenek. Ezen még mindig teljes nyugalom van. Manniósz szíve nagyot ver: arra gondol, milyen jó, hogy megváltoztatta Artimón haditervét! Hiszen minden jel sikerrel kecsegtet, sikerülni fog észrevétlenül megrohamozni a kincses hajót!
A négy bárka s a csónakok szinte egyazon pillanatban közelítik meg a hajókat. Artimón higgadtan hajtja végre haditervét. Vezényszavára tüzes golyók vágódnak a hajók fedélzetén tolongó emberalakok közé, szétpattannak, és az egész hajót azonnal lobogó fáklyává lobbantják. Halálordítás, jajgatás harsan fel, amire válaszul nyílvesszők zápora zúdul a fedélzetre. Bikaisten meglepett katonái és hajósai lángoló ruhában eszeveszetten futkosnak, menekülnek; többen Okeón habjaiba vetik magukat, ahol hidegvérrel nyilazzák le őket Artimón íjászai. A bikafejes hajó Atleón tüzében menthetetlenül pusztulásra ítéltetett. Amikor hatalmas roppanással az átégett, büszke árboc is lezuhan, és valósággal kettéhasítja a hajó testét – Artimón a másik hajó felé fordul.
Meglepetten kiált fel: sem a cápafejes hajót, sem Manniósz bárkáit nem látja sehol! A süllyedő bikafejes hajó tűzfénye csak Okeón sima tükrét világítja meg ott, ahol a másik hajónak kellene lennie!
Gyorsan cselekvéshez lát: egyik bárkáját a süllyedő gálya közelében hagyja, ő maga saját bárkájával és a két csónakkal Manniósz csapatának keresésére indul. A harc hevében nem ügyelt a másik hajóra. "Valami baj történhetett velük" – gondolja egyre aggodalmasabban, mert csak a sűrűsödő sötétség és a közeledő dagály erősödő hullámverése fogadja a cápafejes hajó helyén.
Okeón hullámai mind magasabbra csapdosnak, az evezés is egyre nehezebbé válik. Köröskörül sötétség, csak az égő bikafejes hajó világítja meg Okeón egy darabját. Artimón már haját-szakállát tépdesi dühében. Átkozza a siheder Manniószt, de önmagát is, amiért hagyta, hogy Theón a másik csapat vezetését Manniószra bízza… Saját öccse, Daniósz is ott volt Manniósz bárkájában! Inkább őt tette volna vezérré Theón!
Minden hiába: a hajót s a bárkákat nem találják sehol. Már-már visszafordulnak, amikor az egyik csónakból kiáltás hallatszik. A katonák egy úszó embert halásznak ki, azután még egyet… Végül összesen négy, súlyos sebekből vérző theirai harcost mentenek ki Okeón hullámaiból. Mind a négyen Manniósz csapatából valók!
Artimón bárkája és csónakjai még sokáig ott bukdácsolnak a hullámok között. Végül visszafordulnak, és a part felé igyekeznek. Csatlakozik hozzájuk a bikafejes hajónál maradt másik bárka is. A felére olvadt theirai sereg – vereséggel felérő fél győzelemmel tarsolyában – szorongó szívvel hazafelé indul.
Artimón a megmentett sebesültektől tudja meg, mi történt útközben Manniósz bárkáján, s utána a cápafejes hajón. Elmondják neki, milyen tervet eszelt ki az ifjú hős, és miért. És azt is elmondják, miért vallott e terv kudarcot.
– Okeón mélyébe dobatta az égővizes korsókat… – mondja akadozó nyelvvel Dexósz, az egyik sebesült. – Épségben akarta elfoglalni a hajót, mert meghallotta Moirisztől, hogy kincsekkel van tele! Ő maga a vezéri harmadból… Anniát akarta megváltani Atleóntól. A másik harmad a miénk lett volna. Nekünk is tetszett Manniósz terve! Jól is kezdődött minden. Csendben megcsáklyáztuk a hajót, és rárohantunk. De a hajó belsejében nagyon sok harcos volt, háromszor annyian voltak, mint mi. Bizonnyal a másik hajóról jöttek oda mulatozni. Nagyon sokan voltak… és akkor valaki elvágta a horgonykötelet. A hajó elsodródott. Harcoltunk, amíg erővel bírtuk.
– Mi történt Manniósszal?! És Daniósszal, az öcsémmel?! Hát Kreónnal, Biadésszel?! – faggatja Dexószt Artimón.
– Meghaltak mind – feleli a sebesült. – Kreónt és Daniószt dárdákkal a palánkhoz szegezve láttam… Manniósz egy Bikaisten-vezérrel vívott. Átszúrták egymást kardjukkal, és összekapaszkodva Okeón hullámaiba zuhantak. Utána egyikőjüket sem láttam többé. És aztán én is nyilat kaptam a derekamba, és Okeón hullámai közé vetettem magam.
Artimón arcán keserű indulatok vonaglanak, de erőt vesz magán, és megpróbál csak Theirá-ra gondolni. "Vajon mit kell, mit lehet tenni ebben a rettenetes helyzetben?! – Semmit! – döbben rá. – Hisz mire beérünk a kikötőbe, és felszerelünk néhány vitorlás bárkát, hogy a cápafejes hajó után induljunk… ebben a hullámverésben… már késő lenne! Ki tudja, merre sodorták el Bikaisten hírmondónak mégis megmaradt hajóját Okeón hullámai?!"

9. HELLI NEGYEDIK VILÁGA

"Fölöttük úgy tűz a nap, hogy azonos hosszúk az éjeik, a nappalaik – ott a jók nyűg nélkül élnek, nagyerejű kezük nem túr rögöt, se nem evez a szűköske falatért…"
(Pindarósz)

A Helli Negyedik Világára induló Altra-7 vezetőtermében hárman foglalnak helyet. Pi Er és Bo Jal mellett most Sa Lin geológus a harmadik társ: a térkutatás számos expedícióban kipróbált tudósa. Magas termetű, szikár férfi; gyér, őszes haja vattaszerű csomókban borítja barnán fénylő hosszúkás koponyáját. Rad Zson az Altrán maradt, de onnan állandó kapcsolatot tart velük, arca ott villódzik az Altra-7 képernyőjén. Az Altra mégsem szállt le Helli Negyedik Világa kísérőholdján, amely légkör és víz nélkül, kopár, kráterekkel teletűzdelt sziklatömbnek bizonyult. A Védőközpont a külső körpályán való keringést választotta, a gépagy számításai szerint ez a lehetőség bizonyult legkedvezőbbnek az adott feladat céljára.
Helli Negyedik Világának felszíne mind élesebben tárul a képernyőn a három csillagember szemei elé. Különös világ: félelmetesen sivár és lüktető is egyben. Felszíne aránylag sima, de elég sok apróbb-nagyobb ellapult, lekopott gyűrűs krátervonulat vehető ki rajta. Színei a sárga és a vörös árnyalataiban váltakoznak. A ritka légkör folytonos, erős mozgásban van, a színváltozásokból ítélve homokviharok tombolnak rajta. A leszállás kiszemelt célját a képfelvevő egy világosabb középpontú, éles körvonalú, nagy kiterjedésű kráter belsejében találta meg. Innen verődnek vissza folyamatosan és nagy intenzitással az Altra-7-ből kibocsátott elektromágneses hullámok.
Az anyagerőmotorok csak maximális erőfeszítéssel tudják a térhajó óriás testének sima leszállását biztosítani a ritka légkörben. 6000 egység magasságban Bo Jal közeire hozza a képernyőben a leszállásra kiszemelt területet. A sötét körvonalú gyűrűs kráter legnagyobb meglepetésükre egy – mesterséges építmény, valamiféle erődítmény körvonalaivá élesedik!
– Mintha egy óriási gerinces állat csontváza feküdne a hátán… félig eltemetve a homokban! – suttogja Pi Er.
A kép egyidejűleg eljut az Altrára is. Rad Zson azonnal reagál rá, hangja rekedt, sivító torzulással hangzik a képernyőn:
– Mi lehet ez?! Rögzítsétek a lokátorral, hogy honnan jön a visszaverődés, egészen pontosan! A közelében szálljatok le! De biztosítsatok teljes védelmet… nem szabad kockáztatni!
Pi Er megnyugtatja, hogy nem fogják elmulasztani a biztonsági intézkedéseket sem a leszállásnál, se később.
– Valamiféle erődítmény lehet… lehetett – mondja Sa Lin. – Most már erősen romos. Alaposan kikezdhette az erózió. A falak foghíjasak, és belül az a nagyobb épülettömb is. De nézd csak, Pi Er: jelzéseink nem az erődítmény belsejéből verődnek vissza! Az impulzusok a falakon kívülről jönnek, a lokátor most már világosan mutatja!
Bo Jal ismét állít a képfelvevőn. A képernyőn a visszaverődést jelző szikracsík határozottan a vörösen hullámzó sivatagfelszín egy pontjára rögzítődik. Kívül az erődfalon, attól mintegy 400-450 egység távolságra!
– Ott van valami… a homok alatt! – suttogja Bo Jal. – Egy hatalmas fémtömeg?… Nem, annál több! Hiszen ez nem egyszerű visszaverődés, hanem – felerősített! Most már a műszerek is kimutatják! Érdekes, hogy a felerősödés mértéke változó… időnként kihagy! Szerintem ott, a homokréteg alatt egy működő adó-vevő berendezés van, amely jelzéseinket felerősítve sugározza vissza! Kérdés: vajon önvezérlő-e? Vagy irányítja valaki?!
Bo Jal szavai ismeretlen veszély érzetét keltik mindhármukban. Ekkor megszólal Rad Zson az Altrával összeköttetést tartó képfelvevő ernyőjén. Kisebbé válik a kép, és Rad Zson teljes felsőteste láthatóvá lesz rajta, amint izgatottan sodor ujjai között egy papírlapot.
– Pi Er! Figyeljetek rám! Megkaptam az első jelentést a Védőközpont analizátorától. Helli Harmadik Világa – lakott, feltehetően embertípusú élőlényekkel benépesült Világ! A felvételek több helyen településeket jeleznek… főleg az egyenlítőtől északra elterülő kontinensen, nagy folyók és tengeröblök mentén. Kezdetleges növénytermelő és állattenyésztő kultúrákra gyanakszom. Tudjátok, mit jelent ez? A… a kockázatosabb lehetőséget, Pi Er! Nos, erről majd tanácskozunk még. Én is látom a visszaverődést!… Talán mégis jobb lenne, ha a térhajóval az erődítményrom belsejében szaunátok le… és onnan graviplánnal mennétek ki a visszaverődés helyére. De valaki feltétlenül maradjon az – Altra-7-ben!
A nagy képernyőn most már rohamosan közeledik feléjük Helli Negyedik Világának felszíne. A kép közben elhomályosul: az Altra-7 motorjainak erőnyalábja felkavarja a laza homoktakarót. Bo Jal felkiált:
– Várjunk még, Pi Er! – És 500 egységnyi magasságban lefékezi, lebegésbe hozza a térhajót. – Arra gondoltam – mondja izgatottan –, hogy ott kinn… az a jelzéseinket visszaverő valami – vastagon be van temetve homokkal. Mielőtt itt leszállnánk, menjünk oda az egész térhajóval… a visszaverődés fölé! Mérjük le a homokréteg vastagságát, aztán a motorokkal fúvassuk le róla a homokot! Ha túl vastag réteg van rajta, más módon nem tudnánk hozzáférni!
– Igazad van – dörmögi Pi Er. – Ez a lefúvatás jó ötlet. A motorok erőnyalábja nem radioaktív, így nem tehetünk kárt abban, ami odalent lapul!
Az Altra-7 vízszintes síkban lendül ki a lebegésből, és feldübörgő motorokkal a foghíjas falgyűrűn kívül ereszkedik alá. Bo Jal bekapcsolja a mélységmérő lokátort. A műszer mutatója kilendül, és a skála 18-as számjegyénél áll meg.
– 18 egység vastag homokréteg! – kiáltja izgatottan Pi Er. – Rajta, Bo Jal! Kezdjük el a munkát!
Az óriási térhajó szokatlan műveletbe kezd. Üvöltő motorokkal egyre lejjebb ereszkedik, függőleges tengelye körül forgó mozgásba kezd, és hatalmas krátert fúj a felszín laza homoktalajába. Bo Jal minden idegszálával a műszereket és a képernyőt figyeli. A felkavart, átláthatatlan homokfelhőben csak a műszerekkel tud tájékozódni. A munka várakozáson felüli gyorsasággal halad. A hullámvisszaverő titokzatos tárgyat elfedő homokréteg egyre vékonyodik, a műszerek ezt egységről egységre kimutatják, de a képernyőn még semmit sem látni. Kis idő múlva azonban tisztán jelzi a lokátor, hogy a homoktölcsér mélyén a hullámvisszaverő valami már jókora darabon felszínre került. És még valamit jelez: élesen körvonalazza, hogy a talajban rejtőző – tetején és közepe táján már felszínre került – hatalmas fémtömeg: szabályos körkeresztmetszetű!
– Ez… ez nem lehet más, mint – egy kolónia-gömbhajó! A miénk… Orgon Negyedik Világáról!… – kiált fel Sa Lin.
Mintha visszhangja támadna: Rad Zson is ugyanezt kiáltja a képernyőn:
– Gömbhajó… a miénk! Elég régi típusú lehet. Bo Jal, adj nekik jelzéseket! Próbálj kapcsolatba lépni velük… hátha vannak benne még élők!
Bo Jal ujjai gépiesen váltanak át a képfelvevőről az adóberendezésre. Előtte a műszerfalon új képernyő villan fel, de üresen sziporkázik. Hangszórójából is csak kattogás, zúgás hallható. Sem a leadott hívójelekre, sem Bo Jal szavaira – nem jön válasz.
– Gömbhajó Helli Negyedik Világán… figyelem! Bo Jal beszél az Altra-7 térhajóról! Testvérek, válaszoljatok! Orgon Negyedik Világáról jövünk… segítséget hoztunk… válaszoljatok!
A homokba temetett kolónia-gömbhajó semmiféle életjelzést sem ad, csak a feltehetően önvezérlő adóberendezés veri vissza felerősítve az Altra-7-ből rásugárzott hullámnyalábot.
Rad Zson hangosan gondolkozik a képernyőn:
– Kell, hogy legyen energiájuk… az erősítő működik! De hol lehetnek a térhajósok?
A homokréteg vastagságáról ítélve nagyon régen itt lehetnek… 30-40… vagy még több periódus óta? Elpusztultak volna mind? Mitől?! Pi Er, vigyázzatok!…
– Hagyd abba, úgyis hiába… – szól Pi Er Bo Jalnak. – Szálljunk le!
Az Altra-7 csillogó óriáshengere felemelkedik, majd a hatalmas falgyűrű fölött átsuhanva annak belsejében ereszkedik alá. A műszerek leszállás közben is működnek, Sa Lin fáradhatatlanul figyeli adataikat.
– A romgyűrűn belül vékonyabb a homokréteg – 6… 7… 8 egység vastag! Alatta tömör kőzet van, ennek vastagsága 25… 26… 27 egység! Ez alatt ritkább, de a homoknál szilárdabb talajréteg van… furcsa visszaverődések! Üregek… alagutak?…
Pi Er szavai előbb gondolkodó habozást, majd határozott cselekvési szándékot fejeznek ki:
– Talán lent a felszín alatt van… vagy volt valami… valamiféle veszély, ami ellen már ők – az erődítmény építői – is védekezni akartak?! 27 egység vastag kőzetalapozás az egész erőd alapterülete alatt?! Erre a veszélyre nekünk is gondolnunk kell! Mindenki vegyen fel nehéz védőruhát… fegyvert is! Anyagerőtölteteket is, minden eshetőségre! Sa Lin, kérlek, te maradj itt a térhajóban! Küldj ki gépkatonákat, végeztess velük geológiai, fizikai, biológiai felderítést. Mi ketten kimegyünk egy graviplánnal a gömbhajóhoz!
Pi Er lép ki elsőnek Helli Negyedik Világára.
Bizonytalanul, az Orgon Negyedik Világáénál valamivel gyengébb nehézkedési erőt kóstolgatva topog fémcsizmás lábaival a sima, kemény sziklatalajon, amelyen az Altra-7 támpillér-lábai nyugszanak. Leszálláskor a térhajó tisztára söpörte maga alatt az erődudvar vastag sziklapadlóját, a homokot tölcsérszerűen szétszórta a falak tövébe.
A két kutató óvatosan lépked az új Világon.
Felettük, csaknem a zeniten, Helli sárgáspiros korongja izzik. A körülöttük magasan, fantasztikus élekkel és repedésekkel tornyosuló magas, sötétbarna erődfal fenyegető, titokzatos veszélyt sugároz magából. Lezárja, leszűkíti a kört ebben a vészteljesen remegő, vibráló, idegen világban. A tárgyak körvonalai élesek, a vöröses-sárgás homok-látóhatár a falkoszorú foghíj nyílásain túl izzik, pezseg… mintha forrna. És ez a különös világ szinte teljesen néma, a ritka légkörben a szkafanderek erősítőin át is alig érkeznek hangok hozzájuk.
Az Altra-7 testéből fémkarok csapódnak ki, s egy áttetsző, korong alakú járművet raknak le Pi Er és Bo Jal mellé. A fémesen csillogó fenekű korong fedele felnyílik, a két kutató beszáll a graviplánba. Fenn a magasban, a térhajó bejárati nyílásában, Sa Lin szkafanderes alakja bukkan fel. Ő is lejön a lépcsőn, és búcsút int nekik. A térhajó testén új nyílás pattan fel, és fémcsúszda ereszkedik le belőle. Gépkatonák tűnnek fel műszerekkel megrakodva, és leereszkednek rajta. Két újabb graviplán is előkerül az Altra-7 gyomrából. A gépkatonák beszállnak, s a graviplánok magasba emelkednek velük.
A két kutató graviplánját Bo Jal vezeti. A műszerfalon ott vibrál előtte Sa Lin feje az Altra-7 vezérlőterméből, egy kis képernyőn; de a védőruhájukba szerelt mikrofonokon át is összeköttetésben vannak vele.
Kis ideig a falak fölött lebegnek. A falgyűrű vastagsága 15-16 egység. Az erózió lekoptatta róla a kötőréteget, így világosan kivehető, hogy 4-5 egység élű, hatalmas kockakövekből van felépítve. Eredeti magasságát 60-70 egységre becsülik. A déli oldal, amely fölött lebegnek, van a legrosszabb állapotban: több helyen egészen a talajszintig leomlott. Omladékot, faltörmeléket viszont nem látnak sehol!
– Csakugyan: hová lett a törmelék? – kérdi Pi Er. – Betemette volna a homok, amikor leszálltunk? Sa Lin, jó lenne, ha ezt is megvizsgáltatnád a gépkatonákkal! – mondja mikrofonba a térhajóban őrködő geológusnak.
– Most az északi falat vizsgálják – feleli Sa Lin. – Ott is hiányoznak kövek a falból, és úgy látom, ott sincs omladék. A homok alatt sincs! Véleményem szerint a falon belüli épülettömb újabb keletű, mint maga a fal… és – valószínűleg a fal omladékából építették!
A graviplán eltávolodik a falgyűrűtől, és a talaj fölött suhan tovább. Kissé felemelkedik, majd leereszkedik a nemrég kifújt homoktölcsérbe. A homokba vájt kráter fenekén széles felületen, homályos-szürkén sötétlik egy betemetett gömbhajó páncélburkolata.
Pi Er és társa bizonytalanul imbolyognak, csúszkálnak a tükörsimára csiszolódott vagy olvadt fémfelületen. Azon gondolkodnak, hogyan jussanak be a gömbhajóba. Körüljárják az enyhén domború fémfelületet a homokkráter alján. Pi Er felnéz: úgy tűnik neki, mintha a tölcsér homokfalának meredeksége az egyik oldalon – enyhébb lenne! Hosszas tanulmányozás után arra következtetnek, hogy a tölcsér északnyugati oldalán a homokréteg alatt – nyílás van a gömbben! Rés, amelyen át lassan folyik, omlik a homok befelé!
– Ásni kell még… itt! – mutatja a helyet Bo Jal, azután Sa Lint hívja a mikrofonban:
– Sa Lin, küldj ide azonnal néhány gépkatonát! Tovább kell ásnunk… nyílást találtunk a homok alatt a gömbhajóban!
Kis idő múlva graviplán fénylő korongja tűnik fel az erődfal fölött, utána gyors siklassál leereszkedik a másik mellé a homokkráter fenekére. Két gépkatona pattan ki belőle forgólapátos ásógéppel felszerelve.
Miközben a gépkatonák hatalmas homokfelhőt kavarva dolgoznak, a két kutató aggodalmasan állapítja meg, hogy jó lesz sietni. A térhajóval kifújt tölcsér fokozatosan szűkül, omlik. Helli Negyedik Világának homoktakarója igen laza szerkezetű. Nedvességtartalma csekély és könnyű fajsúlyú kőzetszemcsékből áll.
– Hogy állíthatnánk meg a beomlást? – kér tanácsot Bo Jal Sa Lintől.
– Vegyszer kellene hozzá és víz… sok víz! De honnan? Siessetek, Bo Jal! Ha nagyon fenyegető az omlás, legfeljebb újra kifújjuk a térhajóval… egyelőre nem tehetünk mást!
A gépkatonák gyorsan dolgoznak, s a gömbhajó enyhén lejtő páncélburkán nagy, háromszögletű nyílást hoznak felszínre! A tátongó rést nagy erejű külső behatás idézhette elő. A több rétegű, vastag páncélfal szakadási felülete megolvadt fémcseppekkel, hólyagokkal van borítva.
Pi Er és Bo Jal csúszva-kapaszkodva ereszkednek befelé a homokkal jócskán telítődött nyíláson. Az egyik gépkatonát maguk elé küldik, a másiknak őrszolgálatot programoznak be a nyílásnál, a graviplánok mellett. Sa Lin nem jelez semmi nyugtalanítót az Altra-7-ből.
A betüremlett homokcsúszdát több szétszakadt válaszfal szakítja meg, végül egy körfolyosóba jutnak. Innen a hajó belseje egy darabig látszólag sértetlennek tűnik. Pi Er a sisakjára szerelt lámpa fénykörében a vezérlőterem felé keres utat. Váratlanul újra rombolás nyomaival találkoznak! A vezérlőterem kupolás mennyezete be van horpadva, oldalában hatalmas nyílás tátong. A teremben minden berendezés romokban hever, s furcsa, szürkésfehér színű, vastag penészréteg borítja a falakat, a padlót, az egész termet. Csizmás lábnyomaik úgy látszódnak benne, mintha hómezőn lépkednének.
– Nedvesség nélkül nincs penész – dörmögi Pi Er. – Itt valahol víznek kell lenni!
Bo Jal a gépek, műszerek roncsait vizsgálja, és arra a következtetésre jut, hogy az egész belső rombolás – céltudatos tevékenység műve! Egyes berendezések hiányoznak a vezérlőteremből!
– Nemcsak kívülről érte találat a gömbhajót… leszállás után – mondja a mikrofonba –, hanem azt követően itt benn is jártak a pusztítók! A Védőközpont gépagyának több tárolóegysége hiányzik! A lokátorokból csak egyetlenegy erősítőt hagytak meg bekapcsolva… a tartalék energiatelepre kapcsolva! Vajon miért? És kik hagyták így? Ők – a pusztítók – vagy mégis a mi térhajósaink? Ezért kaptuk vissza felerősítve a jeleket… ezért tudtunk idetalálni!
Bo Jal megjegyzéseire Pi Er megtorpan, mintha láthatatlan falba ütközött volna, és hirtelen mozdulattal társát is magához rántja:
– Mit beszélsz?! Hát persze… így minden világos! Csapda! Ez az egész nem más, mint – csapda számunkra! Bárki számára, aki errefelé jár Helli Negyedik Világa körül!
Bo Jal nem felel. Leveszi válláról kézifegyverét, hatalmas rúgással ledönti az útjukat eltorlaszoló kettéhasadt válaszfalat. Rúgása nyomán a fal összedől, eltűnik szemük elől egy sötét űrben. Bo Jal kis híján utánazuhan, de Pi Er visszarántja. A felszálló penészfelhőben az eltűnt válaszfal mögött sötét szakadék tátong a gömbhajó belsejében. A mélységből felszálló erős légáramlatban spirálisan kavarog a különös penész felhője.
Bo Jal hálásan markolja meg Pi Er karját, és izgatottan hajol le a mélység szélére.
– Az egész hajó át van fúrva, mint egy… egy féregjárta gyümölcs! – mondja. – Nem tudom, megkockáztassuk-e a lemászást? – int a mélység felé. – Különösen azok után, hogy rájöttünk, miről lehet szó?! Inkább nézzünk körül még a többi helyiségben, hátha találunk valamit!
A gömbhajó Védőközpontjában alig maradt épségben valami. A roncsok között talált elperzselődött 
táblázatokból, feljegyzéstöredékekből azonban meg tudták állapítani, hogy a gömbhajó az Orgon Negyedik Világáról 91 periódussal ezelőtt útra kelt Nagy Nyolcas egyik tagja… a 3. számú egység!
A Nagy Nyolcas útját annak idején háromnégy nemzedéknyire, tehát közel 400 periódus időtartamra tervezték, és útitervében Helli Világai is szerepeltek! Egyikük tehát itt feneklett meg Helli Negyedik Világán. Pusztulás, háború dúlt itt is, nemcsak otthon. De vajon hová lettek a térhajósok, Orgon Negyedik Világa kutató csillagemberei?
Bo Jal és Pi Er szétválnak.
Pi Er a gépkatonával a vezérlőteremben marad, Bo Jal pedig a lakóhelyiségek felé tart.
Pi Er tájékoztatja Sa Lint kutatásuk eddigi eredményeiről. A geológus a csapda-feltevés hírére azonnal abbahagyatja a felderítést a gépkatonákkal, és valamennyit őrszolgálatra rendeli graviplánokon, a térhajó s az erődrom fölött. Rad Zson az Altrán helyesli intézkedéseit, és ő is csapdára gyanakszik. Sürgeti, hogy minél előbb fejezzék be a gömbhajó átkutatását. Ha utasaiból senkit sem találnak életben, ne kutassanak tovább utánuk, és a Negyedik Világ ismeretlen pusztító lényei után sem. Azt is bejelenti Rad Zson, hogy a tartalékból három térhajót riadókészültségbe állít, hogy szükség esetén azonnal segítségükre indítsa őket.
A szétrombolt lakóhelyiségekben Bo Jal megdöbbentő felfedezést tesz: egy összegörbült ágy fémváza mögött, a falhoz szorulva 5-6 periódus életkorú gyermek csontvázára bukkan!
Körülnéz: szörnyű pusztítás jelei mindenütt, hő- és légnyomáshatás következményei.
"Vajon melyik generációból való? – suttogja magában Bo Jal, és arca a sisak alatt fájdalmasan eltorzul. – A másodikból vagy már a harmadikból?…" Itt, most – a szánalmasan és védtelenül elpusztult térhajós-gyermek maradványai láttán – hasít igazán tudatába a Nagy Katasztrófa borzalma is, mindaz, ami Orgon Negyedik Világán történt. "Vajon az én gyermekeimnek is ez lett a sorsa? Vagy még rettenetesebb?!…"
Bo Jal szkafanderes alakja térdre roskad a kis csontváz előtt. Sisakjának fényszórója vakító fény körrel vonja körül a penész fehéres szemfedőjével borított ravatalt. Azután feláll, és tovább botorkál a hálóteremben, de több emberi maradványt sehol sem talál. Visszamegy a vezérlőterembe Pi Erhez.
Felfedezésének híre Pi Ert is mélyen megrendíti.
– Az a szegény gyermek biztosan elbújt előlük félelmében, a felnőtteket pedig elhurcolhatták vagy megölték! De legalább azt tudnám, hogy milyenek lehettek?! Ők – a szörnyetegek… akik ezt tették! – átkozódik Bo Jal. Fájdalmas összeroppanása szemmel láthatóan féktelen bosszúvágy feltámadásában oldódik fel benne.
Pi Er csak ennyit felel:
– Gondolod, feltétlenül "szörnyetegeknek" kellett lenniük? Emlékezz a mi Nagy Katasztrófánkra! Az utolsó anyagerőtöltetre, amelyet Midonra, az ellenséges fővárosra lőttetek ki! Te vitted Kar Von parancsát… vagy már nem jól emlékszem?!
Bo Jal megtántorodik, és nem felel.
Sa Lin közben egyre sürgeti visszatérésüket. Bo Jal összerázkódik:
– Igazad van, Pi Er. Én sem vagyok különb náluk! De most siessünk vissza Sa Linhez. Előbb azonban még vissza szeretnék menni… oda, csak egy kis időre! – int a lakóhelyiségek felé. – Valamit még nem vizsgáltam meg! Várj meg itt, azonnal jövök!
Bo Jal testtartása újra egyenes, járása ruganyos, szeme élesen csillog a sisak mögött. Egyenesen a kis csontvázhoz megy vissza. Amint belép a hálóterem ajtaján, valami megmagyarázhatatlan belső kényszer hatására – ösztönösen megtorpan. Pedig odabent semmi sem változott. Minden csendes és sötét. Mégis úgy érzi: itt valami történt… valami nincs rendjén… valami megváltozott!
Fényszórójával végigtapogatja a fülkét, az összevissza görbült, kiégett bútorok vázait. A lámpa fényköre a padlóra vetítődik. A fehér penészszőnyegen – saját előző lábnyomai mellett – új, különös formájú lábnyomok virítanak!
Lekapja válláról a fegyvert, és lövésre készen közelíti meg a nyomokat. Csaknem kétszer akkorák, mint saját csizmanyomai, és – csúcsával előreálló, egyenlő szárú háromszögekre hasonlítanak! A csúcsok elöl körömszerűen hegyesednek ki. Két lábon járó lény hagyhatta őket hátra a penészrétegen, ugyanúgy párosával vonultak, mint saját lábnyomai. De amíg ő hat lépéssel tette meg az utat a kis csontváztól a helyiség túlsó kijáratáig – az ismeretlen lénynek ehhez három is elég volt.
– Bejött… valamit csinált itt, aztán visszabújt a nyomorult! – sziszegi Bo Jal a sisak alatt. – Kétszer akkora, mint én! És – ott les rám valahol a válaszfalak mögött! Várj csak, te gyilkos… megöllek, ha addig élek is!
Bo Jal lövésre tartott fegyverrel indul el a nyomokat követve. Azok végigvezetnek a lakóhelyiségeken, és a vezérlőterem mögött, a mélybe vesző nagy hasadék túlsó oldalán érnek véget! A mélység szélén eltűnnek, semmivé válnak. Mintha az ismeretlen látogató a levegőbe emelkedve ereszkedett volna le a mélységbe. Kapaszkodásnak vagy csúszásnak semmi nyoma, a penészréteg mindenütt érintetlennek látszik!
Bo Jal fegyverével lefelé céloz a szakadékba, de azután meggondolja magát, és – nem lő. Kis ideig a szakadék szélén guggol, lehajtott fejjel, gondolkodva. Amikor felegyenesedik, mozdulatai ismét keménnyé, határozottá válnak. Visszafut a hálóterembe a kis csontvázhoz, s ott furcsa műveletbe kezd. Oldaltáskájából tenyérnyi, súlyos korongokat vesz elő, és körberakja őket a fülke padlóján, a kis csontváz előtt, mint egy koszorút… A kör közepébe kis, henger alakú készüléket állít, amelyen kesztyűs ujjaival előbb nehézkesen, óvatosan beállít egy apró kapcsolót. Amikor végzett, hátralép, és a csontvázzal szemben a fülke túlsó falát veszi szemügyre. Újabb kis műszerdobozt vesz elő, és azt előrenyújtott karokkal, óvatosan a szemközti fal egy kis hasadékába helyezi… szemben a padlón szétrakott korongkoszorúval. Nagyon vigyáz arra, hogy ne kerüljön többé a padlóra lerakott korongok és a falba rejtett műszer közti egyenes síkjába.
Amikor befejezte munkáját, mintha a kielégült bosszúvágy öröme csillogna szemében.
– Csapdáért csapdát! – dörmögi magában. – Meglátjuk, ki a ravaszabb!
Még egy utolsó pillantást küld a kis csontváz felé, és kihátrál a fülkéből. Pi Erhez fut, aki már türelmetlenül várja.
– Mit találtál? – faggatja Pi Er. – Sokáig maradtál, épp érted akartam indulni! Mennünk kell, Sa Lin nagyon aggódik. Azt mondja, furcsa dolgok vannak odakint: a műszerek talajrengéseket jeleznek! Változó központú, mozgó, erősödő rengéseket! Te érted ezt, Bo Jal? Talajrengések – mozgó lökéscentrumokkal?!
A két kutató gyors mozdulatokkal kapkodja össze a magukkal vinni szándékozott tárgyakat: műszereket, feljegyzésmaradványokat; azután sietnek fel a kijárathoz. A laza homokcsúszdán sokkal nehezebb a visszaút, egymást támogatva, lépésről lépésre tudnak csak felkapaszkodni.
Pi Er sisakos feje bukkan fel először Helli szikrázó sugarai alatt, a homokkráter fenekén. Zúgás, süvítés, homokvihar veszi körül, s amint kinéz, nagy meglepetésére a térhajót pillantja meg a magasban lebegni! Ugyanekkor felhangzik Sa Lin hangja is fejhallgatójában:
– Felszálltam! Nem kockáztatok tovább! Érzitek a talajrengéseket? Szinte gyűrűbe zárták már az egész erődítményt, és egyre közelednek! Érthetetlen! Gyorsan gyertek fel a graviplánokkal!
Beszállás közben mindketten felbuknak, Bo Jal valósággal bukfencet vet a talajrándulástól, már a vastag homokréteg sem tudja mérsékelni a különös rengések erejét. Sőt, a tölcsér fala most már teljes összeomlással fenyeget, s a két graviplán csak maximális erőtérimpulzus rákapcsolásával tud kiemelkedni a homokveremből. Végül a magasba szökkennek, a lebegő térhajó mellé. Az Altra-7-ből kivágódnak a fémkarok, és beemelik a graviplánokat.
A két kutató leveti a védőruhákat, és Sa Linhez sietnek, aki komor arccal ül a vezérlőasztalnál.
A kilátóképernyőn ferde látószögből villódzik előttük az erődrom gyűrűje. Ekkor hirtelen megváltozik a kép: az északi falkoszorú tövéből sárga homokfelhő porzik fel, s nyomában az egész fal összeomlik! A törmelék előbb lezúdul, majd hullámként a magasba csapódik. A talaj most már az erődítményudvaron belül is reng, hullámzik, sziklagörgeteges tajtékkal, a központi épületrom felé haladva. Amikor a rengéshullám odáig ér – szünet áll be. Mintha a Helli Negyedik Világának felszíne alatt rejtőző ismeretlen erők egy összpontosított, végső csapásra készülnének. A következő mozzanat igazolja ezt a sejtést. A központi épületrom robusztus csonka gúlája nem omlik össze, hanem – elsüllyed! Helyén egy darabig sötét lyuk tátong, amiből sötétvörös homokfelhő csap ki. A felhő alakja és színe gyorsan változik. Előbb fényes, világos csíkok tűnnek fel benne, majd az egész gomoly tömött, fehéredő párafelhővé alakul át.
– Víz!… Gőz!… Vulkánkitörés?! – kiáltozza Sa Lin. – Éppen most, és itt… az erőd belsejében?! Vajon céltudatos, irányított tevékenység lenne? Ellenünk… a mi elpusztításunkra?
– Igen… egészen biztos, hogy ellenünk… nekünk szánták! – jegyzi meg Bo Jal. Sa Lin és Pi Er megrendültén figyelik tovább a képernyőn a mélyen alattuk kavargó elementáris színjátékot. Csak akkor kiált fel Sa Lin, amikor észreveszi, hogy a kapcsolótáblán eddig mozdulatlanul pihenő egyik műszer skáláján – hirtelen megmozdul a mutató, és nekilendül…
– Anyagerő-robbanás!
Az Altra-7 Védőközpontja is azonnal reagál a vészjelzésre. A térhajó testéből kicsapódnak a sugárvédő páncélhéjak, a motorok pedig lebegésből maximális sebességű függőleges emelkedésbe váltanak át. A nehézségi gyorsulás mindhárom térhajóst az ülésekbe préseli. A képernyőn most már látják is odalenn az anyagerő-robbanás sárgásvörös színű, jellegzetes gombafelhőjét feltornyosulni. A Védőközpont azután kilencezer egység magasságban a térhajót újra lebegésbe állítja. A képfelvevő szondák jóvoltából most már a sugárzástól védve, veszélytelenül szemlélhetik tovább az alattuk zajló eseményeket.
– Nem lehet kétséges: ez támadás volt! Ellenünk! – csattan fel Sa Lin hangja. – Már lenn, az erődítmény udvarán – amikor a műszerek még csak a váltakozó centrumú rengéseket jelezték – sejtettem, hogy mindez nem lehet a természet erőinek műve! Most azután ez az anyagerő-robbanás – még inkább igazolja ezt a feltevést!
Bo Jal felkapja a fejét, mintha valamit mondani akarna, de azután mégsem szól semmit. Eddig még nem tett említést sem a háromszögletű lábnyomokról, sem az ellencsapdáról amit a nyomok hátrahagyóinak ő állított… "És ami gyorsan és jól működött!" – gondolja magában. Elhatározza: nem is szól róluk ezután sem. Bosszúvágya kielégült, úgy érzi, megfizetett a kis csontvázért.
– Nézzétek csak! – kiált fel Pi Er. – Hiszen az anyagerő-robbanás nem az Altra-7 ellen irányult! A gömbhajó ellen! Igen – jól látni, hogy a robbanás a gömbhajóban, vagy fölötte történt! A két felhőgomoly egymás mellett tornyosul! Két helyen támadtak tehát egyszerre: az Altra-7 ellen és mi ellenünk is a gömbhajóban!
– Több helyen! – helyesbít Bo Jal. – Nézzétek csak! – mutat a képernyőre. – Ott közeledik a többi front is!
Az egymástól még elég jól elkülöníthető két felhőgomoly körül, jókora távolságú körívben, több helyen újabb sárgásvörös homokgejzírek csapódnak fel a talajból, csillag alakban a középpont felé haladva. Mintha minden irányból óriási homoki kígyók ütötték volna fel fejüket a talajból, s minden tekergőzésüket egy-egy homokgejzírrel jelezve nyomulnának a két központi robbanás felhője felé…
Pi Er int Sa Linnék és Bo Jalnak.
A gép elmozdul a képernyőn, és életlenné válik. Feldübörögnek a motorok: az Altra-7 emelkedni kezd, és megkezdi spirálútját vissza az Altrához.
A három kutató fáradtan dől hátra az ülésekben. Nem szólnak egymáshoz, a feszültség és a fáradtság egyelőre elnémítja őket. Feltörő kétségeiket, a nehézségek és veszélyek egész sorát, amit ez az út hozott. Hallgatnak és pihennek. Az Altra-7 hazafelé száguld velük az anyahajóra. Helli veszélyekkel terhes Negyedik
Világa lassan távolodik vörösben hullámzó 
korongja mind kisebbé zsugorodik a képernyőn. A feldúlt erődítményrom és az elpusztult gömbhajó megőrizte titkát.

10. AZ ÚJ TÖRVÉNY

"Messzelövő, jövel ó, e szent városba; adj neki boldogulást s szép jogrend által viruló üdvös békét, hogy ne ártson semmi neki…"
(Timotheósz: Perzsák)

Éjféltájban fáklyás ifjú hírnök érkezik a kikötő felőli úton, s már messziről kiáltozza, hogy visszajöttek a harcosok!
A pátriárkák olajlámpások és fáklyák imbolygó fényében a tanácskörben várakoznak. Annia is Theón mellett kuporog. Atleón áldozati serlegét szorítja magához: hat virágfüzér illatozik benne… Az áldozatra sorsolt fiúk és leányok benn a házban mulatoznak egymással.
Theón borral telt kelyhet nyújt át a hírvivőnek. A fiú csak annyit tud mondani, hogy megjöttek, és útban vannak ide, Theón házához.
A szikár Dexión kezében megremeg a díszes, faragott ivóedény, és kiloccsan belőle Atleón folyékony tüze. Sokat ittak már, és fiaiért is aggódik a halászok pátriárkája. Amikor befejezték az ivást, leteszik a kupákat, és tétova szemekkel méregetik egymást. Fenn a magasban, a sziget tetején ekkor fény villan, dübörgés csattan fel, és végiggördül Theira fölött.
– Atleón haragszik – mormogja Theón. – Győztek-e vajon fiaink, Theira katonái?!
Mintha maga a Mindeneket Vállain Hordozó válaszolna kérdésére, A dübörgés újra felmorajlik, és elviselhetetlen erejűvé válik. A sziget teteje izzó fényárba borul.
Mindnyájan földre vetik magukat, behunyják szemüket, ujjaikat fülükbe mélyesztik. Amikor elhalkul a robaj s kialszik a fényözön is Atleón Két Szeme körül, a rémülettől kábán tápászkodnak fel.
– Hajnalban ki kell mennünk a legelőkre – mondja remegő hangon a testes, gyér szakállú Agrimón, a földmíves-pátriárka. – Bizonnyal jókora darabot felégetett megint legelőinkből Atleón haragvó tüze!…
Theón feje mellére csuklik, szakállán aranyló borcseppek csillognak.
"Vajon miért haragszik ennyire? – gondolja kétségbeesetten. – Nem cselekedtünk-e kedvére? Mégis be kellett volna hódolnunk Bikaistennek? Atleónnál is hatalmasabb lenne, és talán már Ők háborúznak odafent egymással?! Csak már jönnének Artimónék. Bizonnyal legyőzte őket Bikaisten túlereje, nem vált be haditervünk. Lehet, hogy szörnyű haragjában odafent is Bikaisten győzött, és ledöntötte trónjáról Atleónt!? Ezért villámlott s mennydörgött ily rettentően Atleón mindkét Szeme?!…"
Annia Atleón szent áldozati edényét átkarolva, kábultan hever atyja lábainál a földön. A villámlás megszűnése után sem mozdul, mert iszonyú sejtések hatalmasodnak el benne. Úgy érzi, hogy valami rettenetes dolog történt. Manniósz… az izzó vágyakozás… Eriósz és Atleón… a Törvény… Atleón haragvó tüze s villámai… – mindezek egy megmagyarázhatatlan, félelmetes érzéssé kavarodnak benne, és tompa, fájdalmas erővel lélegzetét is elszorítják.
A parti út sötétjében felbukkanó fénypontokat Dexión veszi legelőbb észre. A csapat élén Artimón és öccse, Dienósz jönnek. Amint a kapun áthaladva a vének köréhez érnek, megállnak. Artimón lassú, kimért mozdulatokkal – vetkőzni kezd. Leveti fejéről a Bikaisten-vezér sisakját, nyakából a drágakövekkel ékesített aranylevélgallért, derekáról az övet s fegyvereit. Mindezeket Theón lábai elé szórja. Azután felmarkol egy marék földet, és térdre roskadva saját fejére hinti.
– Mi történt, fiam? – csattan fel Dexión hangja. – Győzött-é Theira serege?! Eljutnak-é a hajók Bikaistenhez?! És – hol van második fiam, Daniósz?!…
– A csatát elvesztettük! Félig nyertünk csak… Daniósz – meghalt, atyám! És – Theira is elveszett! – hangzik Artimón elcsukló válasza.
– Beszélj, hogy történt?! – követeli Dexión.
– Felégettem és elsüllyesztettem az egyik hajót… Emberfia nem menekült meg róla! A másik… amelyiket Manniósz csapata rohamozta meg… eltűnt! Elmenekült bizonnyal. Négy embert halásztunk ki Okeón hullámaiból… Manniósz csapatából.
– Mit művelt hát az az átkozott siheder! – ordítja a halász-nemzetségfő.
– Atyám, bizonnyal az istenek akarták, hogy így legyen – mormogja Artimón, de azután felizzik a hangja: – Ezt mondjátok bizonnyal, atyám, ha meghalljátok, mi történt! Ősz fejetek bölcsessége ezt diktálja… De én mégis azt mondom: nem! Nem az istenek akaratából történt! Manniósz akaratából!… Az ifjú hős – akit felhevített Atleón folyékony tüze és Eriósz gerjedelme – saját forró fejétől sugallva cselekedett! Nem tartotta be megállapodásunkat! A harc előtt megegyeztünk, hogy a hajókat felégetjük, elpusztítjuk, hiszen legfőbb célunk az volt, hogy ne maradjon rajtuk hírmondó sem Bikaisten számára! Manniósz másképp cselekedett! Ő zsákmányt, kincseket akart! Megtudta, hogy rengeteg kincs van a hajók gyomrában… meg akarta szerezni hát legalább az egyik hajót! Nem… nem saját magának… ez igaz. A kincs vezéri harmadát Atleónnak szánta. Meg akarta váltani vele Anniát, leányodat, Theón atyám… Ki akarta váltani Atleón szolgálatából, hogy áldozhasson vele Eriósz oltárán!
Theón feje még jobban mellére csuklik, és köntösével is eltakarja magát. Annia Atleón áldozati edényére borul.
– Azt mondád tehát, fiam, hogy egyedül Manniósz volt vereségünk okozója?
– Nem egészen úgy van, atyám – lép Artimón mellé Dexósz. – Mi is bűnösök vagyunk, mind, akik Manniósz csapatában voltunk. Én Manniósz mellett voltam a bárkában, és együtt verekedtünk a hajón is. Igen, ha ő is úgy cselekszik, mint Artimón – mi is bizonnyal felégethettük, elpusztíthattuk volna a reánk jutott cápafejes hajót. De Manniósz már útközben Okeónba dobatta velünk az égő vizes korsókat. Épségben akarta a hajót elfoglalni, hogy megkaparinthassuk kincseit. És – mi egyetértettünk parancsaival, atyám, hiszen a kincs másik harmada minket illetett volna, ősi törvényünk szerint.
Annia teste megvonaglik a földön, és halk, elfojtott sikoly röppen fel ajkáról. Theón feltakarja arcát, nehézkesen felül.
– Hová lett Manniósz? – kérdi Dexósztól.
– Meghalt. Elesett a harcban – válaszolja a sebesült. – Egy Bikaisten-vezérrel összekapaszkodva, átdöfött testtel láttam őt lezuhanni a hajóról Okeón habjaiba. Azután már nem láttam többé… és nem volt köztünk, akiket Artimón kihalászott.
Theón reszketni kezd, szemhéjai összecsukódnak, 
mintha el akarna aludni. Azután hirtelen tágra nyitja szemeit, és réveteg tekintettel pillant körül Theira vénjein s vérző sebekkel borított katonáin.
– Manniósz az én nemzetségem szülötte volt – mondja. – Atyját, Mindarószt Atleón tüze égette el sok évvel ezelőtt a legelőkön. Anyját, Axiónét Okeón kalózai rabolták el. Manniósz testében fellángolt Eriósz tüze leányom, Annia iránt, akivel testvérként, együtt nőtt fel házamban. Manniósz tudta a Törvényt. Tudta, hogy Annia Atleóné, és senkivel sem áldozhat Eriósz oltárán. Annia is tudta ezt. Nem szegték meg a Törvényt… Az istenek akarták, hogy így legyen. Atleón s 
Poszeidón elfordultak tőlünk. Ők büntetnek most bennünket Bikaisten által… ők, akiket odafenn Bikaisten is bizonnyal legyőzött!…
Újra összeroskad, és betakarja magát.
Annia összerázkódik, feláll, és tétován körültekint az izzadságban-vérben fénylő elkeseredett férfiarcokon. Hirtelen mozdulattal nyakához nyúl, remegő ujjakkal lecsatolja a zöld köves nyakéket, és Atleón áldozati kelyhébe ejti! Felsikolt… kezébe temeti arcát, és zokogva, sikoltozva kirohan a körből.
Újra Dexión hangja töri meg a csendet:
– Testvéreim, Theira népe! Atleón szolgálatára új papnőt kell szentelnünk. Annia, íme, saját akaratából áldozatra szánta magát Atleón Kapujában. Törvényünk adta ősi jog hatalmazza erre fel Atleón papnőjét. Theón: törvényünk szerint leányod után új leányleszármazottad következik Atleónt szolgálni! Jelöld ki őt, készítsd fel, s hajnalban – Annia áldozata után – avasd be papnői tisztébe, Theira törvénye szerint.
Theón nem felel.
A vének tanácstalanul néznek egymásra. Ekkor újra Artimón lép elő, és felemelt karral szót kér:
– Atyám… testvéreim! Theira ősi törvénye szerint Theónnak… Theira fő pátriárkájának, Atleón s Poszeidón főpapjának leánya, vagy utána következő leányleszármazottja őrzi Atleón Kapuját, és szolgálja őt az áldozatokban. Ő maga senkivel sem áldozhat Eriósznak, Atleón tüzével együtt leánysága tüzet is neki őrzi meg élete végéig… Testvéreim, én nem vagyok törvénytudó bölcs, csak egyszerű halász: de azt hiszem, ez a törvény borította most gyászba Theirát! Manniósz nem akart rosszat, őt csupán Eriósz szent tüze fűtötte, amely mindannyiunk fölött is uralkodik. Azt hitte, ha kincseket zsákmányol Atleón számára, megválthatja ezzel Anniát is tőle, akit olthatatlanul kívánt ágyára vonni. Testvéreim! Jó lehet-e az olyan törvény, mely ellenkezik testünk törvényeivel?! Lehet-é megtiltani a fáknak, hogy virágot hozzanak s gyümölcsöt teremjenek?! Lehet-é elzárni juhainkat attól, hogy göndör bárányokkal gyarapítsák nyájunkat?! Atleónnak nincs emberi teste – ő isten –, nem lehet tehát szüksége szolgálójának testi önmegtartóztatására sem! "Ami történt, megváltoztatni már nem tudjuk. De, hogy ősi törvényünk ne ütközzék többé testünk törvényeivel, én azt mondom: hozzunk új törvényt! Olyat, amelyik megengedi Atleón papnőjének, hogy istene szolgálata mellett Eriósz oltárán is áldozhasson… azzal az ifjúval, akinek testét öltve Eriósz szent tüze őt felhevíti!
A vének tanácsa felélénkült. Mormognak, vitatkoznak. Dexión Theónnal tárgyal, Artimón visszahúzódik társai közé.
Dexión kér szót:
– Amit fiam, Artimón mondott – én mondottam! De mégsem egészen úgy. Atleón tüzének őrzője csak egy istennek szolgálhat! Én tehát olyan törvényt tartanék jónak, hogy ezentúl Theira három fő nemzetségéből sorban, egymás után jelöljük ki Atleón papnőjét, aki ezután sem áldozhat Eriósznak! De ha úgy érzi, hogy Eriósz szent tüzének heve csillapíthatatlan benne: levetheti nyakáról Atleón nyakékét, az Istennők Könnycseppjeit! Átadhatja tehát Atleón szolgálatát, s helyébe új papnőt jelölünk majd a következő nemzetségből… Testvéreim, ha ez lett volna eddig is a törvény: nem borult volna gyászba szigetünk, és nem kellene most Bikaisten bosszújától rettegnünk!
Theón emelkedik szólásra:
– Egyetértek azzal, amit Dexión mondott. Övé a második nemzetség. Ha tehát megszavazzátok az új törvényt, hánya, Dexióné lesz Atleón papnője! Utána Agrimón nemzetsége következik majd. Annia ím levetette már az Istennők Könnycseppjeit… hajnalban Atleón Kapujába megy. Testvéreim: szavazzunk az új törvényről!
Theira népe – vének, ifjak, halászok, pásztorok – egymásra tekintenek. Mintha új fuvallatot éreznének maguk körül, mellüket különös érzések tágítják, mintha megpattant volna valami Theira fullasztó, illatos levegőjében… A három nemzetségfő felemelt karral szavazza meg az új törvényt. Utánuk előbb bátortalanul, egyenként, majd mind gyorsabb ütemben emelkednek a karok a nép soraiban is.
A törvényhozás szent pillanatának csendjét újra Theón reszketeg hangja töri meg:
– Testvéreim, késő van! A hajnali áldozat után újra tanácskoznunk kell. Meg kell fontolnunk, mit tegyünk Bikaisten kiengesztelésére.
Szétszéled Theira népe, elvonulnak a katonák is. Elcsendesül Theón házának udvara, s a fáklyák fénybogarai sorra kialszanak. Felhőshomályos, fülledt meleg éjszaka borul Theirára: mintha végre eső készülődne. Fenn Atleón Két Szeme között – a Szent Tér fennsíkján – sárga villámfények sziporkáznak és olvadnak össze Szeléné holdistennő ezüstfátylának sugárcsipkéivel.

11. AZ ALTRA SORSA

"Nem török én lehetetlenre hát, sose tékozlom kis életidőmet itt oly reményre, amely sosem lehet való; kifogástalan nem lehet, ki a tág egű föld gyümölcsein éldegél…"
(Szimonidész: A krannóni Szkópászhoz)

Pi Er nehezen tud felszabadulni a Helli Negyedik Világán átélt események hatása alól. Társai is gondolataikba merülve üldögélnek az Altra-7 vezetőtermében, bár Sa Lin és Bo Jal nyugodtabbaknak látszanak. A vezérlő képernyőn felbukkan a távoli Altra apró, világos foltja. Nemrég beszéltek Rad Zsonnal: az Altra katapultcsarnokában felkészülve várják visszatérésüket. A három térhajós a lassan növekvő térerődöt figyeli a képernyőn, amikor váratlan fordulat következik: az Altra szemük láttára – üstökössé válik!
A legfelső fedélzet csillogó tornyai között, az erőtérlokátor óriási antennarendszerében fénycsóva villan, szétterjed, majd sárgásvörösen 
szikrázó, hosszú csóvában a térbe vágódik. Ugyanebben a pillanatban megélénkül az Altra-7-ben a képfelvevő is, és Rad Zson hangja robban ki belőle. De – csak a hangja, rekedten, túlfűtött izgalommal telve:
– Megtámadtak bennünket! Az erőtér lokátor felrobbant! Ég a felső fedélzet! Kapcsoljátok be a Védőközpontot… ne gyertek közelebb az Altrához! Teljes erővel védekezünk… eloltjuk a tüzet! Maradjatok távol az Altrától!
Bo Jal már az Altra üstököscsóvájának felvillanásakor bekapcsolta a térhajó Védőközpontját. A gépagy pályamódosítást rendelt el, és az Altra-7 hatalmas sugarú körben keringeni kezd veszélybe került anyahajója körül.
Az Altra üstököscsóvája lassan halványul, majd egészen eltűnik.
A pattanásig feszült izgalom az Altra-7 utasaiban is oldódni kezd, de csak akkor nyugodnak meg egészen, amikor Rad Zson fejét ismét megpillantják a képernyőn.
– Eloltottuk a tüzet – jelenti be az energiaparancsnok. – Most már leszállhattok! A nyolcas csarnok kész az Altra-7 befogadására!
Az Altra katapultjának fémcsápjai becsúsztatják a térhajót a csarnokba. Pi Er kissé szédelegve halad lefelé a lépcsőn, meg kell kapaszkodnia a korlátban. Lenn a csarnokban szomorúan ismerős kép fogadja: Rad Zson újra egy csapat tépett, szaggatott ruhájú, véres, kormos csillagember társaságában vár rájuk.
– Mi történt?! Az Altrát is megtámadták?! Mi volt az a fellobbanás? Energiacsapás Helli Negyedik Világáról?!
– Még semmit sem tudunk – feleli Rad Zson Pi Ernek. – A Védőközpont működésben volt, teljes energia- és sugárpajzs védte az Altrát!… Védelmi készültségben voltunk attól a pillanattól kezdve, amikor Helli Negyedik Világáról a gömbhajóval kapcsolatos csapda-feltevést jelentettétek! A csapás tehát nem jöhetett kívülről! Az erőtérlokátorban történt valami… az energiablokk áttörte a biztosítékrendszert, és robbanásszerűen kisült. De hogy mi okozta a bajt: eddig még nem sikerült megtalálni. Még hozzá sem tudunk férni az izzó roncsokhoz. Csak gyanítom, hogy – hiba lehetett számításaimban, és már az eddigi utunk is túlterhelte az erőtérlokátort. Vagy az energiatároló erőtérgyűrű volt gyenge"? Nem tudom. Annyi bizonyos azonban, hogy – s ez elég szomorú tény – egyelőre le kell mondanunk a világtér erőcsatornáiban való további közlekedésről! Remélem, az Altra sérüléseit ki tudjuk javítani: az alsó fedélzetek és a térhajók nem sérültek meg. Energiánk is van annyi, hogy elég lesz a Helli Világai közötti közlekedésre. Most már csak Helli Világai között választhatunk! Erőtér lokátor nélkül nem szabadulhatunk el többé Helli vonzáshatárából!
Pi Er nem veszi túlságosan szívére Rad Zson aggodalmait:
– Nem hiszem, hogy számításaid hibásak voltak! Hiszen az erőtérlokátor kitűnően működött! Ne feledd: rövid idő alatt az egész Altra csaknem 12 fényperiódus rettenetes távolságát tette meg a világtérben! Orgon Világai közül átrepültünk Helli vonzáskörébe! Magad is tudod, milyen rendkívüli teljesítmény ez! Ha hibáról szó lehet: azt egyedül én követtem el. Én erősködtem a kutatóul mellett Helli Negyedik Világán! Belevezettem magunkat a csapdába! Igen: nagy kár, hogy az erőtérlokátor tönkrement. De majd újjáépíted! Másodszor könnyebb lesz összeállítani!… És ezért is – most már sürgősen el kell jutnunk Helli Harmadik Világára!
Néhány időegység múlva az Altra energia-parancsnoki 
termében Rad Zson már többet tud mondani az Altrát ért támadásról:
– Az erőtérlokátor akkor is felrobbant volna, ha történetesen nem indultok el felderítésre Helli Negyedik Világára! – nyugtatja meg Pi Ert. – Sőt, valószínűnek tartom, hogy ha a robbanás másutt – nem keringés, hanem térbeli út közben – történik: következményei sokkal végzetesebbek lettek volna! A Védőközpont a térhajók hajtóenergiájával most azonnal közömbösíteni tudta a kisülés energianyalábját.
– De mi okozta a kisülést?!
– Most már ezt is tudjuk: az energiatároló erőtérgyűrű hirtelen fáziskiesése! Hiába… ez a gyors munka következménye, Pi Er. Tudatában voltam annak, hogy többszörös biztosítás szükséges. Mégis… főleg a Nagy Katasztrófa miatt… siettem, elhanyagoltam ezt a tényezőt. Megelégedtem egy lineáris biztosítékrendszerrel, ami – nem volt elég. Illetve: csak ahhoz volt elégséges, hogy az erőtérlokátor energiája a maximális biztonsági intenzitáson távozzon el.
– Tehát ennek köszönhető, hogy az Altra nem robbant szét atomjaira, hanem csupán üstököscsóvát húzott maga után a világtérben! – mondja Pi Er. – De… mindezzel még nem magyaráztad meg azt, hogy – mi okozta a fáziskiesést? 
Nos, jól van. Ezen nem vitatkozom, úgysem értek hozzá. Elfogadom azt a tényt, hogy a robbanás pillanatában az Altra teljes energia- és sugárpáncélba burkoltan keringett, tehát semmiféle támadás nem érhette kívülről. Az erőtérlokátor tönkrement, de te újjá fogod építeni! Mivel azonban ezt a munkát nehezen tudom elképzelni itt a térben, ráadásul a veszedelmes Negyedik Világ közvetlen közelében: mielőbb el kell mennünk innen!
Bo Jal toppan be a terembe, és egy papírszeletet lobogtat:
– Itt a Védőközpont elemzése az Altra helyzetéről!…
A papírdarabról a szomorú valóság számoszlopai tűnnek elébük: az Altra nem változtathatja többé helyét a világtérben!
Rad Zson összemorzsolja a papírszeletet.
– Huszonhárom térhajónk van… mondja kis szünet után –, és háromszázhatvanöten vagyunk. Meglevő energiánk a térhajók számára a Negyedik és Harmadik Világ között 8-10 fordulóra elég. Az Altrát tehát kiürítjük, és – itt hagyjuk. Ennél jobb megoldást nem tudok ajánlani. Először két-három térhajóval mennénk csak át a Harmadik Világra. A többiek itt maradnának, és leszerelnék a berendezést, mindent, amit érdemesnek tartunk az elszállításra. Az Altra jelenlegi pályája stabil, a kiürítés után jó néhány ezer perióduson át zavartalanul keringhet Helli Negyedik Világa körül. Minden eddigi kedvezőtlen tapasztalatunk ellenére jó lenne egy megfigyelőcsoportot itt hagyni benne; ellátva őket mindennel, fegyverekkel is. A Védőközpont is itt maradhatna nekik, csökkentett hatósugárral és energiával. Egy időre még szemmel kellene tartanunk Helli Negyedik Világát, de csak innen, távolról, nem háborgatva rejtélyes lakóit.
– Úgy látom, az elkövetkező periódusban sem fogunk unatkozni – nevet Pi Er. Bo Jal is mosolyog már. – Ti intézzétek az áttelepülést – folytatja 
Pi Er –, én vállalom az embereket! A mieinket, és majd azokat is… Helli Harmadik Világán! Akik talán sokkal több problémát okoznak majd nekünk, mint…
– Még azt sem tudod, milyenek – máris igényt tartasz rájuk?! – veregeti meg Pi Er vállát Rad Zson. – Megkapod őket! És – te mit vállalsz? – fordul váratlanul Bo Jalhoz.
– Én… én semmit! – lepődik meg a kérdezett. – Csak – kérni szeretnék valamit, Rad Zson! Említetted azt a megfigyelőcsoportot, amely… akik itt maradnának egy időre az Altrán! Én is itt szeretnék maradni! Néhány régi katonámmal. Ha a Védőközpont is megmarad és néhány anyagerőtöltet – végső eshetőségre természetesen –, akkor szívesen maradnék! És – még valamit. Jó lenne, ha Kar Von is itt maradna…
– Mindkét kívánságoddal egyetértünk – feleli Rad Zson Pi Erre pillantva. Mindketten arra gondolnak, hogy Bo Jal terve tulajdonképpen megoldja saját – ki nem mondott – problémájukat is Kar Von őrizetével, a kollektívától való elkülönítésével kapcsolatban.

Az Altra továbbra is Helli veszedelmeket rejtő Negyedik Világa körül kering, de belsejében nagy változások történtek. Az alsó fedélzetekre hajtóművül beépített térhajókat leszerelték, és újra a katapultcsarnokokba helyezték el, kirepítésre készen. Minden felesleges berendezést eltávolítottak belőlük, hogy minél több rakodótért nyerjenek a Harmadik Világra való áttelepüléshez. Az erőtérlokátor néhány megmaradt alkotóeleme önmagában három térhajót igényel. Az anyagerő-energiát jórészt az Altra belső válaszfalaiból a térben készített hatalmas tartályokban helyezték el, ezeket egymáshoz kapcsolva fogják a térhajók Helli Harmadik Világa közelébe vontatni, s ott majd egyenként, lefékezve, letelepedésük helyére szállítani.
Az orgoni csillagember-kolónia az újabb térugrásra készül. Bár ez távolság tekintetében eltörpül az erőcsatornában megtett 12 fényperiódus mögött, adott helyzetükben nehézség és kockázat szempontjából nem jelent kisebb problémát annál.
Bo Jal és az Altrán maradó három társa másféle készülődést folytatnak. Ők a magányra és Helli Negyedik Világa ismeretlen, agresszív lakóinak esetleges újabb támadására készülnek fel. Az Altra energiaparancsnoki termét rendezték be – mint leszűkített bázist – maguknak: valóságos erőddé változtatták. Leszűkített hatósugárral és korlátozott fegyverzettel rendelkezésükre áll az Altra Védőközpontja; de a szűkös energiatartalék miatt rendszerét csak veszély esetén kapcsolhatják be. Az Altrán marad egy térhajó is tartalékban: az Altra-20.
A megfigyelőbázison maradó négy csillagember közül az egyik Kar Von, a volt Parancsnok. Pi Er gyógykezelése teljesen talpra állította. Testi ereje, egészsége visszatért ugyan, de gondolat- és cselekvésköre még nem szabadult fel a sokkhatás alól. Még mindig a Főparancsnokság értesítése… a "győzelmi jelentés" újra meg újra szövegezése… a hírül nem adható Tökéletes Győzelem értéktelen dicsősége – foglalkoztatják, illetve zárják le tudatát. Bo Jal minden kényelmét biztosító külön helyiséget rendeztetett be neki a bázisban, a tartalék térhajó közelében.
Az Altra belső világa kirajzás előtti méhkashoz hasonló ezekben a napokban. Az első fordulóban elinduló 22 térhajó már a katapultcsarnokokban tornyosul. Körülöttük minden talpalatnyi hely a további fordulókban berakni szánt anyaghalmazokkal zsúfolt. A néhány fordulós átköltözés után az Altra csarnokai, raktárai szinte tökéletesen kiürülnek. Csak a bázisfedélzet, a Védőközpont és a Helli-elemes energiaellátásra átalakított gravitációs stabilizátor marad működésben.
Rad Zson és vezérkara hosszas vita után úgy döntött, hogy legelőször három térhajóval indulnak el a Harmadik Világra. Felderítést végeznek, illetve alkalmas helyet keresnek a letelepedésre. Az itt maradókat majd onnan értesítik az eredményről, megadva a leszállás helyének meghatározó adatait. Bo Jal önvezérlő felderítőrakéták és graviplánok egész seregével járatta már körül a Harmadik Világot, és annak felületéről részletes térképekkel rendelkeznek. Sőt: a graviplánok jóvoltából arról is meggyőződhettek, hogy a Harmadik Világ értelmes lakói embertípusúak, és fogalmuk volt társadalmi-értelmi viszonyaikról is! Ennek ellenére még nem tudtak dönteni a leszállás helye felől.
Pi Er az északi félgömb óriás kontinensének keleti részeit javasolta, ahol a felderítés szerint nagyszámú, fejlett városkultúrájú nép él, az óvatosabb Rad Zson és Sa Lin viszont húzódoznak ettől az elgondolástól, ők inkább ugyanezen kontinens nyugati, tagoltabb részét vagy szigetvilágát javasolják.
Döntés csak akkor születik, amikor a három térhajó már javában száguld a világtérben a Harmadik Világ felé.
Pi Er és Rad Zson a vezérhajóban, a sokat próbált Altra-7-ben tanácskozik, térképek, jelentések, elemzések halmaza között. Rad Zson álláspontjában újra a borúlátás kerekedett felül.
– Ha nincs ilyen balszerencsénk az erőtérlokátorral – mondja –, legszívesebben nem is próbálkoztam volna a Harmadik Világgal! Szívesebben mentem volna tovább, más csillagok terébe, érintetlenebb világokra. Hiszen itt már fejlett emberi társadalmak léteznek! Igaz, a mi értelmünkben vett kultúrájuk még kezdetleges, de… Itt – csepp leszünk a tengerben! Eltökélt szándékunkat, hogy háború nélküli, békés világot teremtsünk – itt már talán csak erőszakkal, fegyvereink bevetésével tudnánk rájuk kényszeríteni! Ez pedig – nem megoldás. Nem alkalmazhatunk erőszakot többé. Mivel az erőtérlokátor nélkül máshová egyelőre nem mehetünk: nincs más választásunk, csak a Harmadik Világ. De – szerintem semmi esetre se szálljunk le a nagy keleti birodalomban! Inkább egy kis, elszigetelt helyen… szigeten! Minél kezdetlegesebb kultúrájú emberi közösség él ott, nekünk annál megfelelőbb! Egyrészt hosszabb ideig el tudnánk rejtőzni a fejlettebb – következésképp agresszív, hódító jellegű – társadalmak elől; másrészt egy kis közösségen belül nagyobb reménnyel indíthatnánk be fejlődésátalakító munkánkat. Azt az ideális célkitűzésünket, amelynek sikerében – változatlanul nem bízom. És épp ezért jobbnak látnám, ha nem is ezt tűznénk ki legfőbb célnak, hanem az erőtérlokátor összeállítását. Ha azt megvalósítjuk, akkor – és csakis akkor – továbbvándorolhatunk a világtérben… célunk megvalósítására alkalmasabb Világot keresni! Kétségek gyötörnek, Pi Er?! Gondolj csak történelmünkre. Orgon Negyedik Világáéra! Vajon egy öt-hatezer periódussal ezelőtti – akkori birodalmainkba – Orgon Negyedik Világára leszálló, hozzánk hasonló fejlettségű és létszámú, idegen világból érkező embercsoport meg tudta volna-e változtatni történelmünket?! Új irányba tudták volna-e terelni Orgon Negyedik Világa fejlődését? Meg tudták volna-e akadályozni a Nagy Katasztrófát?!
Pi Er sokáig nem válaszol. Helli Harmadik Világának szaggatott partvonalú kontinensei fölött mereng a térképen.
– És itt még bonyolultabb a probléma, mint nálunk lett volna – mondja azután. – Itt nemcsak két nagy kontinens van, jóval több. Sok az egymástól elszigetelt terület, ezért valószínűleg nagyok a fejlődési, kulturáltsági különbségek is. Felszíni építményeiből ítélve a nagy kontinens keleti birodalma jóval fejlettebb lehet a többinél, ezért is gondoltam rá elsősorban. Magasabb színvonalú, nagyobb alapból kiindulva – nagyobb, gyorsabb fejlődést reméltem. De most, hogy végighallgattam érveidet, neked vagyok kénytelen igazat adni. Igen… ha többen lennénk! Így viszont valóban csak kis, elszigetelt közösségben kezdhetjük el. Egyébként eddigi megfigyeléseink alapján úgy látszik, nem lesz akadálya biológiai, faji összeolvadásunknak sem Helli Harmadik Világának embereivel.
Rad Zson arcán mosoly villan:
– Ami azt illeti, az "összeolvadással" még ráérünk. Előbb másképp kell összebarátkozni velük. Elsősorban arra kell vigyáznunk, hogy fegyvereinket csakis elrettentésre használjuk, arra is csak végszükség esetén. És újra csak azt mondom: elsősorban az erőtérlokátor helyreállítására összpontosítsunk! Letelepedésünket mindaddig ne tekintsük véglegesnek, amíg célkitűzésünk minden legapróbb feltétele kedvezően nem alakul! Nagy problémám van az erőtérlokátorral. Új energiaforrás kell, anyagerő-készleteink az átköltözéssel nagyon megcsappannak.
– Milyen energiára gondolsz?
– Nem tudom. Talán hőenergiára. Helli Harmadik Világának a szilárd kéreg alatti magmaenergiáját viszonylag egyszerű módon fel tudnánk tárni. Vannak hőerőmű-szakembereink is, Sa Lin például… és gyakorlati tapasztalataink Orgon Negyedik Világáról. Egy vulkanikus szigeten tudnánk leghamarabb összeállítani jó hatásfokú erőművet az erőtérlokátor feltöltéséhez. Csővezeték maradt elég az Altrában.
– Olyan szigetet keressünk tehát, amelyen működő vulkán van?
– Igen. Egy működő vulkán megcsapolása veszélyeket is rejt magában, de ezek leküzdésében jártasak vagyunk. Orgon Negyedik Világán sok szigetvulkánt zaboláztak meg energiaszakembereink. Hiszen legelőször a Központi Óceán szigetvilágán indítottunk be termikus vulkánerőműveket, és velük egész szigetcsoportok energiaellátása valósult meg. Lehetne a vulkáni csatornák nélkül, közvetlen mélyfúrásokkal is energiát szivattyúzni a Harmadik Világ kérge alól, de ehhez nincsenek megfelelő gépeink.
– Nézd csak ezt a felvételt – mutat Pi Er egy térképnagyítást Rad Zsonnak. – A nagy kontinens nyugati felének déli partvonala erősen tagolt. Több félsziget és kisebb-nagyobb sziget van abban a beltengerben, amelyet dél felől a forró égövi, hosszúkás kontinens északi partjai zárnak be. Ezen a hosszú, csizma alakú félszigeten s előtte a nagy, háromszögletű szigeten több vulkán is van, de ezt a területet nem tartom alkalmasnak. Sűrűn lakottak és nem eléggé elszigeteltek. A nagy félszigettől délkeletre viszont van egy kisebb, kerek sziget, amelyen vulkán is működik! Nézd csak a felvételt! Az elemzés vulkáni gázokat és anyagtörmeléket mutatott ki a levegőmintában. Kezdetleges település van rajta: néhány ezer ember, halászok, pásztorok, földművelők. Nem is olyan kicsi ez a sziget… nekünk éppen megfelelne! Tulajdonképpen két vulkán van rajta, de az egyik kialudtnak látszik. A délnyugati öbölben kisebb kikötőváros van, másfelé csak elszórt települések. A két vulkáni kúp között, a sziget közepén jókora fennsík… ideális leszállóhely térhajóink számára!
Minél tovább tanulmányozza a térképfelvételt, annál jobban rokonszenvez Rad Zson is Pi Er választásával.
– A déli pólus fölött kellene a sugárzási övezet alá csúsznunk – számítgatja –, a légkört az egyenlítő táján érnénk el… a hosszúkás déli kontinens derekánál. Innen észak felé folytatnánk a légköri repülést, a nagy folyó fölött. Érdekes geometriai építmények figyelhetők meg itt. Orgon Negyedik Világa ősnépeinek piramisaihoz hasonlóak! A folyótorkolat után a beltenger fölött észak-északnyugatra tartanánk és… Azt hiszem, jól választottál, Pi Er. El van szigetelve a környező nagyobb társadalmaktól. Pedig vannak ilyenek körülötte: itt az északkeleti öbölben nagy kikötőváros… délen ezen a hosszúkás, nagy szigeten nagyvárosok, kikötők! A hajózás kezdetleges, még csak a vitorlás-evezős hajókig jutottak el. Így elég nagyok a távolságok, és az elszigeteltség biztosítva van. Az északi kontinens félszigetein is vannak kisebb települések, meg a szigetcsoporton is, de ezek elég távol vannak.
A felfedezők izgalma ragyog fel Pi Er arcán.
– A sziget népe békeszerető, egyetlen nagy hadihajót sem látni kikötőjükben, csak apró halászbárkákat! – mondja lelkesen. – Mivel vulkanikus szigeten élnek, feltehető, hogy elsősorban a hegy gyomrában lakó és időnként haragját nyilvánító Vulkánistent vagy Tűzistent imádják… Tenger veszi őket körül, és halásznak: következésképp a Tengeristen is jelen kell, hogy legyen képzeletükben… Rad Zson, úgy kellene leszállnunk, hogy ne vegyék észre, honnan jöttünk! A békés találkozás és a jövő érdekében legjobb lenne talán elhitetni velük, hogy a mélységből, vulkánjuk tüzes gyomrából… vagy a tengerből… bukkantunk fel! Éjjel kellene tehát leszállnunk – a fennsíkra. Térhajóink dörgését és a motorok tűzfényét minden bizonnyal vulkánjuknak tulajdonítanák. Amikor aztán reggel a fennsíkon látják majd tornyosulni három térhajónkat – azokat Vulkánisten éjszaka felépült templomának hinnék… És körülötte ott találnak minket, az "isteneket": fényes ruhákban, rettenetes "varázserővel" és "varázseszközökkel"!
– Túl nagy a fantáziád, Pi Er! – mosolyog Rad Zson barátja lelkesedésén. – Félek, ez a találkozás nem lesz ilyen könnyű és egyszerű. Templom?! Istenek?!… Tudod mit: ezt inkább bízzuk rájuk!
Rad Zson érintkezésbe lép a másik két térhajóval, és közli Sa Linnéi, valamint Ki Lunnal elképzelésüket a Harmadik Világra való leszállásról.
Sa Lin, a tapasztalt vulkanológus különösen a vulkánerőmű-tervnek örül. Ki Lun, a csillagász pedig széles mosollyal bólint a képernyőn "Pi Er Vulkánisten" felé.
– Nem… nem vállalom a főszerepet! – tiltakozik a főorvos. – Rad Zson legyen a Vulkánisten! Én legfeljebb a… a testvére leszek majd… vagy "apja"!… Elég öreg vagyok hozzál Inkább "Tengeristen" leszek, remélem, van nekik ilyen! Jobban szeretem a vizet a tűznél!
Az Altra-7 kilátóképernyőjét egyre jobban betölti Helli Harmadik Világának fehér felhősávokkal csíkozott, kékesen csillogó bolygótányérja: szinte tökéletes hasonmása Orgon Negyedik Világának!

12. ATLEÓN KAPUJÁBAN

"Poszeidón Atlantisz szigetét nyerte, itt telepítette le egy halandó nőtől származó ivadékait… víz- és földgyűrűket vont köréje… mindegyiket egyenlőképpen minden irányban…"
(Platón: Kritiász)

Három összekapcsolódott térhajó suhan a nagy folyó fölött, mint egy óriási, ezüst bogyófürt. A deltatorkolat után északnyugat felé tartanak. Egy helyütt magasra emelkednek, szétválnak, majd eget-földet reszkettető dörgés-villámlás közepette méltóságteljesen ereszkednek alá a tengerben lapuló, két vulkáni hegyorommal büszkélkedő nagy, kerek sziget fennsíkjára.
Orgon Negyedik Világának új hazát kereső csillagemberei izgatottan készülődnek a kiszállásra. A Védőközpont analizátora befejezte munkáját: teljes mértékben beigazolódtak az előzetes felderítés adatai. Orgon csillagembereit nem fenyegeti természeti veszély Helli Harmadik Világán. A sugárzáskülönbség ártalmait kiküszöbölő gyógyszer még az Altra laboratóriumában elkészült, így minden feltétel megteremtődött ahhoz, hogy védőruha nélkül léphessenek ki az új Világ felszínére.
A Védőközpont simán hajtotta végre a leszállást a kijelölt ponton, a két vulkáni hegykúp közti lapos fennsíkon. A három térhajó úgy tornyosul Theira szent fennsíkja tetején, mint az Istenek Ezüstamforái… vagy Atleón egyetlen éjszakán felépült, soha nem látott formájú s szépségű csodálatos temploma.
Két időegységgel a leszállás után felnyílnak a térhajók légzsilipjei. A hatalmas támpillérek alól lépcsők ereszkednek a fennsík füvére, és ezüstruhás férfiak lépdelnek rajtuk lefelé. Éjszaka van és rossz időjárás. A hetek óta tartó szárazság most van változóban: esőfront közeledik. A déli szél nyugatira fordult, és alacsonyan vonuló, páratelt, sötét felhők özönlik el a fennsíkot.
Rad Zson térképvázlattal kezében jön le az Altra-7-ből A térhajók alól a szabad térségre vonulnak, lábaik alatt serceg a száraz fű a telített légköri elektromosságtól. A szélben kellemetlen illatú füstszagot éreznek. Pi Er távcsövet illeszt szeméhez, és a sötétséget kémleli.
– Ott lenn, a parton – nagy tűz ég! – mondja. – Valamit égetnek! Emberi vagy állati hullákat… érzitek az égett hús szagát? Abban az irányban lehet a kikötőváros. És azt hiszem, mindjárt elered az eső.
– Rossz időt fogtunk ki a leszálláshoz – jegyzi meg Sa Lin. – Mindegy… akármilyen idő is lesz: hajnalban megnézzük a vulkánt! Számunkra ez a legsürgősebb!
Rad Zson a távoli tűzfény irányában elindul, társai követik. Kézilámpákkal világítanak maguk köré, és tele tüdővel szívják be a Harmadik Világ friss, sós tengeri párával telített levegőjét. Jókora séta után megcsikordul lábuk alatt a talaj. Rad Zson megáll, és maga köré világít. Keskeny kövezett úton álltak meg, amely jobbra, a működő vulkán felé kanyarodik. A kikötő felől jön a fennsíkra. Egy darabig továbbhaladnak rajta, de amikor felfelé kezd emelkedni, a vulkán lejtőjén megállnak. Sa Lin felnéz a sötétben fenn tornyosuló kúpra, amelynek tetején időnként szikrák villognak és páragomolyok puffannak.
– Ez a kráterhez vezet – mondja. – Valószínűleg templom vagy oltár van a végén, ahol a vulkán istenének áldoznak… Mindenesetre, ha megvirradt, mi is erre megyünk fel!
– Helyes – mondja Rad Zson. – De most igyekezzünk vissza a térhajókhoz, mert itt a vihar!
Mire a térhajók alá érnek, már ömlik az eső. Zúgó, kavargó hullámokban árad a rég várt, megtermékenyítő vízözön Theira sárgára aszalódott dombjaira. A zápor párája áthatolhatatlan homályt burkol a fennsíkra. A jövevények bőrig ázva futnak fel a lépcsőkön a térhajókba. Az eső ereje egyre nő, a szél viharossá erősödik, de a súlyos hajótestek meg se rezzennek.
Hajnalban Pi Er ébred elsőnek a térhajósok közül. Első dolga, hogy Rad Zsont is felébressze. Leereszkednek az Altra-7 síkos lépcsőjén. Theirán reggel van. Az eső még nem állt el egészen, de már csak langyos permetként hull alá. Amint kiérnek a térhajók alól, térdig vizesek lesznek a felfrissült magas fűben. Az eső és a hajnal párafüggönyében lenyűgöző látványban van részük.
Kétfelől a vulkánok tömbjei magaslanak. Lenn nyugat felé, hosszan elnyúló, ligetes völgyben tarka épületcsoportok virítanak. Távolabb a kikötővárost látják homályosan s egy hosszú gát sötét vonalát a tenger haragoszöld tükrében. Keleten, a térhajók mögött alacsonyabb dombvonulatok keretezik be a szigetet, nem is látják tőlük a tengert. A dombokat erdők, ligetek borítják, sok helyen fehér páragomolyok füstölögnek. A kikötővárostól északra elterülő parti síkságon a vulkán nyugati lejtőjén mezők, legelők világosabb színfoltjai tündökölnek.
– Emlékszel Szunnar szigetére… Orgon Negyedik Világán? – szólal meg Pi Er. – Oda jártunk pihenni Innával és Pi Gonnal. Pi Gon, a fiam, egészen kicsi volt még, s a vállamra ültetve vittem fel mindig a fennsíkra. Hasonló kilátás tárult elénk ott is, de – mások voltak a színek… a fák formái… s a tenger. Rad Zson! Micsoda színek lesznek itt is, ha eláll az eső, és Helli is előbukkan a felhők mögül!
Rad Zson elfordul, nem felel. Pi Er visszaemlékezése feltépte benne a szörnyű sebet, amit az idő s az átélt események már úgy-ahogy beforrasztottak. Szianra és Rád Linre gondol ő is, asszonyára és lányára, akik szörnyű tűzhalált haltak Sordon anyagerő fakasztotta kohójában.
– Miért is élünk?! – kiált fel hangosan. – Miért jöttünk ide?! Miért nem vittük le inkább az egész Altrát Sordon poklába?! Miért?! Úgyis hiába minden… sohasem lesz új életünk, sohasem felejthetjük el a régit… ami történt! Új élet?! Hiszen itt is ugyanolyan pokol lesz, mint ott… mint mindenhol, ahol emberek élnek!
Rad Zson egy víztócsába markol, és arcát, homlokát locsolgatja a hűvös esővízzel.
Pi Er megpróbálja jóvátenni hibáját, elterelni Rad Zson figyelmét a fájdalmas múltról.
– Nézd csak! – kiált fel. – Ott… ott lent, túl a sziklákon! Emberek jönnek felénk!
– Igen, látom őket! Elég sokan vannak. Kíváncsi vagyok, hogyan reagálnak majd a térhajókra. Ha felérnek ott, arra a dombra: feltétlenül észre kell, hogy vegyék őket! És – bennünket is!
A két csillagember feszült izgalomban figyeli, milyen hatást vált ki a Harmadik Világ embereiből térhajóik és önmaguk megpillantása. Nem kell sokáig várniuk. A mintegy húszfőnyi embercsapat, akik állatokat is terelnek maguk előtt, vagy kétezer egységnyire lehet tőlük, amikor meglátják őket s a mögöttük tornyosuló térhajókat, A menet élén haladó fehér ruhás alakok szétcsapják karjukat, elesnek, azután – futásnak erednek! Az állatok is szétszélednek. Az emberek egyenként, kúszva, bukdácsolva menekülnek hátra, a dombvonulat mögé. A domb mögötti távolabbi ösvénycsíkon már nem tűnnek fel újra, a bokrok, ligetek sűrűjébe menekülnek.
– Hát, ami azt illeti: első találkozásunk nem a legjobban sikerült! – nevet Pi Er. – Szegények, rettentően megijedhettek! De legalább túl vannak a nehezén, a legelső találkozás megrázkódtatásán. Meglátod: nemsokára újra jönnek! Azt gyanítom: akaratlanul is elálltuk a Vulkánistenhez vezető útjukat, ezért előbb-utóbb jönniük kell. Annál is inkább, mert könnyen lehet, hogy a vulkán mélyéből feljött, emberi testet öltött isteneiknek képzelnek bennünket.
– Te vállaltad az embereket! – mondja Rad Zson jelentőségteljesen mosolyogva. – Így hát Te is fogod várni őket! Én nem várhatok rájuk. Sa Linnal felmegyek a vulkánhoz!
Mire visszasétálnak a térhajók alá, Sa Lin és a többiek is ébren vannak már, és a vulkánexpedícióra készülődnek. Rövid tanácskozás után abban egyeznek meg, hogy Ki Lun is Pi Errel marad, a térhajókban. Zavar támadt az Altrával való összeköttetésben, és Ki Lun néhány szakértővel a hiba megtalálásán fáradozik. Ki Lun egyébként is szeretné megfigyelni Helli felbukkanását a felhőtakaró mögül, közvetlen méréseket, vizsgálatokat akar végezni.
Sa Lin már a külső felderítés elemzésekor megállapította, hogy a sziget egyik vulkánja – a délkeleti szögletben terpeszkedő, alacsonyabb – régóta nem működhet. Belső magmatartálya, "fészke" – teljesen kiürült, betömődött, esetleg forró vízzel vagy gőzzel telítődött. A lávatörmelékkel borított, sugárirányú hasadékok tövében a feltörő gőzfelhők melegforrásokat sejtetnek. A másik vulkán – a nyugati, magasabb – viszont aktív. Magasságát kétezer egységre becsüli. Krátere meredeknek és legalább 600 egység átmérőjűnek látszik. Leszállásuk után azonnal – még az éjszaka – Sa Lin önvezérlő műszereket irányított rá; de a szórványos gáz- és gőzkitörésekből egyelőre nem tudott sem rendszerességet megállapítani, sem más következtetést levonni. Az aktív kúp keleti oldalán, a hosszú parti völgyben is több feltörő gőzgomolyt figyelt meg. Ebből arra következtetett, hogy az aktív kúp magmatartálya közelében is képződhettek már "gőzkamrák" a sziget belsejében – esetleg a tengervíz lassú behatolása következtében is –, amelyek feszültsége ezeken a "biztonsági szelepeken" keresztül vezetődik le.
A kutatók a kövezett ösvényen indulnak el. Útközben Rad Zson távcsővel figyeli az emberek mozgolódását a szigeten. Amint felfelé haladnak a vulkán oldalában, feltárul előtte a sziget egész déli-délnyugati-nyugati része. Mindenfelé teljes mozdulatlanságot lát. A kikötőgát közelében nagy, füstölgő máglya parazsát látja még felvillanni; sok bárka és csónak van a kikötőben, de ember sehol. A dombhajlatban, ahol hajnalban szétfutottak, néhány állat legelészik.
Az ösvény egyre meredekebb lesz; a műszereket, felszereléseket szállító kutatók csak egymást segítve tudnak előrehaladni. Mind vastagabb lesz az ösvény köveire ráragadt vulkáni hamuréteg, és gázosabb a levegő. Mintha a talaj pórusaiból is szüntelenül szivárognának a vulkán gázai. Sa Lin megállítja a karavánt, gázvédő maszkokat vesznek fel. A megkövesedett hullámos lávarétegek, tufadombok között most már csak következtetni lehet, merre vezet az út. Rég járhattak erre a szigetlakók, a vulkán közben derekasan működött, és sok helyütt egészen betemette. Kétszeri pihenő után már csak 50 egységnyire lehetnek a krátertől. Az ösvény vájata egy tojás alakú sziklatömb tövében véget ér. Sa Lin arra gondol, hogy a nem túlságosan nagy szikla talán elmozdítható… A közelben egy hamudomb oldalából fadorongok kiálló végeire lesznek figyelmesek. Négyen megragadnak egy-egy rudat, és a szikla alá feszítik. Már az első lökésre elmozdul, és oldalára billen. Mögötte embermagasságú rés tárul fel, sűrű füst csap ki belőle, de a gázálarcos kutatóknak nem árthat a vulkán mérgező lehelete.
A nyílásból erős léghuzat áramlik. Beljebb a folyosó széles barlangüregbe torkollik, amelynek túlsó oldalán is nyílás tátong: egy rés, kapu a vulkán belső kráterébe!…
Rad Zson elsősorban arról szeretne megbizonyosodni, hogy a szigetlakók valóban a vulkán istenét imádják-e, és áldoznak-e neki. Oltárnak vagy istenábrázolásnak azonban nyomát sem találják az üregben. A krátertorokra nyíló folyosó talaja simára van koptatva, egészen végig, ahol a kráter belső fala meredeken lejt a mélységbe, Sa Lin itt talál valamit: száraz, megpörkölődött virágfüzért!
– Vajon az áldozati állatokról való? – teszi fel a kérdést.
– Lehet – mondja Rad Zson. – De az sem lehetetlen, hogy az áldozatok – nem állatok voltak… Át kell vizsgálnunk a krátert!
– Én megyek le egyedül! – jelenti ki Sa Lin. – Adjátok rám a hőálló ruhát.
Beöltöztetik a tükörfényes apró fémlemezekkel borított különleges szkafanderbe. Fejére sisakot helyeznek, két társa pedig a barlang talajának egyik repedésébe fémvázas orsót erősít. Sa Lin derékövéhez kapcsolja a kötél végét, nyakába műszerdobozt akaszt, sisakján infrafényszóró villog. Hátára is műszerekkel megrakott tartályt erősítenek. Mint egy pikkelyes-tüskés ősgyík, olyan látványt nyújt a kráter meredek torkába leereszkedő kutató. A sisakjába épített mikrofonon közli észrevételeit fenn maradt társaival, akik óvatosan engedik utána a kötelet az orsóról.
– Kettős fenekű a kráter! – jelenti nemsokára. – Helyesbítek… ez még nem is fenék… csak egy körbefutó, elég széles teraszféle. 70 egység mélyen vagyok. Előremegyek a párkányon, a torok felé… Igazad volt, Rad Zson! Az áldozatok – emberek voltak! Alig tudok előrejutni a szerencsétlenektől. Érdekes… mind nő volt! Megyek tovább a torok felé. Jobbak a látási viszonyok, de erősebb a léghuzat. Nem tudok továbbmenni, elértem a terasz belső peremét! Fokozatosan fel fog töltődni. Egy katlanja van a vulkánnak, Rad Zson! Átmérője legalább 150 egység, forr, bugyborékol benne a láva! Most várjatok türelemmel. Mintát veszek, és elhelyezem a műszereket!
Örökkévalóságnak tűnő kis idő múlva felhúzzák Sa Lint a kráterből. A lassan, nehézkesen mozgó vulkanológus műszertartályából összeégett, deformálódott ezüst karkötőket és egy tányér nagyságú korongot vesz elő. Az amuletten – utóbbit annak vélik – domborműben kezdetleges emberfej-ábrázolás vehető ki, amelyet szaggatott villámvonalak fonnak körül.
– Ide többé be nem teszik a lábukat! – kiált fel ingerülten Rad Zson. – Legjobb lenne felrobbantani ezt az egész barlangot!
– Robbantani?! Szó sem lehet róla! – tiltakozik Sa Lin. – Hiszen még jóformán semmit sem tudunk róla… a vulkánról! Felrobbanhat az egész sziget! Inkább azt ajánlom, torlaszoljuk úgy el a bejáratot, hogy ne tudjanak többé a kráter közelébe jutni. Az emelőrudakat dobjuk le a kráterbe, a sziklát majd valahogy visszagördítjük a bejáratra!
Néhányan máris visszamennek a folyosóba, hogy behozzák az emelőrudakat. Rad Zson és a többiek a felszerelést csomagolják össze. Ekkor futó léptek zaját hallják közeledni.
– Jönnek! – lihegik az emelőrudakat hozó csillagemberek. – Jönnek!… Egy lány jön fel az ösvényen!
– Húzódjunk félre, az oldalfalakhoz! – mondja Rad Zson. – Legalább meggyőződhetünk róla, mi szokott itt történni. De vigyázzatok: ne engedjük leugrani!
Gyors, apró léptek közelednek, és a sziklafolyosóban fehér ruhás, fekete hajú, karcsú lány bukkan fel. Egyik kezével vászondarabot szorít arcára, a másikban fehér virágfüzért szorongat.
Zihálva, tántorogva fut a folyosó simára taposott padlóján, a kráterbe nyíló kapu felé. Ügyet sem vet a barlang oldalfalaihoz tapadó mozdulatlan alakokra; tekintete mereven előre, a kráter mélye felé sugárzik. Ledobja arca elől a kendőt, elhajítja a virágfüzért, és éles sikollyal a mélységbe ugrik.
Rad Zson az ugrás pillanatában két lépésnyire sincs tőle. Könnyedén kapja el a lányt, aki már nincs eszméleténél. Az izgalmaktól és a vulkán beszívott, szörnyű levegőjétől elkábult az ugrás pillanatában.
A megmentők gyorsan cselekednek. A már becsomagolt felszerelésből gázvédő maszkot és oxigéntartályt szednek elő. Sa Lin gyorsan rácsatolja a maszkot a lány fejére, és oxigénpótlást is ad. Megvizsgálja érverését, szívműködését, azután biztatóan int társai felé. Hordágyat rögtönöznek a rudakból, ráfektetik a lányt, és sietve kivonulnak a barlangból.
Kinn egyesült erővel alaposan eltorlaszolják a bejáratot, a nagy szikla mellé több kisebbet is gördítenek. Hátuk mögött, túl a kráter meredeken felmagasló gerincfalán ekkor sistergés hallatszik, majd dübörgés morajlik fel. Valamennyien a sziklák tövébe lapulnak, Rad Zson és Sa Lin testükkel oltalmazzák a hordágyon fekvő lányt. Gőz- és gázzuhatag, kőzápor zúdul rájuk. A kitörés szerencsére rövid, és nem túlságosan erős. Főleg a kráteren belülre, a folytonosan feltöltődő, szűkülő belső teraszra hullnak a vulkán lövedékei. Kifelé, a gerincen túlra csak néhány apró törmelék vágódott. Annál erősebb a gázömlés. Fehér gázfelhők bugyborékolnak ki a kráter széles torkán, majd lezúdulnak a lejtőkön.
A kis csapat megkezdi fárasztó útját lefelé, álarcos alakjaik csakhamar eltűnnek a gázfelhőbe burkolódzott ösvényen.

13. ATLEÓNTISZ ALAPÍTÁSA

"A legidősebbet, az első királyt Atlasznak nevezte, akitől az egész sziget és a tenger is nevét nyerte…"
(Platón: Kritiász)

Amikor kihajnalodott, Theón maga indul el az áldozati menet élén. Félúton, egy dombvonulat tetején megállnak, pihennek. Fáradtan törli meg köntöse ujjával izzadó arcát, szakállát, s feltekint a Szent Fennsíkra… Atleón Haragos Szemének felhőgomolyokba burkolózott csúcsára. Amikor tekintete újra a Szent Fennsíkra téved, rekedt kiáltással emeli égnek karjait.
– Oda nézzetek! – kiáltja. – Jól látnak-é vén szemeim?! Vajon miféle isteni vagy démoni varázslat történt odafent?!
Valamennyien tágra nyílt szemekkel, kővé váltan merednek az esőfüggöny mögött megvillanó óriási, fénylő varázslatokra: az éjszaka leszállt három térhajóra. Alattuk ekkor két mozgó, ember formájú alakot pillantanak meg. Önfeledt bámulatukat páni félelem váltja fel. Theón arcra vágódik a földön, az Atleón áldozatául szánt fiatalok és az állatokat terelő pásztorfiúk rémült sikoltozással futásnak erednek. Theón és Annia azután feltápászkodnak, és követik példájukat. Atleón főpapja, papnője és a neki szánt áldozatok halálos rémülettől eltelve együtt menekülnek a réteken, ligeteken át Theóntisz felé.
Amikor Theón és leánya házuk kapujához érnek, nagy tömeget találnak ott. Az áldozat fiúk és leányok anyjuk karjaiban zokognak. A férfiak összevissza futkosnak, isznak, ordítoznak félelmükben. Bikaisten hajóinak megjelenése nem okozott akkora riadalmat Theira népében, mint a furcsa varázslat megpillantása szigetük csúcsán.
Annia hálókamrájába vánszorog, és ott próbál elrejtőzni. Theón és a vének a boros amforák fenekén keresnek menedéket. A hatás nem is marad el: Atleón folyékony tüze visszaadja bátorságukat, úrrá lesz tanácstalanságukon.
– Nem kétséges, testvéreim – szónokolja Dexión –, hogy maga Atleón s talán atyja, Poszeidón is… az a két csillogó ruhájú isten, akiket láttatok! Bizonnyal ők öltöttek emberi testet, hiszen ők a mi isteneink, Theira istenei! Az ő isteni amforáik csillognak szigetünk tetején!
Theón tántorogva tiltakozik:
– Megálljatok! Hátha mégsem ők azok, hanem a bosszúálló Bikaisten küldte el máris rettenetes seregét Ureón magasságain át… legyőzvén Atleónt s Poszeidónt… s ama csillogó amforákból pusztító, égető tűzesőt áraszt reánk?!
– Ők a mi isteneink! – erősködik a halászpátriárka, akit kevésbé bódított el Atleón folyékony tüze. – Megtudták, hogy milyen bajba keveredtünk Bikaistennel, és segíteni jöttek rajtunk! Ti pedig elfutottatok előlük, ahelyett, hogy lábuk elé borultatok volna, és előttük róttátok volna le az áldozatot! Javallom tehát, tüstént menjetek vissza! Hódoljatok előttük, s lábaik előtt kiomló vérrel áldozzatok! Nehogy még ők is megharagudjanak ránk, elég bajunk van Bikaistennel!
Néhány amfora kiürülése után újra elindul az áldozati menet a Szent Ösvényen, de az állatok nélkül, mert azok szétfutottak hajnalban. Egy csapat pásztorfiú elindult, hogy összeterelje és utánuk hajtsa őket.
Az idő kitisztult, az eső már csak szemerkél, így a napfényben egyre élesebben tárul szemük elé odafent a Szent Téren a Varázslat, amit Dexión hasonlatához híven óriási ezüstedényeknek, az Istenek Amforáinak képzelnek. Amint közelednek hozzájuk, úgy válnak lassúbbá, bizonytalanabbá lépteik. Szívüket újra félelem tölti el. A fennsík szélén, ahol a Szent ösvény a Haragos Szem felé kanyarodik, Annia felsikolt, és futni kezd tovább rajta, A többiek földbe gyökerezett lábbal torpannak meg, mert észreveszik, hogy az oszloplábakon nyugvó óriás amforák alól egy embertestű istenalak indult el feléjük.
Mindnyájan földre vetik magukat, csak Theón marad állva. Széttárja karjait, égnek emeli arcát, miközben megcsörren valami a derekán. Odakap: az ezüstláncon függő szent áldozókés az, amit hosszú idő óta nem használtak már Theira főpapjai… Amióta az ősök rátaláltak Atleón Kapujára a Haragos Szem kráterében, az áldozatok vérük hullása nélkül szálltak alá Atleón tűztorkába. Ma reggel azonban újra magához vette, hogy Dexión javaslatára – annyi idő után ismét – vérehulló áldozat köszönthesse Theira embertestet öltött isteneit.
A főpap megragadja és hátára dönti az előtte kuporgó, áldozatra szánt egyik leányt. Letépi róla köntösét, és a széttárt karokkal vergődő meztelen test fölött döfésre emeli a vörösen fénylő súlyos bronzkést. A futva közeledő istenalak kezéből ekkor villám csap ki, Theón karja megmerevedik a magasban, s az áldozati kés csörrenve hull le a Szent ösvény kövére. Valami isteni varázslat el is süvít Theón feje mellett, úgyhogy áldozat és főpap a rémülettől aléltan borulnak egymásra.
Theón arra eszmél fel, hogy az ismeretlen isten vagy démon – beszél hozzá! Szavai Theira acheón nyelvén hangzanak fel, de csodálatosképpen nem az isten szájából hallja őket, hanem a vékony láncon mellén függő varázsdobozból.
– Nem kell a véres áldozatod, főpap! – dörgi az isten-démon Theón fülébe. – Másféle áldozattal fogtok ezentúl engem szolgálni! Meg ne lássam többé, hogy megölitek tulajdon gyermekeiteket… különben villámcsapásommal sújtlak halálra!
Theón a feje mellett elsüvített villámcsapásra gondol, és még jobban összeroskad. De ezután másképp csendül meg az isten-démon hangja, és – most már azt is megérzi belőle, hogy nem a bosszúálló, hanem a védelmező beszél hozzá:
– Kelj fel, főpap, és felelj kérdéseimre! Hogyan nevezitek ezt a szigetet? És hogyan neveztek engem, aki a Tengerek Istene vagyok, és – fiammal, a Tűzistennel együtt építettem fel templomunkat a sziget tetején?!
– Szigetünk neve – Theira… uram… uram, Poszeidón! – motyogja a pátriárka. – Poszeidón! Okeón Ura! Atyja Atleónnak, az Ureónt s a Mindenséget Vállain Hordozónak! Az ő Két Szeme őrködik szigetünk s népünk fölött! – mutat fel a két hegykúpra. – Megrémültünk, uram, Poszeidón! Azt hittük, kicsinyhitűek, Téged s Fiadat is legyőzte. Bikaisten az éjszaka, és most ő szállt alá Ureón magasságaiból, hogy bosszút álljon rajtunk!
Pi Er-Poszeidón egyre jobban beleéli magát szerepébe.
– A Tengerek s a Tüzek isteneit semmiféle más isten nem győzheti le! – mondja határozottan. – Miféle isteneitek vannak még rajtunk kívül?
– Fiad, Atleón a mi legfőbb istenünk, uram, Poszeidón. Rajtatok kívül tiszteljük Heliónt, a Mindeneket Éltető Napistent és Szeléné Holdistennőt. És még néhány alantasabb istent, mint Eriószt, akinek szent tüze ifjaink vérét hevíti, s fajunkat tartja fenn. És tiszteljük Hefaisztónt is, a Kovácsistent, aki a ti villámokat szóró fegyvereiteket készítette odalenn, Atleón Haragos Szeme alatt, isteni kohóitok mélyén! És… de van egy új parancsoló istenünk, aki feldugta fejét Okeón hullámaiból, s már több áldozatot szed tőlünk, mint…
Theón elharapja a szót.
– Ki ez az új isten? – kérdezi Pi Er makacsul.
– Bikaisten ő, uram… a Nagy Minotaurósz, amint harcosai nevezik. Bikafeje van, kígyóteste, és hatalmas palota útvesztőjében lakik, dél felé, egy nagy-nagy szigetországban. Fiaink és leányaink testével táplálkozik, miután gyönyörködött táncukban. Katonái bikafejes sisakot hordanak, hajóik orrán is szörnyűséges bikafej-képmások vannak.
– Ő tehát ellenségetek?
– Igen, uram, Poszeidón. Eddig csupán parancsolónk volt, de tegnaptól fogva ellenségünkké tettük. Fel… fellázadtunk ellene. Eltiportuk seregét a kikötőben, vezérével együtt. Gyalázatosan bánt követeinkkel. Nem hallgatta meg könyörgésünket, ötszörös adót s áldozatot vetett ki ránk! Nem tudtuk, mit cselekszünk – uram, Poszeidón. Fejünkbe szállt Atleón folyékony tüze, melyet a szőlővessző gyümölcséből sajtolunk. Éjjel azután elpusztítottuk egyik hajóját is, de a másik – elmenekült. Most hát rettegünk bosszújától. Ha hajója hazatér, és hírét viszi, mit cselekedtünk: rettenetes bosszút áll rajtunk bizonnyal. Elpusztítja Theirát és egész népét, az utolsó csecsemőig!
– Úgy, tehát az elesettek holttesteit égettétek el a parton?
– Mindent tudsz, uram, Poszeidón… Okéón Ura s Parancsolója!
A nem sok jót ígérő hírek hallatára elkomorul Pi Er-Poszeidón arca, de hamar visszazökken szerepébe, és azonnal védelmébe veszi Theira szabadságra vágyó népét:
– Jól mondottad, főpap! Poszeidón vagyok, Okeón istene, atyja főisteneteknek, Atleónnak. Emberi testet öltöttünk, és eljöttünk hozzátok, hogy védelmünkbe vegyünk, felépítsük templomunkat és városunkat. Atleón most épp oda ment fel! – mutat Pi Er a Haragos Szem kúpjára. – Nemsokára visszatér majd, és akkor együtt határozzuk el, mit teszünk védelmetekre. De mondd, főpap: mi a Te neved? És – ki volt az a lány, aki elfutott tőletek? Őt is fel akartad áldozni?
– Theón vagyok, uram… a legidősebb pátriárka Theirán. Valamikor nagyon rég az én nemzetségem élt egyedül itt, ezen a szigeten. Most már három ágra szakadtunk. Dexiónnal és Agrimónnal – a halászok és földmívelők nemzetségfőivel – közösen kormányozzuk népünk hajóját. A leány, aki elfutott előled: Annia 
volt, az én leányom. Atleón papnője. De ma reggeltől már más szolgálja Atleónt. Annia érdemtelennek ítélte magát, hogy megmaradjon szolgálatotokban. Bár nem szegte meg a Törvényt, de fellobbant testében Eriósz tüze Manniósz iránt, és… és ez döntötte Theirát romlásba. Ez hozta ránk Bikaisten bosszúálló haragját!
– Nem értem… semmit sem értek mindabból, amit mondasz… Theón! – ízlelgeti Pi Er a fordítógépen keresztül a pátriárka nevét.
– Mi bajotok származhatott abból, hogy – ha jól értettem – leányod beleszeretett egy fiúba? Mondd el világosabban, mi történt?!
– Annia Atleón papnője volt, uram, Poszeidón. A Tiéd is egyben. E tisztéből következően ősi törvényünk szerint nem áldozhatott Eriósz oltárán… nem lehetett asszonnyá férfi ölelésében. Érted már, uram, Poszeidón? Nevelt fiam, Manniósz, kinek szülei rég elpusztultak – szerette és olthatatlan vággyal megkívánta őt. Ki akarta váltani Atleón szolgálatából a Bikaisten hajójáról zsákmányolt kincsekkel! Érted, uram, Poszeidón?! Ezért azután Manniósz, akit egyik seregünk vezérévé tettem, nem gyújtotta fel a hajót, mint vezértársa, Artimón cselekedte a másikkal. Épségben akarta elfoglalni, kincseivel egyetemben. De rajtavesztett. A hajó elmenekült Okeón hullámain, Manniósz és sok ifjú társa odaveszett. Mi pedig – azóta rettegünk Bikaisten bosszújától! Ezért tette le Annia nyakáról a Szent Éket, az Istennők Könnycseppjeit, és dobta az áldozati edénybe. És azért futott előled, hogy feláldozza, magát Atleón Kapujában… a Haragos Szem tetején.
Az utolsó szavakat Theón összekulcsolt kezébe, szakállába mormolja, és összegörnyed a fájdalomtól.
Pi Er-Poszeidón csaknem kiesik isteni szerepéből, átöleli, felemeli a reszkető öregembert.
– Ne sírj! – parancsol rá Poszeidón hangján. – Jókor ment oda: Atleón is ott van, és bizonyára szívesen is fogadta leányod áldozatát! Olyannyira, hogy – viszontlátod őt nemsokára! De – addig is, amíg Rá… Atleón visszatér onnan – gyertek velem! Azután majd mi is lemegyünk hozzátok. Megnézzük, hogyan éltek és dolgoztok. Segítünk nektek, hogy ezután nyugodtan élhessetek, és ne kelljen rettegnetek semmiféle istentől!
Theón hálásan pillant fel az emberi testet öltött Poszeidónra, és – társaihoz hasonlóan – félelem helyett a csodálat és megkönnyebbülés érzése tölti el. De még mindig nem tudja: ébren van-e vagy álmodik?
Pi Ernek azért még biztatnia kell Theira küldöttségét, hogy elinduljanak vele a térhajókhoz. Amint közelebb érnek a pillérlábakon nyugvó Isteni Amforákhoz, melyeket Poszeidón templomának nevezett, újra félelem tölti el szívüket. Theón megáll, és széttárt karokkal felkiált:
– Atleóntisz!
– Mit mondtál? – kérdi csodálkozva Pi Er.
– Templomodat… felépülő városodat… Theirát neveztem új isteni néven – fiad nevén, uram, Poszeidón! – mondja Theón átszellemült arccal. – Fiad Atleón, a Szigetünk Mélyében Lakozó… Theira legfőbb istene dicsőségére!… Templomodat előbb az Istenek Amforáinak gondoltuk, uram, Poszeidón; mert mi eddig másféle templomokban imádtunk Titeket, melyek korántsem ily fényesek. Pi Er-Poszeidón beleegyezően válaszol: – Jól van! Legyen hát a sziget és a város neve ezután – hogyan is mondtad? – Atleóntisz?!… Fiam, Atleón a… főisten, az én birodalmam a tengerek mélyén van!
Theón nem tudja, földig hajoljon-e vagy arcra boruljon e különös "isten" előtt, aki isteni módon szállt le Theirára, de – emberként viselkedik. Félelemmel eltelt csodálatába a kétkedés első, apró szikrái vegyülnek. Pi Er mintha megérezné, mi megy végbe a pátriárkában. Átöleli, és együtt indulnak el a térhajók felé.

Amikor Rad Zson és Sa Lin a vulkánról levonuló csoport élén, az ösvény kanyarulatában ismét megpillantják a fennsíkon terpeszkedő térhajókat, nagy mozgolódást látnak körülöttük. Pi Er, Ki Lun és a többi csillagember körül fehér ruhás szigetlakók csoportosulnak. Lenn a völgyben, a parti síkságon és a város környékén is jóval mozgalmasabb már a sziget, mint reggel. Mindenfelé emberek, állatok sürgölődnek. A fennsíkra vezető ösvényen új, népes embercsapat igyekszik felfelé. Terheket cipelnek, állatokat hajtanak maguk előtt.
– Úgy látszik, Pi Er már megbarátkozott velük! – mondja Sa Lin, és jóízűt nyújtózik a meleg napfényben. Végre kisütött Helli, elvonultak a felhők, s az arányló sugárözön csodálatosan tiszta színekben pompázó világot varázsolt a szigetre. Rad Zsont és társait szinte lenyűgözi az új Világ szépsége.
– Hogy van a lány? – kérdi Rad Zson.
– Levehetjük már az oxigénmaszkot – mondja Sa Lin. – Úgy látom, magához tért, de moccanni sem mer a félelemtől.
Annia valóban eszméletén van már, de az arcára tett furcsa varázslat miatt mozdulni sem mer. Amikor Sa Lin leveszi végre, és gyengéden megütögeti az arcát, összerázkódik. Egy pillanatra szemét is újra behunyja, de azután felül a hordágyon, és riadt szemekkel figyeli az őt körülvevő különös lényeket. Félelme felerősödik: meg van győződve róla, hogy a Túlvilágon van, ahová Atleón Kapuján szállt alá, s maga Atleón és isteni udvartartása veszik körül. Amikor szétárad tüdejében Theira ismerős, tiszta levegője, és kapkodó tekintete is felismeri, hol van: még jobban megzavarodik. A rémület, csodálkozás és valóságra eszmélés érzései akkor érik el tetőpontjukat, amikor megpillantja a fennsíkon tornyosuló tér hajókat.
Rad Zson olvas Annia szemében, és segíteni akar.
– Ne félj tőlünk, barátok között vagy! – szólítja meg. – Visszahoztunk népedhez! Nézd: már ők is ott vannak templomunk körül! – hangzanak fel az "isten" nyakában függő varázsdobozból Theira nyelvén a bátorító szavak.
Annia leveti magát a hordágyról. Lábai annyira gyengék még, hogy össze is csuklik Rad Zson előtt.
– Ugye, Te Atleón vagy?! – kérdi bátortalanul. – Hát mégis van emberi tested?!… A tiéd kell hát legyek?! Veled áldozzam Eriósznak? De hiszen Manniósz is azt mondta: az isteneknek nincs, nem lehet emberi testük! Ezért akart megváltani Tőled! Hát mégis van?! És akkor… Manniósz! Hol vagy?! Mannióóósz?! Te… isten, Atleón… engedd, hogy megkeressem őt!
Rad Zson és a csillagemberek nem sokat értenek meg Annia szavaiból és viselkedéséből, pedig "varázsdobozaik" hibátlanul működnek. De mivel látják, hogy a lány egészséges, és hogy valakit hív, keres… valakihez el akar menni – nem tartóztatják. Annia egyre Manniósz után kiáltozva eltűnik a lejtő bokrai között.
– Remélem, most már nem éri baj, és megtalálja, akit keres – mondja Rad Zson. – Hallottátok? Engem "Atleón"-nak nevezett! Így hívják tehát a vulkán istenét?! És ha jól értettem, amit mondott: nekem kellett volna feláldoznia magát! Valami "Eriószt" is emlegetett… akivel vagy velem? – szintén áldoznia kell?! Nem értem, mit akart ezzel mondani. Nem baj. Menjünk! Később talán ez is tisztázódik!
Fenn a térhajók körül Theira népe már csoportokba vegyülve hódol testet öltött isteneinek. A félelem még eltölti őket, de határtalanul boldogok, hogy nem Bikaisten bosszúálló démonai látogatták meg szigetüket. Pi Er nagy, nyitott sátorban fogadja a vulkánról visszatért kutatókat. Bemutatja nekik Theónt és a közben előkerült másik két pátriárkát.
– Nem láttatok egy lányt a vulkán körül? – kérdezi. – A kráternél valahol van az oltár vagy miféle, ahol áldozatokat szoktak bemutatni. Valamiféle barlang lehet, ők Atleón Kapujának hívják. Oda futott el a lány, hogy levesse magát a kráterbe?!
– Semmi baja sincs, megmentettük! – nyugtatja meg Rad Zson. – Amikor magához tért, már itt, a fennsíkon – elment. Keres valakit. Manniósznak nevezte… ezt a nevet kiáltozta. Arra ment, fel a délkeleti hegyoldalba. Hagytuk, hadd menjen. Nem akartuk még jobban megrémíteni.
– Az ő leánya – mutat Pi Er Theónra. – Annia a neve. Látod, Theón: leányod egyenest Atleón karjaiba futott! Menj utána. Vagy inkább küldj asszonyokat, vegyék gondjukba, nehogy újra valami ostobaságot műveljen!
Theón kezét tördeli, szakállát markolássza. Nem tudja, sírjon vagy örvendezzen-e leánya sorsán. Elszorult a szíve, amikor meghallotta az istenektől, hogy Annia Manniószt keresi! Csak a tudat, hogy Annia él – tölti el örömmel. Odaszólít magához néhány asszonyt, és Annia után küldi őket.
Pi Er közben igyekszik röviden elmondani a szigetlakókkal való találkozását és az előző napon a szigeten történteket. Rad Zson – akire Theira főistenének, Atleónnak szerepe osztódott – megdöbben, amikor mindent megtud Anniáról, Manniószról, az egész tragédiáról. Most kezdi megérteni a félelmet, amit a lány az ő megpillantásakor érezhetett. Most kezdi sejteni, mennyire szerethette a lány azt az immár halott fiút, akié nem lehetett… akivel "nem áldozhatott Eriósz oltárán" – miatta, Atleón miatt! A Vulkánisten miatt – akinek emberi testet öltött szerepét épp ő vállalta.
– Hallgasd meg könyörgésemet, uram, Atleón! – szólal meg ekkor mellette Theón esdeklő, reszkető aggastyánhangja. – Te, aki a Tüzes Mélység ura vagy s Ureón boltozatát isteni vállaidon hordozod – bizonnyal segíteni tudsz rajta! Annián… leányomon! Hozd vissza, add vissza neki Manniószt! Kerestesd meg testét Okeón fenekén, Poszeidón atyád birodalmában! Lehelj belé életet, és add vissza neki: hadd áldozzanak együtt Eriósz oltárán!
Rad Zson haragosan fordul Pi Erhez.
– Most mit tegyek? – kérdi ingerülten. – Bármilyen isteni komédiát is játszunk: halottat feltámasztani nem tudunk! Mindez a Te "isteni" ötletednek köszönhető! Most azután minden odalesz, ha nem tudok eleget tenni kívánságának?!
– Ne félj, Rad Zson, nem lesz semmi baj! – védekezik Pi Er. – Tudod mit? Adj neki kitérő választ. Mondd azt, hogy megtanácskozod velem az ügyet és… Vagy: mást mondok! Jelentsd ki, hogy – Te magad vagy Manniósz! A fiú testét már felfalták a halak a tengerben, de a lelke beléd szállt, és így ő a Te testedben létezik?! Hiszen "főisten" vagy, ne feledd! Te mindent megtehetsz, és… és el is fogják hinni, arról biztosítlak!… Ami pedig az "isteni komédiát" illeti: előbb-utóbb úgyis abbahagyjuk. Nem lesz rá szükség. De csak fokozatosan, olyan ütemben, ahogy megszoknak bennünket. Maguktól fognak rájönni, hogy mi is éppolyan emberek vagyunk, mint ők.
Pi Er mosolyogni próbál, de amikor Rad Zson arcába, pillant, azonnal elkomolyodik.
– Bocsáss meg, Rad Zson, csak tréfáltam. Valamit mondanod kell. Várj csak: hátha nem is halt meg a fiú? Hátha még előkerül? Talán felkutathatnánk az eltűnt hajót? Tegnap éjjel óta még nem juthatott messzire?!
– Ennek nem sok értelmét látom! – csattan fel Rad Zson. – Foglaljuk el és süllyesszük a tenger mélyére mi a hajót, hogy "Bikaisten" ne tudhassa meg, mit műveltek itt ezek a szerencsétlenek?! A fiú meghalt, Pi Er, társai egyöntetűen tanúsítják. Bikaisten hajói pedig előbb vagy utóbb mindenképpen visszajönnek. Jóval könnyebb lesz elsimítani köztük a viszályt, biztosítani szabadságukat, ha mi magunk nem avatkoztunk be harcukba. Nem kockáztathatjuk egész jövőnket itt, ezen a Világon, egy ilyen elhamarkodott beavatkozással – egy nyilvánvalóan halott fiú miatt!
Pi Er egy darabig nem érti Rad Zson fellobbanását. Amikor megérti – visszavonul.
– Tökéletesen igazad van! Nem avatkozhatunk be máris erőszakkal Helli Harmadik Világa népeinek sorsába. Nem erre esküdtünk! Bocsáss meg, hogy ennyire elfeledkeztem róla, de annyira bánt ez a tragédia, hogy… De most már gyorsan mondj valamit a pátriárkának, különben máris kiábrándul belőlünk!
Rad Zson úgy érzi, soha életében nem volt még ily nehéz helyzetben. Arcát két tenyere közé szorítja, és lassan, akadozva beszél Theónhoz:
– Teljesítem kívánságodat… Theón, városom pátriárkája! Poszeidón atyám – mutat Pi Erre – az előbb parancsot adott szolgáinak, hozzák fel Okeón fenekéről a fiú testét, hogy újra egyesíthessem vele lelkét. Poszeidón atyám szolgái e varázsdobozon át üzenték, hogy – nem találják, felfalták már Okeón fűrészfogú halai, így hát nem támaszthatom fel saját testében. De segítek rajtad másképp. A lelke megvan – itt, az én emberi testemben! Én testesítem meg Manniószt, leányod kiválasztottját! Az én emberi testemben is ég Eriósz tüze, és – áldozni akarok leányoddal Eriósz oltárán!
Az utolsó szavakat Rad Zson már elfordulva, maga elé suttogja. Theón arcra borulna előtte, de Pi Er nem engedi. Átkarolja, nyugtatni próbálja a reszkető, verejtékező aggastyánt:
– Látod, Theón, Atleón kegyes volt hozzád! Leányoddal maga a Manniósz lelkét hordozó Atleón fog egybekelni! Most pedig jöjj velem. Atleón is elvonul templomába. Én pedig néped közé akarok menni veled, hogy megismerjelek titeket, és segítsek rajtatok.
Theón roskadtan, némán ballag Pi Er-Poszeidónnal. Ajkára minduntalan kimondani szánt kétségek és kérdések tolulnak, de a tudatlanság s a félelem féke visszatartják, és nem szól többet.

14. MANNIÓSZ ÚJ TESTET ÖLT

"Lenni jó, makulátlan embernek nehéz, hiszen ily kiváltság csak isteneké lehet; míg az emberi gyönge lény, ha a Sors lesújt rá, nem áll soha helyt…"
(Szimonidész: A krannóni Szkópászhoz)

A keresésére küldött asszonyok Anniát Manniósz tanyáján találják meg, a nagy cédrus alatti barlangban. A fiú állatbőrökkel takart ágyán fekszik, arcát a prémekbe rejtve, s ujjai a göndör, fehér szálakat szaggatják. Hiába kérlelik, menjen velük atyjához s a leszállt istenekhez. Még erősebben markol a takaróba, amely még őriz valamit a fiú olajtól fénylő szép festenek illatából. Az asszonyok végül megunják a hiábavaló kérlelést. Egyikük – Zióné, Annia nagynénje – szorgoskodni kezd a barlangban, a többiek elmennek. Mire a ligetek között leérnek Theóntiszba, Theón udvarházához, a tanácskozóhelyet már újra benépesülve találják.
A pátriárkát megillető kőtrónuson azonban most nem Theón ül, hanem Okeón Ura, az emberi testet öltött Poszeidón! Atleón fentmaradt a Szent Fennsíkon. Az új név – a Theón szájából kiröppent szent szó: "Atleóntisz" – már szájról szájra ismertté vált Theirán. A sziget lakóinak szívét a félelem órái után határtalan öröm, boldogság tölti el, hiszen az istenek védelmükbe fogadták őket, felépítették csodás templomukat, és várost is alapítottak: Atleóntiszt!
Theón nem fukarkodik éléstára és pincéje kincseivel. Kecses tartású leányok serege hordozza körül az Atleón folyékony tüzével telt amforákat s a frissen sült, illatos lepényekkel tornyozott tálakat.
Pi Er egyedül jött le Theónnal, hogy megismerkedjék Theira népével. Végigment Theóntisz kicsi, de tiszta városán. Megcsodálta a piros-fehér vulkáni tufából épült kőházakat, kövezett tereket, vízvezetékeket. Megtekintette az ovális alapterületű, nyitott játékteret, amelynek fehér kövekből épült arénájában Theira ifjai szokták összemérni erejüket, ügyességüket.
A hosszú sétától fáradtan emeli ajkához az első falatot Theón kőtrónján a jóízű báránysültből és lepényből; issza az első kortyot a Nyugodt Szem lankáin termett aranysárga, édeskésen erős borból. Arra gondol, hogy – talán nem is lesz szükség kimagyarázkodásra ebből az "isteni színjátékból", hiszen ezek az egyszerű, tiszta szívű, békés természetű emberek máris magától értetődően vették tudomásul, hogy isteneik emberi testet öltve leereszkedtek közéjük. Nem sok hiányzik már ahhoz sem, hogy a "testet öltés" fokozatát elfelejtsék, és rájöjjenek, hogy az "istenség" tudásukban, gondolkodásukban rejtőzik. E folyamat siettetése céljából Pi Er nagy kortyokban issza Atleón folyékony tüzet, és minél közvetlenebbül próbál mosolyogni. Időnként kikapcsolja a fordítógépet, és saját hangján tanulja, ízlelgeti Theira lakóinak sajátos hangzású nyelvét.
A mámoros szigetlakók eleinte ámuldoznak istenük "másik hangján", de csakhamar természetesnek veszik, hogy kétféle hangon is szólítani tudja őket. Pi Er arca akkor kezd csak elkomorodni, amikor jobban megfigyeli az őt körülvevő véneket. A szikár Dexiónt találja leginkább bizalomgerjesztőnek, két fiával egyetemben. A többinél az istentől való félelem álarca mögött olyan jeleket kezd felfedezni, amelyek felkeltik aggodalmát. "Vajon nem lenne-e jobb mégis fenntartani, sőt növelni az isteni tekintélyt – az emberi levetkőzés helyett? – kérdi önmagától. – Hiszen már ezek sem olyan tiszták, amilyennek először láttam őket! Itt is megindult már az erjedés, az ősi közösségi forma átalakulása! Kikeltek már a gazdagság, a hatalom iránti vágy csírái: megkezdődött az az örök és megváltoztathatatlan folyamat, amelynek Rad Zson szerint – itt is úgy kell végződnie, mint nálunk!"
Pi Er elhatározza, hogy nem iszik többet. Orgon Negyedik Világán sem volt ismeretlen az ittenihez hasonló bogyós gyümölcsből sajtolt ital, de ez a szőlőből erjesztett "folyékony tűz" mégis más volt. Erősebb, bódítóbb.
– Pátriárka! – szól Theónnak. – Ne igyatok többet! Tiszta fejjel akarok veletek be… akarom nektek parancsaimat kihirdetni!
A nagyobb nyomaték kedvéért fel is áll Pi Er-Poszeidón, és karjait parancsolóan magasra emeli. Mintha a vének szeméből kiolvasott kapzsiság és hatalomféltés visszfénye szikrázna tekintetéből, olyan isteni szigorral néz végig Theira vénjein.
– Fiammal, Atleónnal s egész udvartartásunkkal hozzátok költöztünk! – mutat fel a fennsíkon csillogó térhajókra. – Okeón fenekéről s Ureón magasságaiból ide hozom még sok templomunkat és palotánkat. Nektek megparancsolom, hogy folytassátok békés munkátokat, gazdálkodjatok a földeken, neveljétek az állatokat, halásszatok, és kereskedjetek más népekkel. Emberi testet öltött alattvalóimat is lássátok el élelemmel mindaddig, amíg erre szükségük lesz. Hasznos dolgokat adunk érte cserébe. Mondd csak, pátriárka: mivel szoktatok kereskedni?
Theón helyett Agrimón, a földmíves-nemzetségfő felel:
– Szerszámaink és fegyvereink készítéséhez fémeket cserélünk, uram, Poszeidón! Rezet és ónt. Kovácsunk Thaisztósz fegyvereket és szerszámokat készít belőlük műhelyében. Azután… nincsen sónk, azt is messze földről cseréljük. Délkeletről a Fáraó birodalmából és északról, a hellén szigetekről és szárazföldről járnak hozzánk hajósok, kereskedők. Utóbbiakkal egy nyelvet is beszélünk. De amióta Bikaisten reánk talált, nem jön ide másféle hajó, csak az övé! Ők pedig semmit sem hoznak nekünk, csak visznek — uram, Poszeidón!
– Tehát cserekereskedelmet folytattok – bólint Pi Er. – Jól van: terményeitekért mi olyan dolgokat adunk nektek, aminek nagy hasznát veszitek. És megvédünk, megszabadítunk Bikaisten kizsákmányolásától is. Pártfogásunkért cserébe ezután csak nekünk, Atleónnak és Poszeidónnak tartoztok áldozattal. De másféle áldozattal, mint eddig tettétek. Ha majd egész udvartartásom megérkezik, még több nagy házat, templomot fogunk felépíteni, itt a ti városotokban is. Ezekben az új templomokban gyermekeiteket sok-sok csodálatos tudományra fogjuk tanítani. A kikötőben a ti segítségetekkel tornyokat, gátakat, raktárakat építünk majd és új, nagy hajókat, amelyek gyorsan és biztonságosan szelik a tenger hullámait. Te a földművelő nemzetség feje vagy, pátriárka?
– Igen, én vagyok az, uram, Poszeidón. Az én nemzetségem műveli sok-sok emberöltő óta Theira földjét. Mi szüreteljük le a ligetek és szőlőlugasok termését, s töltjük meg olajjal, gyümölccsel, borral Theira kamráit, pincéit.
– Mostanában aszály sújtotta Theirát?
– Igen, uram. Az istenek… bizonnyal az az átkozott Bikaisten… eltérítették az esőt hozó felhőket szigetünk felől. Mindenünk kiégett, jó ideje már, hogy kamráink elrejtett készleteiből élünk. Nyájaink éheznek, kecskéink s juhaink a fák kérgét rágják kínjukban.
– Theira termése ezután nem fog Bikaisten kényétől függni! – nyugtatja meg Pi Er-Poszeidón a pátriárkát. – Van elég víz és forrás a szigeten?
– Bőven van, uram, Poszeidón! A Nyugodt Szem oldalában sok forrás fakad, de vizük eltűnik a földben. Némelyik forrásunk vize forró, s fürdőink medencéiben kihűlve gyógyító varázserőt áraszt magából. Sok kutunk is van, és sohasem hiányzik a friss forrásvíz házainkból.
– De a földjeitekről hiányzik! – vágja rá Pi Er. – Ezen is segíteni fogunk. A ti segítségetekkel összegyűjtjük majd a források vizét, nem engedjük, hogy a sziget mélyébe szivárogva, gőzzé válva pazarlódjanak el! Tavakat, csatornákat ásunk, amelyek vizével öntözhetitek a földeket akkor is, ha Bikaisten eltéríti a felhőket Theira felől!
Agrimón alázatosan, lesütött szemekkel hódol a nagy hatalmú s oly bőkezűen ígérő Poszeidónnak:
– Theira népe örökké áldozni fog Néked, kívánságod szerint, uram, Poszeidón, ha isteni hatalmaddal mindezeket megvalósítod nekünk! Fáraó hajósai is azt mesélik, hogy az ő országukban a Nagy Folyó felfogott vize virágoztatja ki a földeket, s termékenyítő iszapjából gazdag termések születnek. De – azt is mondják, hogy az ilyen földmíveléshez nagyon sok emberkéz munkája szükséges. Mi pedig kevesen vagyunk, nagyon kevesen. De ha Te isteni hatalmaddal legyőzöd ellenségünket, Bikaistent; elfogod harcosait, s nekünk adod őket rabszolgákul a földmíveléshez: gazdagság és bőség lesz osztályrészünk! Sok-sok drága kincset fogunk akkor áldozni s felhalmozni Neked és Atleónnak is!
– És magatoknak is természetesen! – pattan fel Pi Er-Poszeidón, és szemei villámokat szikráznak. Azután oly őszinte haraggal kiált rá az Atleón folyékony tüzétől már hályogos szeművé vált pátriárkára, hogy az összecsuklik félelmében:
– Mit kívánsz tőlem?! Sok-sok rabszolgát? Nem! Azt már nem! Megtiltom, hogy ezután rabszolgákat tartsatok! Most is vannak rabszolgáitok? – kérdi Theóntól.
Theón azt sem érti, mi váltotta ki Poszeidón haragját, és remegve válaszol:
– Igen, uram, Poszeidón! Minden nemzetségnél… a legtöbb családban van néhány rabszolga. De ezek mind tengeri rablók, kalózok voltak, akiket akkor ejtettünk foglyul, amikor pusztították, rabolták javainkat. És… mi nem sanyargatjuk őket. Dolgoznak a földeken és a halászokkal. Úgy élnek ők is közöttünk, mintha a mi nemzetségünkből születtek volna.
– Holnap reggelre előhívatod ide a rabszolgákat, valamennyit! Kihirdeted nekik, hogy Poszeidón visszaadta szabadságukat! Akik itt akarnak tovább is élni, mint egyenjogú, szabad emberek – itt maradhatnak. De akik haza akarnak menni szülőföldjükre, azoknak hajót adtok! Ellátjátok őket élelemmel, és kifizetitek nekik egész eddigi munkájuk bérét!
Nehezen csillapul Pi Er-Poszeidón haragja. Hiába nyújtják neki reszkető, fehér leánykarok a borral telt ivókupát – ingerült mozdulattal veri ki kezükből. Csak akkor enyhül meg haragja, amikor a bort kínáló lányka félelemtől kitágult, tiszta szemébe pillant. Nyomát sem találja benne a visszataszító kapzsiságnak, ami előbb a rabszolgákért sóvárgó Agrimón hályogos szemében sugárzott.
Amikor Theón észreveszi Poszeidón haragjának enyhülését, nem vesztegeti az időt, és ő is előhozakodik kívánságával.
– Uram, Poszeidón – kezdi alázatosan. – Bocsáss meg vén fejemnek, amiért ismét feltárom előtted nagy bánatomat. Az asszonyok megtalálták Anniát, leányomat. A fiú tanyájára ment, Manniósz barlangjában húzódott meg, ott fenn a hegyoldalban. Testvérem, Zióné ott maradt vele. Uram, Poszeidón, könyörgök Hozzád: alkalmasint emlékeztesd fiadat a Mindeneket Vállain Hordozót ígéretére… ne feledkezzék meg Anniáról! Látod ott azt a nagy cédrusfát, uram, Poszeidón?! Ott van Manniósz barlangja, ott találhatja meg leányomat fiad, Atleón.
– Jól van, emlékeztetni fogom – feleli Pi Er, és rögtön kijózanodik a kéréstől. – De… de várj türelemmel! Most nagyon sok más dolga van. Isteni városunk népe költözik ide az égből s a mélységekből. Ne féljetek hát, ha sok napon és éjszakán mennydörgést hallotok, villámlást láttok odafent; és csillogó palotáinkat látjátok a felhőkből alászállni a fennsíkra. Atleóntisz városát építjük, ahogyan Te elnevezted! Most pedig – menjetek haza! Pihenjetek békével. Mindjárt este lesz. Engem pedig kísérjetek vissza.
Nehézkesen tápászkodik fel kőtrónjáról Pi Er-Poszeidón, Atleón Atyja, Okeón Istene. Búcsút int Theira vénjeinek, akik nehezen ocsúdnak rémületükből. Atleón folyékony tüzétől mámorosan, nyögve egyenesednek a félelem szülte alázat görbületéből; mocskossá vált ruháik s szakállrengetegük mélyéről csak szemük fehérje világít.
Theón Pi Er-Poszeidón mellé szegődik, és elkíséri egy darabig. Fehér virágkoszorús kisleányok futkosnak körülöttük, és énekelnek vékony hangocskájukon. Fenn a Szent Téren szikrázó lándzsakoszorúban verődnek vissza Atleóntisz csillogó tornyairól az Okeón tükrébe merülő Helli-Hélión utolsó sugarai.

Sa Lin geológuscsoportja rövid idő alatt hatalmas munkát végzett. Vizsgálataik nyomán feltárult előttük a sziget belseje. Felmérték a két vulkáni hegy alatt megtalált nagy "lávatartályt": térfogatát, mélységét, potenciális, kinetikus, termikus és robbanási energiáját. Kiderült, hogy Nyugodt Szem valójában nem is olyan nyugodt. A valamelyik korábbi kitöréskor eltömődött vulkáni kürtő körül – a behatolt tengervíz vájta üregekben – nagy kiterjedésű "gőzmező" keletkezett, amit a közös nagy lávatartály hője, mint egy gigantikus kazán, folytonosan melegít. A hatalmas vulkáni "kazán" víz- és gőzutánpótlását a szakadatlanul, de különösen dagálykor beszivárgó tengervíz biztosítja. Ide szivárognak le a sziget édesvizű forrásai is. A gőzkatlan egy nyúlványa már elért a Haragos Szemhez is, és annak tövében, egy fortyogó, gőzokádó hasadékban végződik. A tapasztalt vulkanológus már egyáltalán nincs elragadtatva Pi Er választásától.
– A vulkánhoz egyelőre nem nyúlhatunk! – jelenti ki határozottan. – Ez az egész sziget nem más, mint egy roskadozó, összevissza repedezett természetes gőzkazán! A benne uralkodó jelenlegi gőznyomás legkisebb változtatása is beláthatatlan katasztrófát okozna! Az a legnagyobb baj, hogy a tengervíz egyre jobban mállasztja, oldja a kazánfal kőzeteit, s egyre több víz jut a gőztartályba, így mind nagyobb nyomású gőz keletkezik. Sajnos még egy próbafúrást sem kockáztathatunk meg! Csak azt tehetjük, hogy felkutatjuk a vízutánpótlás csatornáit, amelyeken át minden egyes dagály alkalmával nagy mennyiségű víz ömlik be és – megkíséreljük őket fokozatosan, sorjában eltömíteni, elzárni.
– Tehát ki akarod foltozni a kazánt? – kérdi Pi Er.
– Igen. Ezt kell tennünk, vagy – elmenni innen! Ez a vulkáni sziget belátható időn belül meg fog semmisülni, szét fog robbanni! Ha a befolyókat lassan eltömítjük, és a lávatartály felőli oldalon a kőzetfalat valamilyen módon megerősítjük: ezzel – csakis ezzel! – biztosíthatjuk a sziget fennmaradását. És csak mindezek elvégzése után gondolhatunk majd a vulkán energiájának esetleges megcsapolására, vagyis az erőmű felépítésének elkezdésére.
– Ez mindent megváltoztat! – jegyzi meg komoran Rad Zson. – Hiszen épp azért szálltunk le ide, hogy kevés munkával nyerjünk természeti energiát, és most…
– Azért ne keseredj el, Rad Zson! – feleli Sa Lin. – Ami a vulkánerőművet illeti, korábban – az Altrán – egy olyan turbinarendszerre gondoltam, amit könnyen elő tudtunk volna állítani, s amelynek termelése elég lett volna az erőtérlokátor feltöltéséhez. Sajnos, az azóta elvégzett számításaink ezt az elképzelést meghiúsították. A te új, többszörös biztosítékrendszered beépítése mellett jóval több energia kell, mint az előző változatnál. És akárhogy is számolom: a vulkán energiája még ép "kazánfal" mellett is – sehogyan sem lenne elég! Napok óta keresem már az új megoldást – meg is találtam! Tulajdonképpen nem is a megoldást, az erőforrást kellett megtalálni. Leszállásunk után azonnal szétküldtem néhány graviplánt, gépkatonákkal – anyagerő-ércmező felkutatására. A nagy déli kontinens belsejében máris találtunk egy intenzíven sugárzó, rendkívül gazdag lelőhelyet. Egy kiaknázó expedíciót kell csupán oda küldenünk, és rövid idő alatt nagy készletet gyűjthetünk, az átalakítást a térhajók hajtóműveinek csekély átalakításával el tudjuk végezni. És ez annyit jelent, Rad Zson, hogy az erőtérlokátort mégis anyagerő-feltöltés mellett építheted újjá.
– Így már egészen más! – derül fel Rad Zson arca. – És természetesen nem is a szigetre telepítem, hanem mozgékonyán, mint a régit az Altrán – valamelyik térhajóra.
– De még választhatsz – mondja Sa Lin. – Ha nem tartod jónak az anyagerő-feltöltést, kereshetünk egy másik, biztonságosabb és nagyobb energiájú vulkánt, és áttelepülhetünk oda!
– Nem, most már ne menjünk el innen! – tiltakozik Rad Zson. – Hiszen az anyagerő-feltöltés a lehető legjobb megoldás. Közben hozzáfoghatunk a vulkán megerősítéséhez is. Ha elkészültünk vele, felépítjük az erőművet – de egyéb energiaszükségleteink ellátására fogjuk használni. Ezzel kapcsolatban van egy másik elképzelésem is. Úgyis az a legnagyobb baj ezen a szigeten, hogy a vulkán kazánja, túl sok vizet kap. Mi lenne, ha a felesleges vizeket, a feltörő forrásokat egy koncentrikus gátrendszerrel több szinten felfognánk és tárolnánk? Az így összegyűjtött vízzel öntözhetnénk is, és a szintek alatt egy-egy kisebb erőművet is beiktathatnánk. Ezt a módszert biztonságosabbnak tartom, mint az Összefoldozott kazán hasznosítását. Elvonnánk a vizet tőle, s ezzel meghosszabbítanánk a sziget élettartamát. Mondd, Sa Lin: beavatkozásunk nélkül mennyi ideje van még hátra ennek a szigetnek a vulkán szétrobbanásáig?
– Pontosan még nem tudom – feleli Sa Lin. – Ehhez előbb fel kell térképeznünk a víz valamennyi beáramlási csatornáját, és megállapítanunk a beömlő mennyiségeket is. Annyit mondhatok csak, hogy – belátható időn belül katasztrófára számíthatunk.
– Így még inkább itt kell maradnunk! – jelenti ki Pi Er. – Biztosítanunk kell nekik a sziget fennmaradását! És építünk rajta egy olyan energiabázist, ami elég lesz az ipari termelőmunka beindításához. Nagyon helyeslem a gátrendszer és az öntözés tervét, inkább, mint a vulkánerőműét. Mi is erőt gyűjthetünk itt, felvirágoztatjuk ezt a kis népet, megadjuk nekik a fejlődés új irányát, és… talán mi magunk is itt maradunk, végképp.
– Ha mindannyian együtt leszünk itt, még beszélnünk kell az utóbbiról – tűnődik el Rad Zson. – Az adott helyzetben nem látok jobb megoldást.
– Az emberekkel, az itteniekkel nem lesz könnyű dolgunk – dörmögi Pi Er. – Nehezebb lesz, mint hittem! Nagyok már a visszahúzó erők is, nem olyan kezdetleges ez a kis társadalom sem. És el tudom képzelni, milyenek lehetnek a többiek, a nagyobbak – a kontinenseken, vagy "Bikaisten" szigetén! Hiszen már itt, ezeknél is összpontosulni kezd az anyagi javak és a hatalom birtoklása; megkezdődött az eltolódás a természeti erők ösztönzésére kialakult ősi közösség állapotából az egyéni tulajdon és hatalom felé. Igen: már "sok-sok rabszolga" kell nekik! Ezt kérték tőlem, Poszeidóntól, a Tenger Istenétől!
– Talán még nem késő – véli Sa Lin. – Ha felépül a csatornarendszer és a vízművek; ha megismerik az emberi munka megkönnyítésének sok-sok módszerét és eszközét; ha gyermekeiket már mi kezdjük el tanítani… talán még nem késtünk el.
– Nem tudom, nem kellene-e Bo Jal csoportját is mielőbb visszahívni az Altráról? Szerintem itt már nem fenyeget bennünket semmiféle veszély Helli Negyedik Világáról, nyugodtan ott hagyhatjuk megfigyelés nélkül.
Pi Er közbevág:
– Nagyobb veszély lesz az, ha – Kar Von is itt lesz! Igen, tudom: teljesen meggyógyult, hiszen éppen én kezeskedtem ezért. De azt is tudom, mitől lett beteg, mi roppantotta össze! Nem az, amire gondolsz, Rad Zson! Nem a lelkiismeret-furdalás azért az őrült pusztításért, amit művelt. Ellenkezőleg. A tehetetlenség, a gúzsbakötöttség az Altrán… az összeköttetés hiánya a Főparancsnoksággal – ezek roppantották össze! Nem tudta kinek jelenteni győzelmét, nem tudta kiélvezni dicsőségét! Igen, ő meggyógyult, de nem változott meg. Jelleme ugyanaz maradt, és ezért – nagyon kell vigyáznunk rá! Minden lépésére, minden szavára, mert ő egy csapásra minden elképzelésünket meghiúsíthatja.
– Ezen könnyű segíteni! – csattan fel Rad Zson válasza. – Elzárjuk őt a sziget népétől, nem engedjük, hogy hozzájuk férhessen! Majd – te vigyázol rá, Pi Er!
Pi Er láthatóan nem nagy lelkesedéssel fogadja ezt a megbízást.
– Igen. Vigyázok rá, természetesen. De – még valami eszembe jutott, Rad Zson, amire vigyáznunk kellene. Még mielőtt hozzáfognánk a nagy munkához, meg kellene szabadítanunk a sziget népét egy nagy fejlődést gátló tényezőtől. A félelemre gondolok, ettől a bosszúálló 
"Bikaistentől" való folytonos rettegésükre. Nem tudni, mikor bukkan fel újra ez a hódító hatalom, de hogy előjön, és megtámad most már bennünket is, abban biztos vagyok. Fel kell erre készülnünk. El tudjuk őket rettenteni, nem kétséges, de legalább azt kellene biztosítani, hogy támadásuk ne érjen váratlanul. Most már lesz bőven gépkatonánk és graviplánunk, ha mindnyájan átjönnek az Altráról, úgyhogy állandó őrszolgálatot kell tartanunk a sziget körül!
– Ezért is akarom Bo Jalt visszahívni – mondja Rad Zson. – Ezt a Bikaisten-ügyet rábízhatjuk. Ő nem fog kísértésbe esni az elrettentésnél. Megbízom benne. A hasadóanyag-expedíciót Ki Lun elintézi. Sa Lin, te a vulkán megerősítésére mozgósítod a többieket, én az erőtérlokátor tervein dolgozom tovább. Igen: az új biztosítékrendszer hatalmas energiatöbbletbe kerül. De megéri. Nem fordulhat elő még egy olyan különös "kisülés", mint az Altrán volt. De vannak más problémáim is. Minél tovább haladok előre, annál több. Hiába, az Altra és a térhajók között nagyon nagy a különbség. Az új erőtérlokátort egyetlen térhajóban nem tudom elhelyezni, legalább három egységet kell összeépítenünk hozzá. És – ez csak egy nehézség a sok közül.

Mialatt az "istenek" Theira jövőjén tanácskoznak és munkálkodnak, a sziget lakói még napokon át összerezzennek a félelemtől, mert újra meg újra mély dübörgés harsan a Szent Tér – most már Atleóntisz – felől. Fényözön szikrázik fel, és ismét gazdagabb lesz néhány Isteni Amforával az istenek városa. A Haragos Szem oldalában egy kisebb fennsíkon is tornyok, gömbök magasodnak, és az istenek emberi testet öltött égi alattvalói szorgoskodnak körülöttük. Csillogó "istenszörnyetegek" csúsznak-másznak Theira kopár hegyoldalain, és páncélos orrukkal feltornyozzák maguk előtt a földet. Egy napon végre megszűnik a dübörgés és villámlás Atleóntisz felől. Csillogó palotáit és templomait időnként békésen gomolygó felhőpárnák takarják el, s a szent hasadékokból is csak Atleón megszokott, párasüvítésként hangzó isteni szózata hallatszik. Atleóntisz felépült. Az emberi testet öltött istenek pedig megkezdik áldásos munkájukat, hogy felvirágoztassák Theira kiválasztott népét.
– Körülnézek a szigeten – mondja Rad Zson Pi Ernek. – Megakadtam az erőtérlokátorral. Valamit végképp nem értek, és a gépagy megoldásával sem… Még mindig az a kisülés! Nem tartasz velem?
– Köszönöm, menj csak magad! – biztatja Pi Er, és ekkor eszébe jut Theónnak tett ígérete. – Tudod, mit ajánlok? Menj fel arra a hegyoldalra! – fűzi hozzá, – A narancsligetek között jobban tudsz majd koncentrálni. Annál a nagy cédrusfánál megpihenhetsz, gyönyörű kilátás nyílhat onnan a szigetre!
Séta közben Rad Zson annyira elgondolkozik, hogy észre sem veszi, már elhagyta a fennsíkot. Túljutott a vörös-sárga vulkáni tufából felépült "új városon" is, ahová a csillagember-kolónia a térhajókból átköltözött. Mozgalmas élet indult meg a tér hajótornyok, anyagerőtartály-kupolák körül. Minden egyes csillagember megtalálta a maga munkáját, életterét. Megkezdődött az összeolvadás a sziget népe és a "testet öltött istenek" között, annak valamennyi emberi vonatkozásában is.
Elhalad a kis völgykatlan nyílása előtt, ahol a sziget legnagyobb forrása buggyán ki a Nyugodt Szem tövéből. A színes kőlapokkal kirakott nagy, kerek fürdőmedencében vidám embertömeg zsibong. A fürdőt elhagyva Theira újjászületésének egyéb jeleivel is találkozik. Gépkatonák, csillagemberek és theirai férfiak együttes erővel a Nyugodt Szem tömbje körüli gátrendszer alapjait építik. A kikötő felé pillant: ott is élénk munka folyik. Szemben, a völgy túlsó oldalán, a Haragos Szem vállában elterülő kis fennsíkon Sa Lin vulkánkutató csoportja dolgozik; és itt áll külön három térhajó is – az Altra-7, Altra-14 és Altra-15 – amelyekbe az erőtérlokátort szándékozik beépíteni.
Pi Er tanácsához híven a nagy cédrusfa felé tart. Nyájakon vág keresztül, olajtól fénylő testű pásztorfiúk, virágfüzéres leánykák táncolják körül, és édes szőlőfürtökkel kínálják. Mire átjut a nyájakon, gondolatai is kitisztulnak: úgy érzi, megtalálta a megoldást. Leveti zubbonyát, és jóízűt nyújtózik Helli sugárözönében. A csillagemberek bőrük színét tekintve már nem sokban különböznek Theira őslakóitól. Eltűnt bőrük kirívó világossága, bronzbarnára változtak ők is, csupán arcuk, fejük formája és metszése – Orgon Negyedik Világának sord faji jellege – különbözteti meg őket Theira hellénjeitől.
Amikor a cédrus közelébe ér, s a barlang bejárata előtt meglátja, a lányt, egyszerre eszébe jut minden: Annia félelme és tragédiája, a Theónnak tett ígérete. És bosszúsan gondol Pi Erre, aki ide irányította.
A lány még nem vette őt észre. A barlang előtt fekszik egy takarón, állát kezébe támasztva. Tekintete egykedvűen fúródik a messzeségbe; valahová túl a szigeten, a tenger végtelenségébe.
Rad Zson nem tudja, mitévő legyen. Annián most is csak könnyű, fehér ing van, így azt is rögtön észreveszi, hogy a lány mennyire lesoványodott. Karjai, lábszárai megvékonyodtak, arca sápadttá vált. Mozgás riasztja fel várakozó álláspontjából: a barlang bejáratában idősebb nő tűnik fel, fején nagy kosárral, amely sárga, gömbölyű sajtokkal van tele. Az asszony lefelé indul az ösvényen, s amikor észreveszi maga előtt Rad Zson-Atleónt, megbillen fején a kosár, és a sajtok szétgurulnak. Rad Zson mosolyog, és segít összeszedni őket. Mire újra megtelt a kosár, és azt a nő fejére is felsegíti, Annia már nincs a barlang előtt.
Zióné riadt mozdulattal a barlang felé mutat, de ő maga elsiet Theóntisz felé az ösvényen.
A barlangban félhomály van. A sarokból, Manniósz ágyáról két riadt, nagy szem világít Rad Zson felé.
Megáll a bejáratban.
– Miért rejtőztél el előlem? – kérdi. – Ne félj tőlem! Gyere ki, itt sokkal kellemesebb. Mutasd meg nekem innen a szigetet!
Annia felkel az ágyról. Előbb a barlangban tesz-vesz, aztán végre felbukkan törékeny kis alakja a bejáratban. Agyagtálon szőlőt, narancsot, gránátalmát hoz, és némán megáll Rad Zson-Atleón előtt. Rad Zson hirtelen elhatározással belép a barlangba, kihozza a fehér báránybőr takarót, amelyen a lány feküdt, és újra szétteríti kinn a füvön. Annia félénken rátelepszik. Lábait maga alá húzza, sötét szemeiben fájdalom bujkál. Arca annyira elkínzott, sápadt, hogy Rad Zson akaratlanul közelebb húzódik, kezét kezébe veszi, nyugtatni, vigasztalni próbálja. Kettejük között a tálon Theira gyümölcsei piroslanak.
Theónnak tett ígéretéhez híven Rad Zson szavakat keres, de nem talál rájuk. Nem tudja, hogyan magyarázzon, bizonyítson olyat, ami – lehetetlen. Amit önmaga is abszurdnak, visszataszítónak tart. Addig habozik, amíg – Annia talál kifejezést gondolatainak:
– Te nem lehetsz Manniósz, uram… Atleón! – mondja ki egyszerűen. – Hiába ígérted meg atyámnak, hogy az ő leikével testedben boldoggá teszel. És – isten sem lehetsz, még ha valóban Atleónnak hívnak is. Az isteneknek nem lehet emberi testük! Tudom. Manniósz mondta mindig. Ha valóban isten lennél, fel tudnád nekem támasztani őt még a halak gyomrából is. Nem tudod megtenni, tehát – nem vagy isten. És Manniósz lelke sincs benned. Neki egészen más lelke volt…
Rad Zson-Atleón még nagyobb zavarba kerül, s most már végképp nem tudja, mit mondjon; hogyan cáfolja meg a lány egyszerű és megdönthetetlen logikáját.
– Igazad van, Annia – mondja végül. – Nem vagyok Manniósz, s az ő lelke sincs bennem. Lélek nincs is, csak a testünk él. Csak azért ígértem azt atyádnak… mondtam azt, hogy… mert meg akartam vigasztalni őt. Őt is, Téged is. Jót akartam tenni. De hiszen… talán nem is halt meg ő, Manniósz?! Hátha csak megsebesült, fogságba esett? És – nemsokára visszatér hozzád!
Annia szemei, pupillái tágra nyílnak:
– Igen! Visszajön! Érzem… tudom, hogy visszajön! Ő nem halhatott meg!
Rad Zson felsóhajt megkönnyebbülésében. Úgy érzi, a remény átmenetileg megnyugtatja majd a lányt. Egy darabig visszavárja még azt a fiút, azután – lassan belenyugszik a változhatatlanba. 
Újra megsimogatja Annia arcát, s gyengéden maga felé fordítja. A mély tüzű szemek mintha tisztábban csillognának.
– Mit csinálsz itt fenn egyedül? – kérdi Rad Zson, s mintha szemrehányás csendülne hangjában. – Szeretném, ha lejönnél hozzám. Ott lenn… Atleóntiszban – mutat a térhajó-városra – mellettem élhetnél. Én… én ragaszkodom Hozzád! Továbbra is Te… csak Te szolgálhatsz engem! Érted?! Én… én Atleón vagyok valóban, a te istened, de… de nem akarom őt feltámasztani! Magamnak akarlak… szeretlek… Te az enyém vagy!
Rad Zson csak utána döbben rá végzetes hibájára, amikor már nem tudja meg nem történtté tenni a lelke mélyéről feltört, őszinte s mégis oly szörnyűnek érzett szerelmi vallomást.
Annia összegörnyed a takarón, és igyekszik tőle minél távolabbra húzódni. Azután halk suttogást hall ajkairól Rad Zson-Atleón, a választ vallomására:
– Nem, uram, Atleón… én már nem vagyok a Te papnőd! Méltatlanná váltam szolgálatodra, Theira ősi törvénye szerint. El is vettem volna érte méltó jutalmamat, de Te nem engedted, hogy Kapudon át alászálljak tüzes birodalmadba. Én nem megyek oda, hozzád… városodba. Itt akarok maradni. Itt akarok várni Manniószra. Mindig ide kívánt engem, amikor Eriósz szent tüze égette testét-lelkét. Most itt vagyok… és nem megyek el innen, amíg csak élek. Őt várom csak, őt… őt!
Rad Zson-Atleón e pillanatban úgy érzi, hogy a sziget egész napfénytől sziporkázó világa összeomlik körülötte. A más férfi után sóvárgó, fájdalmakban vonagló lány… Annia… akkora vágyat támaszt fel benne valami kimondhatatlan, valóban isteni erő, hatalom után – amivel újra örömet, boldogságot varázsolhatna Annia arcára – hogy beleüvölt Theira levegőjébe:
– Miért nem vagyok hát isten?! Miért nem tudom feltámasztani Neked őt, aki miattam nem lehetett a tiéd?!
Annia most már egész testében elnyúlva, sikoltva zokog a takarón. Rad Zson feláll, tehetetlen indulatában felrúgja a gyümölcsöstálat, és tántorogva indul neki a lejtőnek. Csúszik, bukdácsol lefelé, bokrokba, gyökerekbe kapaszkodva; verejtékben fürdő felsőtestén vörös sárcsíkokká tapad a Nyugodt Szem lejtőjének vulkáni pora.

15. TÁMADÁS

"Ember vagy, előre sose látod, hogy a holnap ugyan mit ad; s az, kit te ma boldognak ítélsz, meddig az. A hirtelen elrepülő kicsi légynek sincs ily gyorsan változó sora…"
(Szimonidész: Mily csekély erejű)

Amikor az Altra katapultcsarnokából az utolsó térhajó is kiröppent – az átköltözés utolsó fordulójában –, Bo Jal úgy érzi, mégis rosszul tette, hogy maradni akart. A magány és a Helli Negyedik Világa felől áradó ismeretlen veszély érzése akkora súllyal zuhan rá, hogy csaknem összeroppan alatta.
Négyen maradtak: a beteg Parancsnokon kívül még két térhajóstiszt, Szun Lin és Gor Dan. Mindketten jól képzett technikusok és térnavigátorok. Kar Vont a legutóbbi időkben alig látta, így rendkívül meglepődött, amikor az átköltöztetéskor találkozott vele. A Parancsnokot egészen a réginek látta! Kar Von most is alárendeltjeként beszélt vele, s a Harmadik Világra való áttelepülés minden részlete érdekelte. Pi Er eltávozása előtt pontosan meghagyta Bo Jalnak Kar Von további gyógykezelését. Lakóhelyiségét Bo Jal zárva tartotta s őt magát belső képfelvevő rendszerrel állandóan figyelemmel kísérhette.
Az áttelepülés befejeződött, és Rad Zson üzenetei Helli Harmadik Világáról már az építő-átalakító munka megkezdését jelezték. Bo Jal lassan belenyugodott önként vállalt sorsába, és társaival együtt fáradhatatlanul látta el az őrszolgálatot, Helli Negyedik Világa megfigyelését. A leszűkített hatósugarú Védőközpontot még nem tarthatták állandó működésben, mert a Helli-elemek csak részben töltődtek fel; anyagerő-energiájukat pedig végszükség esetére tartalékolták. Az Altra egyéb térkutató berendezései azonban teljes kapacitással működtek, és folytonos megfigyelés alatt tartották a Negyedik Világot. Különösen a rossz emlékű leszállás környékét, az erődkráter területét tanulmányozták behatóan. De mind ez ideig semmi különös változást nem találtak ott: az anyagerő-robbanás hatalmas kráterét és a talajrengések turzásait egyaránt belepte, elsimította az állandó viharoktól korbácsolt vöröses homoktenger.
Bo Jal naphosszat a térkutató lokátor kapcsolótáblája előtt inspekciózik. Képernyők villognak körülötte, műszerek mutatói köröznek monoton egyhangúsággal. Ujjaival szórakozottan változtatja a lokátor hullámhosszait, és időnként a Nagy Spirál egységes hívójeleit – az anyagi világ összetevőinek örök érvényű matematikai formuláit – sugározza. Egy kicsit még reménykedik abban, hogy a Negyedik Világ háromszögletű óriás lábnyomokat hátrahagyó "szörnyetegei" egyszer válaszolnak majd hívására. Mindannyiszor viszont fogcsikorgatva ismeri be önmaga előtt, hogy ennél ostobább csapdába – mint ez a kikapcsolt Védőközpontú, jóformán teljesen kiürített, állandóan jelzéseket sugárzó Altra – még sohasem juttatta önmagát. Néha annyira elfogja az ismeretlen veszélytől való félelem, hogy a lokátor legapróbb felvillanására, a visszaverődés legparányibb rendellenességére is – reflexmozdulattal kapcsolja be a rengeteg energiát elnyelő Védőközpontot; hogy azután, kis idő múlva, lehiggadva és szégyenkezve ki is iktassa. A térkutató lokátor képernyője mellett kis, ovális fénykörben állandóan látja Kar Vont. A Parancsnok többnyire asztalánál ülve dolgozik, ír, számol – majd a teleírt papírlapokat szerteszét dobálja. Bo Jal arra gondol, hogy többet kellene vele beszélgetnie, foglalkoznia – amikor hirtelen arra figyel fel, hogy a nagy lokátorernyő a pillanat töredékére kifehéredik, majd elsötétül! Agyának-kezének reflexe villámgyorsan reagál a jelenségre, és szinte teljes testsúlyával rácsap a Védőközpont kapcsolójára… Szívét torkában érzi ugrálni, szeme előtt tüzes karikák táncolnak, miközben a mikrofonon társait hívja.
Mire a két térhajóstiszt megérkezik, Bo Jal már tudja, mi történt: a térkutató lokátor egyik erősítője elromlott!
– Nézzétek csak! – mutatja társainak. – Látjátok az antennát? Szerinted mi történhetett az erősítővel, Gor Dan?
– Egyelőre semmit sem látok – feleli társa. – Illetve… most már igen! Hiányzik a mag a foglalatból! A tekercsek megvannak… de a magot mintha kilőtték volna a helyéből! Egy jókora meteor volt a tettes, Bo Jal! Bekapcsoltad a Védőközpontot? Persze: csak utána. Kár, hogy nincs elég energiánk az állandó készültséghez. Semmi baj se történt volna, ha kinn van az energiapáncél. Nem baj! Kimegyünk, és új magot szerelünk az erősítőbe! Szun Lin, gyere, gyorsan öltözzünk be a szkafanderekbe. A katapultterem zsilipjén megyünk ki, végigsétálunk a lokátorantenna főtengelyén, és egykettőre végzünk! Bo Jal, figyelj minket!
A képfelvevők híven közvetítik a kívül dolgozó két térhajós minden mozdulatát Bo Jalnak. Vaskos védőruháikban esetlen, felfújt bábuknak látja őket, akik lassú mozdulatokkal engedelmeskednek egy láthatatlan bábjátékos zsinórjainak. Gor Dan játékos mozdulatokkal lebeg a nagy tekercsgyűrű belsejében, ölében tartva a jókora pótalkatrészt. Bo Jal agyában egyre jobban elhatalmasodik a bábfigura-bábjáték hasonlat komplexuma. Fel is nevet magában. Mulat rajtuk és azon, hogy Gor Dan feje fölött kékesfehéren áttetsző, sziporkázó kis buborékgömböt pillant meg. És még egy ugyanilyet a másik bábfigura, Szun Lin feje fölött is.
Bo Jal már egész lényében átszellemülve élvezi a "bábjátékot", azt, hogy a két buborék egyre nő, duzzad, rátapad a két térhajós szkafanderére, úgyhogy kapálódzó, rángatódzó testük végül teljesen el is tűnik bennük. Arra sem figyelt fel, hogy a buborékok felbukkanásának pillanatában a térhajósok hangja elhallgatott a mikrofonban.
A lokátorantenna főtengelyén most már csak két óriás buborék lebeg, villódzik, azután szétpattan! Csak a két szkafandert az Altrával összekötő kábelvégek tekeregnek gazdátlanul a térben, mint lefejezett óriáskígyók.
Bo Jal kacagva törülgeti homlokát, majd diadalmasan körülnéz, mint a gyerekek egy jól sikerült szereplés után. Feláll, és hangosan kijelenti:
– Hát ez kitűnő volt! Most kikapcsolom a Védőközpontot – takarékoskodni kell az energiával –, és kimegyek én is! Én is szeretem a buborékokat! Nekem is kell egy bú…
Tétova, bizonytalan léptekkel kimegy a teremből. Nem törődik semmivel, csak a lilás fényben ragyogó buborékok töltik be tudatát. Nem látja s nem érzékeli, milyen őrjöngő táncba kezdtek a műszerek körülötte, és milyen különös alakzatok jelennek meg a szétpattant buborékok helyén a képernyőn.

Kar Von immár negyedszer próbál megfogalmazni egy kerek, értelmes mondatot az Altrára visszacsapódott anyagerőtöltet eltérülésének okáról, amikor – minden átmenet és látható különösebb ok nélkül – hirtelen abbahagyja az írást. Feláll, körülnéz. Úgy tesz, mintha most ismerné fel, hol is tartózkodik valójában. Azután a pillanat töredéke alatt óriási változás megy benne végbe: egész lénye, viselkedése, még testtartása is átalakul! Mintha kicserélték volna. Tekintete kiélesedik, arcvonásai megkeményednek. Egyetlen hatalmas ugrással a lezárt ajtónál terem, és azt valósággal feltépi. A folyosón nem lát senkit: végigfut rajta a nagy katapultcsarnokba. Tétován körülnéz, majd egy faliszekrény kapcsolójához ugrik. Felnyitja, megtömi zsebeit robbanótöltetekkel, és felragad egy sorozatlövő kézifegyvert. Amikor becsapja a szekrény ajtaját, és megfordul, fegyverét már tüzelésre készen szegezi előre, a légzsilip felé, ahol Gor Dan és Szun Lin kimentek a térerődből. Ekkor – közeledő léptekre lesz figyelmes, és a falhoz lapul.
A folyosó fordulójából Bo Jal tántorogva közeledő alakja bukkan elő. Kar Von rákiált:
– Állj! Veszély van! Ott van melletted a kapcsoló… zárd le a légzsilipet! A külső biztonsági zárat!
De Bo Jal – mint aki egy szót sem hallott – alvajáróként támolyog tovább.
Halk szisszenéssel felnyílik a légzsilip belső ajtaja. Kar Von odafordul. A sötét nyílásban ismeretlen alakok tűnnek fel: Helli Negyedik Világa titokzatos színpadának rémületes bábfigurái.
A Parancsnok a pillanat törtrészéig hunyorgó szemekkel nézi a magas termetű, idegen, sötét szkafanderes-csuklyás alakokat, azután rájuk kiált:
– Itt vagytok hát, átkozott kék fejűek?! Maradt még belőletek?! – és tüzet nyit rájuk.
A katapultcsarnok hatalmas termét fegyverropogás csattanássorozata tölti be. A benyomult alakok kezében is szikrák villannak fel, de azután szétcsapott karokkal, egymás hegyén-hátán elvágódnak. Kar Von is lábához kap, megtántorodik, de talpon marad, és ontja a tűzzáport a betolakodókra: valósággal szitává lövi őket.
A lövések zajára mintha Bo Jal is feléledne. Két-három lépést tesz visszafelé, azután – lezárja a légzsilipet!
A leterített támadókból egy befelé zuhan, a csarnok padlójára, a többi a zsilipben maradt. Kar Von most már ura a helyzetnek.
– Gyorsan, Bo Jal! – kiáltja. – Segíts! Vigyük be ezt az átkozottat a térhajóba; hátha ki lehet még hallgatni? Eltalálták a lábam… nem bírom egyedül! Hol vannak a többiek? Azonnal ide kell hívni őket! El kell tűnnünk innen, amíg nem késő… vissza kell vonulnunk!
Bo Jal csak akkor tud megszólalni, amikor az idegen élettelen, hatalmas testét már bevonszolták a csarnokban útra készen tornyosuló tartalék térhajó, az Altra-20 vezérlőtermébe.
– Meg… meghaltak! Odakint… a buborékok! – motyogja, és a mozdulatlan, csuklyás test mellé zuhan ő is.
Kar Von villámgyorsan dönt és cselekszik.
Meggyőződik róla, hogy a térhajó valóban startra kész állapotban van a katapultállványon. Leül a vezérlőasztalhoz, és benyomja az indítógombot.
Az Altra-20 hatalmas hengere felemelkedik az állványon. Köréje csapódnak a légzsilip héjburkolatai, s a térhajó nesztelenül a térbe csúszik; utána automatikusan bezárul a zsilipnyílás. Az Altra óriás csigaháza most már egészen kiürült. Csak kívül, a lokátor antennatornyának tövében fénylik valami, mint egy szőlőfürt: ezüstfényben ragyogó gömbök halmaza. Az Altra körül a térben pedig áttetsző, lila fényben szikrázó buborékfelhők kavarognak.

Rad Zson zúgó fejjel érkezik vissza Manniósz barlangjából az Altra-7-be, és munkaasztalához telepszik. Fáradtan, elkeseredett hangulatban könyököl hosszú időn át; gondolatai kitartóan Annia körül csaponganak. Végül feláll, s a fürdőfülkébe tántorog. Visszatérve a térhajó nagy hatósugarú képfelvevő berendezésének kapcsolótáblájához ül, és hívja az Altrát, Bo Jalt.
Türelmesen várja, hogy Bo Jal ismerős, körhajú feje megjelenjék a képernyőn. Az Altra adója hibátlanul működik, és Bo Jal megfigyelőhelye a kapcsolótáblával s a bázishelyiség egy részletével ott rezeg a képernyőn Rad Zson előtt – de Bo Jal maga – nincs sehol! Rad Zson kitartóan vár, és a hívójelet ismétli.
Végre feléled a kép.
Rad Zson felordít meglepetésében, akkora hangerővel, hogy az Altra-7-ben egy szinttel lejjebb tartózkodó Pi Er is meghallja, és rohan fel hozzá a felvonón.
Bo Jal helyén egy szörnyalak áll a képernyőben.
Homályosan átlátszó, egész fejét beborító, csuklyaszerű burát visel, hatalmas alakját, testét pedig talárhoz hasonló védőruha borítja. A csuklyás bura alól egyetlen óriási szem tüzel Rad Zson felé; alatta horgas orr, nyúlt száj és erősen előreugró állkapocs. Az egész alak teste, válla szokatlanul keskeny, s a nyaka alól – a melle közepéből – kinyúló egyetlen, háromujjú karomban végződő karjával hadonászik. Száját Rad Zson ütemesen mozogni látja, de a képernyő hangszórójában nem hall hangot.
Rad Zsont félelem és irtózat környékezi. A betoppanó Pi Er is szinte megnémul a meglepetéstől, de utána máris analizálni próbálja azt, amit lát.
– Ki ez?! – kiáltja. – Az Altrával vagy összeköttetésben? Hol van Bo Jal és a többiek? Megtámadták és elfoglalták volna az Altrát – ezek?! A burát nem vette le, tehát nem felel meg neki az oxigén? Egy… egy szem, egy kar… három ujj! Rad Zson, gyorsan iktasd be a fordítógépet, hátha sikerül megértenünk, mit mond!
Rad Zson keze gépiesen engedelmeskedik, de hiába. A mikrofonban továbbra is csak halk zúgás hallatszik.
– Más rendszerben gondolkodik! – legyint Pi Er. – Torzulásai az egyszerűsödés felé tendálnak. Érdekes. Vajon ez is mutáns…
A képernyő hirtelen elsötétül, feketén zúg-vibrál rajta valami, azután ki világosodik. Az Altra adója, beszüntette a működését.
Sa Lin is előkerült közben, így most már hárman merednek az elhomályosult képernyőre. Rad Zson ocsúdik fel leghamarabb: ujjai fürgén megindulnak a kapcsolókon, hullámhosszt változtat, és növeli az adás energiáját. Nemsokára újra megelevenedik a képernyő. Kép ugyan nem áll össze benne, de a hangszóróban távoli hangfoszlányok hallatszanak.
– Ezek ők! – sóhajt fel megkönnyebbülten Rad Zson. – Arra gondoltam, hátha sikerült elmenekülniük a tartalék térhajóval, az Altra-20-szal! Ez az Altra-20 adása, halljátok?! Még nagyon messze lehetnek, megpróbálok javítani a vételen.
– Itt az Altra-20!… Válaszoljatok! – hangzik fel végre jól érthetően a hangszóróból. – Közöljétek a pontos leszállási helyet Helli Harmadik Világán! Támadás érte az Altrát! Betörtek, de sikerült visszavonulni. Veszteség két ember. Bo Jal sebesülten itt van! Adatokat kérek a leszálláshoz!
Rad Zson adásra kapcsol, és az Altra-7 lassan forgó, hatalmas antennarendszeréből a térbe sugároztatja Theira koordinátáit.
Pi Er lenyomja a képrögzítő gombját, s a képernyőn újra szemük elé ugrik az Altrában hadonászó szörnyalak. Az orvos-biológus szemével próbálja megfigyelni, kianalizálni:
– Megdöbbentő figura! Valami furcsát, természetelleneset érzek benne! Mi a véleményetek? És ez a nagyfokú agresszivitás! Nem kellene azonnal tenni valamit? Hiszen elfoglalták az Altrát! Vajon nem fogják azt ellenünk újabb támadásra felhasználni?
– Kérdés, tudják-e, hová mentünk – jegyzi meg Rad Zson. – Hellinek több Világa is van, és… hacsak meg nem figyelték térhajóink pályáját…
– Én nem vagyok sem biológus, sem orvos – mondja Sa Lin –, de nem tudom, hogy agresszivitás-e az, amit tettek! Hátha csak védekezés?!
– De mi nem támadtuk meg őket! – kiált Pi Er. – Odacsaltak a csapdájukba, és azután ők támadtak! Lenn a gömbhajónknál is, utána az Altra ellen is! Meggyőződésem, hogy ott is ők támadtak, Rad Zson – és nem a biztosítékrendszer hibájából ment tönkre az erőtérlokátor!
– "Veszteségünk két ember… Bo Jal sebesülten itt van!" – Rad Zson az Altra-20-ról jött üzenetet ismétli. – De hát kik menekültek meg?! – kiált fel. – Ki beszélt?! Gor Dan? És Szun Lin és Kar Von pusztult el? Vagy Szun Lin beszélt – és akkor Gor Dan és Kar Von lennének az áldozatok? Vagy – Kar Von hangját hallottuk?! És akkor Gor Dan és Szun Lin – halottak?… Elméletileg ez is lehetséges. Igen: valamit tennünk kell! Sa Lin, kérlek, állíts össze a volt térhajóparancsnokokból egy őrjáratot. Szálljanak fel, és tartsanak őrszolgálatot külső pályán a Harmadik Világ körül. Figyeljék az Altrát és a Negyedik Világot. Ne támadjunk, de készüljünk fel a védekezésre.
– Helyes, ennyit legalább meg kell tennünk! – mondja Pi Er. – Remélem, Bo Jal és egyelőre ismeretlen társa hamarosan megérkeznek, és akkor többet tudunk majd meg ezekről a mutáns szörnyekről is.
– Annak tartod őket?
– Annak gyanítom. Anyagerő-sugárzásban deformálódott, egyben degenerálódott "új nemzedéknek"!
– Tehát mégis nekem adsz igazat?! Helli Negyedik Világa sem volt kivétel – a törvényszerűség alól?
– A törvényszerűséget még ez sem bizonyítaná! – tiltakozik Pi Er. – Arra nem tudunk bizonyítékot szerezni, legfeljebb csak feltevésünk valószínűségét növelheti. De jó lenne egy ilyen egykarú lényt a bonckésem alá keríteni! Sok minden kiderülne!
Sa Lin elmegy, hogy megszervezze a védelmet a Bikaistennél sokkal veszedelmesebbnek ígérkező ellenség: Helli Negyedik Világa mutáns szörnyeinek esetleges támadása ellen.
Pi Er üdítő italt kever, és Rad Zsont is kínálja. Theira népe kosárszámra hordja fel az illatos, aranysárga gerezdű gyümölcsöt, amelynek levét isszák. Rad Zsont minden gerezd gyümölcs, minden korty ital – másra emlékezteti. A barlangra ott fenn a nagy cédrus tövében és Anniára. A lányra, aki után mind erősebb, mind kibírhatatlanabb vágyat érez.

16. AZ ALTRA-20 MEGÉRKEZIK

"De midőn az isteni rész tünedezett bennük, mert gyakran és sok halandó elemmel vegyült, s az emberi jelleg jutott túlsúlyba: akkor már nem tudtak meglevő javaikkal megelégedni, elkorcsosultak, legbecsesb értékeiket elvesztették."
(Platón: Kritiász)

Amikor a közeledő Altra-20 vezérlőtermében ülő térhajóstiszt alakja, arca végre kirajzolódik a képernyőn, Pi Er és társai elnémulnak a megdöbbenéstől.
Kar Von, az újjáéledt Parancsnok úgy beszél, tárgyal velük a tér hullámain át, mintha semmi különös sem történt volna vele s körülötte az elmúlt időszakban. Megadja az Altra-20 helyzetét a térben, és a leszálláshoz kapott koordináták vételét nyugtázza.
Rad Zson ellep társai mellől, nem akar az Altra-7 adását sugárzó képfelvevő belső képkörében maradni, de nem bírja elviselni Kar Vont sem. Amikor befejezik az érintkezést a térhajóval, Pi Er felugrik, és izgatottan járkál fel-alá.
– Erre én sem számítottam! – mondja. – Támadás érte őket egy olyan pillanatban, amikor energiatakarékosságból nem volt működésben a Védőközpont. Bő Jal még eszméletlen. Kar Von most megpróbálja utasításaim szerint magához téríteni. Fordult a kocka, Rad Zson: most a beteg élesztgeti orvosát az Altra-20 belsejében! Nem értem, mi történhetett. Kar Von csak arra emlékszik, hogy felvette a harcot a betolakodókkal, többet meg is ölt közülük. Végül azután Bo Jal mégis be tudta zárni a légzsilipet, ahol betörtek az Altrába. De ennek ellenére – később újra bejuthattak, hiszen saját szemünkkel láttuk a képernyőn az egykarú szörnyet! És valamiféle "buborékokat" is emleget, amelyekben Szun Lin és Gor Dan elpusztultak volna… amik úgy tapadtak az Altrára, mint egy szőlőfürt.
– Én főleg azt szeretném tudni, mi történhetett – vele! Kar Vonnál?! – szólal meg Rad Zson.
– Hiszen már mondtam Neked: meggyógyult. Teljesen egészséges. A sokkszerű összeroppanás, amely agyát, idegrendszerét érte, úgy látszik, végérvényesen megszűnt, felszívódott. A támadás meglepetése és izgalma nyilván még segített is, siettette a gyógyulási folyamat befejeződését.
– Az Altra-20 megérkezéséig van még néhány napunk – mondja Sa Lin. – Lesz időnk megfontolni, mit tegyünk majd vele. Szerintem állandó őrizet vagy inkább megfigyelés alatt kell tartanunk. Dolgozzon, vegyen részt hatalmas munkáinkban, de úgy, hogy fegyvernek vagy fegyverként felhasználható energiának a közelébe se kerülhessen! Dolgozhatna például az öntözőrendszer felépítésében, hiszen képzett mérnök. Vigyáznunk kell minden lépésére! Bo Jallal más a helyzet. Ha felgyógyul, nyugodtan rábízhatjuk a védelmet az esetleges tengeri invázió vagy a negyedik világbeliek támadása ellen. Bo Jal akkor sem fogja most már elragadtatni magát, ha az elrettentés hatásos eszközeiként fegyvereket is adunk kezébe. Ha néhány graviplánnal vagy a térhajókkal a hajókon közeledő ellenséges hadsereg elé felvonulunk, ezzel úgy rájuk ijesztünk, hogy elmenekülnek majd, és nem veszélyeztetik többé békénket.
– Azt hiszem, csalódnál ebben! – jegyzi meg Rad Zson. – Ne feledd, Sa Lin: nincs makacsabb és kitartóbb ragadozó az embernél! Orgon Negyedik Világa történelméből sok példával tudnám alátámasztani ezt az igazságot. Egyébként igazad van, és én is nagyon szeretném elhinni, hogy mindig elég lesz a puszta elrettentés. De – mi van a vulkánunkkal? Megkezdtétek már a "kazánfalazat" kijavítását?
– Még mindig a megfigyelésnél tartunk. Néhány nap múlva megkezdjük a tengeri befolyók feltérképezését és a beömlő vízmennyiségek mérését. Ha ezzel végeztünk, ki tudom neked pontosan számítani a vulkán s a sziget legvalószínűbb élettartamát is! Utána megkezdjük a nagy munkát: a nyílások fokozatos elzárását, betömését.
Rad Zson helyeslőén bólint, azután sarkon fordul és elmegy. Pi Er fejét csóválva néz utána.
– Alaposan felkavarta az a lány – jegyzi meg csendesen. – Kérlek, Sa Lin: maradj a készüléknél, és sűrűn lépj kapcsolatba velük!
Pi Er is visszamegy az alsó szintre, munkájához. Sa Lin egyedül marad az Altra-7 vezérlőtermében, és a kapcsolóasztalra borulva gondolkodni próbál.

Amikor az Altra-20 újra jelentkezik, Sa Lin ismét csak Kar Vont láthatja a képernyőn. A Parancsnok beszámol arról, hogy sikerült ugyan Bo Jalt eszméletre téríteni, de még annyira gyenge, hogy nem tud elmozdulni fekvőhelyéről. Azt is megemlíti, hogy ő maga is megsebesült – egyik lábát mozdítani sem bírja. Sa Lin felhívja Pi Ert, aki utasítást ad, hogyan kezelje sebét.
Theirán szikrázóan kék az ég, a levegő virág- és gyümölcsillattól terhes. Meleg déli szél fúj, Helión tüzes korongját csak halvány fátyolfelhők takarják. Theira népe újult erővel építi új és jobb világát ősei földjén, földre szállt istenei segítségével.
Pi Er graviplánon suhan Theóntiszba, Theón házához. Az udvaron a megszokott, kedves kép fogadja. Theón leány szolgálói elébe futnak, és friss lepénnyel, gyümölccsel, borral kínálják. Az udvar végében, az istállóknál Theón és az egész háza népe várják. Ott van Agrimón és Dexión is a fiaival. És ott várakozik legényeivel együtt egy bőrkötényes, fekete szakállú óriás: Thaisztósz, Theira fegyverkovácsa.
A Poszeidón atyára várakozó theiraiak előtt nagy halomban soha nem látott kincsek garmadája hever. Kékesszürkén csillogó fémdarabok, lemezek, rudak. Pi Er graviplánokon szállíttatta ide Atleóntiszból a térhajók javítóműhelyében összegyűjtött fémhulladékot. Két térhajós egyszerű rajzokat, vázlatokat mutat Thaisztósznak: ekefejek, kapák, csákányok, fejszék tervrajzait. Acélmegmunkáló szerszámokat, fújtatót, köszörűt is hoztak, hiszen Thaisztósz a maga bronzüllőjével és – szerszámaival mit sem tudna kezdeni ezekkel a hallatlanul kemény "isteni" fémdarabokkal. Pi Er később a sziget valamennyi kovácsát ide akarja hívni, egy közös szerszámkészítő iskola megnyitását tervezi.
Theira vénjei tágra nyílt szemekkel figyelik, hogyan formálódik Thaisztósz szakavatott kezei között egy remekbe készült fejsze az "istenbronzból". Szinte félnek, amikor a keményfa nyélre erősített szerszámot a mester először lendíti magasra. Agrimón azután saját kezűleg is kipróbálja egy kemény, szívós fatönkön. Első csapására kétfelé hasad, a megrettent pátriárka pedig ijedtében elhajítja a fejszét, mintha a nyele tüzes lett volna… De azután hamar megbarátkoznak Theira lakói a Poszeidón adományozta varázsszerszámokkal, és amikor a régi bronzeke helyett először mélyed acél ekefej a rét kövér talajába, Agrimón belehasal a barázdába, úgy morzsolja szét gyönyörűségében a dús, omlós földet.
Pi Er szétnyit egy papírtekercset, amelyen – csodák csodája szigetük képét látják viszont; felülről, Ureón magasságaiból nézve, mint egy színpompás térítőt. Közepén ott csillog Atleóntisz térhajó-városa, körülötte jól látszanak az új város házsorai is. Ott tátong Atleón Haragos Szemének krátertorka, és ott domborul a Nyugodt Szem szelíd hajlású tömbje is. Pi Er-Poszeidón mutatóujja egymás után jelöli meg azokat a földterületeket, amelyek a gátak és csatornák felépülése után termővé fognak válni:
– Látjátok? Itt lesznek körben, egymás alatt a Nyugodt Szem lejtőin a gátak és csatornák, amelyekben összegyűjtjük a vizeket. A melegforrások és fürdők megmaradnak, de még pompásabb palotákat építünk föléjük. A legelőkből ugyan jó darabot felszántunk, de helyette feljavítjuk, öntözzük majd ezt a száraz fennsíkot is, itt a keleti oldalon, ahol, azt mondjátok, eddig még fű sem nőtt. Elvetjük majd a mi gabonánkat is – mutat rá a felhalmozott zsákokra –, amely égi birodalmunkban termett. Meglátjátok, milyen szép és jóízű kenyeret lehet sütni belőle! Új malmot is kell építeni, ebben is segítségetekre leszünk.
– Isteni gabonádat mihamarabb el kellene vetni, uram, Poszeidón! – indítványozza Agrimón. – De hogyan szántsuk fel azt a rengeteg földet, amit legelőinkből kijelöltél? Nincs annyi ekénk s igavonó barmunk, hogy eleget tehessünk parancsodnak!
– Ne félj, pátriárka, ebben is segítünk rajtatok! – nyugtatja meg Pi Er-Poszeidón. – A legelőket a mi gépezeteink fogják feltörni. De azután nektek is meg kell tanulnotok az új szerszámokkal bánni. Sőt, azt is megtanuljátok, hogyan kell elkészíteni, megalkotni őket!
Theón háta mögül csörömpölés, zúgás hallatszik. Csillogó, hernyótalpú gépek sora vonul be az udvarba. Theón elszörnyedve ragadja meg Pi Er-Poszeidón karját, és a többi theirai is kétségbeesetten keresi a menekülés útját. Csak Thaisztósz és segédei dolgoznak tovább nyugodtan.
Pi Er nevetve csillapítja őket:
– Ne féljetek, ezek a mi "szolgáink", a mi gépeink! Ők szántják fel nektek a legelőket!
Az udvaron tizenkét gépkatona sorakozott fel, valamennyien a legnehezebb típusúak. A két térhajós odajön a kovácsoktól, és beprogramozza őket a szántásra. Dübörögve indulnak el a munkaeszközzé változtatott önvezérlő harcigépek Theira legelőire, nyomukban Pi Errel és a pátriárkákkal. A nép áhítattal szemléli az istenek új csodáját, de igyekszik tisztes távolban maradni tőlük.
Theón udvarában ezalatt tovább dolgoznak a kovácsok.
– Micsoda kard lesz ebből! – penget meg Thaisztósz mester egy hosszú, rugalmas acéllemezt, miközben körülnéz, hogy elmentek-e az istenek. – Hiszen ezt maga Hefaisztón, a tüzes mélységben üllőjét döngető sánta kovácsisten kovácsolta! Katonáink úgy hasítják majd át vele Bikaisten harcosainak sisakját, vértjét, mint gyermekeink fakardja a homokbábukat a tengerparton! És micsoda dárdahegyeket, nyílvégeket, tőröket, csatabárdokat kovácsolunk majd ebből a rengeteg "istenbronzból"! A világon senki se szállhat szembe velünk, ha ilyen fegyvereink lesznek!
Thaisztósz, Theira mesterkovácsa, az istenek iránti hálával s félelemmel telve – félretolja a szerszámok tervrajzait, és segédeivel együtt hozzálát, hogy fegyvert, sok-sok fegyvert kovácsoljon az "istenek bronzából". Fegyvereket, amelyek legyőzhetetlenné teszik Theira népét az egész világon. A segédek eleinte húzódoznak a munkától, félnek Poszeidón atya haragjától. De Thaisztósz mester megnyugtatja őket, ne féljenek, hiszen Poszeidón is bizonyára örülni fog, ha a szerszámokon kívül "istenbronzból" kovácsolt fegyverek is megvillannak Theira lakóinak kezében – az ő tiszteletére, védelmére és dicsőségére.
Pi Er jelt ad a szántás megkezdésére a harmadik gátgyűrű alatti legelőn. Theón és Agrimón mellette álldogálnak. Dexión fiaival együtt lement a kikötőbe, ahol hatalmas gerendaállványokon sorakoznak már a Poszeidón szolgáinak segítségével épülő új, óriási hajótörzsek.
Theón és Agrimón hallgatagon szemlélik a csodálatos szántást. Ha Pi Er olvasni tudna gondolataikban, egyiküknél a kapzsi öröm felvillanását vehetné észre termőföldjei gyarapodása felett; másikuknál viszont bánkódást nemzetsége ősi tulajdonú legelőinek elvesztésén. Theón azonban beletörődik Poszeidón parancsába. Borral telt amforát emel magasra, és áldozati kortyot loccsant Atleón tüzes vizéből a friss hantokra.
Pi Er megbékült már Theira arányló, vérpezsdítő italával, és nem emel szót az effajta áldozat ellen. A gépkatonák valóságos csatarendben indultak neki a legelőnek, és nyomukban széles csíkban gyarapodnak Theira termőföldjei. Madárcsapatok szálldosnak körülöttük, a friss szántáson seregélyek, rigók, csókák szökdécselnek, röpködnek férgeket keresgélve. Theón ezt is jó jelnek véli, és újabb amforát emel áldozatra. Pi Er-Poszeidón gyönyörködve szemléli a szigetet. Először érzi igazán, hogy mégis érdemes volt a Nagy Katasztrófa után életben maradni, mert új élet sarjadásának lehet tanúja itt, Helli Harmadik Világán. A térhajó-város felől ekkor dübörgő zajra, sivításra lesz figyelmes. A körülötte állók is felnéznek, de már nem félve, csak érdeklődve. Atleóntisz fölött a magasban hatalmas, fénylő test ereszkedik alá, és tűzcsóvákat eregetve maga alól, leszáll a Haragos Szem oldalában fekvő kisebb fennsíkra, ahol az erőtérlokátor beépítésére szánt három térhajó magaslik.
– Megjött az Altra-20! – kiált fel Pi Er. A theiraiak mellette nem értik, mit mond, de tisztelettudóan bólogatnak.
– Maradjatok csak – mondja nekik Pi Er. – Nekem dolgom van, vissza kell mennem oda! – int a térhajók felé.
A nyakában függő varázsdobozon csavargat valamit, és a szigetlakók számára érthetetlen szavakat mormol. Pi Er és a csillagemberek ittlétük alatt már egészen jól megtanulták Theira lakóinak nyelvét. A fordítógép "varázsdobozát" már inkább csak az egymással való kapcsolat fenntartására használják.
– Vajon új isten érkezett udvartartásodba, uram, Poszeidón? – kérdi Theón udvariasan, majd hozzáteszi: – Vajha nem Hefaisztón jött meg, az Istenek Kovácsa, kinek műhelye ott parázslik a Haragos Szem mélyén, fiad, Atleón palotájában?
– De igen, ő jött meg… "Hefaisztón" – ismétli Pi Er gépiesen Theón szavait. Graviplán ereszkedik ekkor le a közelben. Pi Er-Poszeidón beszáll, és búcsút int a theiraiaknak, akik megszokták már a szigetükön röpködő "istenkorongokat", sőt sokan közülük már utaztak is bennük.
A graviplán a fennsíkon száll le, a négy térhajó mellett. Pi Er még a levegőből az Altra-20 hatalmas hengerét figyeli, amelyet a világtérutazás meteorzáporai szürkére karcoltak. Fiatalos fürgeséggel száll ki a graviplánból s az Altra-20 körül csoportosuló csillagemberek felé siet. Sa Lin elébe jön.
– Megérkezett Kar Von! – mondja. – Gor Dan és Szun Lin elpusztultak. Bo Jal még nincs jól, meg kell vizsgálnod. Kar Von is megsebesült a lábán, különben – tökéletesen egészségesnek látszik!
– Rad Zson nincs itt? – kérdi Pi Er.
– Nincs. Kerestettem, de nem találják. Valószínűleg ott van – mutat fel Sa Lin a völgy túlsó oldalán parányi sötétzöld foltnak látszó nagy cédrusra. – Mostanában naphosszat ott van. Nem viszi magával a radiofont sem, így nem tudok vele kapcsolatot tartani.
Pi Er a csillagemberek gyűrűjében Kar Von-hoz igyekszik. A Parancsnok bekötözött lábbal, sántán, de széles taglejtésekkel az Altrát ért támadás részleteit mondja el. Arca ugyan megviselt, gyűrött, de egész lényéből újra határtalan erő és magabiztosság sugárzik. Vállán most is ott van a sorozatlövő kézifegyver, ruhája zsebeit robbanólövedékek töltik ki. A csillagemberek érdeklődve hallgatják volt parancsnokuk beszámolóját, miközben Pi Er úgy érzi, mintha elszédülne, elsötétülne előtte Theira egész napfényes világa… Azután összerázkódik, és kilép a tömegből Kar Von elé.
– Üdvözöllek, Kar Von! – mondja egyszerűen. – Jól érzed magad?
Kar Von mintha megütközne a kérdésen.
– Természetesen! – feleli. – Csak ez a seb a lábamon, eltaláltak az átkozottak! Ezek a nyomorult "kék fejűek" megleptek bennünket és…
Pi Er válasz helyett Kar Von vállához nyúl, leveszi róla a fegyvert, és a meglepődött Sa Lin kezébe nyomja. Azután hasonló nyugalommal a robbanótölteteket szedegeti ki a Parancsnok zsebéből.
– Theirán nem hordunk és nem használunk fegyvert! – indokolja meg a lefegyverzést. – Többé nem háborúzunk! Ez a mi új törvényünk, a legfontosabb – amit mindnyájan megszavaztunk! – emeli fel hangját a körülállók felé. – Most pedig a kórházba viszünk, Bo Jal-lal együtt!
Pi Er intésére hordágyat hoznak, Kar Vont ráfektetik, és viszik a graviplánba. Sa Lin nem tudja, mit csináljon a fegyverrel és a robbanótöltetekkel, végül beviszi őket az Altra-7-be.
Bo Jalt is egy hordágyon látja viszont Pi Er.
– Hogy érzed magad? – hajol föléje.
– A buborékok! – suttogja a hosszú hajú térhajóstiszt. – Vigyázzatok a buborékokra! Szun Lin és Gor Dan megsemmisültek bennük! Csak a kábel maradt meg, üresen… Nem tudom, mi volt velem, Pi Er! Engedelmeskedni kellett. Én is ki akartam menni… egy buborékot szerezni magamnak! Akkor… közbelépett Kar Von! Nélküle… senki sem jött volna vissza az Altráról!
– Nyugodj meg, nincs semmi baj! – nyugtatja Pi Er. – Hamarosan egészséges leszel! Mindent megbeszélünk majd, az egész támadást… Kar Vont… mindent! Azt mondod: elgyengültél? Az akaratod, az önálló cselekvési készséged – ernyedt el?! Úgy érezted, hogy ki kell menned a buborékokhoz?!
– Igen! Csak azt! Úgy kívántam, mint… mint egy gyerek a kedves játékszerét!
– A Védőközpont nem volt bekapcsolva a támadás pillanatában?
– Nem. Nem volt. Egyszerre csak eltűnt egy mag a térkutató lokátor tekercsgyűrűjéből… Ekkor kapcsoltam be, de már késő volt. Ők akkor már ott voltak… az Altra közvetlen közelében! Ezért tudhattak azután az energiapáncélon belül is támadni. De hogy milyen…
– Ne fáraszd magad tovább, Bo Jal! Tudom, mi történt! Veled is, Kar Vonnál is. Akaratbénító biohullám-impulzusnyalábot sugároztak rátok. Nálad megfelelően hatott, Kar Vonnál – másképp! Az ő sérült agysejtjeiben ugyanaz a hullámnyaláb nem bénítólag, hanem ellenkezőleg: serkentőleg hatott! Úgy is mondhatnám: egy csapásra befejezte az én gyógykezelésemet!
Bo Jal erre már nem válaszol. Feje oldalt billen. Pi Er egy darabig a hordágyvivők mellett kíséri, és csak akkor torpan meg, amikor észreveszi, hogy az Altra-20-ból – újabb hordágyat hoznak lefelé! Visszafordul és odaszalad.
– Hát ez ki?! – kérdi.
– Nem tudjuk. Kar Von mondta, hogy hozzuk ki ezt neked, Pi Er, a hibernációs kamrából!
Pi Er kitakarja a szokatlanul hosszú testet, és megtántorodik meglepetésében: a hordágyon az Altra támadóinak egyikét látja viszont! Ugyanaz az arc – de mégsem?! Ennek a halott "szörnynek" ugyanis arca elülső felén egyetlen szeme sincs! Kettő van – oldalt, a halántékain! Mindkét karja megvan, de vállai szokatlanul keskenyek. Széles, elöl csúcsban végződő, hatalmas talpú csizmás lábai hosszan merednek előre a hordágyon,
– Vigyétek ezt is a kórházba! – mondja azután. – Tegyétek fel a graviplánra!
Elkíséri a hordágyvivőket a graviplánhoz. Ő is beszáll, s a gép máris a kórház felé suhan. A sárga horzsakő téglából nemrég felépült kórház a térhajó-város délkeleti szélén áll. Eddig jóformán üres volt, mert a letelepedés óta egyetlen betegük sem akadt. Lent Theóntiszban is épül egy másik, amelyet Theira népének szántak.
Két sebesült csillagember és egy halott negyedik világbeli "mutáns szörny" társaságában Pi Er gondterhelten kuporog a graviplánban, s mind szövevényesebbnek, sötétebbnek látja Theira jövőjét.

17. BIKAISTEN ELSŐ HADJÁRATA

"A nagyerejű Zeusz hallgatott rá, tiszteletet túlontúl adott Mmósznak; hogy látható legyen, mennyire szereti fiát: villáma lecsapott…"
(Bakkhülidész: Az ifjak vagy Thészeusz)

Rad Zson mindennapos vendég Anniánál.
Az Altra-7-ben rengeteg munka várja. Az anyagerő-energiával táplált új erőtérlokátor tervei még kezdeti stádiumban: képletekben és számoszlopokban halmozódnak fel asztalán és a Védőközpont gépagyában. De Rad Zsont már nem érdekli az erőtérlokátor. Egyvalami csupán: visszaadni Annia mosolyát, életkedvét.
Nem volt ott Kar Von megérkezésénél, és nem érdekli a Helli Negyedik Világáról származó titokzatos élőlény holtteste sem. Naphosszat Annia közelében tartózkodik. Egy idő óta az a rögeszme vert gyökeret benne, hogy – Manniószra akar hasonlítani! Haját hosszúra növesztette, és a szigetlakók ruháját viseli. Bőre már úgyis bronzbarnára pirult Helli sugaraiban.
Annia szemében mégsem Manniósz ő, és – jól tudja – nem is lehet azzá soha. Mégis kitart a lány mellett, ott van a közelében, lélegzetet sem bír venni nélküle.
Annia most különös dolgot művel. Egy lapos vesszőkosárba gyümölcsöket, árpakenyeret, kerek sárga sajtokat halmoz fel, s az egészet fehér narancsvirágokkal díszíti. Azután saját magát ékesíti fel. Hajába narancsvirág koszorút illeszt, ajkát és mellbimbóit pirosra festi. Lábaira finom bőrből varrott aranycsatos szandált húz, és karkötőkkel, gyűrűkkel, korall gyöngysorral díszíti egész testét.
Rad Zson nem tudja mire vélni a nagy készülődést. Amikor a lány végül kecses mozdulattal fejére emeli az ajándékkosarat, megkérdezi:
– Hová mégy? Elkísérhetlek? Annia üres tekintettel méri végig:
– A Szent Kúthoz megyek, Poszeidón kútjához. Áldozatot mutatok be neki Manniószért. Ha akarod, velem jöhetsz… uram, Atleón, Hagyd: ezt nekem kell vinnem!
Rad Zson ingerülten markolja fel Manniósz elárvult dárdáját – a fiú a leterített fekete bőrű Bikaisten-hóhér fegyverzetével ment harcba –, és a lány nyomába szegődik.
Annia lefelé tart az ösvényen, Theóntisz felé. A völgyhajlatban azonban nem fordul délnyugatra, hanem tovább halad előre az olajfaligetek között. Jobb kéz felől a Haragos Szem hatalmas tömbje magaslik fölöttük. A vulkán és a tengerpart alacsonyabb dombvonulata között itt – a nyugati part hosszában – jókora mély völgy húzódik, ebben haladnak tovább. Itt is ösvény vezet, de ezt ritkán használhatják Theira lakói, teljesen benőtte a bozót. Rad Zson gyaloglás közben is Anniát figyeli, aki biztos érzékkel találja meg az ösvényt a magas fűben. Szorosan mögötte lépked, és szeretné lecsókolni az apró kis verítékcsöppeket Annia nyakáról, az aranyhálóba tornyozott fekete haj pihés tövéről.
A tengerpart felőli domboldalakon legelők Zöldülnek, és nyájak tarka foltjai hullámzanak. A másik oldalon – a vulkáni hegykúp alsó szegélyén – a ligetek zöldjét hasadékok, leégett legelősávok tarkítják. A szigetlakók földművelése még nem terjedt el idáig. A vulkáni lejtőn néhány száz egység magasságig vad citrom- és olajfaligetek burjánzanak, még feljebb görgeteges, csupasz lejtő emelkedik fel egészen a kráterig.
Egy görbe törzsű olajfánál a lány jobb kéz felé fordul a bozótba. Rad Zson eléje megy, és dárdájával segít utat törni a sűrűben. Sötét barlangtorok tárul eléjük egy szikla tövében. Annia leveszi fejéről a kosarat. Rad Zson csodálja a törékeny testű lány erejét, kitartását, de nem mer közeledni hozzá; távol tartja az a hideg közöny és megvetés, ami a szeméből feléje árad.
A barlang bejáratát sűrűn benőtte a szeder és a vadszőlő. Rad Zson munkához lát, és Manniósz dárdájával kitisztítja a bejáratot. A kitágított barlangnyílásból nagy surrogással fácánok repülnek ki. Annia mintha egy köszönő pillantást küldene Rad Zson-Atleón felé, újra fejére emeli a kosarat, és belép a barlangba. A bejárat mellett közvetlenül hosszúkás fadarabok hevernek. Rad Zson felvesz egyet, és kíváncsian vizsgálgatja: szurkos-olajos vesszőnyalábot tart kezében. Látva tanácstalanságát, Annia ismét leteszi kosarát. A fáklyák mellől a földről kődarabokat vesz elő, szikrát csihol, és egy marék száraz fű segítségével lángra lobbantja a fáklyát Rad Zson kezében.
A füstölgő fáklyafény mellett nagy barlangterem tárul Rad Zson elé, amelyről azonnal megállapítja, hogy víz hozta létre a mészkőben. Víz, amely alulról tört felfelé. Ez a feltevése be is igazolódik hamarosan. A barlang közepe táján 8-10 egység átmérőjű, nagyjából kerek medencét pillant meg, amely csaknem színültig vízzel van telve. A medence pereme simára van csiszolva, körülötte a barlangban kisebb-nagyobb kődarabok szolgálnak pihenőhelyül a Szent Kút látogatói számára. A falban bronzból kovácsolt fáklyatartókat is lát. Annia elkéri tőle a fáklyát, felszúrja az egyikre, és még néhányat meggyújt róla.
Rad Zson leül egy kőre, és a medencét vizsgálgatja. Az oldalfalakon, belül fehéres-zöldes sólerakódást talál. Merít a vízből is, és megállapítja, hogy az erősen sós tengervíz. Sa Lin jut eszébe és mindaz, amit a vulkanológus eddigi vizsgálatairól mondott. Nem kétséges: ez a Szent Kút nem más, mint a vulkán gőztartályának egyik – talán legnagyobb? – befolyója.
Annia különös foglalatosságba kezd. A barlang egyik zugából vastag, kerek deszkalapot hoz elő. Ráhelyezi a magával hozott ajándékkosarat, és bőrszíjjal meg is erősíti, azután az egész ajándék tutajt óvatosan ráhelyezi a medence víztükrére. A tutaj elindul, és mozgásából Rad Zson azt látja, hogy a medencében körkörös áramlat kavarog. A kis tutaj lassan körbeússza a medencét, amelynek vízszintje – alig észrevehetően süllyedni kezd!
Az áldozati ajándék tutaj vízre bocsátása után Annia is leül egy kerek kőzsámolyra, és nyugodtan figyeli útját.
– Hová küldöd ajándékodat? – kérdi Rad Zson. – A tenger… Okeón mélyébe? Poszeidón atyám birodalmába?
– Igen. Okeón vize lassan elfogy a Kútban, és leviszi Hozzá ajándékomat. Hátha mégis meghallgatja könyörgésemet, és – visszaadja nekem Őt!
– De hiszen már megmondta Neked ő maga, hogy… én is mondtam már, hogy Manniósz… én vagyok?! – kiáltja Rad Zson.
Annia nem felel.
– Mennyi idő múlva érkezik le ajándékod a mélységbe? – kérdi Rad Zson, lehiggadva.
– Naponta kétszer telik meg a Szent Kút, és kétszer fogy el belőle Okeón vize – feleli engedelmesen a lány.
"Tehát hat időegység… vajon ez a dagállyal függne össze? – gondolja magában Rad Zson. – Ide küldöm majd Sa Lint az embereivel, vizsgálják meg. Lehet, hogy ezt kell legelőször eltömíteni!"
– Mondd, Annia – kérdi tovább a lánytól –, van még több ilyen kút is a szigeten?
– Ilyen nincs több, uram… Atleón! Csak a gőzt okádó Szent Hasadékok vannak és a Fürdő. Szent Kút, amelyben Okeón vize buzog, csak ez az egy van Theirán!
Amikor Annia abbahagyja áldozata útjának figyelését, már csonkig égtek a fáklyák is tartóikban. A Szent Kút medencéjében teljesen aláhúzódott már Okeón vize. A kis tutaj most már valóban egy kúthoz hasonló hatalmas kürtő mélyében keringi egyhangú táncát a folytonosan apadó víz felületén. A kürtő fala sima, és vastag sóréteg borítja. Annia leveszi a fáklyacsonkokat a tartókról, és a kút mélyébe dobja. Sötétség borul a Szent Kút barlangjára, csak a bejárat felől világít be egy halvány fénykéve.
Hazafelé is Annia nyomában lépdel Rad Zson-Atleón, Theira emberi testet öltött főistene. Az útjukba kerülő pásztorok hódolattal hajtják meg fejüket előttük. Annia tekintete állhatatosan a messzeségbe merül, túl a felhőkön, Okeón végtelen tükre fölé.

Pi Er nem tud gyógymódot találni Rad Zson lelki válságára. Végül úgy dönt magában, hogy – nem csinál semmit. Nem sürgeti Rad Zsont az erőtérlokátor miatt sem. Saját magában is valamiféle fásultság kezd elhatalmasodni: mintha a korábban kitűzött nagy célok egyre inkább halványabbá, távolibbá válnának.
Kar Von váratlan visszaérkezése láthatóan felbolygatta Atleóntisz mindjobban összekovácsolódó, Theira őslakóival szövetkezett csillagember-kolóniáját is. A volt térhajóstisztek, katonák, tudósok, technikusok egyre inkább nyugtalanul figyelnek a kórház felé.
A két sebesültet Pi Er orvostársai gondjára bízta, ő maga Helli Negyedik Világa különös halottjával foglalkozik. Két napon át elő sem jött a kórház egyik műtőjéből, ahol a boncolást végezte. A harmadik nap reggelén azután beszámol társainak az eredményről.
– Helli Negyedik Világának lakói is embertípusúak! – jelenti ki. – De milyen emberek?! Befejeztem e szerencsétlen "mutánsroncs" vizsgálatát. Talán még annak sem nevezhetném, inkább egy "embergép-kombinációnak"! Testében kétségen kívül megállapíthattam az anyagerő-sugárzás okozta fejlődési rendellenességeket! Itt van tehát előttünk a szomorú példa: miféle generációk születnek majd nálunk, Orgon Negyedik Világán is az esetleg életben maradtak utódaiként. Ha egyáltalán életben maradt valaki. Helli Negyedik Világán – maradtak…
– Tehát már Helli Negyedik Világán is lezajlott volna a Nagy Katasztrófa? – kérdi Rad Zson. – Vajon mikor?
– Nem tudom. Ehhez még alaposabb vizsgálódás lesz szükséges. Mindenesetre – leszállásunk alkalmából nem észleltünk jelentősebb mérvű felszíni sugárzást. Ez a ki tudja, hányadik generáció valószínűleg a talajszint alá húzódva vegetál. Ott lehetnek településeik, és ott élhet egész társadalmuk, amely – éppoly torz, mint ők maguk! Túlteng benne az agresszivitás, az erőszak, amint ezt mi is tapasztalhattuk.
Bo Jal arca megrándul, mintha mondani akarna valamit, de meggondolja magát, és hallgat. Pi Er várakozásteljesen néz rá egy darabig, azután tovább beszél:
– Egyszóval: ez a generáció nem életképes – következésképp nem is létezhet sokáig. Ez a vizsgált egyed már nem alkalmas utódok létrehozására. Szerveinek legnagyobb része gépi, anyagerőelemmel működtetett műszerv. Egyik karja is gép, két csökevényes lábát viszont korábban műtéttel távolították el medencecsontjáról. A halántékain levő két eredeti szemével ez az "embergép" sohasem látott. A látás funkcióját a koponyatetőbe épített négy apró, de nagy teljesítményű gépszem látta el. Tüdeje és szíve is gép, csupán emésztőszervei és mája természetesek. Agya nagy teljesítményű gépagy, rendkívül bonyolult, és egyelőre előttem ismeretlen módon a gerincvelőre – illetve az idegrendszerre kapcsolva. A gépagy tárolójának rendszerét, illetve jelzésrendszerének kulcsát egyelőre még nem ismerjük, de az Altra-7 Védőközpontjának segítségével remélem, meg fogjuk fejteni, összefoglalva: attól tartok, hogy Helli Negyedik Világának ezek az "embergépei" tulajdonképpen robotoknak tekinthetők, amelyeket támadásra programoztak be ellenünk, illetve – mindenki ellen, aki Helli Negyedik Világa közelébe vetődik!
– Nem értem, miért feltételezed azt, hogy központilag programozzák, irányítják őket? – kérdezi Sa Lin, – Vagy úgy? Létezhet néhány eredeti aggyal rendelkező is, akik ezeket konstruálták és…
– Igen. Az anyagerő-sugárzásban torzán született emberi agyak konstruálhatták őket teljesen életképtelen, még torzabb állapotban született társaikból, mint alapnyersanyagból. És kifejezetten arra a célra, hogy – mindenen és mindenkin bosszút álljanak. Ugyanúgy, ahogy rajtunk is bosszút akartak állni testvéreink a sarki bázison, Orgon Negyedik Világán. Emlékszel, Bo Jal?
Bo Jal arcáról verejték csorog. Nem felel, csak bólint Pi Er felé.
– Mit tanácsolsz, Bo Jal? Te ott voltál az Altrán. Küldjünk ki néhány térhajót oda… az Altrához?! Esetleg – semmisítsük meg az Altrát! Mit gondolsz: eljönnek utánunk ide is, Helli Harmadik Világára?
Bo Jal végre megszólal:
– Nem. Nem hiszem. És a mi ellentámadásunknak se látom sok értelmét… csak még jobban magunkra bőszítenénk őket. Szerintem, ha nem háborgatjuk őket többé, ők sem fognak támadni tovább. Meg sem találnának bennünket itt a. Harmadik Világon. Arra, hogy Helli egész Harmadik Világát felkutassák utánunk, nem hiszem, hogy futja erejükből.
– Még csak az hiányozna, hogy ők is idejöjjenek! – csattan fel Rad Zson. – Nélkülük is ugyanoda jut ez az új, gazdag és érintetlen Harmadik Világ is – ahová mi a Negyediken?! Látod, Pi Er?! A te vizsgálatod eredménye újra csak engem igazol. Mi ez, ha nem újabb bizonyíték a pusztulás törvényszerűsége mellett?! Ilyen torz világok, efféle "embergéptársadalmak" létezhetnek távolabb, a Mag Világain is?! Mondhatom, szép perspektíva! És – mi is hol tartunk? Mennyire jutottunk előre az új irányban, a kitűzött új, nemes célért?!… Hiszen Te magad mondtad nemrég, hogy már itt is nagyok a visszahúzó erők! Rabszolgák kellenének már ezeknek is; kincsek, kizsákmányolás, az erősebb elnyomó legyőzése – de azután viszontleigázása a mi segítségünkkel… az "istenek" fegyverével és védőpajzsa alatt?! Megtanulták az őket sanyargató "Bikaistentől", hogyan kell "emberi módon" élni: ölni, pusztítani, hatalmat gyakorolni, leigázni… s a legvégén ide kerülni: "embergépekké" válni! Hol tartunk hát az új iránnyal, Pi Er?! Hiszen annyira megszoktak már bennünket, annyira természetesnek veszik "isteni" segítségünket, hogy maholnap egészen elszoknak a munkától! Már nem tudnak úgy dolgozni, mint eddig tették: keményen és kitartóan a természet isteni mítosszal felruházott erői ellen. Meglásd, előbb-utóbb azt követelik majd tőlünk, hogy belőlük is "isteneket" csináljunk!
Pi Er arca elsötétül a visszafojtott indulatok vérhullámai alatt. Már-már visszavág Rad Zsonnak azzal, amit gondol most… ami majd szétrobbantja egész lényét: "Te?! Éppen Te merészelsz így beszélni? Hát Te vajon mit teszel mindezért… amire Te magad is megesküdtél?! Az új irányért?! Miért nem dolgozol?! Miért töltöd tétlenül napjaidat annál a lánynál?! Miért próbálod »isteni« szerepedet egyetlenegy célért játszani csupán? Egy nő öleléséért, aki önszántából úgysem lesz a Tiéd?!…"
Pi Er szelíden átöleli a felhevült Rad Zson vállát:
– Tudom, miért vagy így elkeseredve, Rad Zson! Ezért most nem is ellenkezem. Légy türelemmel. Periódusezredek szakadékát csak lassan, fokozatosan lehet elegyengetni. Várj csak: néhány nap múlva megkezdjük a gyermekek tanítását! Lenn Theóntiszban megnyitjuk az iskolát… a Tudás Templomát!
Rad Zson elhárítja magától Pi Er ölelését, sarkon fordul, és kisiet a kórházból. Egyre kisebbé váló alakját sokáig szemmel kísérhetik az ablakból, amint Theira ligetei között a nagy cédrus felé sétál.
Pi Er visszafordul az ablaktól.
– Kérlek, Bo Jal, vedd kézbe szigetünk védelmét – mondja váratlanul. – Az előzményeket ismered már, és – új törvényeinket is. Vért ne onts tehát, de rettentsd el a támadókat! Azt hiszem, elegendő technikai fölénnyel rendelkezünk ahhoz, hogy ezt megtehessük. És – Te felelsz Kar Vonért is! Néhány nap múlva elhagyhatja a kórházat. Járókötést kért… dolgozni akar. A gátépítéshez irányítjuk, légy rá különös figyelemmel! Te jól érzed magad?
– Igen, egészen jól! – jelenti ki Bo Jal. – És… megbízhatsz bennem, Pi Er. Nem fogok többé úgy eltévelyedni, mint Orgon Negyedik Világán és Helli Negye… – A mondat végét elharapja.
Pi Er összehúzza szemöldökét:
– Mit mondtál? Jól értettem? Miben tévelyedtél el – a Negyedik Világon?!
Bo Jal összerázkódik, mint egy csínyen tetten ért kisgyerek.
– Most már… úgy látszik, el kell mondjam, Pi Er – feleli akadozva. – Nem ŐK támadtak!… Én! Ellencsapdát állítottam nekik a gömbhajóban… a gyermekcsontváznál… anyagerőtöltetekből! Az az anyagerő-robbanás az én művem volt.
Pi Er újra az ablakhoz megy, és hosszú ideig ott marad.
– Pi Er… nagyon sajnálom már, hogy megtettem! De akkor úgy éreztem, hogy… nem tehettem mást! Ez volt az utolsó! Ezért… ennek ellenére… kérlek, bízzál bennem! Pi Er int, hogy rendben van.
Bo Jal elmegy. Most már csak Sa Lin és Ki Lun maradtak rajta kívül Pi Errel, aki visszajön az ablaktól.
– Mi van a vulkánunkkal? – fórul Sa Lin-hoz. – Az is ilyen nyugodt, mint mi?
Sa Lin tárgyilagos, csendes hangú beszámolóval próbálja a felgyűlt feszültséget levezetni:
– Rad Zson megtalálta a sziget Szent Kútját, ahol a tengervíz a sziget belsejébe áramlik. Meg fogjuk tüzetesen vizsgálni. Annyit már megtudtunk, hogy a tenger eróziója a sziget mészkőtömbjének nyugati, északnyugati oldalát kezdte ki legjobban; feltehetően az északnyugati jellegű széljárás következtében. A graviplánokból végzett megfigyelések során több nagy örvényt fedeztünk itt fel, amelyeknél mind vízbefolyókat gyanítunk. A Szent Kút valószínűleg túlfolyó is egyben, amolyan természetes szelepféle. A gőzmedence előtt van, nyílását odalent az áramlás tágítja, a sólerakódások szűkítik; tehát bizonyos természetes egyensúly állapota állhat fenn, ami a sziget és a vulkán fennmaradását biztosítja. Mivel a legkisebb egyensúlyváltozás is végzetes lehet, a stabilizációs munkálatokhoz csak igen óvatosan foghatunk hozzá. Távirányított szondákkal meg fogjuk mérni a befolyók keresztmetszetét, a beömlő víz mennyiségét, nyomását, sebességét; a sólerakódás mérvét… egyszóval mindent. Utána kiszámítjuk majd a tömítés legbiztonságosabb ütemét és lehetőségeit.
– A sziget többi oldaláról tehát nem fenyeget veszély?
– Nem. Az északi, keleti és déli-délkeleti part körül sehol sem találtunk örvénylést. Halászok voltak velünk a graviplánokban, akik a part minden darabját felismerték és megnevezték: több örvényről ők sem tudnak.
– A hasadóanyag-expedícióval még várunk – jegyzi meg Pi Er. – Az erőtérlokátor tervei lassan készülnek. Addig is minden erőnket a vulkán stabilizálására fordítjuk. És – a védekezésre "Bikaisten" esetleges támadása ellen. Adjatok át Bo Jalnak minden nélkülözhető graviplánt az őrszolgálathoz, és a támadók elrettentéséhez.
– Fel is fegyverezzük őket?
– Félek, hogy puszta felvonultatásuk nem lesz elég! – mondja Pi Er. – Különösen, ha netán sikerülne észrevétlenül partra szállniuk, és megrohamoznának bennünket. Ezért nem ártana felfegyverezni a graviplánokat. De a fegyvereket csak megfélemlítésre használjuk. Megbízom Bo Jalban. Mondd, Ki Lun: kiválasztottátok már a tanítókat?
– Igen. Többen jelentkeztek a szükségesnél – mosolyog a csillagász. – Alig tudtam választani belőlük. Reggel megnyithatod az iskolát, Pi Er. A Tudás Temploma elkészült Theira gyermekei számára!
Pi Er arcvonásai megenyhülnek. Kinyitja az ablakot, és mindhárman odalépnek. A nyugati öbölre látnak ki, Theóntiszra és a kikötőre. A város tarka épületcsoportja között nagy, oszlopcsarnokos tömb magaslik ki: a Tudás Temploma. A hatalmas csarnokot a sziget mesteremberei asztalokkal, padokkal és egyéb különös tárgyakkal bútorozták be. A mesterek Poszeidón atya útmutatásai szerint dolgoztak, csodálattal eltelve a varázslatos rendeltetésű dolgok iránt.
Pi Er most csak a Tudás Templomát látja maga előtt. Megnyugvás árasztja el, és újra bízni kezd Theira-Atleóntisz jövőjében.

Ki Lun társaságában graviplánon érkezik Pi Er-Poszeidón Theóntiszba, a Tudás Temploma felavatására. Az épülettömb előtti nagy térségen az "istenkorongból" kilépő Poszeidónt és kísérőjét hatalmas tömeg veszi körül.
A Tudás Temploma Theóntisz városkájának szélén épült fel. Maga Theóntisz – különösen a kikötői része, a halásznemzetség elvárosiasodott települése – szűk és zsúfolt. A tengerparti lapályra épült házak szorosan egymáshoz tapadnak. Az utcák szűkek, kanyargósak, de gondosan kövezettek. Mindenfelől magas, ablak nélküli falak szorulnak össze: a házaknak kifelé nincs ablakuk. A falakon belül viszont az udvarok tágasak; szellős oszlopcsarnokok, szépen gondozott kertek teszik őket változatossá. Pi Er néhányszor végigsétált Theóntisz utcáin, a hűs árnyékot adó falak tövében. A házakon az ajtónyílásokon kívül csak néhány magasan fekvő, egészen apró ablakocskát látott. Belül oszlopcsarnokos, emeletes udvarokból nyíltak a házak helyiségei. Az ablaktalan szobák csak az udvar felől kaptak napfényt és levegőt. A házak mind a sziget fehér, sárga és piros vulkáni horzsakő tégláiból épültek, és csak alapozásukhoz használták fel a sziget kőzetanyagát képező mészkőtömböket. Tetejük fából készült. Falaikat kívülről bevakolták, belül színes falfestményekkel is díszítették. Befestették a külső vakolatot is. A festés rendszerint utánozta az építőkövek erezését, mintázatát. Pi Er sokat gyönyörködött a belső udvarok mozaikberakású kőpadlóiban, amelyeken színpompás képekben viszontláthatta Theira népének felfogását az őt körülvevő világról, a tenger, a vulkán s az alvilág isteneiről és démonairól egyaránt. A mozaikpadlós berakás azonban gyakorlati célt is szolgált. Alatta vízgyűjtő ciszternák voltak, amelyekből művészien kifaragott kútfőkön át merítették az ivóvizet. A ciszternákban többnyire forrásvizet gyűjtöttek, a központi vízvezeték útján, amelyet a Nyugodt Szem lejtőjén eredő nagy forrás táplált. De felfogták az esővizet is, sőt egészségesebbnek tartották, mint a forrásvizet.
A Tudás Temploma előtt összegyűlt nép hódolattal enged utat Pi Er-Poszeidónnak és kíséretének. Fejük fölött halk surrogással graviplánraj húz el a kikötő felé. Bo Jal őrjáratai éjjel-nappal figyelik Theira körül Okeón tükrét, hogy idejében észrevegyék Bikaisten közeledő gályáit. Az első őrjárat fel is fedezett messze néhány hajót, de ezek nagy ívben elkerülték Theirát. Pi Er arra következtetett ebből, hogy a hajósok felfigyelhettek már Atleóntiszra, a sziget tetején csillogó térhajó-városra – s ez a látvány távol tartotta őket a szigettől. Bikaisten két hajója óta egyetlenegy idegen bárka sem közelítette meg Theirát.
Pi Er gondterhelten áll meg az oszlopcsarnokban.
Már az előző napokban, az új kórházban, amely a Tudás Temploma északi szárnyához épült – az orvosok Theira valamennyi gyermekét megvizsgálták, és kijelölték közülük az iskolára éretteket. Ekkor kezdődtek a bajok – a szülőkkel. A kétségbeesett theirai anyák nem bírták megérteni és elviselni, mit művelnek gyermekeikkel az "istenek". Az orvosi műszereket kínzószerszámoknak hitték, és meg voltak győződve, hogy gyermekeik összedarabolva kerülnek le a vizsgálóasztalról. Az orvosok végül egymáson végeztek előbb vizsgálatokat, hogy így győzzék le a bizalmatlanságot. Theón személyes közbelépésével végül sikerült valahogy lecsillapítani az anyákat. Felnőtt betege még alig akadt a kórháznak. A sziget népe kulturális színvonalához képest magas fokú higiéniát tanúsított; testkultúrájukat, egészséges életmódjukat a csillagemberek is megcsodálták.
Pi Er-Poszeidón már az orvosi vizsgálatkor kihirdette az anyáknak, hogy a gyerekeket az "istenek tudományaira" fogják tanítani a Tudás Templomában. Ők mégis őrjöngtek a kétségbeeséstől most, amikor sor került a tanítás megkezdésére. Theón iderendelte a halász-őrséget, de a gyermekeikért aggódó anyákat dárdás férfiak sorfala sem tudta feltartani. Pedig ezek ugyanazok az anyák voltak, akik néhány holdperiódussal ezelőtt isteni áhítattól eltelve koszorúzták fel idősebb fiaikat, leányaikat az Atleón Kapujában vagy Poszeidón szirtjén való feláldozásuk, halálba indulásuk előtt… Az emberi testet öltött "istenek" most csupán kis asztalok mellé ültették gyermekeiket a Tudás Templomában – mégis elsiratják őket.
A gyerekekkel semmi baj sincs. Nyolc-tíz periódus korúakat választottak ki a tanulás megkezdéséhez. Nyugodtan ülnek az alacsony asztalkák mellett, gyümölcsöt majszolnak, tágra nyílt szemekkel figyelik az "isteneket", és nem értik a szülők jajveszékelését.
Pi Er-Poszeidón határozott fellépéssel teremt rendet. A lépcsők tetején felemeli karjait, bekapcsolja a nyakában függő fordítógépet és az erősítőt, úgyhogy hangja mennydörgő erővel szárnyal a tömeg fölött:
– Miért sírtok, Theira asszonyai? Látjátok, hogy csak jót cselekszünk gyermekeitekkel, semmi bántódásuk sem lesz! Megtanítjuk őket sok hasznos tudományra, szépre és jóra, hogy hozzánk hasonlóak legyenek! Menjetek most haza, és napnyugtakor jöjjetek el értük. Addig gondot viselünk rájuk, étellel, itallal is ellátjuk őket!…
A dörgő hang és az isteni fellépés hatására az asszonyok sírva-szipogva hazaindulnak. Néhányan azonban látótávolban lekuporodnak, és csendben figyelik tovább a Tudás Templomát, ahol végre megkezdődik a tanítás. A csillagember-tanítók kis csoportokra osztják a gyermekeket, leülnek közéjük, ismerkednek, és mesélnek nekik. Pi Er magukra hagyja őket, és a kórházba indul.

Theóntisz kikötőjében is serény munka folyik ezekben a napokban. Dexión megelégedéssel szemléli, hogyan gyarapodik nemzetsége az istenek eljövetele óta. Még fia elvesztése feletti fájdalmát is feledteti a sok munka és változás, ami azóta végbement Theirán.
Pi Ernek eleinte nagy gondot okozott, hogy a csillagemberek között nem talált hajós és halász szakembereket. Végül néhány olyan térhajóstisztet kért meg erre a munkára, akik Orgon Negyedik Világán szabad idejükben halásztak és vitorláztak. Ők és néhány építőmérnök társuk hozzáláttak a kikötő megnagyobbításához és új, nagy teherbírású hajók építéséhez. Theira hajóácsai "istenbronzból" készült új szerszámaikkal óriási hajótesteket ácsoltak már össze a parti gerendaállványokon. Pi Er úgy tervezi, hogy amíg felépül a sziget gépgyártó, fémfeldolgozó bázisa, átmenetileg a nagyobb vitorlás hajók építésére és kormányzására taníttatja meg Theira halászait. De ennél tovább is ment: néhány meglevő nagyobb halászbárkából kivágták az árbocokat, átépítették a fedélzetet, és egy-egy kisebb önsúlyú gépkatonát helyeztek el rajtuk hajtómű gyanánt. Az önvezérlő gép munkacsápján hajócsavart forgatott, ily módon a testet öltött Tengeristen máris néhány szélvészgyors halászbárkával ajándékozta meg Theira szerencsés halászait. Azok eleinte be sem mertek szállni az "istenszörnyeteg" mellé, de hamar hozzászoktak, és a kormány mellé álltak.
A jobb, gyorsabb és biztonságosabb munkaeszközökkel óriási eredményt értek el, úgyhogy azt sem tudták már, mit kezdjenek a zsákmánnyal. A meglevő kezdetleges, rövid hálókból Poszeidón tanítómesterei hosszú kerítőhálókat és fenékhálókat alakítottak ki, amelyekkel azután rengeteg halat fogtak. A zsákmány felhasználásában is csodálatos, új dolgokat tanultak meg Theira halászai. A parton raktárakat, füstölő- és sózóműhelyeket építettek, és hordókban, amforákban helyezték el a sózott, füstölt és olajban tartósított halhúst. Most már az lett a legnagyobb gondja Dexiónnak, miképp tudná áruba bocsátani a saját szükségletüket többszörösen meghaladó zsákmányt. Theónnal és Agrimónnal is tanácskoztak már erről. A földműves-pátriárkának ilyen gondjai még nincsenek. A felszántott és bevetett új földek még nem hozták meg első termésüket. A szőlők és gyümölcsligetek gondozásában is csak most kezdték alkalmazni az isteni tanítók útmutatásait, így azután, inkább csak az okoz gondot Agrimónnak, hogy kivel végeztesse el a sok új munkát.
Artimón a halászat mellett újra foglalkozik a fegyverekkel is. A Bikaisten elleni első tengeri csatában alaposan megfogyatkozott halászőrséget fiatalokkal egészítette ki. A titkos fegyvertárakban egyre több "istenbronzból" kovácsolt dárda, nyíl, kard és csatabárd halmozódik fel; több, mint ahány ásó és kapa kerül a földművelők kezébe. A ravasz Artimónnak még arra is gondja van, hogy a kovácsok az új fegyvereket gyantával kevert őrölt bronzporral dörzsöljék be, nehogy a békeszerető Poszeidón atya megsejtse titkukat. A testet öltött istenek védőpajzsa mögött Artimónban érlelődik a bosszúvágy Bikaistennel szemben – öccséért, Daniószért. Alig várja már Bikaisten újabb rohamát, és nem szándékozik tétlenül élvezni az istenek védelmét. Az "istenbronzból" kovácsolt titkos fegyverekkel saját maga akar elégtételt venni, egyúttal visszahódítani megtépázott vezéri hírnevét.
Bo Jal graviplán-őrjáratán kívül Artimón is fenntartja az őrséget a kikötő tornyában. Az itt figyelő őrség azonban nagy hátrányban van, hiszen a magasban lebegő "istenkorongokból" bizonnyal jóval előbb s távolabbról látják majd meg az "istenkatonák" Bikaisten közeledő hajóit.
Amikor a Tudás Temploma megnyitásának délelőttjén ezek a magasban lebegő őrszemek – a graviplánokban őrködő térhajósok – messze nyugaton néhány apró vitorlát pillantanak meg Okeón tükrén, az őrtorony halászőrsége még nem is sejti a rég várt támadás bekövetkezését. Nem úgy Artimón, aki négy gépkatona hajtotta motoros halászbárkával épp a délnyugati parti vizeken halászik. A halászbárkákról is észreveszik a közeledő hajókat: Artimón azonnal bevonatja a hálót, és bárkái máris a zátony átjárója felé siklanak, hogy mielőbb beérjenek a kikötőbe. Amikor Pi Er Theóntisz kórházában "varázsdobozából" megtudja Bikaisten hajóinak megérkezését, Artimón bárkái már kikötéshez készülődnek.
Pi Er Ki Lun kíséretében graviplánba száll, és felrepülnek Atleóntiszba. A fennsíkon Bo Jal is értesült már a hírről, és mozgósította a csillagember-kolóniát. Pi Er átszáll Bo Jal graviplánjába. Rad Zson nincs velük, napok óta nem látták.
Az "istenkorongok" rajvonalban húznak el Theóntisz fölött. Pi Er megpillantja odalent a kikötőben partra futó halászbárkákat.
– Róluk teljesen elfeledkeztünk! – kiált fel.
– Szerencsére ők is észrevehettek a hajókat, és elmenekültek előlük. Bo Jal, nem kellett volna a halászokhoz; is beosztani egy graviplánt?
– Nincs rá szükségük! – válaszolja Bo Jal magabiztosan. – Tízszer olyan gyorsak, mint az ellenség!
A graviplánsereg pár száz egység magasságban suhan tova Okeón tarajos hullámai fölött. Dagály van, és a Theirától délnyugatra leselkedő zátonysor nem látszik ki a hullámokból. Bo Jal hosszú láncba vonja szét gépeit. Összesen tizenöt "istenkorong" repül hangtalanul a valahol előttük Okeón felszínén bukdácsoló hajók elé.
Nyolc ormótlan, evezős-vitorlás gálya bontakozik ki Pi Er előtt a tenger szintjén. A graviplánok egészen alacsonyra ereszkednek, és alig 30-40 egység magasságban lebegve elsáncolják az utat a sziget felé igyekvő flotta előtt.
A hajók fedélzetén rettentő zűrzavart figyelhetnek meg. Az emberek fürtökben lepik el az árbocokat, a vitorlákat igyekeznek bevonni. Fegyveres, vértes harcosok futkosnak a fedélzeteken; az evezők csápsorai összeakadnak, és szilánkokká törnek. A hajók mindezek ellenére változatlanul a kikötő felé sodródnak. Úgy látszik, a vezéreknek sikerül rendet teremteni rajtuk, az emberek is sorokba rendeződnek. Amikor a hajók elérik a magasban csillogó graviplánok rajvonalát, nyílzápor süvít fel róluk, s az "istenkorongok" átlátszó páncélzatán nyílvesszők százai pattannak szerteszét. Pi Er önkéntelenül elmosolyodik, és elismerően bólint ekkora bátorság láttán. De rögtön el is komorul az arca, mert észreveszi, hogy az egyik hajó vitorlarúdján vérző, megcsonkított emberi testek vonaglanak.
– Vajon ezek Theira foglyai?! – kiált fel. – A fiú köztük van-e?!…
Bo Jal a graviplán kapcsolóasztalához nyúl, és egy mikrofont ad Pi Er kezébe.
– Bikaisten hajósai! Vessetek azonnal horgonyt! – dördül meg odakint Pi Er-Poszeidón hangja. – Vessetek horgonyt… különben isteni tűzzel süllyesztem el hajóitokat! Poszeidón beszél hozzátok, Okeón Istene!…
– Sortüzet a hajók elé, a tengerbe! – mondja azután Pi Er Bo Jalnak.
Bikaisten hajósai és katonái alig ocsúdtak fel az isteni szózat hatása alól, amikor az "istenkorongokból" fülsiketítő csattanással villámcsapások sortüze hasít a tengerbe, hajóik elé. Nyomukban fehéren sistergő tajtékot hánynak Okeón hullámai.
Kövekkel súlyosbított nehéz bronzhorgonyok vágódnak le a hajókról a mélységbe. Megáll az evezősorok mozgása is, a halálra rémült, megláncolt gályarabok padjaik alá rejtőznek.
– A foglyok! – figyelmezteti Bo Jal Pi Ert. "Poszeidón" újabb szózata hangzik fel odakint:
– Megparancsolom, hogy Theira foglyul ejtett katonáit oldozzátok el, és adjátok át katonáimnak!…
Bo Jal a graviplánraj északi végéről rendel oda egyet a vezérhajóhoz, amelyen néhány vérző emberroncsot oldoznak le az árbocrúdról félelemtől rettegő kínzóik. Az átlátszóan csillogó, hatalmas "istenkorong" a hajó mellé suhan, és a bukdácsoló gálya közvetlen közelében állapodik meg. Csillogó ruhájú "istenkatonák" ugranak ki belőle, és átemelik magukhoz a foglyokat. A hajón senki se mozdul ezalatt, csak amikor az utolsó fogoly is eltűnt a graviplán gyomrában, s a félelmetes varázslat újra a magasba szökken, akkor mernek megmozdulni Bikaisten félelembe dermedt katonái.
– Most pedig szedjétek fel a horgonyt, és menjetek vissza hazátokba! – dörgi Poszeidón a magasból. – És soha többé ne merészeljetek Theira partjaihoz ellenséges szándékkal közeledni, mert rettentő haraggal fogok lesújtani rátok! Békés kereskedőiteket azonban szívesen látom, azoknak nem lesz bántódásuk!…
A megrettent támadók késedelem nélkül végrehajtják a rettenetes hatalmú s erejű Tengeristen parancsát. Nyikorgó emelőcsigákkal megkezdik a hajókon a horgonyok felhúzását. A katonák legtöbbje még mindig halálfélelemben reszketve egymás hegyen-hátán hever a hajók fedélzetem.
Fenn a graviplánokban ekkor különös fordulatra lesznek figyelmesek a parancsuk végrehajtását figyelő "istenek". Hátuk mögött – Theira partjai felől – négy harcosokkal megtömött bárka tűnik fel a hullámokon, és nagy sebességgel közeledik a horgonyfelhúzással bajlódó gályák felé.
Pi Er felkiált meglepetésében:
– Hát ezek mit akarnak?! Hiszen ezek ők… a halászaink! Nézd csak, Bo Jal: a bárkák felfegyverzett emberekkel vannak tele! Nem! Ezt nem engedhetjük meg! Őket is vissza kell kergetni! Bo Jal, azonnal adj parancsot!
Miközben Bikaisten gályái egymás után, nehézkesen fordulnak meg, és az oldalszéllel délnyugati irányba rendeződnek, a graviplánraj széleiről levágódik néhány "istenkorong", és a harcosokkal zsúfolt theirai bárkák felé suhan. Nem vesztegetik az időt figyelmeztetésre, szózatra. Villámcsapások zápora csapódik belőlük Okeón tükrére: tűzfüggönnyel zárják el útjukat a hajók felé. Hiába emeli ég felé karjait Artimón a bárkában, s szórja átkait az istenekre – köztük magára Poszeidónra, amiért nem engedi, hogy bosszút álljon Theira sanyargatóin, testvére gyilkosain – a bárkák kormányosai az isteni parancsnak engedelmeskednek, és nagy ívben visszafordulnak Theóntisz felé.
Bikaisten gályái már mind a nyolcan délnyugat felé hajóznak. Bo Jal parancsot ad "istenkorongjainak" a visszafordulásra. A graviplánraj szétrebben, és a theirai halászbárkák mögé suhan, visszatereli őket kikötőjükbe. Pi Er Artimón bárkája fölé irányítja a graviplánjukat.
A halász-hadvezér kielégítetlen bosszúvágyát s haragját most a félelem váltja fel. Leáll a gépkatona-motor, a bárka csendesen himbálódzik, amikor a vízszint fölött lebegő "istenkorong" nyílásából Pi Er hangja harsan fel:
– Mit akartatok csinálni – engedélyem nélkül?! Nem bíztatok isteni erőimben?! Vegyétek tudomásul, hogy ezután csak én háborúzhatok Theirán… és ezen az egész Világon! Megértettétek?! Nem lesz többé vérontás! Bikaisten hajói elmentek, és nem jönnek vissza soha többé! Kereskedőhajók jönnek csak, akikkel elcserélhetitek majd Theira javait, terményeit. Megszabadítottam foglyul esett testvéreiteket. Itt hozzuk őket az egyik "istenkorongban"!
Artimón és katonái bűnbánóan hajtják le fejüket, egész a bárkák fenekéig; de a távozó préda után villogó, sóvárgó tekintetük másféle érzésekről árulkodik. Arról, hogy egyáltalán nem hálásak védelmező istenük közbelépéséért… sőt, határtalanul gyűlölik most ezt az ostoba istent, aki így futni engedte a biztosnak ígérkező zsákmányt.
A graviplán újra magasba szökken, és a bárkák is elindulnak a kikötő felé.
Theóntiszban a Tudás Temploma udvarán száll le Pi Er graviplánja. Nagy tömeg fogadja: most szállítják át a kórházba a temérdek sebből vérző, állati módon megkínzott foglyokat. Örömtől zokogó theirai asszonyok borulnak Pi Er-Poszeidón lábai elé, és ruhája szegélyét csókolják.
– Manniósz… a fiú köztük van?! – hangzik fel Pi Er kérdése.
– Nincs, uram, Poszeidón! – mondja könnyes szemekkel Theón. – Neked volt igazad, én nem is kételkedtem benne. És – nincs köztük Daniósz sem, Dexión fia. Ezek a szerencsétlenek elmondták, mi történt velük. Daniósz sebesülten Okeón hullámaiba zuhant, és odaveszett. Manniósz felkapaszkodott a hajó oldalára, tartotta magát egy darabig, de a csata után észrevették, és foglyul ejtették. A rózsaszín tollakkal ékesített vezéri sisak lett a veszte… rettenetes módon végezték ki, uram, Poszeidón! Lábainál fogva egy vitorlarúdra szögezték, testét elevenen megnyúzták, és utána parázson megsütötték. Ettek is húsából Bikaisten fekete bőrű harcosai. Bőrét a hajó árbocának csúcsán tépték szét Okeón madarai.
Theón hangja elcsuklik, és összeroskad Pi Er előtt, akinek arcán könnyek csorognak. Rad Zsonra gondol – és Anniára. A pátriárkát az asszonyok gondjaira bízza azután, és a kórházba siet a sebesültekhez.

18. ÚJ VILÁG SZÜLETIK

"Ellenben azok szemében, kik képtelenek az igazi boldogság felé vezető utat meglátni, épp ekkor tűntek a legszebbeknek s legboldogabbaknak, amikor már telve voltak igazságtalan kapzsisággal és hatalomvággyal…"
(Platón: Kritiász)

Kar Von egy szó ellenvetést sem tesz, amikor Pi Er közli vele, hogy részt kell vállalnia az új világ felépítésében. Ahhoz sincs megjegyzése, hogy lakóhelyét fenn Atleóntisz kórházában, saját szobája mellett jelöli ki. A vizsgálatok beigazolták Pi Er korábbi feltevéseit a Parancsnok váratlan gyorsasággal befejeződött gyógyulását illetően. Sikerült kianalizálnia a Kar Von és Bo Jal agyát ért biohullámnyaláb fajtáját, erősségét, hullámhosszát. Kiderült, háromnégy ezredfrekvencia ingadozásnak volt köszönhető, hogy az impulzusnyaláb Kar Von agyában a szándékolttal pontosan ellentétes hatást váltott ki! Egy dologra azonban nem tud orvosi indokolást találni. A Parancsnok szervezete – agyát is beleértve – minden vizsgálatra kedvezően, gyógyultan reagál, kivéve természetesen lábsérülését, amelynek következtében még mindig sánta. Az Altrát megtámadó negyedik világbeli mutáns "embergépeket" mégis következetesen "kék fejűeknek" tartja, és a további harcot, védekezést követel ellenük… Bo Jal főparancsnoki meghatalmazása ellen végül is nem tiltakozott.
Pi Er hosszú időn át nem tágít a Parancsnok mellől: elő akarja segíteni beilleszkedését Theira-Atleóntisz új világába, de őrzi is egyben. Mindenfelé elkíséri, megismerteti vele a szigetet és lakóit. Kar Von hamar feltalálja magát új helyzetében. Úgy tűnik, belátta, hogy végérvényesen magára maradt, elszigetelődött a békés fejlődés útjára tért csillagember-közösségben. Fokozatosan átvette új munkáját. Ő is graviplánnal közlekedik, és kinn tölti napjait a fennsíkon, s a dombok lejtőin, ahol hatalmas, koncentrikus gyűrűkben halmozódnak már fel a készülő gátak alapjai.
Agrimón – a földműves-pátriárka – első találkozásuk alkalmával "Hefaisztón"-nak szólítja Kar Vont, az "új istent", aki legutoljára jött el Theirára… Ott állt Theón és Pi Er mellett, amikor utóbbi szórakozottságában helyben hagyta Theón feltevését "Hefaisztón" megérkezéséről. Kar Von sokáig nem tulajdonít jelentőséget a névnek, hiszen látja, hogy társait is új neveken szólítják a szigetlakók. Csak akkor gondolkodik el a dolgon, amikor egy alkalommal a testes földműves-pátriárka nagyot sóhajt a készülő öntözőcsatornák még szárazon szikkadó árkai fölött:
– Ó, uram, Hefaisztón! Isteni műhelyedben kovácsolt, villámokat okádó fegyvereitek elűzték Bikaisten hajóit! Vajon békeszerető Poszeidón atyád miért nem használta ki egészen isteni győzelmeteket? Miért nem ejtette foglyul Bikaisten vérengző fenevadait, akik még hitvány nyilaik záporát is ellene merészelték zúdítani?! Mennyivel hamarabb befejezhetnénk e nagy munkát, ha néhány ezer rabszolga keze munkája segítségünkre lenne?!
Kar Von parancsnok fürkészően mélyeszti tekintetét a pátriárka izzadságtól fénylő, zsírpárnás arcába.
– Azt mondtad, hogy – az "én fegyvereim"? Amelyeket "én" kovácsoltam?!
Agrimón mélyen meghajol Kar Von-Hefaisztón előtt:
– De, uram, hiszen mindenki tudja Theirán, hogy Te az emberi testet öltött Hefaisztón vagy… az Atleón Haragos Szemének mélységében lakozó Kovácsisten, aki tüzes műhelyedben az istenek fegyvereit kovácsolod! Ama rettenetes fegyvereket, melyek villámcsapással sújtottak le Bikaisten hajói elé Okeón habjaiba. Vajha Poszeidón atyád engedte volna, hogy a hajókra sújtsanak, s felégessék őket… az átkozottakat, akik annyit sanyargattak bennünket! Hiszen százszorosan megérdemelték volna, hogy isteni tűzetek porrá égesse, elsüllyessze hajóikat! De, uram, Hefaisztón – miért tagadod istenségedet? Hiszen Poszeidón atyád maga mondta Theónnak – pátriárkatestvéremnek, amikor megérkeztél –, hogy Te Hefaisztón vagy!
Kar Von-Hefaisztón szemében szikrák villannak fel: az értelem, a káröröm és a bosszú szikrái.
– Hát így vagyunk?! – kiáltja. – Hát persze… persze hogy én vagyok Hefaisztón! És nemcsak a kovácsok, hanem – a fegyverek Istene is! Csak… meghajoltam Pi… Poszeidón atyám akarata előtt, aki a legfőbb isten közöttünk, és most magam is az ő békés terveinek megvalósításán munkálkodom. De – valóban én vagyok a Ti igazi, védelmező istenetek, pátriárka! És ha Ti is úgy akarjátok – fogja suttogásra a szót a Parancsnok –, én majd legyőzöm nektek egy szép napon ezt a Bikaistent – úgy, ahogy szeretnétek! Úgy, hogy haszon is legyen belőle – nekem is, nektek is!
Agrimónt elönti a kapzsi öröm áradata, és egyre alázatosabb s bőbeszédűbb lesz Theira megtalált, igazi istenéhez:
– Szívesebben is szolgálnánk Téged – uram, Hefaisztón –, mint békeszerető Poszeidón atyádat, vagy testvéredet, Atleónt, aki emberi testében jóformán nem is keres fel bennünket, hanem minduntalan régi papnőjét látogatja! Ha Te uralkodnál fölöttünk, uram: Theira lenne a leggazdagabb, leghatalmasabb ország az egész világon! Segítségeddel és isteni műhelyedben kovácsolt fegyvereiddel az egész világot leigázhatnánk, és mérhetetlen kincsek garmadáját halmozhatnánk lábad elé. Ha "istenkorongjaid" villámokat okádó fegyverével szélsebes hajókat is felfegyvereznénk – nem maradna egyetlen zuga sem Okeónnak, ahol biztonságban erezhetnék magukat ellenségeink. Felégetnénk, elsüllyesztenénk minden hajójukat!
– Ülj le, pátriárka! Beszélgessünk még – karolja át Kar Von az izgalom és alázat keverék érzéseiben reszkető pátriárkát, s leülteti maga mellé a fűre. Távolabb tőlük gépkatonák és emberek dolgoznak: árkokat ásnak, gyümölcsfacsemetéket ültetnek.
– Most még Poszeidón atya uralkodik fölöttem és Atleón testvérem fölött is – mondja suttogva Kar Von. – Ő rendelt fel bennünket ide, hozzátok, hogy itt új várost és birodalmat építsünk fel neki. Most még minden isteni hatalom az ő kezében van. De ha ti segítségemre lesztek: én felvirágoztatom nektek Theirát úgy, ahogy nektek s magamnak is a leghasznosabb lenne! Nektek sok-sok kincset, rabszolgát, hatalmat adnék – én pedig uralkodnék fölöttetek, egész világotok fölött!
– Te csak parancsolj nekünk, uram, Hefaisztón! 
Mondd meg, mit cselekedjünk, és mi minden parancsodat teljesítjük!
– Most még nem parancsolok semmit. Csak beszélgessünk. Mondd csak, pátriárka: nálatok mindig a halászok nemzetsége adta a katonákat?
– Eddig ez volt a törvény, uram, Hefaisztón! A halászőrség a mi állandó hadseregünk. Most Artimón, Dexión elsőszülöttje a vezér. Theira valamennyi férfia csak akkor szokott fegyvert ragadni, ha nagyon nagy veszély fenyeget.
– Akkor hát jól figyelj most, pátriárka! Én mindent tudok! Tudom, hogy Bikaisten, akit néhány nappal ezelőtt elűztek Poszeidón atyám villámcsapásai – újra meg fogja támadni Theirát. Azt is tudom, hogyan. Poszeidón atyám oktalanságában maga világosította fel őket. Békés kereskedők álruhájában fognak újra eljönni Bikaisten katonái. És – nagyon sokan jönnek! De ne féljetek. Gondoskodom róla, hogy istenkorongjaink, hajóink és halálos villámcsapásokat szóró fegyvereink felkészülve várják őket. Nektek csak annyi lenne a dolgotok, hogy – foglyul ejtsétek nekem Atleónt és Poszeidónt! Ha őket foglyul ejtitek, nem tudják majd elnémítani fegyvereink tüzet – és akkor majd én győzöm le Bikaistent! Méltó módon, úgy, ahogy katonákhoz illik! És akkor sok-sok rabszolgát adok nektek és temérdek kincset. Ne félj: én nem fogom elkergetni a hajókat és a harcosokat. Én elfogom őket mind, és nektek adom!
Agrimón elragadtatásában nyüszítve csókolgatja Kar Von kezét, ruháját:
– Te vagy a mi igazi istenünk, uram, Hefaisztón! Ne félj, minden úgy lesz, ahogy parancsolod! Csak adj jelt, és mi elfogjuk Neked Atleónt és Poszeidónt! Csak… uram: varázsdoboz van náluk, melyben rettenetes varázserő lakozik! Hogyan ejthetnénk hát őket foglyul?
– A "varázsdobozoktól" ne féljetek! – kacag fel a Parancsnok. – Ha nem lesz, aki engedelmeskedjék nekik, eldobhatják a "varázsdobozukat"! És hogy ne legyen – arról én gondoskodom! Jelet adjak? És mi legyen az? Nem, pátriárka. Egyszerűen majd megmondom neked, hogy hol és mikor fogjátok el őket. Lehetőleg egyszerre mind a kettőt. Bár mostanában elég ritkán látom együtt őket. Rad Zson folyton annál a kis… a lánynál van a hegyen. Érted, pátriárka? Ha eljön a cselekvés ideje, szólok Neked!
Agrimón földre borulva csókolja Kar Von-Hefaisztón kezét, ruháját.
Az új reményekben újjászületett Kar Von-Hefaisztón kinyújtóztatja tagjait, és diadalittasan tekint körül Theirán, ezen az érintetlen, gazdag, gyönyörű világon, amely csak arra vár, hogy meghódítsák. "Egyszerű lesz az egész – gondolja magában. – Hiszen ezeknek a minden erélytől, harctól irtózó puhányoknak fogalmuk sincs arról, hogyan kell és lehet egy igazi újvilágot felépíteni?! Hát majd megtudják! Majd én megmutatom nekik! Én, "Hefaisztón"! Hahahaaa!… Nehézségek ugyan lesznek, de… hiszen itt van még nekem valaki: Bo Jal, az én hűséges katonám, harcostársam! Aki bizonyára nem felejtette el, mivel tartozik nekem! Hiszen egyedül nekem köszönheti, hogy ép bőrrel szabadult Helli Negyedik Világáról?!"
Rad Zson néha úgy érzi, mintha lassan közeledne céljához. Annia mindjobban megszokja emberi mivoltában és közelségében. Naphosszat elbeszélgetnek, Manniósz emléke lassan halványodni kezd. Tanítani, nevelni próbálja Anniát. A legegyszerűbb dolgokon kezdi. Mesél neki az őket körülvevő világ isteni mítoszok nélküli, valódi képéről, a természetről, annak legfontosabb törvényeiről – és mindenről, ami csak eszébe jut… amit az egyre jobban felizzó szerelmes sóvárgás visszafojtott tüze enged. Ajándékokkal halmozza el a lányt. A csillagember-kolónia asszonyaitól mindenfélét összehord neki: ruhákat, ékszereket, edényeket. Csodálatos új dolgokkal veszi őt körül, és újjávarázsolja lakóhelyét is, Manniósz egykori pásztortanyáját. Annia abban is hajthatatlan, hogy semmiképp sem akar elköltözni onnan, így hát Rad Zson a barlangot kénytelen kényelmesebbé tenni számára.
A Bikaisten hajóhadának elűzését követő nap reggelén Rad Zson ajándékokkal megrakodva érkezik a barlanghoz. Nyugtalanító csend fogadja. Félrehajtja a bejárat függönyét – ez is az ő ajándéka –, a hűvös félhomályból a nagy bronzlámpa kesernyés füstje árad feléje. Hátul az ágyon arcra borulva sír Annia. Fekete ruhás nőalak kuporog mellette.
Rad Zson megjelenésére Zióné szokásához híven szorgoskodni kezd a barlangban, majd kisurran. Rad Zson elkapja, és kimegy vele a szabadba.
– Mi történt vele?! – rivall rá a félelemtől dermedt asszonyra. – Este még semmi baja sem volt. Itt voltam mellette egészen addig, amíg elaludt!
– Manniósz… meghalt, uram, Atleón! Most már egészen bizonyos, hogy meghalt! – zihálja reszketve Zióné, és nem mer Rad Zson-Atleónra pillantani. – A foglyok mesélik, uram… akiket Poszeidón atyád tegnap kiszabadított Bikaisten hajóiról!… Elevenen megnyúzták, és… megsütötték szegényt… Bikaisten átkozott hóhérai!
– És Te ezt elmondtad Neki?!… Neki?!… – kiáltja Rad Zson. Megtántorodik, majd kábán egyenesedik fel a halálra rémült asszony mellett. Reggel Pi Er elmondta ugyan a tegnapi eseményeket, Bikaisten hajóhadának támadását és elrettentését, de egy szót sem szólt a kiszabadított foglyokról! "Vajon szándékosan tette?! Jót akart-e ezzel nekem, vagy – rosszat?! – ötlenek fel benne a kétségek. – Jót… csak jót… hiszen az egyre halványuló remény talán könnyebben vezet az elfelejtéshez, mint a könyörtelen bizonyosság! Vagy – mégsem? Arra viszont nem gondolt Pi Er, hogy Annia úgyis megtudja az övéitől, és…"
– Csak Neked akartam segíteni, uram, Atleón! – suttogja Zióné.
– Lehet, hogy segítettél vele… lehet, hogy nem! – kiáltja ingerülten. – Most kezdhetem elölről az egészet! Minden összeomlott benne, amit eddig felépítettem! "Vagy éppen erre számított volna Pi Er? Hogy mástól tudja meg… újra összetörik, és végképp elfordul tőlem?! És akkor nem fogom itt tölteni napjaimat Nála… tétlenül, mindent elhanyagolva miatta! Terveink megvalósulását… az új világot, az erőtérlokátort… mindent!"
– Menj, Zióné! – mondja végül, és elengedi az asszonyt.
Nem megy be a barlangba. Kint marad, és Manniósz egykori őrhelyéről tekint le Theirára. A csodálatos szépségű szigetre, ahol aranylóan tüzelnek Helli sugarai, virágok fordítják feléje arcukat, gyümölcsök érnek, madarak énekelnek. Emberek élnek, dolgoznak, szeretnek békésen az "istenek" védőpajzsa alatt. Boldogság virul mindenütt s mindenki számára, csak ők ketten kivételek. Eriósz hatalma minden más istenénél nagyobb, nem győzheti őt le sem Atleón, sem Poszeidón.

Pi Er valami furcsát érez Rad Zson viselkedésében. Mintha neheztelne rá valamiért. Mostanában még kevesebbet látja. Kar Vonnál viszont várakozásán felül meg van elégedve. A békés építőmérnökké átalakult Parancsnok szorgalmasan dolgozik. Naphosszat kinn látni őt a sziget dombjain, lejtőin, és munkája nyomán egyre határozottabban bontakoznak ki Theirán a jövő alapjai.
Kar Von is elégedett: nem csalódott Bo Jalban!
Egy graviplánút alkalmával sikerült vele kettesben maradnia.
– Jó munkát végeztél, Bo Jal! – kezdte, a puhatolózást. – Azt hiszem, sikerült végképp elriasztanod tőlünk ezt a Bikaistent! Jól hajtottad végre "békeszerető új világunk" legfőbb törvényét!
Bo Jal félrefordított fejjel néz a Parancsnokra. Azután vállat von, és fogait összeszorítva, sziszegve felel:
– Pedig legszívesebben szétlövettem volna őket a sugárvetőkkel! Ha láttad volna, mit műveltek a foglyokkal! Cafatokban tépték le testükről a húst… olyan volt a hajó fedélzete, mint egy mészárszék! Hárman haltak meg azóta a kórházban. Vadállatok azok… kiirtani való ragadozók, nem emberek!
– Pedig még visszajönnek, ne félj! – ingerli tovább Bo Jalt a Parancsnok. – De sokkal többen lesznek, mint most, és – csellel fognak támadni! Nem tudom, hogy riasztod el őket vérontás nélkül, ha majd váratlanul a nyakadon lesznek.
– Rajtam nem fognak ki! – motyogja Bo Jal. – Állandó őrszolgálatot tartunk most is a sziget körül. Különben ebben én sem értek egyet Pi Errel. De ő nem akarja belátni, milyen rosszul gondolkozik. Hiszen ezekkel szemben nem lehet… nem is ajánlatos kíméletesen bánni! Csakis erőszakkal… csak azt értik meg! Méghozzá a nyers, kíméletlen erőszakot! Igen… a gyerekekkel más lehet a helyzet, valóban. Belőlük talán még lehet majd hozzánk hasonló, kulturált embereket faragni. De ezekből a vadállatokból – soha! De majd én megtanítom őket "emberségre", ha újra támadnak, esküszöm!
– Helyben vagyunk! – mondja megkönnyebbülten Kar Von. – Én is ugyanezt szerettem volna kérni tőled, Bo Jal. Régi harcostársak vagyunk, ugye… és ne feledd, csak rajtam múlott, hogy megmenekültél az Altráról! Ha én nem vagyok észnél, Te is szétmállottál volna egy buborékban!
– Semmit se felejtettem el!
– Jól van, csak ennyit akartam tudni. Tehát: ha ezek a vadállatok még egyszer megrohannak bennünket, ne légy velük ilyen ostobán kíméletes! Mindannyiunk érdekében! Hiszen ha mi katonák nem lépünk közbe, sohasem lesz itt új világ, ahogy azt az ostoba tudósfejek elképzelik! Erő nélkül nem lehet rendet teremteni és tartani! És még egyet kérek, Bo Jal: minél több foglyot kell ejteni! Túl nagy munkába fogtunk itt, kevés hozzá a gépünk. Nagyon jól jönne néhány ezer új munkáskéz Theirának!
– Komolyan azt hiszed, hogy ezek meg mernek még egyszer támadni bennünket? Hiszen nagyon megriasztottuk őket! Ne feledd, Kar Von: mi "istenek" vagyunk!
– Ők viszont éppolyan emberek, mint mi! – kacag fel a Parancsnok. – Ravaszak, erősek, kegyetlenek, bosszúállók, makacsok… mit mondjak még? – és hatalomra, kincsre sóvárak! Mit gondolsz, milyen hatással lehet rájuk a szigetünk tetején távolról is ragyogva csábító "Atleóntisz"… az Istenek Városa?! Azt hiszed, nem tudják már, hogy ha istenek is vagyunk, de húsból és vérből való testünk van?! Alig várják már, hogy minket is az árbocra szögezzenek a lábfejünknél fogva, és kipróbálják, hogy hasad a bőrünk, vérzik a húsunk, hogy pirulnak megnyúzott tagjaink a tüzes rostélyon! Ne félj, jönni fognak hamarosan. De előbb szövetkeznek egymással. Könnyen lehet, hogy Bikaistenükhöz egy másik, talán még hatalmasabb isteni címerű vezér is csatlakozik! Egyáltalán nem lennék meglepve, ha legközelebb már a nagy déli folyóbirodalom – ahol azokat a hatalmas gúlákat láttátok – is elküldené zsákmányra éhes hadseregét a mi messziről csalogató csapdánkba! Ravaszul körül akarnak majd keríteni bennünket! Jól vigyázz hát, Bo Jal. Én ebben nem tudok segíteni, nem vagyok abban a helyzetben, mint az Altrán voltam. Esetleg csak tanácsaimmal, melyeket megfogadsz, ha akarsz.
Az Agrimónnal kötött egyezségről Kar Von említést sem tesz Bo Jalnak. Úgy gondolja, jobb lesz, ha nem teregeti ki kártyáit. Inkább kész tények elé állítja majd Bo Jalt Rad Zson és Pi Er félreállításával. – "De most már nem kegyelmezek nekik! – csikordul össze fogsora.
– Még egyszer nem fognak nekem »feltámadni«, és puccsot csinálni, mint az Altrán!"… A Bo Jallal való beszélgetés után néhány napra Kar Von újra összetalálkozik Agrimónnal. A pátriárka egy izmos, barnára cserzett testű halásszal járul elé. Kar Von körülnéz, túl sok theirai és csillagember dolgozik a közelben. Graviplánjába hívja tehát a két férfit, és körútra indul velük az épülő gátak fölött. Azok már megszokták az "istenkorongok" gyomrában való utazást, és nem tiltakoznak meghívása ellen.
– Uram, Hefaisztón! Ez a férfiú itt Artimón, Dexión első szülöttje, a halászőrség vezére… – mutatja be társát a pátriárka. – Ő az, akiről már beszéltem Neked legutóbb. Egyedül őt avattam be titkunkba. Megbízhatsz benne, akár énbennem! Mikor cselekedjünk hát, uram, Hefaisztón?!
– Ráérünk! – nevet fel Kar Von. – Majd ha újra előjön Bikaisten… az lesz a legjobb alkalom. Mondd csak, vezérem – fordul Artimónhoz –, mennyi katonád és milyen fegyvereid vannak? Az én segítségem nélkül foglyul tudsz-e majd ejteni néhány kiürített hajót és pár száz vagy ezer reszkető, fegyvereit eldobáló Bikaisten-harcost?!
– Ha kell, hatszáz katonát állítok Neked fegyverbe, uram, Hefaisztón! – mondja önérzetesen Artimón. – Jók a fegyvereink is, hiszen – a ti "istenbronzotokból" kovácsoltattuk őket!
– Miből?
– Poszeidón atyád sok-sok kemény "isteni fémet" adott, hogy földjeink művelésére, mesterembereink használatára szerszámokat készítsünk belőle. De mi nemcsak ásókat, kapákat, ekéket kovácsoltattunk belőlük, hanem fegyvereket is! Sokat és olyan csodálatos fegyvereket, hogy úgy szelik majd át velük katonáink a Bikaisten-harcosok sisakját s vértjét, mint bronz evőkéseink a vajat, mit asszonyaink köpülnek…
Kar Von-Hefaisztón akkorát kacag, hogy a két theirai ijedten kuporodik össze a graviplánban.
– Nahát! Ha ezt Pi… "Poszeidón atyám" hallaná! Ti sem vagytok hát olyan jámborak, amilyennek ő gondolja! Jól van, Artimón! Te leszel az én egész hadseregem fővezére! És ha jól vezérkedsz, kapsz tőlem majd olyan isteni fegyvereket, amelyekkel te is villámokat szórathatsz az ellenségre! Ilyet ni – mutat a graviplánba épített üres sugárvetőcsőre. – De ebben most nincs villám! – teszi hozzá. – Poszeidón atyám nem bízik bennem. Nem akar vérontást! Anélkül szeretne itt új világot csinálni magának. Megértettétek hát, mit parancsoltam? Ha majd szólok neked, pátriárka, akkor – vezérem – te is megteszed kötelességedet! És utána nem marad el a jutalmatok!
– Egyedül csak Te vagy a mi igazi istenünk, uram, Hefaisztón! – mondja sugárzó arccal a két szigetlakó.
Az "istenkorong" csendesen suhan velük a magasban, Theira ligetei fölött, ahol – innen a magasból – már hatalmas, világos gyűrűkként láthatók a Pi Er-Poszeidón akaratából épülő gátak vonulatai.

19. BIKAISTEN MÁSODIK HADJÁRATA

"Győzelemoszlopokat rak a sok görög s Zeusznak templomot és a segítő istenúrnak zengedez hálát, vidám karban kerengve…"
(Timótheósz: Perzsák)

Bikaisten hajóhadának sikeres elrettentése óta Pi Er tökéletesen megbízik Bo Jalban, és teljes hatáskörrel átadja neki a fegyverek fölötti rendelkezést. Egyébként nem hiszi, hogy a történtek után Bikaisten hajói újra támadni mernének. Bo Jal is ezen a véleményen van. Ennek ellenére minden graviplánra sugárvetőket szereltet, hogy adott esetben még több villámokat szóró "istenkorong" riaszthassa el a támadókat. Az őrjáratokat meghagyja a sziget körül, és maga is gyakran kémleli Okeón mélykék tükrét a magasban lebegő graviplán fénylő korongjából.
Pi Er megosztja idejét az iskola és a kórház között. Sa Lin és vulkanológus csoportja a Haragos Szem lejtőjén és hasadékaiban dolgoznak.
Rad Zson már el is költözött az Altra-7-ből. Csak nagy ritkán látják Atleóntiszban. Kar Von fáradhatatlanul dolgozik a gátakon. Vállas, izmos teste már bronzbarnára égett Helli tüzében; egész lényéből a régi Parancsnok energiája sugárzik.
Pi Er a Tudás Templomában épp számolásra oktat egy gyermekcsoportot, amikor a mindig magával hordott "varázsdoboz" mikrofonjában Bo Jal hangja szólal meg:
– Hajók közelednek, Pi Er! – jelenti izgatottan Theira védelmi parancsnoka. – Nincsenek sokan… csak három hajó… és úgy látjuk, nem hadihajók! Néhány fegyvertelen ember mozgolódik rajtuk, zöld gallyakat lengetnek. Mit csináljak? Beengedjük őket a kikötőbe?
A tágra nyílt szemű gyermekek előtt Pi Er "varázsdobozába" beszél:
– Igen. Engedd be őket! És gyere ide értem, majd együtt fogadjuk őket a kikötőben. Szólok Theónnak is. Tartsd készenlétben a graviplánokat, de egyelőre maradjanak a fennsíkon. Ha mégis szükségünk lesz rájuk, majd hívjuk őket!
Theira lakói már nem rémülnek meg, amikor a kikötőgát tornya mögül három hatalmas hajó fordul be az öbölbe. A kikötőben már ott látják a gáton várakozni Pi Er-Poszeidónt, Theón, Dexión és Agrimón társaságában. Bo Jal is odajött hozzájuk a graviplánból. Mögöttük – fél nyíllövés magasan a part fölött – "istenkorongok" félelmetes sorfala tündöklik. Bo Jalnak sikerült meggyőznie Pi Ert, hogy a tekintély fenntartása érdekében mégis jobb lesz, ha az "istenkorongok" itt állnak készenlétben a kikötőben. Hadd érezzék a vendégek, hogy Poszeidón sistergő villámai bármikor lecsaphatnak rájuk!
Az őrtoronyban a halászőrség nyugodtan figyeli a befelé lavírozó nagy hajókat, amelyek fedélzetén most nem a foglyokat korbácsoló Bikaisten-vezért látják katonái sorfala között, hanem csak néhány rémülettől félholt tengerészt. Artimón is ott van a toronyban. A hajók érkezésének hírére – Bo Jal parancsára – ő is egybehívta katonáit. A bronzfényű, de valójában "istenbronzból" kovácsolt félelmetes fegyvereket markoló vállas theirai harcosok sorfala ott sorakozik végig a gáton, és méltó módon egészíti ki a levegőben lebegő isteni díszőrséget.
A nehézkesen mozgó nagy gályák egymás után simulnak a gát tövébe. Remegő inú félmeztelen, szakállas hajósok deszkapallókat vetnek ki, vastag kötélhurkokkal béklyózzák meg hajóikat. A hajók orrán tátott szájú szörnyfejek ágaskodnak, Pi Er megcsodálja művészi faragásukat. A hajók maguk eléggé primitívek: egyárbocosak csupán, két-két sor evezővel, elöl és hátul zárt, magasított fedélzettel. Oldalukat most nem borítják be az egymás mellett álló, bőrvértes, sisakos harcosok kerek pajzspikkelyei, így nem is oly félelmetesek, mint amikor először látta őket Artimón Theira partjához közeledni.
Felélénkülnek a kikötött hajók. Félmeztelen, izmos rabszolgák serege hordókat, ládákat hoz elő a hajók gyomrából. Sebhelyes hátukon most nem csattog uruk korbácsa, az most maga is valahol a hajó mélyében retteg a parton várakozó, rettenetes hatalmú Tengeristen haragjától.
A rabszolgák menete élén alacsony, díszes ruházatú férfi közeledik. Inas, meztelen lábain aranyozott bőrszandált visel, finoman redőzött vörös-kék ruhája leplein is arannyal hímzett virágdíszek csillognak. Derekára drágakövekkel gazdagon kivert, tenyérnyi széles vörös bőröv simul. Nyakában vastag aranyláncon finoman cizellált arany bikafej-amulett büszkélkedik. Petyhüdt, bőrtáskás arca szépítőszerektől illatozik. Csak energikus álla és a bőrredők alól félelmet leplezően hunyorgató szemei árulják el, hogy a férfinemhez tartozik. Fején gondosan csigákba rakott, éjfekete paróka tornyosul, füleiben is aranykarikák csörögnek. Amikor a kikötőgát tövében várakozó Pi Er és kísérete elé ér, megáll, és széttárt karokkal földig hajol.
– Köszöntelek, uram, Mindenható Poszeidón, Okeón testet öltött hatalmas istene! – kezdi el szónoklatát Theira nyelvén, sipító aggastyánhangon. – Engedd meg alázatos rabszolgádnak, faisztószi Mykeniósznak, hogy lábaid elé helyezhesse méltatlan ajándékait, melyek korántsem méltók isteni hatalmadhoz s nagyságodhoz! Földi parancsolom, a Knosszószban lakozó Minótaurósz, a Nagy Bikaisten kihirdettette népének, hogy testet öltöttél Theirán; megengedted, hogy elhozzuk Neked és Theira védelmedben álló népének ajándékainkat, s kereskedjünk tisztességes haszonnal. Ím, siettem eleget tenni óhajodnak, és kiüríttettem hitvány raktáraimat. Elhoztam mindazt, amire népednek szüksége lehet; mindenekelőtt azonban engedd, hogy lábaid elé rakhassam szerény ajándékomat!
A felékesített, szónokló aggastyán int rabszolgáinak, mire azok alázatosan leteszik rakományukat Pi Er elé. Bo Jal Pi Er arcrándulásából észreveszi, hogy nem szándékozik elfogadni az ajándékot. Gyorsan odasúgja:
– Pi Er, kérlek, ne utasítsd vissza! Helytelen következtetéseket vonnának le belőle! Erőt, hatalmat kell mutassunk ahhoz, hogy féken tudjuk tartani őket. Hiszen ennél százszor többet raboltak már el innen! Inkább a szigetlakókat kárpótold belőle!
Pi Er valóban vissza akarta utasítani az ajándékokat, de elfogadja Bo Jal érvelését. Így hát kegyes mozdulattal int "Faisztószi Mykeniósz" felé:
– Elfogadom ajándékaidat, és megengedem, hogy kereskedj alattvalóimmal, Theira-Atleóntisz népével! Vendégünk vagy, a pátriárkák majd gondoskodnak rólad!
Pi Er-Poszeidón kegyesen bólint Bikaisten első békés küldötte felé, azután Bo Jal kíséretében elvonul. Az égi díszőrségből egy "istenkorong" száll le melléjük. A kereskedő és rabszolgái hasra vágódnak rémületükben a nedves, szennyes homokon. A theiraiak felszabadultan nevetnek rajtuk, a halász-harcosok sorfala fegyvereit emelve kórusban hahotázik.
Theón, Dexión és Agrimón közrefogják Faisztószi Mykeniószt, és a kikötő új raktárházai felé indulnak. Dexión leány háza népe hosszú sorban vonul elébük az elmaradhatatlan, vendégtisztelő étellel-itallal, A hajókról rabszolgák új sora kígyózik elő, és ládákat, hordókat, érckötegeket halmoznak fel a parton. Megkezdődik az első békés kereskedés Theira népe és Bikaisten kereskedője között.
A testes Agrimón magához inti Artimónt, Kar Von-Hefaisztón immár beavatott vezérét.
– Kémleltesd ki a hajókat! – parancsolja. – Nem tetszik nekem ez a "Faisztószi Mykeniósz"! Sohasem volt ez kereskedő, annál inkább – vezér Bikaisten seregében! És tartsd készenlétben az őrséget, egész éjjel!
Alkonyatkor már féktelen tivornyázás tombol Theóntisz kikötőjében. Bikaisten hajósai és Theira népe hasas, borral töltött amforákon összeölelkezve barátkozik a megkötött jó vásár örömére. Mykeniósz maga Dexión házának vendégszeretetét élvezi. Csak Artimón halászőrségének katonái állnak őrt rendületlenül a gáton és a toronyban.
Bo Jal őrjáratra indul egy graviplánon. Magához inti Artimónt, aki az őrség felvonultatásával igen jó hatást tett rá, és meghívja, tartson vele. Még semmit sem tud Kar Von és Artimón titkos szövetkezéséről. Beszállás előtt így szól a marcona halász-vezérhez:
– Vezérem, adj parancsot néhány emberednek, akik értik Bikaisten népének nyelvét, hogy kémleljék ki a hajókat! Rossz sejtelmeim vannak, mintha titkolnának előttünk valamit!
Artimón alig bírja visszafojtani nevetését a kétfelől kapott egyértelmű parancson. De ellenvetés nélkül teljesíti Bo Jal rendelkezését, akit villámcsapásokat okádó "istenkorongjai" után "Zeón"-nak nevezett el Theira népe.
A Nyugodt Szem parti dombsora fölött repülnek, a déli part mentén kelet felé tartva. Bo Jal megkérdi Artimóntól:
– Mondd, vezérem! Theóntiszon kívül van-e még olyan öböl vagy partszakasz a szigeten, ahol ekkora nagy hajók ki tudnak kötni?
Artimón rövid szakállát simogatva gondolkodik:
– Nemigen, uram, Zeón! De talán van egy hely! A délkeleti parton a Kalózok Lépcsője! Dagálykor ott parthoz tudnak jönni a nagy hajók is. Az az öböl teljesen védve van az északnyugati széljárástól. A part meredek, de fel lehet rajta jönni. Őseink sokat verekedtek itt a tengeri rablókkal. Egy régi őrtorony is van a Lépcső fölött, a hegy tetején. Látod, uram, Zeón: itt alattunk a déli part végig sziklás, zátonyos. Itt még dagálykor sem tudnának a part közelébe jönni. Ha tovább ebben az irányban vezeted az "istenkorongot", mindjárt meglátjuk a Kalózok Lépcsőjét.
A graviplán a parti dombok fölött suhan, szinte a fák tetejét súrolva. Hátuk mögött éppen most bukik le Helli-Helión sárgásvörös óriás korongja Okeón végtelenségébe. Amikor véget ér alattuk a dombsor, Bo Jal oly hirtelen állítja meg a gépet, hogy mindketten előrebuknak a vezetőfülkében. A fénylő, hatalmas "istenkorong" azután csendesen alább ereszkedik, szinte ráül a domb tetején zöldülő cédruserdő lombsátorára. Odalent feltárul előttük a délkeleti part enyhe ívű öble – tele horgonyzó hajókkal!
A parthoz közel s távolabb, hatalmas karéjban, tarka vitorlás, zászlós gályák nagy tömege horgonyoz. Bo Jal szívét előbb torkából érzi kiugrani, azután, rögtön arra gondol: mikor járt erre a legutóbbi graviplán-őrjárat… hogy tudtak ezek a semmiből így felbukkanni?! Artimón kidülledt szemekkel nézi a soha nem látott tömegű ellenséget. A hajókon nem lát nagy mozgolódást. Bo Jal 47 hajót számol össze!
Artimón hangjában még mindig félelem remeg, amikor megszólal:
– A dagályt várják, uram, Zeón! Éjfél körül már egészen a parthoz tudnak jönni, és… De hiszen ezek nem mind Bikaisten hajói! Látod ott azokat a különös formájú, sokfedélzetű gályákat?! Itt elöl is van egy! Oroszlánfej van az orrán, arany Napistenkorong a vitorláján! Épp most vonják be. Ezek a Fáraó hajói!
– "Fáraó"? – ízlelgeti Bo Jal a furcsa szót. – Ugye, annak a nagy, folyó menti birodalomnak az uralkodóját nevezitek így?
– Igen. Messze van tőlünk, és ritkán vetődnek el hozzánk hajói. Nagyon hatalmas uralkodó a Fáraó, Napisten védelmezi országát. Hát őt is elhozta magával szövetségesül Bikaisten?! Ellenünk… Theira ellen?!
Bo Jal kesernyés bevetéssel próbálja lecsillapítani társa félelmét a hatalmas túlerő láttán:
– Nem, vezérem! Nem Theira ellen vonultak ők fel, hanem miellenünk: Atleóntisz ellen! De ne félj, akármilyen hatalmas uralkodó is ez a Fáraó, mi mégis erősebbek vagyunk nála! Nem ennyi – tízszer, százszor több hajóval, katonával is elbánhatunk! Hiszen te nem is sejted, mily pusztító erők rejtőznek "istenhajóink" gyomrában! Most inkább azon gondolkozzunk: hogy bánjunk el velük, de úgy, hogy örökre elmenjen a kedvük az effajta alattomos vendégeskedéstől! Jól ki tervezték: amíg Faisztószi Mykeniósz, ez a kereskedőnek álcázott vén katona lefoglalt bennünket, és összevontuk tiszteletére a graviplánokat, ők itt szép csendben összegyűltek, és csak az éjszakát várják, hogy rajtunk üssenek! De elfelejtették, hogy Poszeidón szemei elől nem lehet elrejtőzni! Azt mondod tehát, vezérem, hogy éjfél előtt nemigen szállnak partra?
– Igen, uram! De La sok csónakjuk, bárkájuk van, azokkal nemsokára megkezdhetik a partraszállást!
– Eddig még nem kezdték el, annyi bizonyos: a parton semmi mozgást sem látni. Jól van: ezek szerint az utóbbi eshetőséget veszem számításba! Indulunk vissza a kikötőbe!
A graviplán lesiklik a fák tetejéről és nyugat felé lendül.
– Azonnal állítsd fegyverbe valamennyi katonádat! A tartalékot is! Rátok is szükségem lesz! – parancsolja Bo Jal Artimónnak. – Ti fogjátok elfoglalni majd a hajókat, amikor a katonák már partra szálltak róluk! Érted? Ezt el tudjátok vállalni? Hány katonát tudsz összeszedni?
Artimón szemei összeszűkülnek, egy pillanatig azon töpreng, hogy elmondja-e Zeónnak Hefaisztónnal kötött szövetségét.
– Ö… ötszázat, uram, Zeón! – nyögi ki végül.
– Jól van, elég lesz! – jelenti ki Bo Jal. – Azonnal gyülekeztesd össze őket… hol is? Ötvenet a kikötőben, hátha terveznek valamit a három hajónál is – a többit a Tudás Temploma előtti téren. De feltűnés és riadalom nélkül! A pátriárkáknak ne szólj, ők csak mulassanak tovább vendégükkel!
Artimón azon gondolkodik, hová rejtse el Zeón elől eltitkolt száz katonáját, akiket Hefaisztón parancsának teljesítésére – Atleón és Poszeidón elfogására – akar tartalékolni. Azután eszébe jut, hogy Atleón mostanában már éjszakánként is ott alszik Annia közelében, a cédrus lombsátora alatt – így mesélik az asszonyok. Őt tehát ott lesz a legkönnyebb elfogni! Poszeidón atyával már nehezebb lesz elbánni fent Atleóntiszban, a kórházban. De hiszen ott lakik mellette Hefaisztón is! Ő majd segít ebben! És azt is eldönti magában Artimón, hogy Poszeidónt is odaviteti majd Atleónhoz a barlangba. Ott biztos helyen lesznek, távol városuktól és híveiktől, akik Hefaisztón ellenében esetleg védelmére kelnének.
Ilyen terveket forgatva szakállas fejében lép ki az "istenkorongból" Theóntiszban Hefaisztón vezére. Őrségéhez siet a toronyba. A hajókon csend van, árbocaik tetején üstökben égő olaj sejtelmes fénye világítja be a kikötőt. Artimón szakállába nevet az újabb cselfogás felismerése láttán: így akarnak iránymutató fényt adni a sziget túlsó oldaláról erre nyomuló seregeknek!
Öccse, Dienósz jön elébe a gáton.
– A hajók gyomrában Bikaisten katonái rejtőznek! – jelenti bátyjának. – Kihallgattuk őket! Hajnalban szándékoznak majd kitörni, amikor felkel Helión, és ideérkezik főseregük is kelet felől!
– Ne félj, megtaláltuk már őket is! – kacag fel Artimón. – Ott horgonyoznak az átkozottak a keleti öbölben, a Kalózok Lépcsőjén akarnak partra szállni! Itt hagyok neked ötven embert. Többet nem tudok. Nekem Zeón parancsára a hajókat kell elfoglalnom, amikor a harcosok már partra szálltak belőlük! Sokan vannak: Zeón negyvenhét hajót számlált! A Fáraó hajói is köztük vannak! Ha másképp nem bírsz el ezekkel, Dienósz: kérj segítséget az "istenkorongoktól". Szólok Zeónnak, hagyjon itt is belőlük néhányat. A pátriárkáknak – atyánknak sem – egy szót sem szabad szólni a veszélyről! A győzelmet most csak mi, katonák fogjuk kivívni! Ne félj: Zeón és Hefaisztón isteni fegyverei velünk lesznek!
Miközben Theóntisz utcáin kisebb-nagyobb csapatokban a Tudás Temploma felé vonulnak Theira mozgósított ifjai, férfiai – Artimón atyja házába megy. Meggyőződik róla, hogy a pátriárkák már teljesen elmerültek vendégükkel a mulatozásban. Fejükbe szállt Atleón tüze, és nem fognak akadályt gördíteni hadvezéri tervének megvalósulása elé. A lányoktól azt is megtudja, hogy Poszeidón atya egy darabig itt volt, de amikor Faisztószi Mykeniósz a vendégjog alapján magához vont egy leányt Dexión háza népéből, felállt, és hazarepült Atleóntiszba egy "istenkorongon".
Artimón felvesz egy báránycombot a tálról, nagyot kortyol a boros amforából, és a gyülekezőhelyre siet, a Tudás Templomához.
Bo Jal, miután kiszállította a graviplánból Artimónt a kikötőben, utána rögtön a fennsíkra repül, a graviplánbázisra. Összehívja a térhajóstiszteket, akik a felfegyverzett graviplánokban az őrszolgálatot látták el eddig. Tájékoztatja őket az új támadási veszélyről és annak elhárítására készített haditervéről. Megkéri őket, ne riasszák fel a hírrel a csillagember-kolóniát. Rad Zson nincs Atleóntiszban, Pi Er lepihent már szobájában a kórházban. Bo Jal megkönnyebbül, nem lát már akadályt a "kemény elrettentés" tervének végrehajtásában. Kar Vont azonban nem akarja egészen kihagyni, elküld érte graviplánon egy térhajóstisztet, azzal, hogy Pi Er felébresztése nélkül hozza magával a Parancsnokot, mert szüksége van tanácsaira.
A térhajós-katonák annyi idő után – újra fegyverkeznek. Feltöltik a graviplánok sugárvetőit, és Bo Jal parancsára kézifegyvereket is vételeznek a szigorúan őrzött fegyvertárból. Bo Jal elmondja nekik, hogy több ezer vad, primitív harcos támadása várható, és úgy látja, hogy a puszta elrettentéssel már nem lehet megvédeni önmagukat és a szigetet. A tüzelési parancs kiadásának jogát azonban változatlanul magának tartja fenn. Elmondja haditervét, amely szerint a rendelkezésükre álló hetven graviplánból tízet tartalékban hagy a bázison, tízet a kikötőben a hajók közelében. Ötven graviplánnal előbb leszállnak Theóntiszba, a Tudás Temploma előtti téren felveszik Artimón katonáit, majd átrepülnek velük a sziget keleti partjára, az ott várakozó hajóhadhoz.
A csillagember-katonák szemében rég kialudt szikrák villannak fel, és lángokká tüzesednek. Úgy érzik, újjászülettek: végre megint kedvükre való idők következnek!
Bo Jal haditervének gördülését váratlan esemény szakítja meg: graviplánon az éber Sa Lin érkezik meg Atleóntiszból, és a nagy készülődés oka felől érdeklődik! Amikor meghallja, miről van szó: azonnal értesíteni akarja Pi Ert!
– Pi Er már lefeküdt, ne zavarjuk – próbálja Bo Jal lebeszélni. – Jól tudod, hogy teljes hatáskörrel és felelősséggel rám bízta a védelmet. Vagy talán attól tartasz, hogy nélküle legyőznek bennünket ezek a dárdás martalócok?!
– Dehogyis… Mástól! – mondja határozottan Sa Lin, és visszaindul a graviplánhoz.
Bo Jal látja, hogy minden terve megsemmisülhet… gyorsan kell döntenie! Dönt is azonnal. Int a térhajóstisztek felé – és azok rögtön megértik parancsát: útját állják Sa Linnak!
– Ne haragudj, Sa Lin – mentegetődzik Bo Jal –, de mint parancsnok nem engedhetem meg, hogy a szigeten a vakrémület szabaduljon el. Még magunk között sem! Maradj itt éjszakára az Altra-7-ben. Reggel majd jelentem Pi Ernek, hogy elriasztottuk a támadókat… ennyi fog történni, semmi más!
A katonák a térhajóba kísérik Sa Lint, Bo Jal azután parancsot ad az indulásra. Halk surrogással röppennek fel a graviplánok Theira fülledt estjébe, majd szállnak alá a Tudás Temploma előtti téren, ahol már teljes fegyverzetben gyülekeznek Artimón katonái. Bo Jal-Zeón felkapaszkodik egy graviplán tetejére, és beszédet intéz hozzájuk:
– Jól figyeljetek rám, Theira férfiai! Bikaisten és Fáraó egyesült hadai csellel akarnak reánk támadni. Amíg e három kereskedőhajóval lekötötték figyelmünket, sok-sok hajójuk a keleti part mentén szigetünk közelébe férkőzött. Arra várnak csak, hogy éjjel partra szálljanak a Kalózok Lépcsőjén. Ne féljetek, visszaverjük őket! Tízesével felveszünk majd az "istenkorongokba". Villámokat szóró fegyverekkel "istenkatonák" is lesznek veletek. Én most előremegyek egy "istenkoronggal", szemmel tartani őket. Amikor az egész sereg partra szállt a hajókból, visszajövök, és akkor elindulunk. Az "istenkorongok" majd a hajók mellé szállnak, ti megrohanjátok az őrségeket, elfoglaljátok a hajókat, és utána idehozzátok őket a kikötőbe. A partra szállt sereggel ne legyen most gondotok, azokat feltartjuk mi az "istenkorongokkal". Reggel azután, ha már behoztátok a hajókat a kikötőbe, újra szükségem lesz rátok: foglyul fogjátok ejteni Bikaisten és Fáraó egyesült, legyőzött seregét!
A katonák elégedett morajlásban törnek ki. Bo Jal graviplánjába száll és elrepül. Artimón türelemre inti harci lázban égő katonáit. Ekkor új graviplán ereszkedik alá, és – Kar Von lép ki belőle.
Artimón szeme felvillan "Hefaisztón" láttán, és hozzá siet.
– Uram, Hefaisztón! – vonja félre. – Mindent úgy cselekedtem, ahogy parancsoltad. Száz katonám várakozik elrejtve házamban, hogy végrehajtsam velük parancsodat! Atleón most is a lánynál van, fenn a barlangban. Őt könnyű lesz ott elfognunk. Poszeidón atyád már lepihent fenn Atleóntiszban, a Gyógyítás Házában, ahol Te is lakozol. Őt is oda akarom vitetni majd Atleón mellé, a barlangba!
– Jól kitervelted, vezérem! – dicséri meg Kar Von marcona vezérét. – Máris indulj, és tedd meg, amit parancsoltam! Siessetek! Lehet, hogy valamelyikük felébredt, és gyanút fogott az "istenkorongok" röpködéséből! 
Poszeidón atyámat is vigyétek a barlanghoz, kötözzétek jól meg mindkettőt, és hagyj mellettük erős őrséget!
– Még jelenteni szeretnék valamit, uram, Hefaisztón! A három hajóban… a kikötőben: Bikaisten sok-sok harcosa van elrejtőzve! Reájuk is gondolj, uram, Hefaisztón! Zeónnak – villámcsapásokat osztogató isten testvérednek – nem szóltam még erről!
– Ne szólj ezután sem! – csattan fel Kar Von-Hefaisztón parancsa. – Ne félj, gondom lesz rájuk! De most már menj, és járj szerencsével! A Gyógyítás Házánál észrevétlenül bejuthattok Poszeidón atyám lakosztályába, nincs őrség mellette!
Artimón földig hajol és elsiet. Kar Von a graviplánokhoz megy. A térhajóskatonáktól megtudja Bo Jal haditervét, és azt jónak ítéli. Kérik: tartson velük! Nemet mond: inkább marad a kikötőben az otthagyott graviplánoknál, és a hajókat tartja szemmel.

Rad Zson állatbőröket terít le a barlangbejárat előtt. Benn a lány már elaludt: fekvőhelye előtt bronzlámpa apró lángja pislákol. Annia még mindig Manniósz bizonyossá vált szörnyű halálának megrázkódtatását sínyli. Eddigi – hódolattal, félelemmel, némi felengedéssel vegyült – tartózkodását Rad Zson-Atleónnal szemben a nyílt irtózat és gyűlölet váltotta fel. Nem tűri már meg a barlangban sem, őrjöngve zokog, ha megpillantja.
Rad Zson úgy érzi: minden elveszett. Gondolatai üresen, céltalanul kavarognak. Nem tud semmit, és nem is akar semmiről sem tudni. Ezért nem figyel fel ezen a fullasztóan meleg estén a szokatlan kivilágításra és mozgolódásra a szigeten. A graviplánok tömeges vonulása sem érdekli. Háton fekszik a takarókon, s tekintete az égbolton Orgon csillagát keresi.
Sikoltozásra, lábdobogásra, fegyvercsörgésre ébred. Talpra akar ugrani, de nem tud: élesen vágó bőrszíjakkal izmos férfikarok kötik gúzsba, szájába is rongyot tömnek. Az éjszaka félhomályában a máskor oly csendes hegyoldalban fegyveres katonák mozgolódnak. Azután belódítják a barlangba, összekötözött teste tehetetlenül vonaglik a földön, Annia ágya előtt.
A lány Ziónéval összeölelkezve az ágyon reszket, és elszörnyedve figyelik a megkötözött Atleónt. A bejáratban dárdás férfiak komor árnyképei sétálnak. Annia felugrik, és Rad Zsonhoz hajol, hogy megszabadítsa kötelékeitől. Durva férfihang dörren rá: Artimónra ismer benne.
– Ne közelíts hozzál Addig kell így maradnia, amíg Hefaisztón parancsot nem ad feloldozására! Ne félj, idehozzuk még Poszeidón atyát is… ezután mindkettőt szolgálhatod!
– "Hefaisztón!… Hefaisztón?!"… – Rad Zson nem tudja elképzelni, ki lehet az a "Hefaisztón", akinek parancsára Theira lakói fellázadtak, és őt – Atleónt – így megalázták! – "Értesíteni kellene Pi Ert!… De hogyan?! Ide akarják hozni őt is?!"…
Rad Zson már teljesen kábult a fájdalomtól és lelkiismeretfurdalásaitól, amikor új, megkötözött ember zuhanására eszmél fel. Amikor felismeri benne Pi Ert, visszazuhan öntudatlanságába.

Artimón elégedetten dörzsöli szakállát, amikor katonái a gúzsba kötött Pi Er-Poszeidón atyát is a barlangba taszítják. Vállalkozása gyorsan és simán zajlott. Odalent Theóntiszban minden csendes. Elhatározza, hogy siet vissza a Tudás Templomához. Előbb azonban fáklyafénynél átkutatja a barlangot, de sem "varázsdobozt", sem másféle isteni eszközt vagy fegyvert nem talál Atleónnál és Poszeidónnál. Harminc embert ott hagy őrségül, a többivel futólépésben elvonul Theóntisz felé.
A téren veszteglő graviplánok körül még mindig tétlenül várakoznak Theira és Hefaisztón katonái. Artimón ismét Hefaisztón elé járul, s jelenti, hogy Poszeidón és Atleón megkötözve, erős őrség fedezete mellett hevernek a barlangban.
– Kitűnő munkát végeztél, vezérem! – kacag Hefaisztón. – Jutalmad nem fog elmaradni! Épp idejében érkeztél vissza. Állíttasd talpra katonáidat. Indulnotok kell! Úgy látom, megérkezett Bo Jal, "Zeón" – ahogy ti hívjátok!
Bo Jal graviplánja nesztelenül ül le a tér füvére.
– Indulás! – adja ki a parancsot a nagy hajú vezér. – Az egész sereg partra szállt már a hajókról, most kezdenek felkapaszkodni tömegesen a Kalózok Lépcsőjén!
Észreveszi Kar Vont, odamegy hozzá: előadja neki haditervét, és hívja graviplánjába. A Parancsnok elhárítja az ő hívását is, azzal, hogy nem kíván beavatkozni a dolgokba, itt marad a tartaléknál, és figyeli a csendesen veszteglő hajókat. A hajók titkát azonban – ő sem árulja el Bo Jalnak.
A katonákkal zsúfolt "istenkorongok" könnyedén röppennek fel a térről, és déli irányba tartanak. Elszállnak messze Okeón tükre fölé, azután nagy ívben északkelet felé kanyarodnak. Hátulról – kelet felől – csapnak le az éjszakában Bikaisten és Fáraó kiürült, csendben veszteglő gályáira.
Bo Jal graviplánjában ismét ott van Artimón is, és csodálattal figyeli, hogy a hosszú hajú "Zeón" miként irányítja varázsdobozán keresztül a sok-sok "istenkorong" repülését. Ott dereng már előttük Theira egész keleti partvonala, és lejjebb ereszkedve pislákoló lámpafények csomóit látják meg: a csendesen himbálódzó hajókat.
A graviplánok széles vonalba fejlődnek, és egyenként a hajók mellé ereszkednek. Csak néhány gályáról hangzanak fel hangok: a meglepett őrök halálkiáltásai. A csendesen leereszkedő "istenkorongokból" állig felfegyverzett theirai katonák ugrálnak át a fedélzetekre, és gyors, halálos csapásokkal némítják el az őröket. Elöl a parton minden csendes, de azután fáklyafények lobbannak, kiáltozás hallatszik. Bo Jal odaküld néhány graviplánt, de a parton hagyott őrség megrohanása már nem sikerül tökéletesen. Néhány ellenséges harcosnak sikerül elmenekülni: ordítva kapaszkodnak fel a meredek parton, a fősereg nyomában.
– Ez nem sikerült, vezérem! – mondja Bo Jal Artimónnak. – De azért nincs semmi baj, így legalább hamarabb megtudják, hogy csapdába kerültek!
Bo Jal-Zeón szemlét tart az elfoglalt hajóhad fölött. A graviplánok fényszóróinál úgy látja, hogy már egyik hajón sincs ellenállás, az ott hagyott kis létszámú őrségeket mindenütt leöldösték. A katonákat kísérő néhány csillagember-katona kézifegyvereinek felhasználására sehol sem volt szükség. Theira katonái ezután újra halászokká változnak. Artimón úgy osztotta be őket, hogy minden hajóra jusson két-három vitorlakezeléshez, kormányzáshoz értő halász. Most ők – és az életben hagyott foglyok – már a horgonyokat huzat jak fel, a vitorlákat állítják, és az evezőket ragadják meg. Bikaisten és Fáraó egyesült hajóhada megmozdul. Felszedi a horgonyt, kibontja vitorláit, és az enyhe ellenszélben Theóntisz kikötője felé indul.
A graviplánsereg újra magasba lendül. Bo Jal néhányat közülük a lassan vonuló hajóhad fölött hagy fedezetül, ő maga a zömmel a sziget keleti dombsora fölé emelkedik. Még javában tart az éjszaka. Bo Jal nyugodt, mert tudja, hogy legalább két-három időegység kell az ellenségnek, amíg a parti dombok bozótjain át elérheti Atleóntisz keleti oldalát és a fennsíkot. A partraszállás óta nem egészen egy időegység telt el. Mégis csak akkor nyugszik meg teljesen, amikor odalent – még a dombsor tetején – a bozótból felvillanó, apró fényeket pillant meg: a fáklyafénynél vonuló ellenséget.
A gravipláncsapat kissé északnyugatra kanyarodik, és leszáll Atleóntisz fennsíkjának keleti szegélyén, egy nagy, száraz legelőn. Bo Jal megvárja, amíg graviplánjai kettős sorban, mintegy védővonalat alkotva a város és a felvonuló ellenség között, leereszkednek, azután saját gépével újra a levegőbe szökken.
– Itt már nem lesz baj – mondja Artimónnak. – Az "istenkatonák" nem engedik őket Atleóntisz közelébe. A hajók is befutnak hajnalra a kikötőbe. Gyerünk most oda, nézzük meg Faisztószi Mykeniósz barátunk hajóit. Fel kell készülnünk a hajóhad befogadására! Itt reggelig semmi sem fog történni!
Amikor már Theóntisz fölött suhannak, észreveszik, hogy a kikötő szokatlanul világos. Közelebbről meglátják a kivilágítás okát is: mind a három hajó hatalmas lángokkal ég a kikötőben!
– Ezt csak ő tehette! – dörmögi Bo Jal magában, és görcsös fájdalom nyilall a gyomrába.
A kikötőben Artimón legelőször öccsét látja viszont: sebesülten, két katonájára támaszkodva. A kikötőben óriási a zűrzavar. Az égő hajók recsegnek-ropognak, mindenfelé orrfacsaró füst és égő emberhús bűze terjeng, s üvöltő-siránkozó borzalmas hangorkán hallatszik.
– Mi történt itt?! – toppan Bo Jal Kar Von mellé, aki egy földön veszteglő graviplán tetejéről keresztbe font karokkal, nyugodtan figyeli az égő hajókat.
– Semmi különös, csak – ami várható volt – mondja nyugodt hangon a Parancsnok. – A te vezéred ötven embere kevésnek bizonyult – legalább tízszer annyian akartak kitörni a hajókból! Amikor láttam, hogy nem bírnak velük: néhány emberrel visszaszoríttattam őket hajóikba. Ezek a szigetlakók azután valamiféle olajjal töltött korsókat dobáltak rájuk, attól égnek ilyen förtelmesen.
– Ezt… ezt nem szabad lett volna engedned, Kar Von! – suttogja rekedt izgalommal Bo Jal. – Foglyul kellett volna ejteni őket is! Hiszen abban állapodtunk meg! Ennyi embert ilyen rettenetes módon elpusztítani… mit fog ehhez szólni Pi Er?!
– Ne törődj vele! – torkolja le a Parancsnok.
– Inkább azt mondd meg, de gyorsan: mi van a hajókkal?
– Minden… rendben ment… – nyögi Bo Jal, egyre jobban eliszonyodva az égő hajóktól, az égő-sülő emberi hús bűzétől… a hajók belsejében, elevenen perzselődő emberek halálordításából szövődő borzalmas kórustól. Egy másik – hasonló, de sokkal, ezerszerte nagyobb és borzalmasabb – tűzvész emléke villan fel benne, s égeti agyát, egyre nagyobb, egyre kibírhatatlanabb feszültséggel.
– Nem! Nem lehet! Ezt nem tűröm tovább! – ordít fel, és Kar Vonra ugrik. A Parancsnok védekezik, és segítségért kiált. A közelből csillagember-katonák rohannak oda, és leteperik Bo Jalt.
– Csillapodj, te őrült! – tajtékzik a Parancsnok. – Miben állapodtunk meg?! Azt kérdezed?! Ebben! Ezekkel a vadállatokkal csak így, a maguk módján lehet elbánni! Azt hiszed, ők nem ugyanezt tették volna velünk?! Inkább azt mondd meg végre értelmesen: mi történt a hajókon? Partra szállt az ellenség?
– A hajókat… elfoglaltuk! – nyögdécseli Bo Jal, a katonák szorításában erőlködve. – A partra szállt ellenség… a keleti dombokon át vonul a térhajó-város… Atleóntisz felé. Még legalább egy időegység kell nekik, amíg… kiérnek a bozótból a tisztásra. Már eléjük sorakoztattam… a graviplánokat!
– Na látod: tudsz te katonásan is viselkedni! – gúnyolódik a Parancsnok. – Elengedhetitek! – szól a katonákhoz.
– Nem! – ordít fel Bo Jal. – Nem tudok! Pi Er! Rad Zson! Hol vagytok?!
– Őket ugyan hívhatod már! – kacag fel Kar Von. – Ne félj, még egyszer nem fogják keresztülhúzni az én terveimet!
– Mit tettél velük?! Megölted őket?! – Bo Jal újra 
a Parancsnokra veti magát, miközben egy katona kezéből kitépi a kézifegyvert. A Kar Von mellett álló másik térhajóstiszt kezében ekkor felvillan a sugárvetőcső. Sárga láng csapódik ki, és Bo Jal hang nélkül vágódik a kikötő véres homokjára.
Kar Von megveregeti megmentője vállát. Csillagember-katonák és theirai harcosok sereglenek össze körülöttük. Halálos csend van, csak a kórus szól változatlanul az égő hajókból.
– Mindenki így jár, aki ellenem szegül! – kiáltja eltorzult arccal a Parancsnok. – Ezután újra én vagyok itt a Parancsnok… és az Isten! Ezt itt vigyétek el! – rúgja meg Bo Jal mozdulatlan testét. – Artimón, te itt maradsz! Bevárod a hajókat, összeszeded az embereidet! Reggel szükségem lesz rájuk! Mi pedig megyünk fel a térhajókhoz! Jön az ellenség… be kell fejeznünk a munkát!
Kar Von-Hefaisztónt csillagember-katonák és theirai harcosok fogják körül, és hűségesküjüket kiáltozzák fülébe. Tizenegy "istenkorong" röppen fel azután, és suhan Atleóntiszba, hogy a feltámadt "Hefaisztón", Theira megtalált igazi, harcos istene befejezze művét: megsemmisítse az ellenséget. A kikötőben már nincs szükség rájuk. Faisztószi Mykeniósz hajói pattogva égnek tovább. Az egyik árbochoz láncolva ott perzselődik maga a kereskedőnek álcázott Bikaisten-vezér is, és szörnyű átkokat szór valamennyi istenre, Bikaistent is beleértve.

Bo Jal túlbecsülte az ellenség gyorsaságát. De az is megtörténhetett, hogy a partról utánuk menekült őrök híradása a hajóhad elfoglalásáról – a visszavonulás reményének teljes elvesztése – volt oka annak, hogy Bikaisten és Fáraó egyesített hadserege hajnalig a keleti dombok bozótjában rejtőzik.
Kar Von-Hefaisztón hetven graviplán sorfala előtt sétál. Háta mögött, a térhajó-városon túl most bukkant fel Helli-Helión Okeón zöldeskék végtelenségéből. Előtte a dombsort felső harmadáig borító bozótos liget még csendes, egy levél sem rezdül.
Hajnalra Theira halász-harcosai mind a negyvenhét elfoglalt ellenséges hajót bevezették a kikötőbe, ahol már porrá égtek és elsüllyedtek a békés kereskedőhajóknak álcázott gályák. Ennyi hajót egyszerre sohasem fogadott még a Theóntisz kikötője. Nem is fértek el benne, túl a gáton a part mentére is jutott a lehorgonyzott nagy hajókból.
Artimónt majd szétveti a győztes hadvezér büszkesége. Katonái néhány órát pihentek, ettek, ittak – most pedig hosszú sorokban menetelnek a Szent Ösvényen fel Atleóntiszba. Kar Von-Hefaisztón nem akarta megbontani "istenkorongjainak" sáncát a partra szállt ellenség előtt, ezért azt parancsolta Artimónnak, hogy gyalogmenetben indítsa el katonáit.
Kar Von-Hefaisztón más parancsokat is kiadott ezen a reggelen. Sa Lint is a barlangba szállíttatta Rad Zson és Pi Er mellé. Megengedte, hogy a foglyokról levegyék a köteléket, de megerősítette az őrséget. Csillagember-katonákat is őrszolgálatra osztott be melléjük, sőt a barlangtól távolabb néhány gépkatonával energiarácsot is telepíttetett börtönük köré. Hasonló elbánásban részesültek ezen a reggelen a csillagember-kolónia tudósai, technikusai – mindenki, aki Kar Von előtt megbízhatatlannak számított. Őrjáratok hurcolták el őket lakóházaikból, és Atleóntisz kórházában börtönözték be.
Artimón harcosainak menetoszlopa már a Szent Fennsíkra kígyózott fel, amikor a keleti oldalon Kar Von-Hefaisztón és tisztjei megpillantják a bozótból előrajzó első emberalakokat. Tizenöt… húsz… ötven ágból azután valóságos emberfolyam árad a legelőre, és meglepő gyorsasággal szabályos mértani alakzatokba rendeződik.
Kar Von távcsövet emel szeméhez, és a graviplánokba rendeli katonáit.
– Megvárjuk, amíg felfejlődnek és támadnak! – adja ki a parancsot. – Csak akkor szállunk fel! Körülfogjuk őket, és tüzet nyitunk… de csak az első sorokra! Utána tűzszünet – és én megadásra szólítom fel őket! Ha nem fogadnak szót: újra tüzet zúdítunk rájuk. Remélem, marad elég fogoly belőlük! A mi hős szigetlakóink azután – int a messze hátul közeledő theirai sereg felé – majd elintézik őket! A foglyokat mind nekik adtam, rabszolgának. Lesz itt elég munka! Majd én megmutatom, hogyan kell új világot teremteni! Addig életben is hagyom őket – Pi Ert, Rad Zsont és a főkolomposokat –, hadd lássák, hogy kell ezt csinálni! Hadd gyönyörködjenek benne!
Tovább figyeli a felvonuló, sorait támadásra rendező ellenséget, közben futárt meneszt hátra Artimónhoz azzal a paranccsal, hogy maradjon seregével hátul, az épülő gát mögött. A távcsőben kibontakozó látványra azután elismerően kiált fel. Az ellenség létszámát mintegy hatezer főre becsüli. Az enyhén emelkedő legelőn fejlődtek fel a hadoszlopok, úgyhogy a hátsó sorokat is megfigyelheti.
Két egymás melletti nagy négyzetben vonult fel Bikaisten és Fáraó egyesült serege Atleóntisz "istenkorongjai" ellen. Szemben jobbra Bikaisten tarka bőrruhás, állatfej-sisakos, bőrvértes, szénfekete testű zsoldosserege várakozik. Az oszlopok előtt tarka ruhás, arany ékszerekkel teleaggatott, fehér bőrű tisztek szaladgálnak. Lebernyeges, füstölőket lóbáló papok tárják az ég felé karjaikat, és kérik saját isteneik segítségét az idegen istenek ellen. Pajzsos, dárdás-csatabárdos harcosok vannak elöl, íjászok hátrább.
A másik, valamivel nagyobb négyzetben Fáraó merőben más jellegű, ruházatú és fegyverzetű serege sorakozott fel.
Itt is dárdások és fejszések vannak elöl, íjászok és parittyások hátul. A Fáraó katonái nem olyan sötét bőrűek, mint szövetségeséi. Sovány, sötétbarna bőrű, inas férfiak; az elöl álló dárdások kék-fehér csíkos, a hátrább sorakozó íjászok és a kövekkel töltött bőrzsákok alatt görnyedő parittyások sárga-fekete csíkos, rövid, szoknyaszerű ruhát viselnek. Mellükön keresztben vastag szövetpáncél húzódik, fejükön kerek sapka, amelyről hátul kendő lóg le, hogy tarkójukat megvédje a hőségtől. Az íjászok és parittyások oldalán rövid, széles pengéjű bronzkardok függnek.
Mindkét sereg fölött hosszú rudakra erősített különféle hadijelvények láthatók. Bikaisten hadában rémi tő állat- és szörnyfejek; a Fáraóéban madár- és krokodilfejek s egy különös – oroszlánfejű, de előreduzzadó női mellű – aranyozott emberállat-szobor – emelkednek magasra. A díszes ruhájú tisztek markában korbácsok csattognak, miközben félmeztelen rabszolgák díszes napernyőket emelnek fejük fölé.
Amikor Kar Von észreveszi, hogy a két hadoszlop megindul, mosolyogva felemeli jobb karját, és belekiált "varázsdobozába" is:
– Rajta!
A félelmetes mozdulatlanságban csillogó "istenkorongok" halk zúgással, egyszerre emelkednek a magasba. Láttukra az oszlopok megtorpannak, de a korbácsok és lándzsanyelek ösztökélése újra előrelendíti a tétovázókat.
– Siessetek, nehogy szétfussanak! – kiáltja a Parancsnok.
A graviplánflotta hosszú vonalba húzódik szét, és az előrenyomuló embernégyszög felé repül. Szárnyai kétoldalt behajlanak, és pillanatok múlva alacsonyan lebegő gyűrűt formálnak a támadók köré. Mennydörgésszerű hangon csattannak fel a sugárvetők, az "istenkorongokból" villámcsapások zúdulnak le, s utána egyetlen borzalmas kórusban ezrek üvöltése száll a magasba.
Kar Von-Hefaisztón még mindig mosolyog, azután beszáll graviplánjába.
A gyűrűben már egyetlen véres gomolygás minden. Az első sorokban véres rendet vágtak az "istenkorongok" villámsugarai, utána pedig Bikaisten és Fáraó hadoszlopai összekeveredtek. Őrjöngve küzdenek egymás ellen – mindenki mindenki ellen –, szúrva, vagdalkozva keresik a menekülés útját a rémületes ellenség elől. Kar Von látja: ha egyáltalán foglyokhoz akar jutni, sietnie kell!
– Adjátok meg magatokat! Dobjátok el fegyvereiteket, és vonuljatok el feltartott kézzel arra, ahol az "istenkorongok" szétválnak! – dördül meg egy isteni hang a magasból.
A levegőben szétnyílik az "istenkorongok" gyűrűje. Az odabent gomolygó tömeg az isteni szózatból nem sokat ért meg, de azonnal meglátja a menekülés kapuját, és mindenét eldobálva, ruháit is leszaggatva nekilódul – a széles láncban feléje vonuló theirai harcosoknak.
Artimón Kar Von-"Hefaisztón" parancsa nélkül is tudta volna, mit kell tennie. Még szélesebb láncba húzza szét seregét, és bekeríti, gyűrűbe zárja a fegyvertelen, eszeveszetten üvöltöző ellenséget, így is nagy erőfeszítésébe kerül Theira katonáinak lecsillapítani őket. Véres munkát végeznek az "istenbronzból" kovácsolt kardok, dárdák, csatabárdok, mire megnyugtatják a foglyok rémült csordáját.
A csata véget ért.
Kar Von-Hefaisztón parancsa nyomán a graviplánok magasra szállnak, és bázisuk felé suhannak. Kar Von maga leszáll Artimónhoz, a theirai harcosok gyűrűjében kavargó fogolytömeg közelébe, és kiadja további parancsait:
– Fegyverezzétek le őket egészen, és kísérjétek a kikötőbe! Utána fésültesd át az egész szigetet, fogdossátok össze a szökevényeket. A pátriárkáknak mondd meg, hogy holnap jöjjenek fel hozzám mind a hárman! Te is!
Kar Von-"Hefaisztón" diadalittasan tekint körül a foglyok vérző, rémült tömegén, a győzelem mámorában és ellenségük vérében fürdő, theirai katonákon, alázatosan meghajló, marcona vezérükön. A graviplán magasba szökken. Atleóntiszba repül Hefaisztón, Theira új, erős istene, aki méltó módon győzte le Bikaisten és Fáraó egyesült seregét, s egy új, erős világot fog teremteni Atleóntiszban… és Helli egész Harmadik Világán!

20. ATLEÓNTISZ PUSZTULÁSA

"Mily csekély erejű az ember! Hiúk fáradozásai, Perc-élete elfut, baj után baj óh… Menekülni se bír, kard csüng fejére: Halál – s abból ugyanúgy osztoznak a jók, gonoszok, egy mérce szerint…"
(Szimonidész: Mily csekély erejű)

A gúzsba kötött Rad Zsont és Pi Ert a Sa Lint magukkal hurcoló csillagember-katonák oldozzák fel hajnalban. Hosszú ideig nem szólnak egymáshoz; bénult tagjaikat dörzsölve, magukba mélyedve ülnek, fekszenek a barlang kőpadlóján. Annia és Zióné állatbőröket terítenek le, és tejjel, sajttal, gyümölccsel kínálják őket. Kinn a szabadban egyre magasabbra emelkedik Helli-Helión korongja, és börtönük belseje is mind világosabbá válik.
– Valahol elhibáztuk – szólal meg Pi Er. – Szétforgácsoltuk erőinket. Azt hittük, elég a tudás, és hitünk annak igazságában. Nem elég. Erő is kell. Meg is volt… kezünkben tartottuk. Mégis – játszi könnyedséggel kaparintották el tőlünk…
– Én… csak én vagyok az oka mindennek! – suttogja Rad Zson. Annia ágya előtt kuporog – a lány pedig igyekszik tőle minél távolabb húzódni.
– Elmerültünk saját ideáljainkban… nem törődtünk mással, az egésszel! – kesereg Pi Er.
– Ez az igazság. Én bennük bíztam – Helli Harmadik Világa embereiben. Hálából elárultak. Semmibe se vették szeretetemet, jóságomat. Téged érzéseid és ösztöneid ragadtak el, Rad Zson. De most a hiábavaló siránkozás helyett azon gondolkozzunk, mit tegyünk?! Hogyan tudnánk megmenteni – nem magunkat – ezt a szerencsétlen kis népet… sőt – Helli Harmadik Világát! – Kar Vontól… ettől a démoni "Hefaisztóntól", akit mi szabadítottunk rájuk?!
– Hát ő az?! Sejthettem volna – motyogja Rad Zson. – Bo Jalra gondoltam. Azt hittem, őt tette árulóvá mégis a fegyverek birtoklása.
Sa Lin – aki eddig csendben hallgatta Rad Zson és Pi Er vívódását – váratlanul megszólal:
– Bo Jal nem volt áruló! Meghalt. Ellenük fordult, amikor megtudta, mi történt. Megölték a kikötőben. Ő csak azt akarta, amit – Te mondtál az előbb, Pi Er. Erőinket céltudatosabban felhasználni. Amikor megtudta, hogy Kar Von elfogatott titeket – nekitámadt. De már elkésett, a többiek Kar Vonhoz pártoltak!
Pi Er haját, szakállát tépdesi tehetetlen keserűségében:
– És éppen én voltam az, aki legjobban segítségére voltam! Én tettem őt "Hefaisztónná"! Amikor megérkezett az Altra-20-szal és a pátriárka megkérdezte, hogy vajon nem "Hefaisztón" érkezett-e, az Istenek Kovácsa, aki a vulkán mélyében lakozik, én ráhagytam! Ahelyett, hogy felordítottam volna: – Nem! Nem isten érkezett most, hanem egy igazi Szörny… egy gonosz Démon, a Háború és a Pusztulás démona, akit azonnal el kell tipornunk, különben ő pusztít el mindnyájunkat!
– A szigetlakók is becsaptak bennünket, ahol csak tehették – jegyzi meg Sa Lin. – Megtudtam, hogy kovácsaik az acélhulladékból, amit Te szerszámok készítésére adtál nekik – leginkább fegyvereket gyártottak! És, hogy ne vegyük észre a csalást: bronzporral befestették őket… Ők is méltó társai Kar Vonnak. Ezeket már nem lehet átnevelni, új, békés útra téríteni!
– Mit tudsz még, Sa Lin? – kérdi Pi Er.
– Azt, hogy helyzetünk teljesen reménytelen. Velem együtt Kar Von mindenkit elfogatott őrjárataival, akik nem voltak katonák, és a kórházban zárta el őket. Rájuk többé nem számíthatunk. Félek, őket gyilkoltatja le először. Engem azzal vigasztaltak, hogy ne féljek, veletek együtt utoljára fogok meghalni, mert vezérük Kar Von-"Hefaisztón" előbb meg akarja nekünk mutatni, hogy kell itt egy igazi "új világot" teremteni…
– Már meg is kezdték! Halljátok? – mondja Rad Zson.
Északkeletről, túl Atleóntisz térhajó-városán – csattogó mennydörgések hangzanak fel Theira színpompás reggelében. A foglyok kimerészkednek a barlangnyílásba. Előttük néhány lépésnyire, de alattuk és fölöttük is a hegyoldalban mindenütt dárdás őröket látnak, köztük néhány kézifegyveres csillagember-katonát. Túl rajtuk gépkatonák fémkolosszusai is szikráznak a bokrok között.
– Kar Von most már nem kockáztat! – jegyzi meg Sa Lin. – Ebből a börtönből sohasem fogunk kijutni! Még szép tőlük, hogy kiengednek a bejárat elé. Nyilván azért, hogy innen láthassuk az "új világ" megteremtését…
Túl Atleóntisz tornyain, a legelő fölött jól látják, hogy hatalmas gyűrűben rengeteg graviplán lebeg a levegőben, és sugárvetők sortüze villámlik belőlük. Megfigyelhetik Artimón katonáinak felvonulását és a fogolytömeg bekerítését is. Kar Von maga sem találhatott volna jobb börtönt ellenségei számára, mint Artimón a barlangot – ahonnan jóformán mindent láthatnak, ami a szigeten történik. A véres színjáték azután feléjük közeledik. Lenn a völgyben a foglyok végeláthatatlan emberkígyója vánszorog. Artimón katonái nem bajlódnak a sebesültekkel, hiszen a munkában és a piacon is csak az ép, egészséges rabszolgának van értéke. Kipróbálják hát rajtuk újra meg újra "istenbronzból" kovácsolt új fegyvereiket – útjukat megcsonkított holttestek szegélyezik. És mindez a borzalmas színjáték ott történik, a Manniósz barlangja előtt őrök sövényében szorongó "fogoly istenek" szeme láttára.
Mire elcsendesül a völgy, Pi Er is összeroskad. A foglyok elhúzódnak egymástól. Sa Lin gondolkodni próbál, miközben figyeli az "új világ" születésének jeleit: a szemközti bázison leszálló graviplánokat, a kikötőt megtöltő fogolytömeget s az öbölben horgonyzó rengeteg hajót.

Ahogy telnek a napok, úgy válik egyre elviselhetetlenebbé a foglyok élete is a barlangban. A két nő ellátja őket élelemmel, de alig esznek valamit. Egész nap gondolataikba mélyedve üldögélnek, távol húzódva egymástól. Csak Sa Lin figyeli kitartóan, mi történik odakint Theirán.
Amikor elfogyott az élelem, az őrök elengedik Ziónét, hogy élelmet hozzon Theóntiszból. Visszafelé több asszony is kíséri, de azokat nem engedik az őrök a barlanghoz, csak az általuk hozott élelemcsomagokat hordják be.
Sa Lin Ziónét kérdezgeti:
– Mi történik Theóntiszban, Zióné? Elégedett-e Theira népe új istenével, "Hefaisztónnal"?
– Igen, uram! Teljes mértékben! Azt mondják, ő az igazi isten, mert máris gazdaggá tette Theirát. Nem úgy, mint Poszeidón atya, aki csak ígért. És aki csak felásatta, elcsúfította szigetünket, őseink termőföldjeit, legelőit, Hefaisztón kincset, hajókat, rabszolgákat fog ajándékozni, sőt villámokat szóró isteni fegyvereket is ad katonáink kezébe!
– Mi történt a foglyokkal?
– Már dolgoznak. Hefaisztón parancsára nagy tornyokat építenek a kikötőben és új, hosszú gátakat, hogy még több hajó elférjen. És nagy-nagy házakat a sok kincs számára, amit az "istenkorongokkal" és a hajókkal Theirára fog hozni.
– Tehát már senki se szereti Poszeidónt és Atleónt?
– Nem tudom, uram… A gyermekek sírnak, és a Tudás Templomába akarnak menni Poszeidón atyához s az isteni tanítókhoz. De Hefaisztón bezáratta a Tudás Templomát, ott is isteni fegyvereket kovácsolnak már katonái. Csodálatos varázsszerszámokat vittek oda az istenhajókból. Theón atyánk udvarházába vonult. Senkivel sem beszél, az ételt és italt is visszautasítja. Ő bizonnyal hívetek most is.
– Hol vannak az "isteni tanítók", akik a gyermekeket oktatták a Tudás Templomában? Látni őket az "istenkatonák" között?
Zióné arcát kezébe temetve zokogni kezd:
– Artimón azt mondta nekem, uram… hogy Hefaisztón minden Poszeidón-hívő isteni alattvalót megöletett már odafent Atleóntiszban. Villámcsapásokkal végeztette ki őket, testüket pedig az istenkorongok Okeón fölé vitték, és hullámaiba vetették.
Ez a hír Sa Lin számára, is elég ahhoz, hogy magába roskadjon, és sokáig ne érdekelje őt sem Theira új világának születése. Amikor valamennyire magához tér a kábulatból, mind aggasztóbb jeleit látja csak ennek az eddigieknél is nagyobb szörnyűségekkel fenyegető világnak.
A kikötőben emberhangyák nyüzsögnek. A szigeten viszont az öntözőrendszer félig kész, hatalmas koncentrikus földgyűrűi teljesen néptelenek. A békés munka jelei teljesen eltűntek Theira lankáiról. A nyájak tarka foltjai még itt-ott a legelőkön vonulnak, de a szántóföldeken és gyümölcsligetekben egyetlen embert sem látni. Theira férfinépe azokban a nagy embercsapatokban csoportosul most, amelyek naphosszat a legelőkön mozgolódnak. Harci gyakorlatokat végeznek, mert nemsokára ismét arra lesznek hivatva, hogy a Hefaisztón isteni villámcsapásainak tüzében halálra perzselt, megfélemlített ellenséget foglyul ejtsék, kincseit megkaparintsák. Fenn Atleóntiszban is harci készülődést lát. A térhajók körül nagy a mozgolódás, néhány közülük magasra emelkedik, és dübörögve tűnik el a messzeségben, hogy azután néhány időegység múlva visszatérjen, és újra leereszkedjen Atleóntisz magas fennsíkjára.
"Nem vitás: Kar Von ki akarja terjeszteni hatalmát az egész Harmadik Világra! – töpreng magában Sa Lin. – Tűz- és vérözönbe borítja majd, néhány periódusezreddel »meggyorsítja« fejlődésüket… De mit tehetnénk ellene?! Semmit. Most már nincs kiút!"
Gondolkodás közben ujjai egyszerre csak valami kemény, súlyos, henger formájú tárgyat tapintanak meg ruhája zsebében: "Most már csak ez segíthet rajtunk! – villan át rajta a felismerés. – Így legalább nem »Hefaisztón« villámcsapásai végeznek majd velünk… inkább a barlang sziklái zuhanjanak ránk!" – gondolja megkönnyebbülten. Amikor a bázisfennsíkon elfogták, és az Altra-7-be kísérték, ott vágta zsebre ezt a robbanótöltetet. Tulajdonképpen ő maga vitte oda és helyezte el egy fiókban, amikor megérkezése után Pi Er lefegyverezte Kar Vont. "Milyen különös? Hiszen ezt Kar Von hozta az Altráról! Bár elég lenne ahhoz is, hogy ezt az egész szörnyűséget… ezt az egész készülő »új világot« szétrobbanthatnám vele?!"
Amikor ide ér a gondolatfűzésben, hirtelen – megmerevednek ujjai a robbanótöltet körül. Hihetetlennek tűnő gondolatszikra villan fel benne, és vizuális emlékezetében egy kép: Theira most még békésen fortyogó vulkánjának keresztmetszetrajza! A "gőztartály"… a Szent Kút?!
– De hiszen elég! – kiált fel hangosan, úgyhogy társai és az őrök is felkapják fejüket körülötte.
Azután megpróbálja elrejteni izgalmát, mégis egész testében reszket a hirtelen támadt ötlet feszültségében. Feltápászkodik a fűről, és bemegy a barlangba.
Pi Er és Rad Zson szótlanul ülnek a földön, csak lélegzetvételük árulja el, hogy élnek. Sa Lin megérinti Pi Er vállát, és szólni akar hozzá, amikor kintről közeli, halk zúgás hallatszik, és emberalakok bukkannak fel a barlangnyílásban. Sa Lin lekuporodik Pi Er mellé.
A bejáratot Kar Von alakja homályosítja el, mögötte néhány katonája. Szétterpesztett lábbal áll meg, és végigméri foglyait.
– Hogy vannak az én tudós barátaim?! – csattan fel gúnyos kérdése. – Ne féljetek, egy darabig életben maradtok! De csak azért vagyok ilyen nagylelkű veletek, hogy halálotok előtt még megtanuljátok, hogy kell egy igazi új világot teremteni! Keveset vagytok kint a levegőn! Sápadtak vagytok?! Ezentúl majd kivezettetlek benneteket! Azt akarom, hogy mindent lássatok, ami a szigeten történik! Nagyon le vagytok törve! Hová lett a nagy harci kedv?! Hallgattok?! Ugye, mégis én győztem?! Itt nem lesz többé hatalomátvétel, mint az Altrán?! Rajtatok kívül már mindenki meghalt… mindenkit kivégeztettem, aki nem engedelmeskedett, vagy akiben én nem bíztam! Nincs szükségem tudósokra! Van elég fegyverem! Rád ugyan szükség lenne az anyagerőérc-expedícióhoz – mutat Sa Linra –, de nem bízom benned! Megoldjuk nélküled is. Mi katonák is értünk már az anyagerő átalakításához… hát még a felhasználásához! Igazam van?! Miért nem válaszoltok?!
A Parancsnok szemei a monológ végén vérben forognak, miközben hatalmába került ellenfelei előtt fel-alá sétál. A foglyok hallgatnak. Hátul a két nő félelmében a takarók alá bújt.
Kar Von megszakítja sétáját, hirtelen végigméri foglyait, azután kisiet a barlangból.
– Visszaesett… és most már nem lehet megállítani a folyamatot – mormolja Pi Er a diagnózist. – Most már vége mindennek. Ahelyett, hogy új fejlődési irányt adtunk volna nekik – elraboltuk tőlük azt a néhány ezer periódust is, ami még előttük állt!
– Van egy megoldás, Pi Er! – szólal meg Sa Lin váratlanul. – Én meg tudnám semmisíteni ezt az őrültet… és mindent – ha valahogy kijuthatnék innen!
– De hogyan?! – élénkül fel Rad Zson is. – Innen nem lehet kijutni!
– De lehet, uram, Atleón – mondja egy női hang.
Annia szólt.
– Mit mondasz?! – pattan fel Sa Lin. – Ki tudnál engem innen szöktetni?!
– Akár mindnyájatokat is, uram – mondja Annia nyugodt magabiztossággal. Kézen fogja Sa Lint, és a barlang mélyébe vezeti, oda, ahol az élelmet tartják. Félrehúz néhány amforát, és leveszi a falról a kecskebőr takarókat: nagy kődarabokból durván összerakott, bevakolt kőfal tűnik elébük.
– Ezt könnyen ki lehet bontani! – mondja a lány. – Manniósz rakta be a folyosót, hogy ne legyen léghuzat a barlangjában. Sok barlang és folyosó van itt a hegyben, és Okeón partján ki lehet jutni belőlük. Ha akarod, éjjel mindnyájatokat kivezetlek!
Sa Lin ujjai reszketnek, amint segít a lánynak mindent elrendezni és újra eltakarni a falat.
– Így… így még nincs minden elveszve! – mondja társainak. – Ha beleegyeztek: felrobbantom őket! A vulkánt… Atleóntiszt… a térhajókat… a szigetet!
– Mi a terved? Mondd el röviden! – kéri Pi Er.
– Véletlenül nálam maradt ez a robbanótöltet… az Altra-7-ből való, Kar Vontól vetted el, amikor megérkezett! Elég lenne ahhoz, hogy magunkra robbantsuk a barlangot. De – ha ki tudnánk innen szabadulni – nagyobb hatású is lehet ez a kis darab robbanószer! Felrobbanthatjuk vele a vulkánt… a "gőztartályt", a sziget egész belsejét! Csak az északi, keleti és déli part hegyvonulatait… ez is, ahol most vagyunk… maradnának meg a tenger színe fölött!
– De hogy akarod mindezt megoldani? – kérdi Rad Zson, aztán a fejéhez kap: – Tudom már! A Szent Kút!
– Igen, ott… – mondja Sa Lin. – A Szent Kúton át! Önvezérlő szondáink legutóbb 275 egység hőmérsékletet és 8,75 egység légköri nyomást mértek a befolyó mélyén, a gőztartály közvetlen közelében. Ha a robbanást tehát ott lenn, a gőztartály fala mellett végeznénk: kibővülne a befolyó – a törmeléket a víznyomás elsodorná –, és ugrásszerűen felszökne a gőz tömege és nyomása. Csak egyet nem tudok még: hogyan juttassuk le, és hogyan időzítsük? Ezen csak pillanatgyújtó van!
Rad Zson kiveszi Sa Lin kezéből a robbanó-töltetet, és vizsgálgatja. Biztos kézzel csavarja ki a gyújtószerkezetét, és – utóbbit visszaadja Sa Linnak.
– Erre nem lesz szükség! – mondja nyugodtan. – Azt mondtad: 275 egység hőmérsékletet mértek a műszerek a Szent Kút mélyén? Ez a robbanószer 250 egység hőfoknál minden gyújtás nélkül is felrobban – csak le kell fojtani! Bele kellene tenni valamibe… egy legalább ugyanekkora hőfokot kiálló fémdobozba! De – azt hiszem, találok is ilyesfélét a barlangban!
Annia ágya mellett kis asztalkán Rad Zson-Atleón ajándékai csillognak. Egy gömbölyű, súlyos illatszeres tégelyt emel ki közülük az ajándékozó. Annia megérti, miről van szó. Odajön, és a tégely tartalmát kis ezüstkanálkával kiszedi, a kiürített dobozt pedig vászondarabbal tisztára törli.
Rad Zson kettétöri a töltetet, és a dobozba szorítja. Rácsavarja a fedelet, és felmutatja.
– Készen van! Ami az elhelyezést illeti, azt hiszem, megtaláltam erre is a legegyszerűbb megoldást. Megkérjük Anniát – a lány felé fordul –, hogy estefelé vigyen el egy ajándék kosarat a Szent Kútba! Az éjjeli apály leviszi a mélységbe a kis áldozati hajót, és azután…
Pi Er felkiált:
– Várjatok még! Mi lesz velük?! Az emberekkel! Ha a sziget egész belseje felrobban, ők is elpusztulnak?! Meg kell őket mentenünk!
– Ezeket?! – mutat le Rad Zson a völgyben menetelő csapatokra. – Minél előbb el kell törölni őket Helli Harmadik Világa felszínéről! Hiszen már az "istenbronzból" kovácsolt primitív mintájú fegyvereik is mérhetetlen veszélyt jelentenének a környező népekre! Nem, Pi Er – most már Neked sem lehet lelkiismeret-furdalásod emiatt. De hogy megnyugtassalak – Sa Lin, kérlek, mit is mondtál legutoljára? Mennyi ideig tartana még ki ez a vulkán? Mikor robbanna fel magától?! Meg tudod mondani?
– Igen. Most már igen… Megközelítő pontossággal. A gőztartály sziklafala a kráter felőli oldalon legfeljebb 600 napig, a befolyónál – tehát a tenger felől – legfeljebb 480-500 napig tud ellenállni a hőnek, illetve a tengervíz behatásának.
– Tehát 500 nap! Hiszen ennyi idő alatt Kar Von a térhajókkal és az anyagerővel játszva szétrombolhatná Helli Harmadik Világa egész jelenlegi kultúráját, társadalmait! – kiált fel Pi Er. – Igazatok van. Meg kell tennünk azt – ami itt nemsokára nélkülünk is bekövetkezett volna. De – az emberek?! A gyermekek! Legalább őket ne hagyjuk elpusztulni! Valamiképpen értesíteni kellene őket! Annyit üzenni legalább, hogy vigyázzanak… meneküljenek el innen, mert a vulkán nagy erővel ki fog törni!
– Uram, Poszeidón! – szólal meg újra Annia. – Én nem egészen értem, miről beszéltek, de segíteni akarok nektek. És ide akarom hozni atyámat is. Ha leszáll az este, elviszem ajándékotokat… ezt a varázsdobozt a Szent Kútba. Utána visszajövök atyámmal együtt, és akkor megmondjátok majd, mit kívántok még tőlünk.

"Idővel azonban rendkívüli földrengések és özönvizek támadtak. Eljött egy súlyos nap, és éjjel, amikor a ti egész haderőtöket is elnyelte a föld és Atlantisz szigete is a tengerbe merülve eltűnt…"
(Platón: Timaiósz)

Annia újra a Szent Kúthoz indul, hogy áldozati tutaját a Haragos Szem mélyébe küldje. Kosarában a gyümölcsök között egy szép, kerek sajt is sárgállik: Rad Zson-Atleón és a többi fogoly ajándéka a szigeten tobzódó "Hefaisztón" számára.
– Mire odaérsz, a Szent Kút vize apadni kezd – mondja Rad Zson Anniának. – Indítsd el ajándékunkat a mélységbe. Minél mélyebbre jut el, annál nagyobb s pusztítóbb lesz haragunk tüze és villáma Hefaisztónra!
– Utána menj atyádhoz! – utasítja Pi Er. – Mondd meg neki: a békeszerető Poszeidón megparancsolja mindazoknak, akik őt tisztelik, és nem a fegyvereket kovácsoló, vért ontó Hefaisztónt – azonnal vonuljanak fel a hegyekbe… a keleti vagy a déli parton! Bújjanak a barlangok mélyére, vigyék magukkal a gyermekeket és annyi élelmet, amennyit elbírnak!
Sa Lin és Rad Zson a barlang mélyébe vonulnak, és lassú, óvatos munkával kibontanak néhány kőkockát Manniósz falából. Annia a kosáron kívül csak egy olajmécsest visz magával, fehér kis alakja eltűnik a barlang mélyén feltáruló huzatos folyosó homályában. A két férfi a kibontott köveket visszailleszti helyükre, és újra eltakarják a falat az állatbőrökkel,
Theirán leszállt az este. A szemközti bázisfennsíkon nagy mozgolódás van. Hosszú menetoszlopokban vonulnak fel oda az egész napi gyakorlatozás után Theira katonái. A kikötőben is nagy az élénkség. Halászcsónakok, bárkák siklanak az öbölben horgonyzó nagy hajók és a part között. Az idő hűvösebbre fordult. Északnyugat felől erős szél támadt, és a távolban felhők sötét csíkjai vastagodnak. Kint az őrök húsdarabokat sütnek, boros amforákat ürítenek. A bázisfennsíkon nagy lakomát ülhetnek Kar Von-Hefaisztón és Artimón katonái. Az "istenkorongok" fényszórói nappali fényt árasztanak a táborra. A szél hangokat is hoz onnan: sok száz theirai harcos Atleón folyékony tüzétől gerjesztett rémítő harci énekét.
A barlangban csend van. A foglyok mind a bejárat közelében ülnek, figyelnek. Csak Zióné van hátul. Végtelennek tűnő várakozás után végre megszólal Zióné halk, ijedt hangja:
– Megjöttek, uram, Poszeidón!
Rad Zson és Sa Lin hátramennek, és kibontják a nyílást.
Annia holtfáradtan roskad le ágyára. Theónból viszont most nyugodt méltóság árad.
– Elhelyezted ajándékunkat a Szent Kútban? – kérdi Rad Zson a lánytól.
– Igen, uram, Atleón. Útjára bocsátottam, úgy, ahogy parancsoltad.
– És a nép?! – kérdi Pi Er a pátriárkától. – Kihirdetted nekik üzenetemet?
– Jönnek már, uram, Poszeidón – feleli Theón, miközben könnyek csorognak szakállára. – De a fiaink, uram! – jajdul fel. – A férfinép mind ott mulatozik Hefaisztónnál! Velük mi lesz?! Az asszonyok és gyermekek már vonulnak a barlangokba, ahogy megparancsoltad, A távolabb lakókhoz is hírvivőket küldtem, az északi és keleti dombokra. Ott is vannak nagy és mély barlangok.
– Mit tervez velük Hefaisztón? – kérdi Sa Lin Theóntól. – A katonákkal?!
– Reggel… amint felkel Helión… Hefaisztón az istenkatonákkal és a mi katonáinkkal az istenhajókba vonul, és elrepülnek velük, hogy egészen legyőzzék Bikaistent, és országát is meghódítsák. A hajók is utánuk mennek majd, hogy elhozzák Bikaisten mérhetetlen kincseit. Hefaisztón nem akar Theirán maradni; ott, Bikaisten nagy szigetén szándékozik felépíteni, birodalmát. Bikaisten szigete sokkal nagyobb, mint a miénk – mondják az istenkatonák, akik kikémlelték. Ide csak azért akar még visszajönni Hefaisztón, hogy titeket is elvigyen oda, és ott végeztessen ki. Megöl benneteket is villámcsapásokkal, és testeteket Okeónba dobatja, amint az isteni tanítókkal cselekedte…
Rad Zson felordít:
– Nem! Elég! Ne folytasd, pátriárka. Mondd, Sa Lin: felrobban a mi ajándékunk még hajnal előtt?! Hiszen minden hiába, ha csak akkor robban, amikor ezek már elrepültek!
Sa Lin a barlang bejáratából a csillagos égre pillant.
– Fel. Nemsokára robbannia kell! Ne feledd, hogy a víz gyorsulva fogy a túlfolyóban, egyre gyorsabban süllyed a szint, nő a hőmérséklet és a gőz…
– Nézd, uram! Ott! – sikolt fel Annia – A Szent Kút!
A parti völgy vonulatának közepe tájáról, a holdsarló és a csillagok derengő fényében hatalmas fehér felhőt látnak hirtelen magasba tornyosulni. Egyidejűleg süvítő, sziszegő hang is érkezik onnan, mint egy szélroham.
– A Szent Kútból még sohasem tört fel Atleón lehelete! – mormolja Theón. Halk hangját mindenfelől felharsanó gőzsüvítések nyomják el. Szerte a szigeten elemi erővel gőzgejzírek törnek fel. A Haragos Szem tövében, túl Atleóntisz térhajó-városán éppúgy, mint a keleti dombsor belső völgyében; de közvetlen alattuk a Fürdőből is soha nem tapasztalt erővel sisteregnek a forró gőz óriási gomolyfelhői. Egész Theira egyetlen gőzkatlanná változik Okeón tükrén. Szemben a fennsíkon a harcosok kórusa a rémület üvöltéseibe vált át, majd hal el a sziget "gőztartályának" minden mást elnyomó halálsüvítésében.
– Befelé… gyorsan! – kiáltja Sa Lin. – Torlaszoljuk el a bejáratot!
Minden mozdíthatót a bejárathoz halmoznak. Kívülről az őrség eszeveszett kiáltozását hallják: az őrök szétfutottak a Nyugodt Szem lejtőjén, megfeledkeztek a rendíthetetlenül működő gépkatonákról, és az energiakerítésbe rohantak. Mint az éjjeli lepkék a tűzön, úgy hullnak le halálra perzselődve.
A foglyok ezalatt már a barlang belső folyosójában vonulnak Annia és Theón után. Végre nagyobb üregbe érnek, ahol fáklyák fényénél asszonyok, gyermekek zsúfolódnak. Az összeroskadó Pi Ert Sa Lin támogatja. Rad Zson egyszerre csak érzi, hogy tenyerébe egy keskeny, forró kéz kulcsolódik. Ő is összeroskad. Halálfélelemben rettegve egyetlen nagy családban rejtőzik Theira népének töredéke a Nyugodt Szem mélyében.
Hatalmas léghuzat süvít át a barlangon. A fáklyák kialszanak. Koromsötétség borul rájuk, és úgy érzik, mintha egyszerre az egész hegy rájuk omlott volna. Őrületes roppanást éreznek egész testükben, utána oly erős bömbölő morajt hallanak, hogy az fülükbe mélyesztett ujjaikkal is kibírhatatlanná válik. A bömbölés dübörgésbe csap át: mintha egész hegydarabok zuhognának le odakint a Nyugodt Szem szelíd lejtésű tömbjére.
Rad Zson-Atleón öntudata utolsó szikrájával a dübörgést szíve dobbanásával érzi egynek, és görcsösen szorítja a kihűlő kis kezet, amely mégis rátalált.

A HÉTFEJŰ SÁRKÁNYTÓL A CSILLAGEMBERIG…

Bármennyire nehezemre esik is, önéletrajzom bevezetéseképp a legnagyobb jóindulattal sem sorolhatom magamat a fiatal írók közé, hiszen 1925-ben születtem az Alföld Viharsaroknak is nevezett szegletében, Békéscsabán. Anyám és kérges kezű nagyapám neveltek tízéves koromig, amikor egy kuruzsló öregasszony meszes pókhálója következtében elvitte nagytatát a vérmérgezés. Ezután kaptam egy rabiátus mostohaapát, aki féktelen életmódja miatt hét év múlva meghalt. Ekkor már harmadikos felső kereskedelmista voltam, korrepetáns tanítványokkal küszködtem, hogy valahogy megéljünk anyámmal, és válogatás nélkül faltam a könyveket: Aller Képes Családi Lapok régi példányaitól Vernéig, Wellsig és Tolnai Műveltség Útjáig… Korán kezdtem el az olvasást, ötéves koromban nagytata a Friss Újság vastag betűs címfelirataiból tanított meg erre a tudományra, úgyhogy az első elemiben már folyékonyán olvastam a pad alatt Sicc úrfi kalandjait a Színházi Élet mellékletéből, amíg a többi gyerek az "ur-ir"-t énekelte. Első könyvem, amit a Mikulás hozott, Benedek Elek Magyar mese- és mondavilága volt, telve hétfejű sárkányokkal, mesebeli várkastélyokkal és hamuba sült pogácsát tarisznyázó, szerencsét próbáló szegénylegényekkel.
A "keriben" önképzőkörön verseket, fogalmazványokat írogattam, szavaltam, és nagyon szerettem repülőket meg csatahajókat rajzolni a táblára. Érettségi után egyetemre szerettem volna menni, de a szegénység gátat vetett terveimnek, s végül egyik tanítványom apja bevett gyakornoknak a bankba. Itt ügyködtem 1947 tavaszáig. (Rettenetes dolog volt 1946-ban, az adópengős-milpengős-bilpengős világban folyószámlás, takarékbetétes ügyintézőnek lenni…) Ekkor az átszervezések miatt búcsút mondtam a banknak, és átmentem a környékbeli cukorgyárhoz, gondolván, több szerencsém lesz az iparban. Tizenhét éven át dolgoztam itt, és társadalmi munkában sok mindennel foglalkoztam. Voltam könyvtáros, színjátszó, dekorációs, fali- és üzemiújság-szerkesztő, karikaturista és plakátrajzoló, csasztuskaköltő, sportintéző és laptudósító, szenvedélyes sporthorgász – és közben elvégeztem a közgazdasági egyetemet is. A csasztuskák után krokikat, novellákat kezdtem írogatni a megyei lapba és a Délmagyarországba, és közben mindinkább kedvenc témaköröm, a tudományos-fantasztikus irodalom felé sodródtam.
1956-57-ben kezdtem gyűjtögetni a történelmi, régészeti, csillagászati, antropológiai és egyéb tudományos rejtélyek anyagait. Egyaránt izgatott az óriási kőkockákból felépült baalbeki sziklaterasz titka; Nagy Konstantin Égi Keresztjének, a Tunguz meteoritnak vagy a maják titokzatos elvándorlásának rejtélye. Természetesen az atomkorszak eljövetele sem hagyott érintetlenül. Kisregényt írtam, egy Indokínából dezertált francia pilóta tragikus végű robinzonádját, atomsugárzással fűszerezve. Gyenge első próbálkozás volt, hiába is kilincseltem vele a kiadóknál. De nem csüggedtem el. Gyűjteni kezdtem az anyagot egy akkoriban (sőt még manapság is?!) aktuális, konkrét tudományos rejtélyről: a "yeti"-nek nevezett és Földünk magas hegyvidékein időnként fel-felbukkanó titokzatos "havasi ember"-ről. Ekkor született meg első regényem – illetve egy fantasztikus tri- vagy tetralógia – terve, amelynek első kötetét 1961-ben a Móra Kiadó publikálta Titok a Világ Tetején címmel. Ezt követte 1964-ben Az özönvíz balladája – majd most az Atleóntisz.
A hosszú kihagyást az okozta, hogy időközben Budapestre kerültem, és új munkaköröm, de főleg lakásproblémánk megoldása sok időmet s energiámat vonta el az írástól.
Legfőbb írói célkitűzésem továbbra is az emberközpontú tudományos-fantasztikus regény. Változatlan meggyőződésem, hogy a világegyetemben sok, Földünkhöz hasonló bioszférájú égitest létezik, ahol a hasonló természeti viszonyok és a darwini természetes kiválasztódás törvénye hasonló faunát és – embert! – hozzánk hasonlóan értelmes, gondolkodó, absztrakciós képességű lényt hoztak létre. Abban is hiszek, hogy a mi földi emberiségünk megoldja majd napjaink társadalmi-gazdasági konfliktusait, generációk múltán kirajzik a világtérbe, és kapcsolatot teremt ezekkel a testvérvilágokkal. Mindez a tudomány mai álláspontja szerint energia-, tér- és időproblémák miatt – lehetetlen. De ha arra gondolok, hogy Madame Curie alig egy emberöltő előtt nyúlt az uránhoz, és fedezte fel a radioaktivitást… a Wright fivérek nem sokkal utána emelkedtek gépükkel a levegőbe… ma pedig emberek sétálnak szkafanderban a Hold felszínén – fantáziám a jövőben lehetségesnek ítéli a ma lehetetlent is.
S ha olykor – mint ebben a könyvben is – mindezek ellenére sötét színekkel festem a múlt tükrében a jövőt, ezt egyetlen cél érdekében teszem: a ragyogó jövő megvalósulásáért.

Csernai Zoltán

ATLEÓNTISZ – ÉS ATLANTISZ

Ebben a lebilincselően érdekes, szép és különös regényben – az Atleóntiszban – a világmindenség egy távoli részéről érkező csillagemberek és bolygónkon élő emberek mind drámaibbá váló és mélyen elgondolkoztató történetéről olvashatunk. Mese és valóság keveredik, de úgy, hogy a valóság is mesének tűnhet fel.
Közel 2400 esztendeje – azóta, hogy Platón megírta a Kritiaszt – vitatják a gondolkodók, vajon a nagy görög bölcselő mesét mondott-e, amikor egy gazdag és nagyszerű birodalom, Atlantisz történetét és tragikus pusztulását felvázolta, avagy egy valóban lezajlott nagy katasztrófa tenyéré kívánta kortársainak és a késői nemzedékeknek figyelmét felhívni.
A legújabb kutatások fényében határozottan állítható: azoknak van igazuk, akik ezt az utóbbi említett álláspontot vallják magukénak. Minden jel arra mutat: Atlantisz valóban létezett.
Hol volt? Milyen nemzetiségűek lehettek az "atlantidák"? És hogyan semmisült meg birodalmuk? Ezekre a kérdésekre igyekszik választ adni a földrajz és a vulkanológia, a régészet és a történettudomány.
1969 szeptemberében tizenhat nemzet százhúsz tudósa gyűlt össze Athénban, hogy részt vegyen az első Nemzetközi Szantorin Kongresszuson, A cél ennek az idők homályába vesző tragédiának tisztázása volt.
Valószínűleg Alexander von Humboldt, a nagy német természettudós volt az első kutató, aki feltételezte, hogy korábban rosszul értelmeztük Platón feljegyzéseit. Atlantisz nem az Atlanti-óceánban volt, hanem valahol a Földközi-tengerben! Ez volt a véleményük a Szantorin Kongresszuson részt vett szakembereknek is.
A Földközi-tenger azonban túlságosan nagy. Vajon melyik részén semmisülhetett meg az ősi szigetország? Talán Nápolytól nyugatra, Ischia szigetének közelében, ahol – Rittmann professzor, a szicíliai Nemzetközi Vulkanológiai Intézet igazgatójának legújabb kutatásai szerint – húszezer esztendővel ezelőtt egy mérhetetlen tűzhányó-katasztrófa következtében a tenger mélyére süllyedt egy sziget? Avagy talán másutt?
Ha egyszer valaki megírja majd a modern Atlantisz-kutatás történetét, gyakran fog hivatkozni néhány olyan tudósra, aki nemcsak közelebb vitt a probléma megoldásához, hanem zseniális intuíciójával magát a valóságot látta meg. Közülük kettőnek a nevét szeretnénk itt külön is kiemelni. Mindketten görögök. Egyikük Angelosz G. Galanopoulosz, egyetemi tanár, az athéni Földrengésvizsgáló Intézet igazgatója. A másik Szpyridon Marinatosz professzor, a Görög Régészeti Szolgálat főfelügyelője.
Galanopoulosz geofizikai szempontból kezdett foglalkozni – sok évvel ezelőtt – a problémával. Vizsgálatai során megállapította, hogy i. e. 1400 körül elképzelhetetlenül hatalmas – kiindulási pontjában 210 méter magas – tengeri szökőár száguldott végig az Égei-tengeren és a Földközi-tenger keleti medencéjén. Bebizonyosodott, hogy ezt a gigantikus méretű és lebírhatatlan erejű hullámóriást a Szantorin tűzhányó kitörésével és a vulkáni hegy nagy részének megsemmisülésével lehet megmagyarázni. A szökőár Anaphé szigetén – mint Georg Marinosz geológusprofesszor bebizonyította – egy völgy felső végén 250 méter magasra csapott; Kréta északi partjainál pedig 25 méter magas volt, tehát nem érhette és pusztíthatta el a híres knósszoszi palotát, amely 40 méter tengerszint fölötti magasságban épült… A mai Tel Aviv és Jaffa partján a víz 6-7 méter magas hullámfallal jelentkezett, és a Földközi-tenger északkeleti végénél teljesen elpusztította Ugarit városát (amelyről a regényben is említés történik; ennek a szíriai településnek mai neve Ras Shamra).
A nagy vulkánkitörés – amelyről kissé részletesebben alább szólunk – a mondottak szerint hatásaiban nem korlátozódott csak magára a Szantorinra, amely egyébként még napjainkban is működőképes tűzhányó (legutóbb 1952-ben tört ki), hanem közvetve vagy közvetlenül éreztette erejét Krétán, Szíriában, Egyiptomban és másutt is. Van Bemmelen holland tudós, korunk egyik legnagyobb tekintélyű vulkanológusa úgy véli, a kitöréskor a légkör 100 kilométer magasságig (!) szennyeződött finom vulkáni "hamuval", porral és törmelékkel, s ezt az anyagot a szelek Kréta és Egyiptom felé vitték. Carapiperisz professzor, a Görög Meteorológiai Intézet igazgatója szerint a kitörés leghevesebb szakasza nyári időszakra esett, amikor a szél északnyugat felől délkelet felé fúj. Van Bemmelen ezzel kapcsolatban annak a nézetének is kifejezést adott, hogy a légkörbe került óriási mennyiségű vulkáni anyag okozhatta azt a sötétséget, amelyet az Argonauták és az aranygyapjú legendája, valamint a biblia is említ, az utóbbi "egyiptomi sötétség" néven. Hasonló jelenséget – több napig tartó éjszakai sötétséget – számos más tűzhányó kitörését követően is észleltek, úgyhogy ez a gondolat korántsem vetendő el. Van Bemmelen ugyanakkor arra is rámutat, hogy a Szantorin kitörését tornádók fellépése követte. Ezek a félelmetes forgószelek – önmagukban véve is – nagy pusztítást okozhattak a Szantorin vulkán közelebbi-távolabbi környezetében.
Az olvasó, aki idáig eljutott, joggal sóhajthat fel most: "Ez bizonyára mind igen fontos és érdekes a geológusok és meteorológusok számára. A szerző azonban nagyon is elkalandozott tárgyától: azt ígérte, Atlantiszról beszél majd, s ehelyett egy hajdani tűzhányókitörés különféle következményeinek részletezésébe bocsátkozik…"
A választott témakörtől való eltérés azonban csak látszólagos. Galanopoulosz ugyanis úgy véli: a Szantorin vulkán nem volt más, mint Atlantisz birodalmának fővárosa!
Szó szerint – bár nem betű szerint – ugyanezt olvashatjuk Csernai Zoltán Atleóntiszában. A Szantorin pusztulása után – úgy, mint a regényben is olvasható – az egykori vulkán egyes részei fennmaradtak, mégpedig valóban északi, keleti és déli részei egyetlen nagyobb szigetként. A regényben Theiráról van szó; a Szantorinból fennmaradt gyönyörű sziget mai neve: Théra! Valóban csak betű szerinti eltérésről van szó.
Thérával szemben egy kisebb szigetecskét találunk. Ennek Thiraszia a neve. Van még egy harmadik, még sokkalta kisebb sziget is, amely szintén az egykori Szantorin fennmaradt darabja; ezt Aszproniszinak hívják. A három szigetből álló sor – felülről nézve – nagyjából patkó alakúnak tűnnék. Közöttük tenger hullámzik; az Égei-tenger leírhatatlanul kék vize. Mélysége ezen a területen 350, helyenként 400 méter. Aki Théra és Thiraszia, Asproniszi és Thiraszia vagy Aszproniszi és Théra között behajózik ide (ez a három lehetőség van), bizonyára nem is gondol arra, hogy hajója egy elmerült, hatalmas vulkáni csúcs fölött szántja a habokat!…
Az említett szigetek által közbezárt terület voltaképpen egy gigantikus méretű kráter, amely nagyságánál fogva már a Hold kisebb gyűrűs hegységeivel vethető össze, s amelyet a geológiai szakirodalom kalderának nevez. Magyarul üstről beszélhetünk, ha nem szeretjük az idegen eredetű szakkifejezéseket.
"Nincs itt némi ellentmondás?" – kérdezhetné most az olvasó. – Az előbb arról volt szó, hogy a hajó a vulkán csúcsa fölött úszik el; most meg arról, hogy a szigetek egy óriáskráter, egy üst peremrészét alkotják!"
Ez az ellentmondás is csak látszólagos, de ahhoz hogy ezt feloldhassuk, korábbi ígéretünkhöz híven kissé bővebben kell foglalkoznunk azzal a katasztrófával, amely Szantorint – és a rajta élt nép városait – elpusztította.
Valószínű, hogy Szantorin szigete eredetileg kerek volt. Ősrégi neve: Sztrongülé is "kerek"-et jelent. A sziget közepén bonyolult szerkezetű, hatalmas tűzhányó meredt a magasba. Feltehetően legalább 1000 méter, egyes tudósok véleménye szerint 1500 méter magas volt.
A szigetvulkán – Heezen és Ninkovich amerikai tudósok helyszíni, tengertani kutatásai szerint – mintegy 80 ezer évvel ezelőtt már kitört egyszer. Azt követően nagyon hosszú időkön át nyugalomban maradt – a tengerfenéken nincs olyan vulkáni eredetű réteg, amely közbeeső működéséről tudósítana. Hozzávetőlegesen 1450 (vagy 1470, más vizsgálatok szerint 1520) évvel időszámításunk kezdete előtt a tűzhányó azonban ismét működni kezdett. A működést egy – valószínűleg 100 kilométernél nagyobb mélységből kipattanó – erős, tektonikus (tehát nem vulkáni eredetű!) rengés "indította be". Megjegyzendő: minél hosszabb a nyugalmi periódus, annál hevesebb lesz az új kitörés. Ez történt ezúttal is; s a Szantorin bronzkori működése hatalmasabb arányú volt, mint bármely más vulkáné, amelynek kitörését az ember az utolsó négy évezredben megfigyelhette.
Valószínűnek látszik, hogy a sziget egykori lakossága nem nagyon figyelt fel erre a földrengésre, hiszen az ilyen jelenségek meglehetősen gyakoriak a görög szigetvilágban. Annál inkább fel kellett figyelniük azonban arra, hogy a csúcs legmagasabb részén levő kráterből – és esetleg oldalsó kráterekből és repedésekből is – csakhamar megkezdődött a forró törmelékes horzsakőszórás. Hogy ez mennyi ideig tartott, nem tudjuk. Galanopoulosz szerint feltehetően évtizedeket vett igénybe. A sziget lakói ekkor elmenekültek a veszélyeztetett vidékről, s hátrahagyták otthonukat.
A vulkanológiai vizsgálatok szerint 72 köbkilométernyi magma alakult át a kitörések során horzsakővé, finom törmelékké, porrá, "hamuvá". Ebből az anyagmennyiségből 144 Badacsonyt vagy 28 ezer Kheopsz-piramist építhetnénk fel!
A vulkán alatti hatalmas magmakamra – amelynek felszíne valószínűleg 1 kilométernél nagyobb, de 15 kilométernél kisebb mélységben volt – roppant arányú horzsakőszórás miatt kiürült. A magmát a gázok hajtották felfelé a kürtőben, miközben horzsakővé alakították át. A kitörés paroxizmusában, leghevesebb szakaszában – vagy közvetlenül azt megelőzően – legalább 800 Celsius-fokos, perzselő felhők gördültek alá a vulkán lejtőjén. A korábban kidobott horzsakőrétegek azonban befedték és megóvták az elhagyott városkák földszintes és egyemeletes házait. Ezeknek a házaknak maradványait a Görög Régészeti Szolgálat – Marinatosz vezetésével – a thérai sziget külső lejtőjén, Akrotiri város közelében tárta fel 1968-ban. Az ásatások egyébként még most is folynak.
Amikor a magmakamra nagy része már kiürült, a felette levő kőzettömeg nyomását a kamra mennyezetrésze már nem bírta tovább elviselni – hiszen megszűnt az "alátámasztás". Úgy történhetett minden, ahogy azt Platón képletesen kifejezte: "egyetlen nap és egyetlen éjszaka leforgása alatt" a vulkán összeomlott, a tűzhányó és az alatta levő, egészen a magmakamra mennyezetrészéig terjedő kőzetréteg hirtelen beomlott a mélyben levő kamrába. Persze hogy ez valóban egyetlen napot és egyetlen éjszakát vett-e igénybe, azt nem tudjuk, de valószínűleg nem tarthatott sokáig.
Az összeomlással járó detonációk hangját – az 1883-ban Indonéziában kitört Krakatauval és néhány más, hasonló jellegű andezites vulkánnal való analógia alapján feltételezhetően – egészen Dél-Afrikáig, illetve Skandináviáig hallani lehetett. A hegy összeomlásakor keletkezett az óriási kaldera, azaz üst, s a minden oldalról betóduló tengervíz felszínén kialakult az a mérhetetlen erejű szeizmikus szökőár, amelyről fentebb említést tettünk már. A hegy anyagának 99 százaléka, a katasztrofális összeomlás miatt "tűnt el" a Föld színéről, 1 százalékát pedig robbanások semmisítették meg. A vulkáni bombák valószínűleg több száz méter másodpercenkénti sebességgel repültek szét mintegy 40 kilométeres körzetben. Ugyancsak a Krakatauval való alapvető hasonlóságból következtethetünk arra, hogy a kitörést követő időkben, a légkörbe került por- és finom törmelék hatására, az egész Föld időjárása megváltozhatott, éveken keresztül.
Így semmisült meg tehát Atlantisz fővárosa, amelynek Platóntól származó leírása – Galanopoulosz szerint – pontosan megfelel egy kerek, vulkáni szigetnek. A hatalmas üst belsejében ma két, viszonylag kicsiny, aktív vulkáni sziget található (a regény is két vulkánt említ!) –, a Paléa és a Néa Kaméni. Mindkettő a geológiai és történelmi közelmúltban született, az üst mélyén, a tenger szintje alatt megkezdődött vulkáni működés hatására.
Marinatosz professzor már a harmincas évek táján felvetette azt a gondolatot, hogy a krétai-minószi kultúra hanyatlásának kezdete (i. e. 1450 körül) valamilyen módon kapcsolatban állhatott a természeti csapások azon sorozatával, amelyeket mind a Szantorin szóban levő kitörésére kell visszavezetnünk, A kutatások minden tekintetben igazolták ezt. A Szantorinról származó vulkáni por Közép- és Kelet-Kréta nagy területét befedte, elpusztította a szántóföldeket. Ezért a lakosság jelentős része átvándorolt Kréta nyugati részére. Az ugyanebben az időben Kréta középső és keleti részére betört akháj hódítók tehát alig találtak ellenállásra. A híres knósszoszi palotát valószínűleg nem ők tették tönkre, hanem a nagy kitöréssel kapcsolatos földrengések. Az akhájok szerepe ebben a vonatkozásban annyi volt, hogy ők már nem törekedtek a nagy labirintus megrongálódott részeinek újjáépítésére.
A krétai írások tanulmányozása alapján Chadwick és Ventris angol kutatók megállapították, hogy i. e. 1450-től kezdve a nagy szigeten elsősorban már görögül írtak és beszéltek. Az őslakosság írását azonban nem sikerült megfejteni. Nagyon valószínű, hogy Kréta eredeti lakói nem görögök voltak. Talán Kis-Ázsiából származó népek telepedtek itt le az i. e. III. évezred táján.
Ezen a ponton ellentét van a regény és a jelenlegi tudományos felfogás között. Theira népe – a történet szerint – harcban állott Bikaisten népével, azaz a krétaiakkal. Galanopoulosz viszont úgy véli, a Szantorinon ugyanaz a nép lakott, mint Krétán, közöttük tehát ellenségeskedés nem volt valószínű (bár természetesen nem is kizárt!). A görög geofizikus-professzor szerint Szantorin szigetén volt Atlantisz fővárosa – amint már utaltunk erre –, Krétán pedig az atlantiszi királyság többi tartománya, ahol az uralkodó nagy palotát is építtetett magának. Marinatosz ásatásainak eredményei igazolják ezt a feltevést. Az Akrotiri közelében talált különféle vázák, korsók, dísztárgyak, bronzszerszámok stb. stílusa pontosan megegyezik az akháj beözönlés előtti krétai stílussal. Másrészt Platón leírása, amelyet az atlantiszi birodalomról (nem a fővárosról!) adott, pontosan megegyezik a krétai, hegyekkel körülvett Messzára síkság földrajzi képével.
Platón Szolón, a híres athéni államférfi, utazó és bölcselő leírásaiból merítette Atlantiszra vonatkozó adatait. Szólón viszont egyiptomi útja során szerzett az elsüllyedt fővárosról és a jó részben elpusztult atlantiszi tartományokról értesülést. Galanopoulosz feltételezi, hogy Szólón összetévesztette a százasra és az ezresre vonatkozó hieroglifajeleket egymással. Ez vezette később tévútra a kutatókat, mert egy 2000 x 3000 stadion méretű nagy sziget – amelyről Szólón írt – egyszerűen nem helyezhető el a Földközi-tengerben! Ha viszont Galanopoulosz nyomán az ilyen adatokat tizedrészükre csökkentjük, a Szólón által említett sziget méretei 200 x 300 stadionra csökkennek, s így pontosan megfelelnek Kréta dimenzióinak. Ugyanígy Atlantisz elpusztulása sem 9000 évvel történt Szólón egyiptomi utazása előtt, hanem csak 900 évvel korábban, azaz a bronzkorban. Ha Szólón és Platón között másfél évszázad telt el, s a Kritiasz i. e. 400 körül keletkezett, akkor Atlantisz elpusztulásának dátuma: 1970 + 400 + 150 + 900 = 3420 év, azaz a katasztrófára i. e. 1450 körül került sor. Ez szépen egyezik a régészeti és geológiai adatokkal, jóllehet Van Bemmelen szerint magának a vulkánnak összeomlására – a kitörési periódus végére — i. e, 1400 vagy 1395 adódik. Ötvenéves eltérés azonban ilyen időadatok esetében jelentéktelen.
Néhány szót még az ásatásokról. Az Akrotiri melletti bronzkori városkában levő házak többsége földszintes volt, de akadtak egyemeletesek is. A keskeny utcákra nyíló ablakok kicsinyek voltak, annál nagyobbak azonban azok a falnyílások, amelyek feltehetően kirakatok, a boltosok elárusítóhelyei lehettek. Az épületek falába épített függőleges helyzetű gerendák arra utalnak, hogy az ottani lakosok megkísérelték a földrengéskárok elleni védekezést. Számos falfestmény maradványait is sikerült feltárni. Ugyancsak az ásatások igazolták Marinatosz azon feltevését, amely szerint a Kréta északi partján fekvő Amnisszosz az egykori minószi birodalom legnagyobb kikötője és fegyverraktára volt. Ezt a városkát a nagy szökőár semmisítette meg.
Hátravan még egy kérdés. Azt már tudjuk, hogy Krétán és Szantorinon a minószi időkben magas kultúrájú nép lakott, amelynek műveltségi színvonala abban a korban feltétlenül meghaladta a görög (akháj) hódítókét. Vajon valóban az atlantidák éltek ott?
Még nem sikerült megfejteni az i. e. 1450-nél korábbi keletű krétai írásokat, a hieroglifikus rendszerűt, a képírást és az úgynevezett lineáris A-t. Ha ez sikerül, akkor talán véglegesen választ kapunk erre a kérdésre is. Nincs azonban semmi határozott ok arra, hogy a szántorini-krétai őslakosságot ne azonosítsuk a legendás atlantidákkal. Miért nem lehettek volna azonosak?! Az ma már tudományosan igazolt tény, hogy művelt és gazdag nép élt ezeken a szigeteken, és pusztulásának reális körülményei megdöbbentően emlékeztetnek arra, amit Atlantisz haláláról Platón írt.
Befejezésül a regény csillagászati vonatkozásáról szeretnénk még szólni röviden. A mai tudományos álláspont szerint bizonyosra vehető, hogy a határtalan világegyetemben számos bolygórendszer létezik, és egyik-másik távoli csillag bolygóján vagy bolygóin kifejlődhetett az élet. "Orgon Negyedik Világa" egyáltalán nem elképzelhetetlen vagy lehetetlen.
A csillagok közötti távolságok azonban óriásiak. Ez a tény kétségessé teszi, hogy valaha is eljuthatunk majd egy ilyen távoli civilizációhoz. Arra sincs semmilyen tudományos bizonyíték, hogy más égitestekről származó intelligens lények valaha is meglátogatták-e Földünket. A regénynek ide vonatkozó része prózában írott költői alkotás, amely tanít és figyelmeztet. Tanít arra, hogy békében kell élnünk Helli Harmadik Világában éppúgy, mint Orgon Negyedik Világában vagy bárhol másutt. És figyelmeztet arra: mi történik, ha a hatalom Kar Von-Hitlerek, őrült vezérek kezébe kerül.

Omar Khajjám így írt a Rubáijátban:

Bort, kedvesem! Múlt bánatot s vele
a rém Jövőt Mánkról ez törli le!
Holnap? – Holnapra elsodorhat az
iszonyú Tegnap hét évezrede!

Atlantiszt és népét elsodorta az idő. De vannak művek, amelyek méltó emléket állítanak ennek a csodálatos, egykori birodalomnak. Ilyen mű Csernai Zoltán Atleóntisza is.

Hédervári Péter