NNCL644-3D0v2.0

PIERS ANTHONY

AZ EMLÉKMÁS
(Total recall)

FABULA KÖNYVKIADÓ

Piers Anthony: Total recall
Jelen fordítás a William Morrow and Co., Inc. New York 1989-es kiadása alapján készült
Copyright: by Carolco Pictures, Inc.

Fordította: Szántó Péter

A borító a Total recall című film felhasználásával készült

Hungarian translation
© Szántó Péter, 1990

ISBN 963 7885 17 x

FABULA KÖNYVKIADÓ VÁLLALAT

Felelős kiadó: Surányi László igazgató
Kaposvári Nyomda – 101673 – Kaposvár, 1990
Felelős vezető: Mike Ferenc igazgató
Felelős szerkesztő: Halmos Ferenc
Műszaki vezető: Fellegvári-Tibor
Tipográfia és műszaki szerkesztés: Rucsek Andrea
Terjedelem: 15,62

1. fejezet	Mars

Két hold függött a sötétvörös égen. Az egyik olyan volt, mint egy sajt, a másik, mint egy sarló. Az egyik körülbelül nyolcszor akkora, mint a másik. Tulajdonképpen mindkettő inkább tojáshoz hasonló, egy tyúk, meg egy madártojáshoz. Vagy talán inkább két krumpli: egy nagy, meg egy kicsi.
A nagyobbikat Phobosznak hívták, ahogy az iszonyat félistenét a rómaiak; ő az, akinek hadseregei voltak, és aki e seregek pusztulását okozta. A kisebbik Deimosz, a rémület megszemélyesítője. A két név találó, mert e két fia kísérte Marsot, a mezőgazdaság és a háború istenét, a régi rómaiaknál.
Csúf volt a marsi táj. Csupasz sziklaalakzatok magasodtak egészen a horizontig, amely itt közelebbinek látszott, mint a földön. Sziklanyúlványok és por mindenütt. Lehet, hogy háború folyt itt, az tördelte össze a terepet, de hogy mezőgazdasági művelésnek nyoma sem volt, az biztos. Ez itt a szó legigazabb értelmében a senki földje.
Douglas Quaid az egyenetlenül lejtős talajon állt, könnyű űrruhában. Légzőkészüléket is viselt, mert a légköri nyomás itt a földinek csak százötvenede volt. A hőmérséklet pedig mínusz 40 fok. Még vastag sarki hó is lehetett volna, ha a ritkás légkörben akad elég vízpára, ami hóvá formálódhat. Az űrruha legapróbb hibája, szakadása, amit az éles sziklák hasíthatnak, ugyanolyan gyorsan elpusztítaná őt, mint a világűrben. Nagyjából az egyetlen dolog, amivel a Mars többet ért a világűrnél a gravitáció: valamivel több, mint a földinek egy harmada. Ez némileg segített valamit abban, hogy az ember érezze, merre van a föl, és merre a le. Így legalább járni lehet.
Quaidnak persze nemigen van szüksége a gravitációra, hogy a járásban segítse. Zömök férfi volt, félelmetes izmait még az űrruha sem rejthette el. Egész lénye valami nyers erőt sugárzott. Arcának mozdulatlanságán az űrsisak mögött legyőzhetetlen akaraterő látszott. Nyilvánvalónak tetszett, nem véletlenül került erre a kietlen helyre. Küldetése van, és ebben még e bolygó pokla sem akadályozhatja sokáig.
Végigtekintett a horizonton, majd hátrafordult. Észrevette, hogy arrafelé az egyenetlen talaj más, mint eddig. Lassan emelkedik, hogy végül a Naprendszer leglátványosabb hegyévé tornyosuljon. Ez volt az Olimposz Mons, amely körülbelül tízmérföldnyire magasodott előtte. A tengerszinttől mérve inkább 15 mérföldnyi magas lehetett, háromszor akkora, mint a Föld legnagyobb hegycsúcsa, a Hawaiin lévő Mauna Loa. Igaz, a Mauna Loa tömegének nagyobbik részét a Csendes-óceán mélye rejtette. Azt, miként ezt is, vulkáni mozgások hozták létre, ám az Olimposz nagysága földi méretekben elképzelhetetlen volt. Tövénél az átmérője körülbelül 350 mérföld, és körös-körül a megfagyott láva még tovább tágította a tért.
Hatalmas, két mérföld magasságú, meredek rézsű kerítette az alapját, s ez furcsán, de világosan formálta meg a hegy tövét. Az Olimposz Mons valóságos természeti csoda volt, amely még egy olyan kemény férfit is, mint Quaid, lenyűgözött.
Most hangot hallott a háta mögül, vagyis inkább a sziklák remegését érezte, semmint a ritkás légkörben lassan terjedő hanghullámokat. Egy asszony közeledett, Quaid megfordult, arcán nem látszott meglepődés, mintha várta volna a nőt. Elismeréssel nézett végig rajta, nem is érdemtelenül. Az asszony éppúgy díszpéldánya saját nemének, mint a férfi a magáénak. Az űrruhában is rendkívül bájos jelenség volt. Az áttetsző sisak mögött jól látszott leomló barna haja, szép, szabályos arca, hatalmas barna szeme. Visszanézett Quaidra, pillantása, testtartása egyaránt kihívó volt, és arról árulkodott, hogy ha még nem is szerelmes a férfiba, ez hamarosan megtörténhet. Ám ez a hely aligha alkalmas a románcra. Ráadásul az űrruha csak nehezíti a dolgot, még ha gondolnának is rá. Ez itt – különben is – munka.
A nő megfordult, és elindult egy piramis alakú hegy felé, amelyet Quaid eddig nem vett észre. Nem olyan monumentális, mint az Olimposz Mons, de azért elég nagy ahhoz, hogy látványos legyen. Szimmetrikus mivoltában szinte mesterséges építménynek látszott. Hogy miként jött létre a Marson egy ilyen különös jelenség? Nos, ez sem nagyobb rejtély, mint a sziklákba faragott emberi arcok, vagy a sokféle, szanaszét heverő idegen holmi. Mind annak bizonyítéka, hogy nem először jár ezen a bolygón ember.
Quaid követte az asszonyt, miközben azon búsongott, hogy csak az űrsisakja áttetsző. Még így is öröm volt nézni a járását. A nő a hegy oldalában megbúvó, gyűrött szélű nyíláshoz vezette. Ez a rés szemlátomást egy vulkáni kitöréskor keletkezett. Tulajdonképpen inkább meredek falú barlang szűk bejárata, amelyen keresztül mindössze annyi fény jutott be, hogy sejthették, hová lépnek a hegy gyomrába vezető ösvényen.
Kisvártatva egy mély peremhez értek. Meglehetősen nagy, hozzávetőleg kerek kamrában találták magukat. Bár ez inkább mélyedés, lyuk lehetett; a Mars ege vöröslött a fej ük fölött. Lent pedig olyan mély gödör tátongott, hogy szinte nem is látszott a feneke. Quaid szeme, amely lassan alkalmazkodott az itteni sötétséghez, csak a peremet tudta kivenni, meg a fejük fölött a sziklát. Az egész valami természetes üreg lehet, vagy talán olyan kamra, amelyet emberi kéz vájt ki? Voltak bizonyos jelek, amelyek mind a kettőre utaltak, és voltak, amelyek egyikre sem. Douglas félelmet érzett, ezt azonban csak részben tulajdonította a kamra méretének és titkainak. Ösztönei valahogy azt súgták, hogy a hely jelentősége felülmúl mindent, amiben bármely, átlagos férfinak, vagy nőnek része lehet, és hogy ők ketten valami sokkal fontosabbat tesznek, mint amit a Földön akárcsak elképzelni tudnak.
Az asszony jobb felé mozdult. Kezét kinyújtotta, és egy hosszú, vékony kötelet húzott elő, amelyet mintha egy hatalmas sziklához, vagy falból kinyúló kődarabhoz erősítettek volna. A nő hátrálni kezdett, és maga után húzta a kötelet. Megfordult, ekkor Quaid észrevette, hogy a kötél vége egy horgászorsószerű szerkezethez csatlakozik, amelyen még egy vastag öv is található.
Az asszony odavitte neki a kötelet, és szétnyitotta az övet. Lehajolt, a derekára csatolta, majd újra összecsattintotta a hátán. Most az orsó előtte volt; az asszony tulajdonképpen odakötötte őt a sziklához.
Quaid maga is megpróbálta a kötelet, hátralépett és nézte, ahogy az utána ereszkedik. A huzal, amit az orsóhoz erősítettek, a szikla közelében kétfelé vált. Szemlátomást meglehetősen hosszú lehetett, de súlya alig néhány fontnyit nyomott.
Kesztyűs kezével megragadta a kábelt, és megpróbálta az orsó fölött kettéválasztani. Nem sikerült. Nagyobb erővel próbálkozott, izmai megfeszültek. Semmi eredmény. Intett az asszonynak, aki erre közelebb lépett. Douglas hurkot formált a kötélből, és intett a nőnek, hogy üljön bele. Az félszegen engedelmeskedett, miközben kapaszkodott, hogy egyensúlyát megőrizze. Quaid megemelte a karját, és könnyedén a levegőbe emelte terhét. Természetesen az asszony itt legföljebb negyvenöt fontot nyomott a Mars gravitációja miatt, de szemlátomást a földi súlyát ugyanilyen könnyen fölemelte volna. A nő elmosolyodott.
Quaid ekkor, szintén mosolyogva, leeresztette a földre. Meggyőződött róla, hogy a kötél megfelelő lesz.
Megfogták egymás kezét az esetlen űrruhában, s búcsúzni kezdtek. Összeölelkeztek, sisakjuk üvege egymáshoz ért. Nem tudták megcsókolni egymást. Nos, ha volt valami, amit Quaid igazán gyűlölt az űrruhában, hát…!
Douglas elengedte az asszonyt, és a gödör peremére lépett. Kezével megkapaszkodott, majd lábát olyan mozdulattal lendítette rajta át és egyúttal lefelé, amely a földi gravitáció mellett lehetetlen lett volna. Megmarkolta a kötelet, s a gödör fala felé fordulva lassan, fogásról fogásra ereszkedni kezdett a szakadékban.
Nála óvatosabb ember jobban vigyázott volna, átveti a kötelet a bal lábán és a jobb vállán, s úgy használja a kettős kábelt, hogy lassabban ereszkedjen. Quaid azonban nem törődött vele, és úgy kapaszkodott lefelé, mintha csak létrán mászna. A lábával ellökte magát a szakadék falától, és egy-egy rúgással méternyit ereszkedett lefelé. Gyerekjáték az egész!
Kicsit megpihent. Fölnézett. Az asszony, áthajolva a meredély szélén, figyelte őt. Fölső testének csak a körvonala látszott, áttetsző űrsisakja pedig mintha belülről világítana. Olyan volt, mint valami angyal egy mennyezetfreskón. Feje fölött a Phobosz teliholdja függött, így tökéletessé vált az asszony körüli dicsfény.
A nő kezét a sisakjához emelte, majd kinyújtotta. Csókot dobott neki.
Quaid érezte, ahogy áthullámoznak rajta az érzelmek. Istenem, milyen gyönyörű asszony!
Sajnos, neki dolga van. Visszaintett, majd folytatta az ereszkedést. Hamarosan rájött, nem is kell használnia a kezét, ha az orsót úgy állítja, hogy az megfelelő adagokban továbbítsa a kötelet. Megigazította, és elindult.
Nos, igen, ugyanazzal a sebességgel haladt így is lefelé, mint az előbb. Most felszabadult a keze, bármihez, ami adódik esetleg. Lazított. Körülnézett.
A holdfény megvilágította a szakadékot, s olyan részleteket mutatott neki, amelyeket fölülről nem láthatott. Többtucatnyi, hatalmas, függőleges cső emelkedett a mélyből, és ez halványan emlékeztette valami roppant nagy orgonára. Ám valamiért bizonyos volt benne, hogy ezek az orgonasípok nem szolgáltatnak muzsikát. De akkor mire jók? Bizonyosan nem a marsi művészet szép példáiként vannak itt!
A derekánál hirtelen zavart észlelt. Valami elromlott az orsón. Odakapott, de nehézkes kesztyűi nem segítettek, sőt, talán még rontottak a helyzeten: a kötél irgalmatlan sebességgel kezdett letekeredni az orsóról.
Quaid a feneketlen mélységbe zuhant. Vadul hadonászott, igyekezett fékezni a zuhanást. Lába már egyáltalán nem érte el a gödör falát. Megpördült, látta a falakat, az orgonasípokat és a végtelen, sötét teret, amely körülötte forgott, miközben zuhant, zuhant lefelé.
– Doug! – sikoltott föntről az asszony rémülten.
Megpróbált válaszolni, de már ehhez is túlságosan elveszítette a tájékozódási képességét. Zuhant tovább, pörögve, a feneketlen semmibe, ellenőrizhetetlenül.
– Doug! – szólalt meg ismét az asszony kétségbeesett hangja, valamivel halkabban, a növekvő távolság miatt.
Hirtelen a szakadék vakító, fehér fénnyel telt meg. Quaid érezte, ez már a vég. Furcsamód nem ijedt meg: az agya tiszta volt, tudta: nem tehet mást, találkoznia kell a végzetével.

2. fejezet	Lori

Quaid ijedten ébredt.
Az ágyában feküdt, a Földön. Teljes biztonságban. Hálószobája reggeli fényben fürdött. Ahogy körülnézett, ráismert minden apró részletre. Érverése lassan megnyugodott. Rádöbbent arra, amit már úgyis tudnia kellett volna: az eddig látott történet nem volt igaz, csak álmodott. Sosem járt a Marson, így hát miként is találhatta volna magát ott, abban a csupasz világban, ahol találkozott egy lánnyal, bement egy barlangba, vagy szakadékba, egy piramis alakú hegy oldalában, aztán meg le, egy hatalmas lyukba? Van ennek akármi értelme is, ha ésszerűen végiggondoljuk? Álmában, persze, mindezt elfogadta, de hát így van ez az álmokkal.
Most, hogy újra végiggondolta, az egész álmot, jelenetről jelenetre, kiderült, milyen nevetséges. Olyan sok fény attól a kis holdtól? Nos, ez talán igaz lehet; honnan is tudhatná, ha sosem járt arra? De az a kötél? Miért nem markolta meg gyorsan, hogy megállítsa a zuhanást? Nem kétséges, megtehette volna; a szíjnál fogva hozzá volt erősítve. Nem kellett volna mást tennie, mint kesztyűs kézzel megmarkolni és szorítani. Mivel a súlya a földinek csak töredéke volt, és a karja elég erős, ez a mozdulat nem lett volna nehezebb, mint elkapni egy hízott kappant, amit mondjuk, valaki tréfából hozzávág. Erős löket, kétségkívül, de nem lehetetlen. Csak abban az álombéli környezetben látszhatott a zuhanás végzetszerűnek és elkerülhetetlennek. Ám legjobban egy jelentéktelen részlet zavarta. Doug! – kiáltotta az asszony. Ez azt jelentette, hogy ismeri őt, jóllehet, neki nem sikerük a nő nevét előhúznia az emlékezetéből. Nem Mr. Quaid, nem Douglas, hanem Doug: ezt kiáltotta, érzelemteli hangon, s ettől benne is viszontérzelem támadt. Még most is a hatása alatt áll. Itt, a valóságban. Az asszony-fontos volt a számára, sőt, több, mint fontos; az az asszony…
Aztán az egész a helyére zökkent. Miként hallhatta a nő kiáltását – ott, a Mars atmoszférájának csaknem légüres terében? Míg álmodott, végig nem beszéltek, s itt, a végén, a történet valószerűsége, az igazságmag hirtelen megszűnt.
S az álom befejezése: az éles fény… Ez az ő otthoni világossága volt, a földi nap fénye sokkal erősebb, mint a Marson. Nem a Menny csillogása, nem a Pokol tüze, amivel álombéli halálakor találkozott, hanem egy átlagos reggel átlagos fénye, olyan reggelé, amelyen kicsit többet aludt a kelleténél. Ez aztán a megkönnyebbülés!
A hang azonban nem hagyta nyugodni. Az az asszony…
Valaki van itt vele! Quaid hunyorgott és fölnézett.
Egy gyönyörű teremtés hajolt fölébe. Áttetsző selyem hálóinget viselt, amely meglehetősen szándékolt nyíltsággal fedte föl tökéletes testének bizonyos részeit. Nem az álombéli asszony volt ez, hanem egy lenyűgöző, szőke amazon. A felesége, Lori. Miként is felejthette el?
– Álmodtál – mondta Lori együttérzően, miközben letörölte homlokáról a rémlátomás verejtékét.
Nem válaszolt. Figyelmét teljesen lefoglalták a lány tökéletes keblei, amelyek, miközben föléhajolt, kilátszottak a lenge hálóruhából. Természetesen már épp elégszer látta őket addig is, de a csuda tudja, valahogy sosem fáradt el nézésükben. Neki aztán beszélhetnek lenyűgöző felépítményről…!
– Megint a Mars? – kérdezte a lány, féltő gondoskodással. Még egyet törölt férje homlokán. Ahogy a karja mozgott, együtt ringtak vele a keblei is.
Douglas bólintott. Még mindig zaklatott volt az álomtól, jóllehet meglehetősen gyorsan megnyugvást talált jelenlegi helyzetében. Mije lehet az álombéli asszonynak, ami Lorinak nincs? Talán a barna haja, semmi más. Ráadásul ami azt illeti, Lori éppenséggel nem azt a nehézkes űrruhát viselte.
Hirtelen rádöbbent, hogy a marsbeli asszony hangja nem lehetett tévedés az álomban. Hiszen mind a ketten űrruhát viseltek, az űrruhák között pedig rádió-összeköttetés, vagy mi a csuda van. Tehát a rádión át hallotta a hangját! Megnyugtatta, hogy erre rájött: mindez azt jelentette, hogy álma mégsem lehetett olyan valóságtól elrugaszkodott, vad dolog, amilyennek először gondolta.
Lori félreértette figyelmetlenségét, és ölelgetni kezdte. Ujjával végigsimított a nyakán, megszorította a vállát. Szerette a férje izmait, imádta megérinteni őket; ettől mindig bepörgött. Quaid pedig egyáltalán nem tiltakozott emiatt.
– Én szegény kicsikém! – mormogta Lori, megsimítva a mellizmait. – Szegénykém, ezekkel a rossz álmokkal, ezekkel a szörnyű rémlátomásokkal!
Lehajtotta a fejét, és megcsókolta ott, ahol a nyak találkozik a vállal. Ez a csók megnyugtató is lehetett volna, valójában azonban meglehetősen erotikus élményt jelentett.
– Most már jobb?
Ajka máris a férfi mellét simogatta, egy pillanatra megállt a mellbimbóján. Quaid föltekintett, hogy a felesége arcát nézze. Nem szerette volna, ha a nő most abbahagyja, amit csinál. Nagyot sóhajtott.
Lori folytatta a munkát, s egyre lejjebb hatolt a férfi hasa felé. Doug jól tudta, most megpróbálja elcsábítani. Igyekszik elvonni gondolatait az álomtól. Meglehetősen jól csinálja. Quaid örömmel hagyta, hogy folytassa. Hej, ha az a marsbeli asszony nem lett volna űrruhában! El tudta képzelni…
– Ő is ott volt? – kérdezte Lori, nemtörődöm hangon.
Hohó! Miféle antennával észlelte a lány az ő gondolatait? Bűntudatot érzett, hogy arra a másik nőre gondol, amikor nyilvánvaló, hogy Lori az, aki minden férfi álma. Az asszony kíváncsisága azonban a maga módján szórakoztató.
Quaid játszotta az ostobát.
– Kicsoda?
– Hát tudod! – Lori fölemelte a fejét, és bamba képet vágott, ő is a butát játszotta most, azt tettetve, hogy nem emlékszik pontosan, vagy legalábbis nem tudja leírni azt a másik asszonyt.
– A lány azokkal a… – nagy köröket rajzolt maga elé a kezével, a szédületes dudák nemzetközi jelzését mutatva.
Doug elmosolyodott.
– Ja, hát ő?!
Mintha csak Lori nem ugyanaz a típus volna.
A felesége azonban nem hagyta abba.
– Hát ott volt, vagy nem?!
A férfi nevetett.
– Lenyűgöző! Féltékeny vagy egy álomra?!
Valójában szórakoztatta a felesége féltékenysége, talán mert valamiféle valóságérzetet kölcsönzött egy alaknak, akiről tudta, hogy csak a képzeletében létezik.
Lori hasba vágta és odébb húzódott. Douglas megpróbálta megragadni a nőt. Ő azonban kapálózott, hogy kimászhasson az ágyból. Amikor így játszottak, mindig kemények voltak, de azért nem túlságosan; ő például sosem ütött vissza.
– Ez egyáltalán nem vicces, Doug! – mondta a lány, miközben félig kikászálódott az ágyból; – Engedj el!
Most már a dolgok természetes súlya is segítette Lorit a szabadulásban, hiszen félig lelógott az ágyról. Ha most elengedi, lezuhan a földre.
– Most már minden éjjel a Marson jársz!
Sajnos, ez túlságosan is igaz.
– De reggelre mindig visszatérek! – tiltakozott gyöngén. Rájött: tovább már nem viccelődhet, hiszen kezd az egész komollyá válni. Valóban titkos szenvedélyt, vonzalmat érzett az iránt a nem létező asszony iránt, és Lori lassanként sejteni kezdte ezt.
Sikerült visszaráncigálnia az ágyba. A nő most már megkapta a teljes odaadását, ahogy akarta, az elején is. Birkóztak, és Lorinak sikerült őt a lábai közé szorítani. Fájdalom nélküli, meglehetősen izgalmas ollóba fogta. Quaid viszont oldalához szorította felesége karjait, és igyekezett megcsókolni. Az asszony jobbról balra forgatta fejét, hogy ne tudja megtenni.
Ez most már nem játék volt.
– Ó, Lori, ne csináld ezt! – tiltakozott, mocorogva az ollószorításban. Még meg is csípte a lányt, ott, ahol nem látszik. – Hiszen te vagy az álmaim asszonya!
Lori hirtelen abbahagyta a birkózást. Szeszélyes tekintettel ránézett, az "ollók" szorítása enyhült.
– Tényleg?
– Hát persze!
És ez most már igaz is volt. Birkózásuk befejezte azt, amit a vigasztalás kezdett néhány perce. Most már nagyon kívánta őt.
Ezt Lori is tudta. Végül is közvetlen érintkezésben volt azzal a régióval, amely ezt elég keményen jelezte. Átölelte hosszú, atlétikus lábaival, ezúttal már nem szorította, hanem körülfonta, és testének rejtekébe vonta a férfit. Megcsókolták egymást.
– Hatalmas bika vagy…! – sóhajtotta a lány.
Quaid fölnevetett.
– Hát azt tudod-e, mit csinál a bika a tehénnel?
– Tehén?! – kiáltott Lori megjátszott sértődöttséggel. – Láttál valaha tehenet, amint így csinált?
Fölült, meglovagolta a férfit, csípőjén vágtatva, miközben lerántotta magáról a hálóinget. A világ legszebb teste volt az övé, és ezt tudta is.
– Ezt? – nagyot szökkent a férfi hasán, mellei követték a mozdulatot, miközben combja egészen különleges dolgokat művelt odalent. Vagy ezt? – hirtelen ráhasalt a férfira, és vadul megcsókolta. Szőke fürtjei Quaid arcába és nyakába hullottak, mint a selyem.
– Hát nem. – El kellett ismernie. – Azok a tehenek, akiket én ismerek, csak állnak, és várják az áldást.
Lori fölemelte a fejét, szemében veszedelmes vidámság csillogott.
– És voltaképp hány tehenet ismersz?
– Csak egyetlenegyet. – Érezte, hogy a lány teste figyelmeztetően megfeszül. – És az a tehén is csak egy álom.
Lori elengedte magát. Örült a megjegyzésnek. A férje az álombéli asszonyt nevezte tehénnek, nem pedig őt. Folytatta lázas tevékenységét. Annyi bizonyos: ő nemcsak állt, hogy várja az áldást: több mint fele útig előrejött érte. Ezt a viselkedést viszont a férfi kedvelte különösképpen. Tenyerét a lány tomporára helyezte, és érezte, ahogy a lány izmai váltakozva ellazulnak – megfeszülnek, kacérkodnak vele, arra buzdítva, hogy a kezénél többet is harcba vigyen.
Ledöntötte magáról asszonyát, és ráfeküdt. Az sikoltott, mintha erőszakot tennének rajta. Csak addig hallgatott, amíg egy lázas csókot váltottak, miközben a férfi a tetőpont felé közeledett. Mintha Lori hastáncot járt volna, pedig valójában a hasa nem mozdult; minden remegés belülről jött. Nyelve a férfi szájába csúszott, összhangban mozdulva a titkos, belső táj táncával. No igen, hát Lori aztán nem volt egy tehén – ő viszont e pillanatban tökéletesen bikának érezte magát.
És mégis: az álombéli asszony képe a lelkében maradt. Azt kívánta, bárcsak most, ebben a pillanatban is azzal a nővel lehetne. Becsukta a szemét, és megpróbálta azt képzelni, hogy a marsbéli asszonyt öleli.
Azon tűnődött, mi a nyavalya van vele.

3. fejezet	Álom

Idővel ez is véget ért, mint minden. Lori fölkelt és elindult zuhanyozni. A cicoma mindig nagyon lényeges volt számára, most pedig összekócolódott a haja, elkenődött a rúzs a száján, és miközben kiválóan érezték magukat, még néhány más dolgot is tett.
Lori igazi szupernő! Hogyan is szerezhetett magának ilyen csodálatos zsákmányt egy efféle átlagos pacák, mint ő?
Quaid pihent. Tökéletesen jól érezte magát minden porcikája, mint mindig, egy-egy ilyen kimenő után Lorival. Lelke azonban nyugtalan maradt. Az az álom túlságosan is valóságosnak tűnt! Egyszerűen nem tudta elfeledni, akármilyen ostobának is látszott.
Nem volt valami nagyokos professzor, vagy vastag bukszájú üzletember. Egyszerű építőmunkás. Igaz, annak kiváló, de ettől a lány számára még nem lehetett valami nagy trófea. Mégis feleségül jött hozzá, és ugyanúgy imádta a hosszú évek során, mint megismerkedésükkor. Abban nem volt semmi rejtélyes, hogy őt vonzotta a lány; alighanem minden férfi utánafordult, aki valaha a Földre született. De mi izgalmasat talált őbenne Lori? Hát igen, voltak izmai, és a lánynak ez tetszett. De egészen biztosan találhatott volna olyan férfit magának, akinek izmai is vannak, és pénze is, netán hatalma. Akkor meg miért elégedett meg a vajas kenyér felével? És ha már így van, ő a férfiak legszerencsésebbike, miért álmodozik egy másik, csak a fantáziájában létező asszonyról Lori helyett? Ez a legjobb esetben is furcsának látszott, de még inkább őrültségnek.
Nem először merült föl benne az a kérdés. Olyan különböző világokból jöttek, ő építéstechnikus volt, hivatalos nevén "helyszín-előkészítő szakember", magyarán, olyan alacsony beosztású munkás, aki régi építményeket rombol össze, hogy helyet csináljon az újaknak. Lényegében tehát semmi más, mint afféle "Kőtörő Karcsi", éppen, mint az apja. Mindig is ez akart lenni, és büszke volt arra, hogy apja nyomdokaiba lépett. Ráadásul értett is ehhez, valóságos művésze volt a gépének. Kétszer olyan gyorsan dolgozott, mint más. Ettől azonban még nem díjnyertes trófea olyasvalaki számára, mint Lori.
Lori a hirdetési szakmában dolgozó, gazdag üzletember elkényeztetett lánya. Jól emlékezett a napra, amikor – nyolc évvel ezelőtt találkoztak. Keményen dolgozott egy öreg, csupa acél, csupa üveg felhőkarcoló tövében, amelyet le kellett bontaniuk, hogy helyet csináljanak egy új, plasztik és plexi üzletközpontnak. E szóban forgó hely az üzleti negyedben volt, amelyből Quaid általában nem sokat látott, így élvezte a jól okozott férfiak és nők parádéját maga körül. Csodálta a legújabb típusú helikocsikat, a takarító droidokat, amelyek mindent ragyogóra sikáltak. Izgalmas változás volt ez a maga ócska, lepusztulóban lévő prolinegyedéhez képest.
És akkor észrevette Lorit. A lány az utca túloldalán állt és rámeredt. Még ebből a távolságból is látta az elismerő pillantást, amely végigsimított verejtékben fürdő testén. Már megszokta az ilyen tekinteteket, megszokta a drága ruhákba öltözött, csinos hölgyeket. Lori nézése azonban merészebb volt. Ráadásul a tekintetét tett követte: a lány átjött az utcán, hogy egy "hellót" mondjon neki.
Végtelen csodálkozására három hónappal később már házasok voltak. Ragaszkodott hozzá, hogy az első néhány évben az ő fizetéséből éljenek. Lori azonban lassacskán rábírta, hogy elfogadja a pénzét, s a magáénak tekintse. Végül az egyszerű lakást elcserélték egy tágas, korszerű luxuslakásra, az egyik divatos toronyházban. Lori rögtön otthon érezte magát, neki azonban gondja volt az átállással. Rengeteget piszkálták emiatt a munkahelyén, csipkelődtek vele. Még most sem érezte pontosan a helyét. Mert hát mi is ő? Egy egyszerű melós.
Ugyanakkor elégedett volt helyzetével. A luxuslakás csodálatos. Most hátradőlt az ágyon, és rámeredt a mennyezeten lévő holovízióra. Eszébe jutottak azok az erotikus holovideók, amelyeket ő és Lori készítettek. Az is eszébe jutott, micsoda extra izgalmat jelentettek, ha szeretkezés közben levetítették őket. Aztán élvezte az egyszerű, érzéki gyönyört is, amikor átadta magát a merülő szobának egy hosszú nap végén, Ilyenkor hagyta, hogy az emelők és a vízi masszírozó karok forgassák, kipréseljék izmaiból a fáradtságot, miközben szinte elveszik a körülötte kavargó forró gőzben. Utána elnyújtózik, míg a sűrített levegő megszárítja a bőrét.
Új életének társadalmi viszonylatai időnként még gondot okoztak neki, de a fizikai kényelemhez már meglehetősen hozzászokott.
Mindenekfelett pedig övé volt Lori, akinek szerelmi rajongása mit sem csökkent az eltelt évek alatt. Quaid visszagondolt iménti szeretkezésükre, ám ekkor álmának emléke hirtelen befurakodott gondolatai közé, összetörve a nyugalmát. Zavartan megrázta a fejét.
Az az álom túl valószínű volt! Egyszerűen nem tudta elvetni, akármilyen ostobaság is. Pedig hihetetlenül ostoba! Miért van az, hogy ő, a férfiak legszerencsésebbike, egy álomasszonyról ábrándozik, amikor pedig övé Lori? Ez a legjobb esetben is furcsának látszott, de még inkább őrültségnek.
Lori kilépett a fürdőszobából, csillogó testtel. Quaid újra azon töprengett, mi érdekeset találhat benne ez a karcsú, elegáns, gazdag nő. Egy mozdulattat kiugrott az ágyból, hogy most ő fürödjön. Ez alkalommal nincs idő a merülésre, elég lesz egy gyors zuhany. Hamar befejezte, megszárítkozott, és magára öltötte a munkaruháját.
Átment a konyhába. A robotgépek fényei már égtek, az e heti munkájához előre megadott program szerint. Gyümölcsöt tömött a léfacsaróba, és hagyta, hadd forogjon. Közben a mixergépet megtöltötte dióval, búzacsírával, proteinadagokkal, tegnapi maradék zöldséggel és fél tucat nyers tojással. Hozzáöntötte a gyümölcslét, megnyomkodta a mixergép irányítógombját és figyelte, amint ez a rengeteg féle adalék az erőitalok legjobbikává válik. Halványan elmosolyodott. Nos, gondolta, ha Lori a testem miatt szeret, mindent megteszek azért, hogy formában tartsam magam.
Egyben azt is megígérte magának, hogy lerázza ezt az átkozott álmot.
Lori ugyan előtte zuhanyozott, az öltözést mégis jóval utána fejezte be. Quaid öltözéke meglehetősen egyszerű volt: a tegnapi nadrág, tiszta ing, csizma. A lányé is egyszerűnek látszott, de mindig jó időbe és meglehetős művészi munkába került, míg megfelelő formába hozta. Lori sokkal többet törődött a megjelenésével, mint ő. Egyedül a fésülködés tovább tartott neki, mint Quaidnak az egész öltözködés.
A konyha túloldalán a holovíziós hírek peregtek. Nemigen figyelt rájuk. Iszogatta a reggelijét, és szórakozottan kibámult az ablakon. Nézte a helikocsikat, a nyüzsgő, forgalmas járutakat és a különféle szerkezeteket, amelyeken az emberek munkába siettek. Nemsokára ő is köztük igyekszik majd. Mind mindig. Az élete valóban unalmas lenne, ha Lori nem volna. Persze, az igazság az, hogy még így is elég unalmas. Olyannak látta magát, amilyen volt: egy izmos senki, aki jobb életet él, mint amilyent megérdemel. Mégsem hálás érte kellőképp.
A holovíziós kommentátor folytatta a blablát: "Most érkezett hír a frontról. Az Északi-tömb műholdjai fölgyújtottak egy hajógyárat Bombayben. A keletkezett tűz végigszáguldott a városon. A polgári áldozatok számát tízezernél is többre becsülik. A főtitkár a támadást azzal magyarázta, hogy a világűrben elhelyezett fegyverzetünk az egyetlen hatékony védekezés a Déli-tömb számszerű fölényével szemben."
A riporter rövid időre elhallgatott, míg a kamera végigpásztázott a lángokon. A videohírek készítői nagy gusztussal mutatták be az ilyesmit. Quaid oda sem nézett, mert nem érdekelte a látvány. Elképzelte, milyen lenne; ha az ablakon túli emberek kerülnének ilyen helyzetbe. Mérges gázokban haldokolnának, mégis megpróbálnák talpra küzdeni magukat, hogy eljussanak a munkába. Persze minden erőlködés hiábavaló lenne, összeesnének, és testük eltorlaszolná a gyalogos járutakat. A helikocsik ellenőrzés nélkül keringenének, ahogy a gáz elérné a vezetőjüket. Lángokba borulva az alacsonyabb szintekre zuhannának. Nem, dehogy, lángok nem is lennének. Ma már a légi járművekbe biztonsági berendezéseket építenek, így – szemben a talajautókkal teljesen robbanásbiztosak. Ennek ellenére azért elég sok roncs heverne mindenfelé. Ez a város mint egy háborús támadás helyszíne volt az ötletben valami körmönfontan, ördögien látványos.
"Néhány csillagász bejelentette, hogy zavarban van hat nóvával kapcsolatban – folytatta az újságíró, lekezelő mosollyal. Mindenki tudja, miféle emberek ezek a tudósok. – Úgy tűnik, hogy ezek a csillagok nem illenek semmilyen meglévő típusba. Némely csillagból nóva lesz, némelyikből szupernóva, és ezek működése, létrejötte megfelelő módon értékelhető a tudomány számára. A legutóbbi években azonban a részletesebb elemzés kimutatta, hogy hat nóvának egyszerűen nem lett volna szabad létrejönnie, legalábbis a csillagászok szerint. – Az újságíró ismét elmosolyodott. – Nos, vissza az íróasztalotokhoz, tudós fiúk!"
No, igen, ahányszor a tények nem illenek az elméletbe, ki kell találni egy újat, az íróasztalnál. Előbb-utóbb csak találnak valami olyan magyarázatot, ami bejön. A csillagokból ok nélkül nem lesz nóva.
"Az elmúlt éjjel újabb erőszakos cselekmények voltak a Marson, ahol…"
Quaid megfordult, és rámeredt a holovízióra. Sokernyős készülék volt, a legjobb, amit megvásárolhattak. Szóval színes, de azért nem 3-D. Betöltötte a luxuslakás konyha, étkező, társalgó részének egyik teljes falát. Ettől a viszonylag kis lakás nagyobbnak látszott. A videofal sok részre osztódott, a kis ernyőkön egyszerre különféle programok villóztak: időjárás-jelentés, részvénytőzsde, a biztonsági kamera képe a főbejáratról és a hallról, egy "babysitter" program olyan gyermekeknek, akik különben gondokat okoznának, folytatólagos erotikus sarok, mocskos fantáziájú vénemberek számára, bevásárlási hírek elfoglalt háziasszonyoknak, és egy régi videókat vetítő csatorna. Quaid gond nélkül figyelmen kívül hagyta a többi képernyőt; nemcsak azért, mert ezek hangját lehalkították. Gyerekkora óta begyakorolt reflexe volt – mint mindenkinek –, hogy erőfeszítés nélkül ki tudja kapcsolni a körülötte történő dolgok jelentős részét a tudatából. A készüléken bármelyik csatornát bármikor "zoomoltatni" lehetett, úgy, hogy a jelenet az egész képernyőt vagy annak jelentős részét betöltse. Normálisan azonban kár volt ezzel fáradni; az emberi szem és tudat sokkal jobb "zoomoló" kamera volt ennél. Különben is, sokszor előfordulhat, hogy a család tagjai más-más részletre kíváncsiak a holovízió műsorából, a megszokás viszont lehetővé tette, hogy azt nézzék, amit akarnak. Anélkül, hogy össze kéné veszniük.
A marsi bányákról szóló hírek azonban most a holovízió képernyőjének nagyobb, középső részét foglalták el. A hírolvasó a maga kisebbik képernyőjén látszott.
"…a robbanás tönkretette a Piramis-bánya alapszinti kupoláját. A munkások beszüntették a turbíniumérc bányászását, pedig ez az Északi-tömb részecske sugárfegyver-programjának kulcsfontosságú alapanyaga."
A képen légzőmaszkot viselő katonák szemlátomást keményen fenyegették a bányászokat. A katonai hatóságok nyilvánvalóan alig várják, hogy valaki ellenállást mutasson, és így kellő okuk legyen a számukra élvezetet adó durvaságra. Quaid arra lett figyelmes, hogy ujjai meggörbülnek, mintha puskából tüzelne. Ezt furcsának találta, mert már nem is emlékezett, mikor volt utoljára fegyver a kezében, ha ugyan volt egyáltalán.
"A Marsi Fölszabadítás! Front felelősséget vállalt a robbantásért – folytatta a hírolvasó –, és követelte a bolygó teljes függetlenségét az északi zsarnokságtól. A front szóvivője kijelentette, hogy készek a további…"
A központi képernyő váratlanul egy környezetvédelmi filmre váltott. Az adást úgymond, valami "emberkéztől érintetlen" őserdőből sugározták, s a kép most a holovízió összes ernyőjét elfoglalta. Nagyon szép látvány, de aligha az, amire ebben a pillanatban kíváncsi volt.
– Nem csoda, ha rémálmaid vannak mondta Lori, előrelépve, kezében a távirányítóval. Csinos utcai ruhát viselt, szemlátomást épp bevásárolni indult. – Állandóan csak a híreket nézed!
Quaid leült az asztalhoz, miközben Lori vajazni kezdte a kenyerét a maga reggelijéhez.
– Lori, sokat gondolkodtam – mondta. Most tényleg kezdjünk hozzá!
– Megint? Azt hittem, a ma reggeli "hozzákezdés" legalább egy fél órán át visszatart.
– Ugyan! – vágott közbe, túl türelmetlenül ahhoz, hogy megint kacér játékokba kezdjenek.
A lány rájött, Quaid komolyan beszél.
– Mihez kezdjünk hozzá?
– Menjünk a Marsra! – mondta óvatosan, félve a lány reakciójától.
Lori fáradtan nagyot sóhajtott.
– Doug, kérlek, ne tégy tönkre már megint egy reggelt, ami ilyen szépen indult!
– Csak gondolkozz róla! – mondta. Ha sikerülne meggyőznie a lányt…
– Hányszor kell még átbeszélnünk ezt az egészet? – kérdezte Lori türelmetlenül. – Nem akarok a Marson élni. A Mars száraz, a Mars csúf, a Mars unalmas…
Quaid föltekintett a természetvédelmi képernyőre. Épp szarvas ivott egy forrásból.
– Most hallottam, hogy az új telepesek dupla prémiumot kapnak.
– Naná! Nincs olyan hülye, aki közelébe menne annak a helynek! Bármelyik percben kitörhet a forradalom! – Lori csak turkálta a reggelijét, nem evett. Valóban sikerült fölidegesítenie.
Quaid is feszült volt. ;Szerette volna, ha felesége egy kicsit végiggondolja az álmát, ahelyett, hogy állandóan leszidja érte és gúnyolódik rajta. Lori az ágyban felülmúlhatatlan volt, ám ha ez a téma került szóba, Quaid nagyon butának találta. Visszafojtotta a dühét, fölvette az asztalról a távirányítók és visszakapcsolt a hírekre.
Szerencséje volt: még mindig a Marsnál tartottak.
"Miután egy bányát már régebben lezártak – folytatta a hírolvasó-bemondó –, a Mars Űrgyarmat ügyvezetője, Vilos Cohaagen kijelentette, ha szükséges, a csapatokat is fölhasználja ahhoz, hogy a termelés teljes erővel folyjék tovább."
A képernyőn most egy sajtótájékoztatót mutattak. Quaid azonnal fölismerte a Mars Űrgyarmat ügyvezetőjét, Cohaagent. A férfi hatalmas volt, csaknem akkora, mint ő maga. Persze, ehhez a munkához ilyennek is kell lennie, gondolta. Mivel az Északi-tömb nevezte ki a Mars bányaművelésének ellenőrzésére, az Űrgyarmat ügyvezetője olyasmi volt, mint a rég eltűnt, imperialista múltban egy katonai kormányzó. Csaknem abszolút hatalommal bírt, és parancsnoki hajlandósága abban is megnyilvánult, ahogy elhárította a riporterek kérdéseit.
– Cohaagen úr! – kiáltotta egy riporter. Hajlandó tárgyalni a vezetőjükkel, Kuato úrral? Hiszen úgy látszik, már elég sok követője van a…
– Hülyeség! – szakította félbe Cohaagen. Látta valaki, valaha személyesen ezt a Kuatót? Tud mutatni nekem valaki egyetlen képet róla? He?! – Hosszasan kivárt, de most az egyszer a riporterek csöndben maradtak.
– Én azt hiszem, ez a Kuato úr nem is létezik! – Arca megfeszült. – Egyet hadd mondjak meg világosan, uraim, a Marsot az Északi-tömb gyarmatosította, hatalmas költséggel. Egész háborús erőfeszítésünk a turbíniumbányáktól függ. Nem áll szándékunkban mindezt föladni azért, mert maroknyi lusta mutáns azt gondolja, hogy az övé ez a bolygó!
A kép hirtelen visszaváltott a természetvédelemre, mert Lori megragadta a távirányítót, és átkapcsolt.
– Teljesen igaza van – mondta. – Talán csak azt leszámítva, hogy a holdkórosokat általában a Hold vadítja meg, nem pedig a Mars. Minden őrültség, ami a Marssal kapcsolatos!
Quaid idegesen a távirányító után nyúlt, a lány azonban nevetve az asztal túloldalára ugrott.
– Hagyd már, Lori! – mondta idegesen. – Ez most fontos!
A lány megállt, csücsörített.
– Puszit!
Quaid általában szerette ezeket a játékokat, melyek rendszerint együtt jártak azzal, hogy valahol, valamilyen módon érintenie kellett a lány gyönyörűséges testét. Most sem akarta teljesen elvadítani magától. Elfogadta a feltételt, tehát fölállt, előrelépett, és átölelte Lorit. A lány elhelyezkedett a karjaiban.
– Szerelmem… – megvárta a beígért csókot.
– Tudom; nem könnyű egy ilyen új városban. De legalább próbáljuk meg! – Még egy szünet. – Rendben?
Quaid magára erőltetett egy mosolyt. Legutóbbi fizetésemelése lehetővé tette, hogy húsz emelettel följebb költözzenek a toronyházban – ami a társadalmi ranglétrán is fölfelé mozgást jelentett, természetesen. Lori örült ennek, Quaidnak azonban el kellett ismernie, hogy munkásszármazásával, múltjával elég nehezen alkalmazkodott ehhez az "új városhoz". Most azonban haragudott Lorira, amiért ismét elvonta a figyelmét. Tényleg nagyon érdekelték a marsbéli hírek.
A lány végül is megcsókolta. Közben hátat fordított a videofalnak. Quaid keze a lány kezét kereste, amelyet a háta mögé dugott, markában a távirányítóval. Miközben tovább csókolta Lorit, átállította a távkapcsolót, vissza a hírekre. A lány válla mögül leste a képet.
Cohaagen éppen azt mondta: – Amint már nyilván észrevették, mi itta Marson nem részesülünk a légkör áldásában. Legalábbis nincs olyan légkörünk, ami valamit is érne. Tehát csinálnunk kell a levegőt. Ezért pedig valakinek fizetnie kell.
Lori végül kibontakozott az ölelésből, amely már kezdett túlmenni a szándékain.
– El fogsz késni!
Talán valóban attól félt, hogy a férfi ismét izgalomba jön, és újabb nemi kalandra vágyik, miután ő már ilyen gondosan fölkészítette magát a bevásárláshoz. Aggodalma egyébként nem volt teljesen alaptalan.
Quaid lassan engedte el Lorit, mintha vonakodna föladni szándékát a további malackodásra. Igazi oka azonban az volt, hogy mindent hallhasson, ami még a hírekben elhangzik.
– Ez így van – mondta egy riporter –, de az ön árai botrányosak! Ha egy bányász levonja a levegő költségeit a fizetéséből, úgyszólván semmi sem marad a…
– Ez itt egy szabad bolygó – mondta Cohaagen határozottan. – Ha magának nincs szüksége az én levegőmre, hát ne lélegezze bel
– Cohaagen úr! – kiáltott egy másik riporter. – Van valami kommentárja arra, hogy a pletykák szerint azért záratta be a Piramis-bányát, mert idegen létesítményeket talált odalenn?
Cohaagen színlelt kétségbeeséssel égnek emelte a szemét.
– Bob – mondta –, kifejezetten szeretném, ha találnánk néhány csinos kis idegen létesítményt. Turistaiparunknak kimondottan szüksége volna egy kis föllendülésre.
A riporter, mintegy rendelésre, fölkuncogott. Cohaagen folytatta:
– Tény azonban, hogy megszületett ez az újabb terrorista propaganda, amit azért terjesztenek, hogy aláássák a Mars törvényesen kinevezett kormánya iránti bizalmat.
Az adás most visszakapcsolt a Földre.
Lori finoman, de határozottan az ajtó felé tuszkolta a férfit. Most már nem szegült ellene erőfeszítésének, hagyta, hogy a lány vezesse, mint egy tolatómozdony a tehervagont, egészen a luxuslakás kijáratáig. Amikor az ajtóhoz értek, asszonya kitolta őt.
– Nagyon kellemes napot kívánok! – mondta, édesen mosolyogva.
Quaid is elmosolyodott, gyors csókot váltottak, aztán elindult. Hallotta, hogy a holovideo sok-sok képernyője, most, hogy már nem akarta kikapcsolni okét a tudatából, egyszerre mondja az időjárás-jelentést, a tőzsdehíreket és a helyi biztonsági értesüléseket. Nos, Lori legalább nem kapcsolt vissza a természetvédelmi filmre.
Ebben a pillanatban, épp, ahogy átlépte a küszöböt, hirtelen rázúdult valami. Lelkében vad képet látott: az ég rémesen vörösre váltott, az épületek tetején lángok törtek ki. Az egész Földet elpusztítja egy nóva! A Nap viharai fölforrósítják a belső bolygókat, ezektől tűzviharok keletkeznek, amelyek mindent elégetnek. Rémülettel érezte, tudta, hogy meg fog halni – fajának összes többi példányával együtt.
Hunyorgott. A világ ismét normálisra váltott a szemében. Az egész csak képzeletének játéka volt, amelyet talán a titokzatos nóvákról szóló hír keltett benne. Természetesen ilyesmi itt nem történhet; a Nap kifejezetten nem az a típus.
Vagy mégis? A csillagászok elismerték, hogy bizonyos csillagok nóvává lettek, holott ezt egyáltalán nem lett volna szabad megtenniük. Elég nyilvánvaló, hogy a csillagászok nem ismerik annyira a csillagokat, amennyire gondolták. Hát akkor mennyire ismerhetik a Napot?
Nem, ez az egész butaság. Ahogy a lift felé lépdelt, már csak legyintett az egészre.

4. fejezet	Munka

Quaid hamarosan a járókelők sűrűjében találta magát, ugyanabban "a forgatagban, amelyet az imént ablakából látott. Gyűlölte ezt az egészet, maga sem tudta, miért. Hiszen semmi sem volt örökletesen rossz ezekben a zsúfolt, gyalogos járutakban. Talán csak azért nem szerette, mert a Marsról szőtt álmai miatt jobban vágyott valami nyílt, elhagyott terepre, ahol még egyetlen ember látványa is fontos lehet – különösen, ha ez a valaki egy csinos nő, űrhajós ruhában.
Itt viszont állandóan nyomta, lökdöste őt az emberiség lüktető tömege, be kellett lélegeznie a körülötte lévők használt levegőjét, szagolnia az ipari légszennyeződést, amely ezeken az alsóbb szinteken már állandó volt, akármit is állítottak a helyi fizetett közlemények, reklámok. A Mars legalább tiszta: nincs ott más, mint vörös por és gyűrött sziklák. Az ember kinyújthatja a kezét, anélkül, hogy a mellette állót orrba csapná.
Leereszkedett a mozgólépcsőn, amely a mostani csúcsforgalomban inkább emlékeztetett egy, az alacsonyabban fekvő metróállomás felé zúduló, fejekből, hátakból, vállakból álló vízeséshez. Odalent az áradat pillanatnyilag eltért irányától, egy hegedűvel kolduló nyomorék miatt. Quaid elmosolyodott. Fölfrissítette a látvány, az, hogy valaki a névtelen reggeli nyüzsgésben teret és figyelmet követel magának. Megállt, azonossági kártyáját becs úsztatta a hegedűs hordozható hitelkártya-ellenőrző gépébe. A masina rögzítette adományát, ő pedig ismét továbbsodródott az áradattal.
A biztonsági zónához értek. A munkások tömege itt sorokba rendeződött, hogy elhaladhassanak a hatalmas röntgengépek között. Itt volt a ma reggeli első dugó. Az ellenőrzésre várni kellett, de ezen nem tudott segíteni. A tömegközlekedési rendszerben régebben sok erőszakos cselekmény történt, emiatt ellenintézkedéseket kellett bevezetni. Az biztos, hogy nem szívesen vette volna, ha valami kábítószeres, dilinyós kirabolja, vagy meggyilkolja a földalattin, mint ahogy azt sem, ha másokkal együtt túszul ejti, mondjuk, egy születőben lévő forradalmár szekta.
A földalattira most már nem lehetett fémtárgyat, vagy fegyverként használható, kemény műanyag holmit vinni, hacsak ez utóbbiról nem derül ki nyilvánvalóan, ránézésre, hogy nem fegyver. Az intézkedés valamivel csökkentette az erőszakos események számát.
Mit volt mit tenni, figyelte maga előtt a sort, ahogy lassan eltűnik a röntgengép hatalmas ernyője mögött. Itt mindenki elveszítette a ruháját és a húsát, hogy sétáló csontvázzá váljék, majd a röntgenernyőn túl ismét visszatérjen emberi alakjához. Látta, hogy most egy csinos fiatal nő közeledik a géphez. Kíváncsian figyelte, amint ellépdel az ernyő mögött, de nem volt sok haszna belőle. Most is csak csontokat látott, nem pedig a nő mezítelen testét. Mindig remélte, hogy egy napon majd elromlik valami, és ettől a röntgensugarak annyira legyöngülnek, hogy csak a ruhát tüntetik el, így az ernyőn majd a meztelen test látszik. Sajnos azonban ez sosem következett be: az ernyő vagy működik, vagy nem. Vagy teljes kapacitással vagy sehogy sem. Mindenesetre a nőnek nagyon csinos csontjai voltak.
ő következett. Ellépdelt a gép előtt, úgy érezte magát, mint egy színpadra lépő sztriptíztáncos. Ahogy túljutott az ernyőn, visszapillantott maga mögött a sorra, és látta, hogy egy fiatal nő rámered. Az asszony rózsaszín nyelvével megnyalta a szája szélét, s mozdulatlanul nézte őt. Alighanem az ő meztelen testét szerette volna látni. Quaidnak némiképp tetszett a dolog. Tudta, hogy neki is elég jó csontjai vannak.
De hát mit törődik egy idegen asszony gondolataival? Gyönyörű, figyelmes felesége várja odahaza, meg egy gyönyörű és kalandvágyó álomasszony a Marson. Semmilyen más kalandra nincs szüksége. Ostobamód mégis vágyott valami ilyesmire. Legalábbis valami kiutat keresett ebből az unalmas létezésből. Talán kaland kellett volna neki, legyen az távoli utazás, vagy siker a nőknél. Bármi, csak ne az az átkozott, napi mókuskerék!
Odalépett a következő mozgólépcsőhöz, és lement a földalatti állomására. Itt újabb dugó következett, mert sosem érkezett elég metrókocsi ahhoz, hogy a nyüzsgő tömeg beférjen, ő maga is túl hátul állt ahhoz, hogy az első érkező szerelvénnyel elmehessen. Meg kellett várnia a következőt, ami majd jó hat perc múlva jön. A szerelvényeknek elvileg hárompercenként kellene közlekedniük, de sosem volt így; alighanem valahol egy magas rangú hivatalnok lefölözi a közlekedési alapra szánt pénzt, és így kevesebb marad a szerelvények pótlására, javítására, így azután az utasok fizették meg a kárt, ezekkel a háromperces késlekedésekkel. Nem volt segítség. Ha még egy ilyen dugóba kerül, mint ez az itteni, biztosan elkésik a munkából, és akkor majd megkurtítják a fizetési csekkjét.
Végül megérkezett a vonat. Benyomakodott; szardíniának érezte magát egy hatalmas konzervdobozban. Micsoda ellentéte ez is a Marsnak!
A kocsiban mindenhová videoképernyőket szereltek. Mindegyik játszotta a maga hirdetését. Olyan ez, mint az otthoni videofal, leszámítva, hogy itt a képernyők megállás nélkül keményen kínáltak, ajánlottak. A metróutasok tömege fogékony piac, és a szponzorok irgalmatlanok. Megpróbálta gondolatban kikapcsolni a legközelebbi képernyőt, de a másik választási lehetősége az lett volna, hogy hallgatja a körülötte tolongok nehéz légzését, és szagolja verejtékbűzüket.
A képernyőn épp egy taxisofőr fordult meg, mintha hátul ülő utasára nézne. Az ódivatú, kockás sapka alatt egy kirakati baba arca látszott. Gépiesen mosolyogva a bábu azt mondta: "Köszönjük, hogy a Jancsi Taxival jött! Remélem, élvezte az utat!"
A kép elúszott, és új hirdetés kezdődött. Akaratlanul is odatekintett. Hatalmas, kerek ágyon egy boldog fickó nyújtózott el, mellette egy szexbomba feküdt. Szemlátomást éppen most szeretkeztek, vagy most fognak szeretkezni. Hatalmas üvegbura alatt feküdtek az óceán fenekén; odakint színes halacskák úsztak körülöttük. Quaid jól tudta, hogy a szép halak általában a vízfelszín közelében vannak, nem pedig hárommérföldnyi mélyen, és különben is, sokkal jobb dolguk van annál, mintsem hogy turisták előtt parádézzanak, akik amúgy sem figyelnek rájuk. Persze hogy nem, amikor szexbombákat lehet simogatni! De a fenébe is, ez az ő hirdetésük. Ostobaság egy reklámon a valósághűséget számon kérni.
"Álmodta valaha is, hogy az óceán fenekén nyaral?…" – kérdezte a narrátor, fülsiketítő hangosan. A hirdetők mindig ragaszkodnak a harsány stílushoz, ezzel zúdulnak áldozataikra. Quaid hunyorgott. Igyekezett messzebb nyomakodni a képernyőtől, de a többi utas nem engedte. Természetesen: ők sem akartak megsüketülni.
A kép hirtelen átváltott egy nyomortanyaszerű lakásra. Sokkal, de sokkal rosszabbul nézett ki, mint Quaid luxuslakása. E nyomortanyán a víz alatti kupolából ismerős fickó ücsörgött magányosan, nagy halom számlával körülvéve. Nagyon elveszettnek látszott.
"… de nem bírta kifizetni a számlát?" folytatta a nem látható narrátor.
Ez aztán a nyerő szöveg! Ha neki annyi pénze lenne, hogy a Marsra költözhessen! Tulajdonképpen ez volt az igazi ok, amiért Lori ellenezte a dolgot. Tudta, hogy nincs módjuk megkeresni az árát. Ó, igen, az új letelepülők prémiumot kapnak, de az emelkedő költségek ezt a többletpénzt is hamar fölemésztik. Komoly anyagi háttér kell ahhoz, hogy az ember ne a bányában végezze, ha túl akarja élni a Marsot. Lori ezért igyekezett minél kellemesebbé tenni számára az itteni, földi életüket, és el kellett ismernie, hogy jól csinálja. Ezért voltaképp hálásnak kellene lennie. Quaid azonban olyan volt, mint ez a szegény görény a hirdetésben: egy távoli bolygóra vágyott, a zsúfolt, bár nagyvilági élet helyett, amire lehetősége lenne. Azért a hirdetésbeli fickónak rosszabb, mert annak még arra sincs pénze, hogy egy tisztességes luxuslakást szerezzen magának.
A kép ismét váltott. Ezúttal egy kifinomult mozgású lány síelt, nem messze pedig pingvinek sora bandukolt. A lány nagyon jól mutatott drága síruhájában, és szemlátomást a világ tetején érezte magát – vagy a legalján. Attól függ, honnan nézzük földgolyóbisunkat. A narrátor máris folytatta:
"Szeretne síelni a Déli-sarkon?…"
Ugyanezt a lányt a következő váltásnál egy hivatalban látta viszont. Körülötte legalább tíz irodista, mindegyikük határozott választ vagy döntést követelt tőle. A lány idegesnek látszott. Haja összekócolódott, már egyáltalán nem volt csinos, inkább nyúzott a fáradtságtól. Quaid nem egy vezető hivatalnoknőt látott már ilyennek.
"…de síelés helyett betemették a munka jéghegyei?"
A legjobb meggyőződése ellenére odafigyelt erre a hirdetésre. Igen, a Déli-sark elég messzi van, idegen, elhagyatott vidék, a maga módján hasonlít a Marsra.
"Mindig szerette volna megmászni a Mars hegyeit?…"
Quaid majdnem a levegőbe ugrott. Megfeszült figyelemmel meredt a képernyőre. Egy sportoló külsejű alakot látott felfelé mászni egy gyűrött, piramis formájú hegyre, amely megdöbbentően hasonlított ahhoz, ami álmaiban megjelent. Képzeli ezt az egészet? Vagy álmai most már eluralkodnak a való világon is? Esetleg csak a világról alkotott felfogásán? Nem, ez valóban egy reklám. És nem ő maga, Douglas Quaid szerepel a jelenetben, hanem egy nála alacsonyabb férfi, turistaűrruhában. Olyasmiben, ami inkább kényelmes, mint hatásos.
A következő pillanatban a sportoló hirtelen öreg emberré változott. Egy lépcsőn vonszolta magát fölfelé.
"…de már túl van a hegycsúcson?"
A kamera hátrakocsizott, hogy megmutassa egy professzor külsejű úriember tweedzakóját és kimért arcát, ő volt a hirdetés narrátora.
"Akkor jöjjön az Emlékezet Rt.-hez! Megvásárolhatja kedvenc vakációja emlékeit, olcsón, biztonságosan. Jobb, mint az igazi!"
A képen most a lenyugvó nap fényében ragyogó tengerpart látszott. A mesélő kényelmesen ült egy különös formájú székben, amely a tengervizén lebegett.
"Tehát ne hagyja, hogy elrohanjon Ön mellett az élet! Emlékezzék az Emlékezetre! Hívjon bennünket! Élete legszebb emléke leszünk!"
Quaid lenyűgözve figyelte, ahogy a cég szignálzenéjének dallama alatt a tizenhét jegyű telefonszám betöltötte a képernyőt.
Törni kezdte a fejét. Hosszú ideje egy ostoba álom zaklatja föl. S ez a cég pontosan ezt kínálja eladásra: egy álmot, ami valójában emlék. Vajon elég jó lenne ez? Tudta, szüksége van valamire, hogy visszazökkentse átlagos életébe. Talán éppen erre.
Tovább bömböltek a reklámok, az egyik intim toalettholmit kínált, a másik állítólag kiváló beruházási lehetőségeket ajánlott, a harmadik orrlabdacsokat környezetszennyezés ellen és még több más holmit is, de ezekre már nem figyelt. Talán megtalálta az utat, hogy végre ellátogasson a Marsra!

Megfelelő időben érkezett a munkába. Nem késett sokat, és hamarosan már a kijelölt helyszínen volt, hogy azt tegye, amihez a legjobban ért. Ha a döntőbrigád főnökei azt akarták, hogy valamit jól és gyorsan leromboljanak, elsőként mindig rá gondoltak. Sosem lazított; a munkát is tornagyakorlatnak tekintette, amellyel szakadatlanul az izmait építi. Végül is Lori mindig az izmaitól pörgött be – és talán álmainak marsbeli asszonya is.
Ezt az utolsó gondolatot igyekezett elfelejteni, inkább az elvégzendő munkára összpontosított. Néhány napja az egyik régi autógyárat kezdték eltakarítani, amely már szennyezte a látképet. A légszennyezettség jó ötven évvel ezelőtt végül oly nagy mértékben vált fenyegetővé az emberi életre, ahogy ezt sokan korábban jósolták. Addig azonban senki nem tett semmit ellene, amíg az emberek hullani nem kezdtek, mint a legyek.
A szilárd hajtóanyagot égető járműveket akkor végre nem "szabályozták" többé, nem is "alakították át" az új körülményeknek megfelelően – egyszerűen betiltották őket. A tisztafúziós technológia, amely akkor már évek óta alkalmazható lett volna, végre leváltotta a régit. Az autógyártók persze foggal-körömmel harcoltak a változás ellen, de végül a közvélemény nyomására beadták a derekukat, és gyártani kezdték azokat az autókat, amelyek nem szennyezik a környezetet gázkibocsátásukkal. Ez, persze, csak csepp volt a tengerben, elég kicsi, s csaknem túl későn – már ami a jószerével teljesen elfertőzött levegőt illeti. De mégis ez volt a kezdet.
Az autógyártók pedig elhagyták régi, korszerűtlen üzemeiket, hogy helyettük fölépítsék az áramvonalas, teljesen automatizált csarnokokat, ahol a robotokat komputerek irányították. A múlt szemete azonban megmaradt. Quaid dolga volt, hogy eltakarítsa.
Ezen a reggelen a bejárati úton dolgozott, amely valaha az elhagyott gyárhoz vezetett. Alig érezte az idő múlását, miközben az utat apró kavicsokká morzsolta össze.
Tudta, ha keményen dolgozik, nincs ideje ostoba gondolatokra. Teljésen az elvégzendő munkára figyelt, mintha ez az út egy igazán érdekes holovideofal központi képernyője volna: minden mást kikapcsolt a tudatából. Volt valami élvezet a rábízott építmények összetörésében: mintha annak a társadalomnak a szerkezetét zúzta volna össze, amely idebéklyózza ehhez az unalmas Földhöz, s nem ereszti más, izgalmasabb bolygóra: Most végre elért valamit.
Ezúttal azonban az álom hatása nem múltéi, ahogy várta. Megpróbált nem odafigyelni, de újra és újra rá emlékezett. Van ebben valami?
– Hé, Harry! – próbálta túlkiabálni a kalapács lármáját. Harry afféle középkorú "kőtörő Karcsi" volt, jelentékeny sörhassal, brooklyni kiejtéssel. Jó néhány éve dolgoztak már együtt. Quaid kedvelte ezt a valóban szeretetre méltó, egyenes, szókimondó fickót.
– Hallottál valaha az Emlékezet Rt.-ről?!
– Emlékezet?! – kiáltotta vissza Harry. Ahogy megrázta a fejét, a hajából hullani kezdett a kőpor. Szemlátomást nem jutott eszébe semmi a névről.
– Nem valódi emlékeket árulnak – próbált segíteni Quaid.
Harry arcán felismerés látszott.
– Ó, igen – biccentett, és teli torokból elénekelte az Emlékezet Rt. szignálját. Ezután megállította a kőtörő gépét, és megkérdezte: – Oda akarsz menni?
Quaid szintén kikapcsolta a masináját, és rátámaszkodott a kalapácsra.
– Nem tudom – mondta, lerázva kesztyűjéről a kőport –, talán.
– Hát én azt mondom, ne menj! – közölte Harry határozottan.
A válasz nyersesége váratlanul érte. Harry nyilván tud valamit az Emlékezet Rt.-ről, amit a reklámok nem említettek.
– Miért ne? – kérdezte. Ha valami zavaros dolog van a háttérben, arról tudni akart.
Harry közelebb hajolt, és lehalkította a hangját.
– Az egyik haverom egyszer kipróbálta az egyik "különleges ajánlatukat". Utána csaknem kioperálták a fél agylebenyét.
Quaid hátán a hideg futkosott.
– Nem semmi… – sóhajtotta, és megtörölte a homlokát.
Harry megveregette a vállát, és ismét odaállt a gépéhez.
– Ne szórakozz az agyaddal, haver! Nem éri meg.
A légkalapács ismét dübörögni kezdett. Quaid is bekapcsolta a magáét. Teljes erővel nekilátott, miközben Harry szavain rágódott. Az biztos, hogy jó tanács. Csak egy hülye nem figyelne oda.
Amikor azonban befejezte a munkát, mégis egy telefonegységhez lépett. Végigfuttatta ujjait a képernyőn, a vállalkozások hivatali számainak hosszú listáján. Végül megtalálta az Emlékezet Rt.-t. Még nem volt biztos abban, hogyan dönt, mindenesetre többet akart tudni. Lehet, hogy az egész butaság, de az is lehet, az egyetlen hatásos módszer arra, hogy befejezze

5. fejezet	Emlékezet

Quaid megtorpant a bejárat melletti komputeres kaputelefonnál, mielőtt a nevek közül kiválasztotta volna az Emlékezet Rt. jelét. A képernyőn jól látszott ugyan az iroda emelete, ajtószáma, ő mégis bizonytalankodott.
Ez a helyes választás, annak ellenére, hogy Harry figyelmeztette. Csak hát Harry nem álmodik állandóan a Marsról. Számára viszont olyan lidérccé vált, amelyet így vagy úgy le kell löknie a válláról. Vagy ki kell tiltania álmaiból ezt a témát, ami lehetetlen, vagy oda kell mennie a bolygóra, ami – valószínűleg – szintén lehetetlen. Esetleg köztes megoldást kell találnia. És ez éppen annak látszik.
Tudta, egy ilyen "mű"-emlék, egy lázálom, bármilyen meggyőző legyen, végül is nem több, mint káprázat. Tárgyilagosan ennyi, a legjobb esetben. Szubjektíve azonban egészen más a helyzet.
Amúgy is, már megbeszélte velük. Találkozója van. Öt percen belül. Most kell döntenie. Vagy fölmegy, és az ügyfelük – esetleg a palimadaruk – lesz, vagy pedig elmegy, elfut, mint egy gyáva nyúl. Akárkit kinyújtóztatott volna haragjában, aki nyuszinak meri nevezni. Szerencsére, mióta felnőtt, ez senkinek sem jutott eszébe. Most viszont ő maga vádolja magát. Folyamatosan érzi a Mars őrjítő vonzását, ugyanakkor emlékszik a rémületre, amikor lezuhant abba a titokzatos szakadékba. Valóban azt akarja, hogy az az álom valóságos legyen?!
Egyetlen módja van, hogy megtudja. Mély lélegzetet vett, és belépett a liftbe. Amikor fönt megállt vele, elindult az Emlékezet Rt. ajtaja felé.
A fogadószobában csinos kis szőkeség ült, és fehér ecsetkével festegette a körmeit. A vörös lakk azonnal bevonta az ujjai hegyét. Ahogy Quaid végigmérte, egy pillanatra úgy tetszett neki, hogy a nő fölül nem visel semmit, melleit pedig kékre festette. Azután változott a rávetülő fény, s ekkor rájött, hogy ezt a hatást a mostanában divatba jött "látja? nem látja? na látja!" stílusú, változó átlátszóságú blúzanyag kelti. Ha bizonyos szögből, bizonyos fényben nézzük, a nő teljesen felöltözöttnek hat, más szögből, más fényviszonyok között azonban meztelennek. Az igazság valahol a kettő között van, s a látvány meglehetősen csábító, ahogy izeg-mozog. Meg kell majd említenie Lorinak; valószínűleg ő is szívesen venne egy ilyen ruhát.
A nő elpakolta lakk-készletét, minden különösebb sietség, zavarodottság nélkül. Megvillantott egy alaposan begyakorolt mosolyt.
– Jó napot! Üdvözöljük az Emlékezetnél.
A helyes lépést teszi? Úgy érezte magát, mint egy diák, aki először sétál végig a rossz hírű lányok utcáján.
– Találkozóm van itt. A nevem Douglas Quaid,
A nő ellenőrzött egy listát. Doug biztos volt abban, hogy ez csak megjátszás: valóban találkozót beszélt meg velük, és más ügyfél nincs az irodában. A nő végül felnézett.
– Egy pillanat, Quaid úr.
Halkan beleszólt valamit a videofonba, miközben elismerően méregette a férfit, aki viszont megállás nélkül a falon függő utazási videoposztereket nézte.
– Quaid úr? McClane úr azonnal itt lesz.
Amint befejezte a mondatot, a belső irodából kilépett egy kereskedőforma úr.
– Köszönöm, Tiffany – mondta. Rákacsintott a nőre, elvigyorodott, és kezet nyújtott. Doug? A nevem Bob McClane, örülök, hogy látom. Jöjjön utánam!
Quaid követte a belső irodába.
McClane kedélyes kerítőnek látszott. Ötvenes évei közepén járhatott, és a legújabb, marsi, szürke békabőr öltönyt viselte. Természetesen a Marson nem bennszülöttek voltak a békák; azon a bolygón nem akadt egyetlen természetes életforma sem. Az oda importált földi békák azonban, amelyeket különleges marsi gazdaságokban neveltek, a csökkent gravitáció és a megnövekedett sugárzás következtében szokatlan tulajdonságokat fejlesztettek ki. Manapság a bőrük iránt elég komoly kereslet mutatkozott.
McClane bevezette Quaidot divatosan berendezett irodájába.
– Foglaljon helyet, csücsüljön le, helyezze magát kényelembe!
Doug leereszkedett egy karcsú, futurista stílusú székbe, amely azonnal megváltoztatta formáját, alkalmazkodva az ő súlyához és alakjához. "Erről Lorinak szintén tudnia kéne! – villant át az agyán. – Ezek itt szemlátomást együtt élnek a változó idővel."
McClane elhelyezkedett nagy, diófautánzatú íróasztala mögött.
– Na, most akkor önnek szükséges volna egy emlékre a….
– A Marsról – válaszolta Quaid, és azonnal rájött, hogy ezzel már valamiképp át is lépte a kétely és az elhatározás közötti határvonalat.
A kereskedő válasza azonban meglepte.
– Tehát a Mars – mondta McClane, minden lelkesedés nélkül.
– Valami baj van vele? McClane furcsa pofát vágott.
– Eh! Hogy őszinte legyek, Doug, ha a világűr érdekli, azt gondolom, sokkal boldogabb lenne egy kéjutazással a Szaturnusz körül. Mindenki imádja, és alig kerül valamivel többe.
Aha, szóval ez itt a kelepce-hadművelet! Célja, hogy a magasabb árfekvésbe csalogassák.
– "Nem érdekel a Szaturnusz – mondta határozottan. – A Mars érdekel.
McClane jó képet vágott hozzá, hogy kis haditerve csődöt mondott.
– Oké, oké, akkor a Marsi Várjon egy pillanatot, amíg…
Lázasan kopogott a számítógépén, végül a képernyőn számok jelentek meg.
– Pompás, pompicsek… A Mars-csomag, az extrák nélkül, csak 894 hitelegység. Ezért kétheti emléket kínálunk, minden részletében tökéleteset – föltekintett. – Egy hosszabb út kicsit többe kerülne, mert komolyabb beültetésre van szükség. Újabb kelepce-hadművelet!
– Jó lesz nekem az átlagos is. – Valójában az igazit szerette volna, a Marsot, de hát még az érdekesebb, drágábbik emlékezetutazást sem engedhette meg magának.
McClane most annak az okos, gyakorlatias férfiúnak az arckifejezését öltötte magára, akinek egy tapasztalatlan, vagy inkább enyhén ostoba ügyféllel van dolga.
– Nekünk nincs átlagos utunk, Doug. Minden utat az illető személyére szabunk, annak ízlése szerint.
Ez aztán a ravasz fickó! Akár így, akár úgy, de föl fogja tornászni az árat.
– Mégis, mi a program? – kérdezte Quaid. A kereskedő rátért az üzletre.
– Először is, Doug, amikor maga az Emlékezet Rt.-vel utazik, első osztályon utazik. Privát kabin a Bolygóközi Űrutazási Iroda gépén. Luxuslakosztály a Hiltonban. Természetesen a főbb látnivalók: az Olimposz hegy, a csatornák, Venusville… – Ugyanúgy, olyan kétértelműén mosolygott, minta fogadószobában a szőke nő. – Csak nevezze meg a kívánságát, és máris emlékezni fog rá!
– Hogy fog kinézni ez az egész? – Quaid már hallott Venusville-ről. Az egyik leghírhedtebb bűnbarlang volt a Naprendszerben. Erősen kételkedett abban, hogy éppen ott fogja megtalálni álmai asszonyát.
– Pontosan olyan valódi lesz, mint bármilyen emlék, ami most a fejében van.
Doug nem leplezte a kételyeit.
– Igen, hát igen…
– Én mondom magának, Doug, a tudata sem fogja érezni a különbséget, vagy visszaadjuk a pénzét! Még kézzel fogható bizonyítékai is lesznek. Félbetépett jegyek. Képeslapok. Filmfelvételek, amiket maga készített, saját kezűleg a Marson, egy bérelt kamerával. Szuvenírek. És még több! Minden támogatást megadunk, amire szüksége van az emlékeihez! Garantáljuk…
– És mi van azzal a fickóval, akinek majdnem ki kellett operálni az egyik agylebenyét? szakította félbe Quaid. – ő is visszakapta a pénzét?
McClane-nek sikerült nem hunyorognia.
– Ez már régi történet, Doug! Mostanában, az Emlékezet Rt.-vel utazni biztonságosabb, mintha űrrakétán megy. Nézze csak a statisztikáinkat!
Kopogtatott a gépen, és egy pillanat múlva statisztikák, grafikonok jelentek meg a Quaid előtt álló videomonitoron. Természetesen megtévesztőek voltak hirtelenségükben és bonyolultságukban, ahogy nyilván az is volt a szándék: az kell, hogy az ügyfeleket lenyűgözzék a számok, és hogy meg legyen győzve valódiságukról.
– Szóval, mi a döntése?
Hát, ez a pasas meglehetősen gyors a rádumálásban! Quaid azonban nem akarta, hogy belelökdössék az üzletbe.
– Nem is tudom. Ha megfizetem ezt az álombeültetést, akkor már biztos, hogy igaziból nem utazom oda.
McClane előrehajolt az asztalon.
– Doug, legyek őszinte?
"Úgy érti, hogy egészen mostanáig hazudott?" Quaid azonban nem szólt, szeme sem rezdült, mert tudni akarta, mi lesz a következő trükk.
– Maga építőmunkás, ugye? – folytatta McClane.
A fickó most nem a megfelelő módon közelített.
– Na és?!
– Hogy a fenébe jutna el másképp a Marsra? Jelentkezik bányásznak? – McClane grimaszt vágott, hogy kifejezze undorát a gondolat fölött. – Nézzen szembe a tényekkel, öregem: a maga jegye az Emlékezet Rt.! Ha csak nem marad inkább otthon tévét nézni!
Elég modortalan kifejezés, de sajnálatosan pontos. Alighanem ez az egyetlen mód, hogy eljusson a Marsra egy építésztechnikus. Helyelőkészítő szakember, röviden "kőtörő Karcsi".
Mielőtt azonban teljesen elbátortalanította volna, McClane fölállt, áthajolt az asztalon, és Quaid vállára tette a kezét.
– Egyébként, gondoljon csak bele, micsoda cirkusz egy valódi nyaralás: elveszett bőröndök, ócska időjárás, vacak szállodai szobák! Az Emlékezet Rt.-vel minden tökéletes lesz!
Egy-null az Emlékezet javára. Quaid ugyan ezeket a problémákat számtalanszor megélte már, és nem kellett a Marsra mennie értük!
– Rendben van. Ez már az életem vágya, és látom, hogy valójában soha nem tudok odautazni. Szóval, azt hiszem, jó lesz az Emlékezet Rt.
– Ne így gondoljon az egészre! – mondta McClane komolyan. – Maga nem a szamarat fogadja el a ló helyett, Doug! A valódi emlék a maga homályos pontjaival, kihagyásaival, hogy ne is beszéljünk a tévedésekről, az a szamár; a maga emléke pedig a ló!
Újabb gól! Mi különbség volna a két emlék között, amikor már hazaért az igazi utazásról? Nem maradna más, mint az emlékek, meg az erősen megfogyatkozott bankszámlája. Az Emlékezet Rt. garantált emlékei viszont jobbak.
Volt azonban még egy erős kételye:
– De ha tudom, hogy itt voltam az irodán, akkor tudni fogom, hogy az egész nem igaz. Úgy értem…
– Doug, maga sosem fog emlékezni arra, hogy látott engem, vagy hogy idejött! Ami azt illeti, még arra sem emlékszik majd, hogy egyáltalán hallott rólunk. Ez is benne van a csomagban. Semmiféle jele nem marad annak, hogy itt járt. Minden azt fogja bizonyítani, hogy az emléke valódi.
Meg volt véve.
– Akkor kérem a kéthetes utat!
– Nem fogja megbánni – mondta McClane melegen. Megnyomott egy gombot, ezzel működésbe hozta a Quaid előtt lévő számítógépet. – Amíg kitölti a kérdőívünket, megismertetem választékunk néhány darabjával.
Quaid kezdte megválaszolni a képernyőjén föltűnő kérdéseket: arra voltak kíváncsiak, mi a kedvence bizonyos apróbb dolgokban, például milyen színű ruhát visel legszívesebben. Némiképp fontosabb témákról is kérdezték, például, hogy milyen testméretű nőket kedvel.
– Ne is törődjön a választékkal! – mondta ő, mert kezdett türelmetlen lenni ettől a felhajtástól.
– Akkor csak egyetlen kérdésre válaszoljon! – mondta McClane, vérfagyasztó komolysággal. – Mi az, ami mindig ugyanaz volt, akárhová ment is nyaralni?
Quaidot nem érdekelték a találós kérdések.
– Szabad a gazda.
– Maga!… Maga volt mindig ugyanaz! – a kereskedő szünetet tartott, a hatás kedvéért. Nem számít, hová megy, maga van ott! Mindig ugyanaz a jó öreg Quaid! – nyomatékosan elvigyorodott. – Szóval, én azt akarom javasolni, Doug, vegyen már ki egy kis szabadságot magától. Utazásaink közül ez a legújabb lehetőség. Úgy hívjuk, hogy Ego-utazás.
Ez valami rossz ravaszságnak hangzott.
– Nem érdekel.
McClane azonban mindenáron el akart adni valamit.
– Meglátja, szeretni fogja! – Kiegyenesedett, mintha valami nagyon különleges holmit kínálna. – Azt ajánljuk föl, hogy az utazása alatt megváltoztathatja a személyiségét!
Ez még mindig ravaszságnak hangzott. Mi értelme elutazni – vagy emlékezni az utazásra –, ha azt valaki más éli végig?
McClane azonban törölte Quaid képernyőjéről a kérdőívet, és helyén egy listát jelentetett meg:

A-14. MILLIOMOS PLAYBOY
A-15. SPORTSZTÁR
A-16. IPARBÁRÓ
A-17. TITKOSÜGYNÖK

– Ugyan, Doug, miért akarna turista lenni a Marson, amikor playboy lehet, vagy atléta, vagy…
Kételyei ellenére érdeklődni kezdett.
– Titkosügynök? Az mibe kerül?
– Hadd kínozzam még egy kicsit, Doug! Olyan ez, mint egy mozi, amiben maga a főszereplő. Izgalom, vérfagylalás, kettős személyazonosság, vad üldözések! Maga a legfontosabb titkosügynök, mély álcázásban, élete legfontosabb küldetésén!… – hirtelen elhallgatott.
– Folytassa! – sürgette Quaid, mert nem akarta, hogy a türelmével tovább játszanak. McClane hátradőlt.
– Nem akarom elrontani az örömét, Doug. Higgye el, mire az egésznek vége lesz, a magáé a nő, megölte a gonosz fickókat, és természetesen megmentette a bolygót. – Diadalmasan elmosolyodott. – Most mondja meg, hát ez ne érné meg a plusz 300 hitelegységet?!
Quaid vonakodva elmosolyodott. McClane utolsó kelepcéjébe bizony beleesett.

6. fejezet	41A

Számtalan egyéb rutinrészlet volt hátra, amiket Quaid ugyanúgy kikapcsolt tudatából, ahogy a videofal számára érdektelen képernyőit. Kiderült, ha már egyszer döntött, semmi szükség további halogatásra. Azt is megtudta, hogy az egész művelet lényegében belső eljárás. Mármint belső: a fejében.
Néhány óra múlva már vissza is térhet a Marsról. Ilyen egyszerű az egész – már ami őt illeti. McClane megígérte, megfelelő magyarázat lesz a hiányzó időre is: miként lehetett az, hogy ma még dolgozott, majd két hétig nyaralt a Marson, de holnap már megint munkába megy. Nem kell aggódnia; nem lesz az egészben semmi nyilvánvaló következetlenség. Marsbéli élményeit megtartja magának, mert arra fog emlékezni, hogy nem szeretné munkatársait iriggyé tenni. Azok pedig nem fogják említeni hiányzását, mert feltételezik – legalábbis az ő tudata szerint –, hogy valami kellemetlen betegsége volt. Soha nem lesz szüksége arra, hogy utazása dátumait egybevesse a munkában töltött napok dátumával, hiszen emlékezetében szemernyi kétely sem marad. Természetesen egy közvetlen kihívás megfelelő bizonyítékokkal – kimutatná az ellentmondást; de ki a csuda akarná szembesíteni ezzel a kihívással? A munkatársai biztosan nem. Sőt, Lori sem, aki kifejezetten megkönnyebbül majd, amikor látja, hogy férje nem akar már mindenáron a Marsra utazni. Neki természetesen elmondják, mi történt Quaiddal ma délután, hiszen ő a legközelebbi rokon, egyébként is tudnia kell, hová ment a pénz a számlájukról. Bele fog egyezni a dologba. Még egy külön juttatást is bedob a cég az ügy érdekében. Egy ingyenes emléket. Lori emlékezni fog arra, hogy kikísérte őt az űrrepülőtérre, és hogy rettenetesen magányos volt férje távollétében, így ő is elfogadja és kellőképp értékeli majd Quaid kéthetes élményét. Nem lesznek problémák, ezt az Emlékezet Rt. garantálja.
Sőt, ha mégis emlékezne az irodabeli látogatására, visszakapja a pénzt! Nem lehet probléma, ha mégis történne valami, a cég vállalja a kártérítést. Az egész eljárás önkijavító jellegű.
Lassan esteledett, és fölkészültek az emlékbeültetésre. McClane egy másik irodába vezette őt, az épület hátsó részén. A helyiségben lévő ülőalkalmatosság leginkább egy ódivatú fogászkarosszékre emlékeztette. Maga a szoba viszont átmenetnek látszott a műtő és a lemezstúdió között. Egy ápolónő zöld sebészköntöst húzott utcai ruhájára.
– Ne aggódjon, Quaid úr! – mondta, amikor McClane távozott. – Ezt csak azért használjuk, nehogy valami baja legyen a ruhájának a IV-től. Ez itt végül is nem sebészet!
– IV? – kérdezte ő hökkenten.
– Intravénás nyugtató. Egy kicsit álomra kell hajtania a fejét, Quaid úr, hogy a tudata fogékony legyen a beültetésre. Valójában az egész eljárás nem működik, ha teljesen éber állapotban marad.
Az ápolónő elmosolyodott. Nem volt annyira csinos, mint a szőkeség, aki fogadta, a blúza is teljesen átlátszatlan, mosolya azonban kedves és biztató.
– Ó, igen, hát persze! – biccentett Quaid, és beült a fogászszékbe. Kellemesen hatott rá, hogy egy nő matat körülötte. Kellemes ez, bármilyen nővel, bármikor. Lori kitűnően ért hozzá. De az a marsbéli…
A nővér ellenőrizte, kényelmesen ül-e, kezét a szék karfájára helyezte, majd megigazította a fejtámlát. Feltűrte a férfi bal ingujját, és a könyökhajlatot hűvös alkohollal dörzsölte be.
– Uramisten, maga aztán erős ember, Quaid úr! – mondta, mikor a fertőtlenítést végezve meglátta dagadó izmait. A legtöbb nő azt állítja, jobban érdekli a férfiak lelke, mint a külalakja – pontosan, ahogy a férfiak nyilatkoznak a nőkről. Ám azért a külalaknak is van némi jelentősége – talán.
– Építőmunkás vagyok. Kőtörő Karcsi.
– Ohó! Ez megmagyaráz mindent! Azt hiszem, maga kiválóság a szakmájában.
Quaid tudta, a nő csak a hiúságát legyezgeti, hogy elvonja figyelmét az előkészületekről, de azért jólesett neki. Könnyen elképzelte, hogy lefektet egy ilyen nőt, különösen, hogy félig elhevert a kényelmes karszékben, és közben még az asszony puha matatását is érezte a bőrén. Nem is észlelte a tű szúrását, amikor az intravénás infúzió a helyére került. Egyszerűen csak egyre nyugodtabb lett, ahogy a folyadék lassan áramlani kezdett a tartályból lefelé a vérébe.
Észre sem vette, mikor távozott a nővér. Nem is törődött vele. Szinte lebegett, a tökéletes nyugalom állapotában.
Most egy fiatal kölyök lépett be. Sietősen mozgott, szinte hisztérikusan. Jellegtelen, barna hajú, vékony srác volt, gyorsan jobbra-balra ugráló szemekkel. Quaidot egy szimatoló egérre emlékeztette.
– Hello, Quaid úr! Ernie vagyok, az asszisztens. Lull doktor azonnal itt lesz. Jól érzi magát?
– Igen.
Valóban kellemesen érezte magát. Még egy kicsi ebből a kellemességből, és már el is alszik.
– Akkor most elővesszük az "űrsisakot" mondta Ernie, megnyerőnek szánt mosollyal, miközben egy hajlítható fémkarra rögzített szerkezetet húzott elő valahonnét. – Ez csak afféle tréfa, mert, ahogy látni tetszik, emlékeztet egy…
– Értem a tréfát – mondta Quaid. Ezek itt mind úgy kezelik, mint egy gyereket. Van ebben valami szórakoztató, ha egy asszony teszi, de egyáltalán nem kellemes, ha egy kamaszkorból alig kinőtt dilinyós.
Ernie ráhúzta Quaid fejére a fényezett fémgömböt.
– Ez az első utazása?
– Uhum.
A holmi valóban emlékeztetett egy űrsisakra. Egészen jól el tudta képzelni magát, amint kilép a Mars elhagyatott felszínére, fején egy ilyen szerkezettel. Valójában azonban az agyhullám-letapogató volt, ezt ő is jól tudta. Arra szolgál, hogy leolvassa és megváltoztassa lelki működésének azt a részét, amely az emlékekkel kapcsolatos. Ez a sisak nyilvánvalóan sok ezer hitelegységet ér.
Ernie óvatosan megigazította a bonyolult szerkezetet, majd rögzítette. Quaid halkan fölmordult, amikor egy túl szoros szíj megnyomta a homlokát.
– Ne tessék aggódni! – mondta Ernie, meglazítva a szíjat. – Itt a dolgok ritkán romlanak el.
"Csak csináld már, Mickey egér" – gondolta Quaid. Már nagyon készen állt az utazásra.
Az ajtó kinyílt, és egy középkorú, madárszerű nő lépett be. Divatos nadrágkosztümöt viselt, a ruha azonban nem sokat javított a megjelenésén. Túlságosan cingár volt, a haja pedig túlságosan vörös. Ez egy mesterséges asszony – a szó rossz értelmében. Nagyon igyekszik hozzáértőnek és sikeresnek látszani, de erőfeszítése inkább csak félszegségnek tetszett.
– Jó estét… ööö… – megállt, hogy ránézzen a videoképernyőre. Nyilvánvalóan elfelejtette a nevét. Most végre megtalálta. – …Quaid úr. Én Lull doktornő vagyok.
Svéd akcentussal beszélt, olyan személytelen szívélyességgel, amelyet Quaid csikorgónak hallott volna, ha nem kap ennyi nyugtatót.
– Örülök, hogy találkoztunk – mondta bizonytalanul. A kölcsönös udvariaskodás után Lull doktornő egy sebészmaszkot tett föl, majd átfutotta a férfi adatait a komputeren.
– Ernie, lökje be a 62b, 37 mátrixot és… Ránézett Quaidra. – …Szeretné, ha lenne az emlékben valami földöntúli ügy is?
– Kétfejű szörnyek? – kérdezte kétkedve Quaid.
A nő fölnevetett, némi valódi vidámsággal.
– Nem követi a híreket? Mostanában az idegen létesítmények vannak divatban.
– Hát persze. Miért ne tegyünk bele ilyesmit? – A gondolat tetszett neki. Talán ez az egyik ok, amiért érdekli a Mars. Azt remélte, hogy majd fölfedez és föltár valami elveszett, hatalmas, idegen létesítményt, valami szupertudományost, meglepi a világot ezzel a fölfedezéssel, és fürdik a népszerűségben.
Lull doktornő odavetette a mátrixot Ernie-nek. Ez mutatta, mit gondolt erről az egészről: némi kis regény egy számítógéplemezen.
– Megvan – mondta Ernie,
Ahogy a fiú elhelyezte a megfelelő számítógéplemezeket, Lull doktornő szíjakat erősített Quaid karjára, lábára és törzsére, hogy mozdulatlan maradjon. Ettől kissé meglepődött: azt gondolják, hogy majd vonaglani, ugrálni fog?
– Régóta nős, Quaid úr? – kérdezte Lull doktornő, most szemlátomást valódi érdeklődéssel. Egy ilyen küllemű nő bizonyára vonzódik a házasság gondolatához, miután neki nem könnyű a házasság révébe jutni.
– Nyolc éve.
Magát is meglepte a válasz. Végül is ez az igazság – most azonban rádöbbent, hogy Lori nem látszik idősebbnek huszonötnél. A nyolc év alatt talán egy hajszálnyit sem öregedett. Emlékezete szerint házasságkötésük napján pontosan úgy nézett ki, mint a ma reggeli különleges tornagyakorlatok idején. Furcsa, hogy eddig ezt nem vette észre. Nem mintha zavarná; nagyon boldog lenne, ha Lori semmit nem változna az elkövetkező negyven évben.
És mégis. Az a ma reggeli álomasszony… Mennyi idős lehet? Biztosan még benne van a húszas éveiben.
– És most meglóg előle egy kis etyepetyére? – kérdezte Lull doktornő, megnyalva az ajkát. Határozottan érdekelte a téma, de hangjából inkább rokonszenvet lehetett kiérezni, mint elítélést.
Quaid ekkor rájött, hogy még a ronda, középkorú nőknek is vannak álmaik. A doktornő, úgy látszik, most épp álmodik, s alig leplezett, szóbeli tapizást folytat vele. Talán éppen ágyba képzeli kettejüket, pontosan úgy, ahogy ő is oda szokta képzelni magát minden fiatal, vonzó nővel, akivel találkozik. Életében először érezte meg, hogy a képzeletnek ez a játéka esetleg terhes lehet a másik fél számára – még akkor is, ha szóban nem közlik vele a hozzá kapcsolt vágyakat. Gyakran előfordult, hogy csak incselkedett egy-egy fiatal lánnyal, az meg sértődötten elfordult, jóllehet ő nem mondott semmi bántót. Most, hogy elképzelte magát, mint Lull doktornő vágyainak tárgyát idekötözve a karosszékhez, ahogy a doktornő lassan levetkőzik, és úgy bánik vele, ahogy csak kedve diktálja –, már jól megértette, mit érezhették olyankor a fiatal nők. Mi tagadás, nem szívesen vette volna, ha a doktornő kiszemelt áldozatává lesz.
– Hát, nem igazán – válaszolta kurtán.
– Minden rendszer működik! – jelentette Ernie.
Lull doktornő ismét közönyös hangú szakértővé változott.
– Rendben. Akkor kezdj ük.
Egy karhoz lépett, elfordította. Quaid széke fekvő helyzetbe dőlt.
– Fölkészült Álomországra? – kérdezte a doktornő.
Quaid bólintott. Hirtelen megijedt, hogy a sisak talán mindvégig olvasott a gondolataiban. Lehet, hogy a doktornő végig tudta, mit gondol róla? Remélte, hogy nem így van.
Dr. Lull odalépett az infúzióhoz, és megnyitotta a szelepet. Quaid ismét meglepődött: eddig azt hitte, már működik az infúzió. Lehet, hogy egész eddigi lazasága csak a képzelet játéka volt?
– Fölteszek néhány kérdést, Quaid úr mondta a doktornő –, így majd finomra tudjuk hangolni az ön vágyképzeteinek utazási programját. Kérem, legyen teljesen őszinte!
Hát aligha? De bízott abban, hogy megfelelően kitér a kérdések elől, illetve csak azokra válaszol, amelyek nem érintik titkos gondolatait.
Most már valóban érezte az infúzió hatását. Nem lebegett, egyenesen süllyedt. Lelki korlátai dőlni kezdtek; már azzal sem törődött, mit gondol róla a doktornő.
Dr. Lull nem kérdezett azonnal. Először ellenőrizte a fontosabb életfunkciókat. Quaid azt mindenesetre értékelte, hogy vigyáznak az egészségére. Igaz, kissé zavarta, hogy annak a szegény fickónak a fél agyát majdnem kivették, s nem szívesen gondolt arra, hogy ez vele is megeshet.
A nő végre elkezdte:
– Nemi irányultsága?
Hát ez könnyű.
– Hetero.
A doktor szemlátomást csak azt akarja ellenőrizni, hogy a külsődleges jelek megegyeznek az ő belső indítékaival.
Dr. Lull bólintott.
– Most akkor nézze ezt a monitort!
Álmosan rábámult a komputer képernyőjére, amelyet eddig észre sem vett. Halványan egy nő körvonalait látta.
– Milyen nőt kedvel? Szőkét, barnát, vöröskét? Négert, kínait?
– Barnát.
De hiszen Lori szőke! A marsbéli asszony barna. És mégis ez az igazság – jobban, mint ahogy a doktornő valaha is rájön. Kétségtelen, hogy Lori az a fajta nő, akit sok férfi álmaiban is alig mer kívánni magának. Ha neki mégis fenntartásai vannak, lehet, hogy a haja színe miatt? Majd még gondolkodnia kell ezen, amikor úgy törheti a fejét, hogy közben nem kémkednek az agyában.
Oldalról halk gépelés hangját hallotta. Ez nyilván Ernie, aki az adatokat most beviszi a rendszerbe. A képernyőn a nő vázlatos rajza most már kissé jobban hasonlított a Quaid ízlése szerint valóhoz: a nő barna lett, sötét hajú, sötét szemű, bőre kicsit olajos színű. Nem egészen olyan, mint álmaiban, de nem is lényeges, hogy megfelelően pontos legyen. Nem tudta, miért. Talán, mert bizonyos dolgok túlságosan magánjellegűek ahhoz, hogy programozni lehessen őket. Vagy talán nem akarta, hogy igazi álomasszonyát eltorzítsa egy mesterséges emlékkép. Hadd legyen ez egy másik nő; hasonló, de azért nem zavaróan. Az emlék talán ugyanolyan szép lesz, ám nem árt az óvatosság.
– Karcsú? Gömbölyded? Érzéki? – kérdezte Lull doktornő szigorúan.
No, most már aztán igazán álmos! Az az anyag az intravénás palackban nem viccel!
– Ér…zéki…
– Szemérmes? Agresszív? Fékezhetetlen? Legyen őszinte!
És miért ne lenne őszinte: Nos, bizonyos oka volna rá, de most ilyen álmosan, hirtelenjében nem is emlékszik, hogy mi.
– Fékezhetetlen… és szemérmes.
Oldják meg, ha tudják ezt a furcsa kevercset!
– Ernie, akkor ez a 41A lesz.
No, ennyit a konfliktusról. Talán, ha nem lenne olyan álmos, kicsit jobban összezavarta volna őket. Végső soron igazat mondott, hiszen akire gondolt, az egyszerre fékezhetetlen és szemérmes, de azért nem akarta őt egészen pontosan leírni nekik.
Halványan érzékelte, ahogy Ernie beillesztette a 41A kazettát a gépbe. A képernyőn lévő vázlat most egészen olyanná vált, mint a marsbéli asszony. A hasonlatosság szinte megdöbbentő.
No, nem! Ezek tudják? Nem tudhatják! És mégis…
– Öregem, ennek aztán vad két hete lesz! motyogta magának Ernie sóvárogva. – Majd még vissza se akár jönni!
Quaid előtt elsötétült a világ. Már úton is volt, akárhová.

7. fejezet	Probléma

McClane egy újabb lehetséges ügyféllel beszélgetett: magányos, középkorú nővel. Ilyen az átlagos ügyfél: a nők szemlátomást jobban elfojtják a vágyaikat, mint a férfiak, és hajlamosabbak a depresszióra. Nem szükségképpen szegények, csak egyszerűen beleuntak abba, hogy otthon ülnek, miközben férjük él, mint hal a vízben. A cég kínálata számukra egyenesen ideális.
– Szóval, látja, Killdeer asszony, mi aztán igazán jutányos áron emlékezünk ön helyett. Ez lesz élete legnagyobb élménye!
– De hát nem lesz egyetlen szuvenírem sem! – méltatlankodott a nő.
– Dehogynem – mondta McClane komolyan. – Még néhány hitelegységért szállítjuk a képeslapokat, a maga fényképeit a legszebb helyszínekről, és leveleket jóképű férfiaktól, akikkel találkozott…
A videofon csöngetett, félbeszakítva a puhítás műveletét. A fene egye meg! Már ezerszer megmondta nekik, ne csinálják ezt, amikor egy új üzlet megkötésének küszöbén áll. Bekapcsolta a készüléket. Lull doktornő jelent meg a képernyőn.
– Bob? – a hangja feszült volt. – Jobb lenne, ha idejönnél!
McClane az égnek emelte a tekintetét, úgy, hogy Killdeer asszony jól lássa. Mintegy szövetkezett az ügyféllel, a cég ellenében. Alig-alig túlzott, hiszen a jó üzlet egyáltalán nem volt gyakori, ráadásul különösen utálta, ha a legjobb rábeszélő dumája közben zavarták meg.
– Éppen nagyon fontos ügyféllel tárgyalok.
– Itt ez nagyon úgy látszik, mint egy újabb szkizoid embolizmus – mondta Lull doktornő.
McClane döbbent volt. Ami még rosszabb, Killdeerné is. Pontosan értette a célzást! Ez az egész alighanem két kuncsaftot is jelent: Quaidot és Kildeernét. Micsoda rohadt helyzet!
Fölállt és igyekezett megnyugtató mosolyt magára erőltetni.
– Azonnal visszajövök.
Nagyon félt azonban, hogy a nő már nem lesz itt, mire visszajön. Rosseb, rosseb, rosseb!
Kicsörtetett a kereskedelmi irodából, végig a folyóson, a hátsó emlékezetstúdióig. A hülyék, hogy ilyen bejelentéssel félbeszakítják, mikor épp ügyféllel tárgyal! Most aztán kioszt néhány seggbe rúgást! Renata Lull talán azt gondolja, hogy bármikor ilyeneket játszhat, és…?
Amikor belépett a stúdióba, azonnal elfelejtette a dühét. A látványtól valósággal megdermedt.
Az ügyfél, Douglas Quaid megbolondult. Üvöltött, és dobálta magát a székben. Dühödten küzdött, hogy elszakítsa a szíjakat. Hatalmas erejű férfi – hogy milyen hatalmas, azt eddig McClane nem is vette észre. Az infúziós cső a tűvel, komoly veszélyben volt a könyökhajlatában: eltörhet. Jószerével az egész szék remegett. Mi történhetett? Lehetséges a nyugtatóra ilyen ellentétes reakció?
Quaidot mintha kicserélték volna, mióta utoljára látta. Nem annyira őrült, mint amennyire dühödt. Szeme veszedelmesen csillog, hangja jeges, félelmetes:
– Maguk itt egy halom halott hús, maguk mind! – közölte tisztán, érthetően. – Maguk tönkretették az álcázásomat!
Lull doktornő és Ernie a szemközti falhoz lapult. Biztonságos távolba húzódtak a veszettül szabadulni akaró férfitól. McClannek volt már némi tapasztalata a félresikerül dolgokkal; ezek jóval gyakrabban következtek be, mint ahogy hivatalos följegyzéseiben beszámolt a kudarcokról, balsikerekről. Minden ügyfél egyéniség, megvan a maga előtörténete, reflexválasza, így időnként előfordulhat valami balfogás.
– Mi a szar folyik itt?! – kérdezte vészjóslóan. – Már egy egyszerű, nyavalyás kettős beültetést sem tudtok végigcsinálni?
Az udvariasságot kizárólag lehetséges ügyfeleinek tartotta fönn, nem pedig balfácán alkalmazottaknak.
– Nem az én hibám – méltatlankodott Lull doktornő. – Beleütköztünk egy memóriareteszbe.
– Szabadítsatok ki, seggfejek! – üvöltötte Quaid. – Bármelyik percben itt lehetnek! Valamennyiőtöket megölnek!
– Hogy?!
– Miről beszél ez?! – kérdezte McClane.
– Azonnal hagyjátok abba a beültetést! Most! – tombolt Quaid.
Hogyan beszélhet ez a fickó ilyen tisztán? Egy rossz reakció kiváltotta elmebajban rikácsolna, és habzana a szája, a legtöbb szava pedig káromkodás és zagyvalék volna, ő azonban riasztóan összefüggő mondatokat kiabált.
– Quaid úr, kérem nyugodjék meg! – csitította McClane, igyekezvén higgadtnak mutatkozni. Talán, ha megváltoztathatná a nyugtató keveréket jói, mélyen elaltathatná, akkor megtalálnák a baj forrását. Memóriaretesz? Ki számíthatott erre?
– Én nem Quaid vagyok!
Többszörös személyiség? Tudathasadás? Ez talán megmagyarázná. Ráadásul ugyanolyan tünetekkel jár, mint egy memóriaretesz. Ugyanis olyan emlékek vannak az agyban, amelyeket más-más személyiség vett föl. Lullnak azonban ezt észre kellett volna vennie!
McClane idegesen közelebb lépett, hogy megvizsgálja Quaid tekintetét.
– Valami rossz reakciója van az emlékbeültetésre – mondta, bár ebben egyáltalán nem volt biztos. Kell valami, ami lefegyverzi ezt az izompacsirtát, hogy megoldhassák a gondot. – De néhány perc és…
Quaid nekifeszült a szíjaknak. A jobb karját leszorító erős bőrdarab hirtelen elpattant. Ez a jobb kar ugyanabban a pillanatban szinte kilőtt, és torkon ragadta McClane-t. Micsoda megsemmisítő ereje van!
– Szabadíts ki! – a férfi most fenyegetően halkan szólt, hangjából azonban egyértelműen kiérzett a gyűlölködő megvetés.
McClane fuldokolva igyekezett lefejteni torkáról Quaid kezét, de még két karjának ereje sem lazíthatott a vasmarok szorításán. Az építőmunkások meglehetősen erősek, ezt jól tudta. Miért is nem mondta ezeknek a hülyéknek, hogy kettőzzék meg a szíjakat? El fog ájulni, mielőtt megnyikkanhatna!
Ernie tért először magához bénultságából. Odarohant, és megpróbálta kicsavarni Quaid karját. Testének minden súlyával ránehezedett, de ezzel az erővel akár egy vastag tölgyfa törzsét is pofozgathatta volna. McClane érezte, hogy lassanként eszméletét veszti, sikertelenül kapkodott levegő után.
Ekkor Lull doktornő sietve előkapott egy fecskendőpuskát. Lázas sietséggel Quaid combjába vágta. Egyik dózis Narkidrin után a másikat lőtte a férfiba, míg végre lazult a szorítás. Végül Quaid elájult.
McClane hörögve a földre zuhant. A stúdió, az egész világ forgott vele. Ernie igyekezett zuhanását fékezni.
Lull doktornő odasietett, hogy segítsen.
– Jól vagy? – kérdezte aggodalommal a hangjában, miközben megfogta a férfi homlokát.
McClane ellökte a kezét. Nagy lélegzeteket vett. Micsoda zűrzavar!
– Figyelj ide! – hadarta Lull doktornő. Megállás nélkül a Marsról és csak a Marsról locsogott. Viselkedéséből nyilvánvaló volt: ez a fickó tényleg járt ott!
A világ lassan abbahagyta a forgást, minden a rendes helyére zökkent, de McClane még mindig érezte annak a rettenetes maroknak a szorítását a torkán. Kétségtelen, voltak rajta karcolások, de tiszta szerencse, hogy ennyivel megúszta. Micsoda szörnyeteg!
– Használd már a kicseszett agyadat, te hülye ribanc! – dühöngött, bár hangja rekedt volt. – Ez a pofa most játssza el a titkosügynök szerepét az Ego-utazásból! Jól oda kellett volna szíjaznotok, hogy amikor azt gondolja…
– Ez teljesen lehetetlen! – felelte Lull jegesen. Nem szerette a goromba hangot, ezúttal azonban megérdemelte, gondatlansága miatt.
– Na és, miért? – kérdezte lenézően McClane. Az biztos, hogy most nem dumálja ki magát az álorvosi zsargonjával ebből a szarságból, amit csinált! – Mert még el sem kezdtük a beültetést.
McClane csak bámult. Az első hangok a torkán akadtak. – A fene…!
Most hirtelen ő is megijedt. Még el sem kezdték? És ez a fickó egy igazi marsbéli kalandról locsogott? Ez több mint furcsa, ez már veszedelmes!
– Ezt próbálom megmagyarázni neked! mondta Lull doktornő nyomatékosan. – Valaki kitörölte az emlékezetét. Ez az ember tényleg járt a Marson! És ez még nem minden…
– Még hogy valaki kitörölte?! – ordította hisztérikusan Ernie. – Valaki?! A kicseszett Ügynökségről beszélünk, öreglány!
– Tartsd a szád! – kiáltott rá Lull doktornő. Ez az éles hang mindegyiküket elhallgattatta.
McClane iparkodott tisztázni magában az egészet. De hogyan is gondolkodhatna világosan arról, ami végiggondolhatatlan. Ehhez a kulimászhoz képest, amibe belesétáltak, a szkizoid embolizmus olyan egyszerű lett volna, mint egy könnyű kis fejfájás. Mert úgy látszik, sajnos, Ernie-nek igaza van: a memóriareteszt alighanem az Ügynökség ültette be. Senki másnak nincs meg hozzá, a technológiája. És az államfőktől a marsbéli bányák legócskább patkányaiig mindenki pontosan tudta: ha bárki belepiszkál az Ügynökség terveibe, arra nézve a következmények komolyak – ha nem halálosak! Nem kell ahhoz Einsteinnek lenni, hogy kiszámítsa az ember: egy ügynök álcázásának tönkretétele mindenképpen komoly beavatkozás.
Az Ügynökség félig titkos kormányzati intézmény, melynek szervezete behálózza az egész Földet és a gyarmatokat is. Semmilyen polgári törvény nem vonatkozik rá, céljai eléréséhez bármilyen eszközök megengedettek, jóllehet, senki sem tudja biztosan, miféle célok ezek, és ki tűzte ki őket. Valóban vannak olyan ügynökei, mint Quaid: brutális gyilkosok, akiket senki sem állíthat meg, csak a saját fajtájukból való. Az mit sem számít, hogy ennek az ügynöknek a leleplezése nem szándékos volt. Mindhárman a szó szoros értelmében egy halom halott hús lehetnek, bármikor, pontosan, ahogy Quaid mondta fenyegetőzve. De mi az ördögnek sétált be ide, az Emlékezet Rt.-hez?
McClane nem volt gyilkos. Most azonban – ó, rémület! – az élete a tét. Egyszerűen megölhetnék Quaidot, úgy, hogy halálosra növelik a nyugtató adagot. Most rögtön! De megúszhatják? És mihez kezdenek a testtel? Hárman is alig tudják megmozdítani, nemhogy észrevétlenül kivinni az épületből. Különben is, lehet, hogy teleaggatták rejtett kis csipogó masinákkal. Félő, hogy így van, s ez azt jelenti, hogy az ügynökség mindent megtud, abban a pillanatban, amikor a pasas életének bip-bipje abbamarad valahol egy képernyőn. Elképzelhető lenne, hogy csaknem halálos állapotig kábítják, azután elviszik valahová; ahol senki sem talál rá? Csakhogy nincs valahova, mindenütt megtalálják, ha egyszer lehallgatják a bip-bipjét. Egyszerűen követik az útját, aztán elintézik az Emlékezet Rt.-t, anélkül, hogy kérdezősködnének. Itt nincs szükség magyarázatra.
Azután hirtelen eszébe jutott a megoldás. Nem kell megölniük, sem pedig elrejteniük. Egyszerűen saját magukat az Emlékezet Rt.-t, kell eltüntetniük Quaid és az Ügynökség tudatából. Elterelni őket innen, kitörölni a fickó minden emlékéterről a látogatásról – pontosan úgy, ahogy normális esetben is tették volna. De most micsoda óriási a különbség.
– Nos, a következőket fogjuk tenni – közölte a többiekkel McClane, tüntess el minden emléket rólunk és az Emlékezetről!
– Megteszem, amit tehetek – mondta a nő idegesen. – De ez az egész egyre zűrzavarosabb.
McClane most a rémült fiatalemberhez fordult:
– Ernie, ültesd be egy taxiba! Valahol a sarkon. Szólj Tiffanynek, hogy segítsen!
Ernie bólintott. Odaviszi Quaidot a taxihoz, és a sofőrnek majd megadja az otthoni címét.
Nehéz lesz visszakövetkeztetni arra, hol ült be a járműbe. Ha pedig Lull doktornő jól csinálja a munkáját, nem is próbál majd senki visszakövetkeztetni. Egy biztos: a pasast nem az Ügynökség küldte ide. Magától jött, talán mert valami lék támadt az ügynökségi reflexpajzsán, így nem csoda, hogy folyton a Mars jutott az eszébe. Ha sikerül kitörölni belőle az Emlékezet Rt.-t, ha minden jól sikerül, akkor nem lesz megtorlás.
Ha minden jól sikerül! Ez a helyzet kulcsa. Lull azonban tudja, az ő élete éppúgy veszélyben van, mint a többieké. Jól fogja csinálni. Ért a szakmájához, ahogy ő is a magáéhoz.
– Addig megsemmisítem a dossziéját, visszafizetem a pénzét – mondta McClane, miközben gondolatai végigszáguldottak a részleteken. Talpra ugrott. Járkálni kezdett a szűk helyiségben. – És ha bárki kérdezné… sosem – hallottuk a Douglas Quaid nevet.
Valamennyien Quaidot nézték, aki eszméletlenül hevert a székben. McClane őszintén azt kívánta, bárcsak sose látná újra!
Visszatért a külső irodába. Természetesen Killdeer asszony lelécelt. Már nem is bánta az elvesztett üzletet; valójában inkább megkönnyebbült. E pillanatban sokkal fontosabb dolga van: ki kell törölnie azokat a feljegyzéseket és értesíteni minden alkalmazottját, hogy aki látta Quaidot – saját érdekében is –, felejtse el. Mindjárt kezdheti a recepciónál. Sőt, Tiffanyre szükség is lesz ott hátul, mert ezek ketten nem biztos, hogy megfelelően ellátják a fickót, amíg kábult. Lehet, hogy kissé túlságosan is magához tér, míg Lullék a finom részleteken dolgoznak. Tiffany kiválóan ért az emberek megnyugtatásához, különösen, ha azok férfiak. Most is segíthet, hogy csöndben maradjon a pasas.
És az a pénzvisszaváltás! Talán még elintézheti, hogy a komputer magát a befizetést semmisítse meg, mielőtt a központi agy rögzítené. Mintha soha nem is kaptak volna semmit Quaidtól. Ez sokkal jobb volna: se befizetés, se visszafizetés – nem történt semmi.
Ha ezt sikerül megoldania, az élet éppen olyan lesz, mint előtte volt. Ha nem? Halottak, mielőtt észrevennék. MeClane tudta, ma éjjel nem alszik jót Meg a következő néhány éjszakán sem.

8. fejezet	Harry

A kótyagos Quaid egy jármű hátsó ülésén tért magához. Feje mellett az eső verte az ablaküveget. Megpróbált tájékozódni, de agya alig működött. Hogy került ide? Tulajdonképpen…
– Hol vagyok? – kérdezte, akárkitől, aki hallótávolságon belül lehet.
– Hát egy Jancsi Taxi-ban! – válaszolt egy vidám hang. Persze, taxi. Egy kocsi. Erre azért magától is rájött.
– Úgy értem, mit keresek itt?
– Sajnálom. Volna szíves másképp fogalmazni a kérdést?
Quaid hunyorgott, majd előre figyelt. Nagy erőfeszítésébe került elfordítani tekintetét az esőáztatta üvegről. Ránézett a sofőrre. Nem ember volt, hanem erőltetett mosolyú kirakati bábu, régi divatú taxisofőr egyenruhában. Már emlékezett: valamelyik taxicég használta ezeket a pszeudoembereket, mert abból indult ki, hogy egy ilyen humanoid is jobb, mint a semmi.
Quaid rendesen a hanggal programozható, teljesen automata taxikat használta, nem szerette ezeket a félautomata báb-interface modelleket.
A humanoidok halálosan idegesítőek tudtak lenni. Ennek egyik oka, hogy nem túl kifinomult gépek lévén, gyakorta félreértették az utasításokat.
Türelmetlenül, de szótagolva megismételte:
– Hogyan szálltam be ebbe a taxiba?
– Az ajtó kinyílt. Ön beszállt.
Na, ez a második ok! A taxisofőr bábuk dühítőén szó szerint vették a mondottakat. Quaid kimerültén hátradőlt, miközben Jancsi ráhajtott, hogy elérjen még egy zöld lámpát. Van értelme megkérdezni az idiótát, merre tartanak? Aligha. Egyszerűbb, ha megvárja, míg odaérnek. Közben talán a feje is kitisztul. Hová került? Az utolsó dolog, amire emlékszik, hogy eljött a munkahelyéről, és – onnan a sötétség.
Kis idő múltán a taxi megállt. Megismerte a helyet: ez a lakása. Tehát hazajött! De miért ilyen későn? Már éjszaka van. Órákat veszített!
A kocsi ajtaja kinyílt. A bábu megfordult, úgy csipogta:
– Köszönjük, hogy Jancsi Taxival utazott! Reméljük, élvezte az utazást.
Quaid erős kísértést érzett, hogy jól képen Törölje, és eltüntesse arcáról a vigyort. Ám túlságosan forgott vele a világ ahhoz, hogy valóban meg is tegye. Szinte örült a rázúduló hideg esőnek, ahogy kilépett a taxiból. Egy pillanat alatt bőrig ázott, s ez valamennyire magához térítette. Ahogy az épület felé támolygott, hirtelen ismerős hang szólította meg.
– Hé, Quaid! – a brooklyni akcentus eltéveszthetetlen. Ez Harry, a melóból. Doug örült, de azért nem igazán értette a dolgot.
– Harry! Mit csinálsz itt?
Harry vállon veregette, és elvigyorodott.
– Na, hogy utaztál a Marsra?
– Miféle utazás? – Quaid nedves haját kisimította a homlokából, és üres tekintettel viszonozta Harry vigyorát.
– Mi az, hogy "miféle utazás"? Az Emlékezet Rt.-hez mentél, vagy nem?
Quaid zavartan kutatott emlékezetében.
– Igen? Odamentem?
– Igen, odamentél – felelte Harry. Quaid igyekezett lépést tartani vele, ahogy az épület bejáratához közeledtek. Még mindig bizonytalan volt. Lehet, hogy odament. Néhány szóban beszéltek erről munka közben, és Harry mesélt a fickóról, akinek a fél agyát kivették. Azután vagy nem? Azokat az elveszett órákat valahol töltenie kellett…
– Gyerünk – mondta Harry –, meghívlak egy italra! Elmesélsz nekem mindent!
Meg akarta fogni a karját, ő azonban elhúzódott. Akármi hibádzik is a fejében, azon most egy ital nem segít. Egyetlen dolgot kívánt: hazamenni, hogy Lori gondoskodására bízza magát. Akkor talán majd rájön…
– Kösz, Harry, de későre jár – mondta, árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában.
– Lószart! – mondta Harry furcsa hangon. Arca megkeményedett. Mielőtt Quaid rájöhetett volna, mi történik, hirtelen három hatalmas, öltönyös férfi vette körül, és berángatták az épületbe.
– Hé! – kiáltotta. Nem egészen értette a helyzetet, de megijedt, és igyekezett kiszabadulni. Ekkor valami keményet érzett az oldalában. Odanézett. Harry egy pisztolyt nyomott a bordái közé.
– Nyugi! – mondta vészjóslóan. Quaid fölhagyott az ellenállással, noha a szíve vadul vert. A négy férfi keresztülmasírozott vele az előcsarnokon, majd lekísérték a vészkijárati lépcsőn, amely a föld alatti garázsokhoz vezetett.
Mennie kellett. Tudta, anélkül, hogy sejtette volna, honnét: hamarosan fejbe csapják és lelökik a lépcsőn, vagy még rosszabbul jár. Minél jobban össze kell szednie az erejét, ha élve akar kikerülni ebből a helyzetből. Ha cselekszik, annak meglepetésszerűnek kell lennie. Gyorsnak és hatékonynak, így most igyekezett mozgását, beszédét még jobban lelassítani, mint amennyire kellett. Hadd higgyék, hogy még mindig kábulatban van. Hosszú távon az előnyére válik.
– Mi történik itt, Harry?
Nem volt válasz. Szerencsére – az adrenalin forró hullámának köszönhetően – feje tisztulni kezdett. Lassan kezdte összeszedegetni az elmúlt órák mozzanatait. Elment az Emlékezet Rt.-hez, és – és aztán? Valami emléket akart a Marsról. Beszélt egy emberrel – de innen minden elhalványul.
Újra próbálkozott:
– Harry, te zsaru vagy?
Még mindig nincs válasz. A támadás időzítéséből arra következtetett, mindez kapcsolatban van az Emlékezet Rt.-nél tett látogatásával. Talán valaki nem akarja, hogy emlékezzen valamire. De hát ő csak azért ment oda, mert volt egy álma a Marsról.
– Harry, hát mit csináltam?! – kérdezte, egyszerre félve és haragosan. Ezúttal választ kapott.
– Locsogtál, Doug! – mondta Harry dühösen. – Locsogtál!
– Locsogtam? Miről?
Mielőtt megfejthette volna ezt a rejtvényt, a kopók egy falhoz lökték, és durván hátracsavarták a kezét.
– Hallgatnod köllött volna rám, Quaid! Harry most halkan beszélt, de ettől a hangja még vészjóslóbb lett. – Én azért voltam ott, hogy távol tartsalak a bajtól.
Távol tartsa? Miféle bajtól? Kapcsolatban van az emlékeivel? Hogyan árthat bárkinek egy emlék? Vagy az álommal kapcsolatos? Hát ez még nevetségesebb. Quaid nem tudott válaszolni a saját kérdéseire. Még annyira sem emlékezett a történtekből, hogy akár néhány feltevést megkockáztasson. Mostanra azonban nyilvánvaló lett, nem számít, mire emlékszik: ezek mindenképp megölik. Eddig azt hitte, Harry a barátja. Most már tudja, hogy belógatták. Ezt az egészet eltervezték valahol; nem hirtelen elhatározás eredménye. Nyilvánvalóan Harry a főnök. Ami azt jelenti, hogy mikor majd kiszakítja magát a karjaik közül, először Harryt kell elkapnia.
– Harry, nagy hibát követsz most el! mondta, tudván: időt kell nyernie. Ha most nem próbálja meg kibeszélni magát a bajból, nincs több esélye. – Összetévesztesz valakivel!
Harry arcán még csak a mosoly árnyéka sem jelent meg.
– Nem, nem, haver. Inkább te téveszted össze magad valakivel!
Az egyik kopó még jobban megcsavarta a karját, ettől majdnem elesett, legalábbis egy pillanatig úgy érezte, mindjárt eldől.
E pillanatban átfutott agyán egy álomkép, és hirtelen bizonyossággá vált: a Marsnak köze van ehhez! Az az álom túl valódi, mindig túl egyforma volt! Talán tényleg járt ott – nem, az lehetetlen: inkább csak szeretett volna. Egész felnőtt életét a Földön töltötte, Lorival. Erre éppoly világosan emlékezett, mint amilyen ködösen a Marsra. És mégis…
Azután itt volt ez a titkárnő, az átlátszó ruhájával, meg a kékre festett cickóival.
– Quaid úr, maga jóképű férfi. Ha dühös, ezzel csak tönkreteszi a vonzerejét – mondta a lány. – Ha ettől jobban érzi magát, talán… khm… hadd vigyem el egy picit…
Nem, ez sem igaz. Sosem volt goromba ahhoz a nőhöz, és a nő sem ajánlkozott föl neki soha. Alighanem ez is egy álom, vagy beültetett emlék. Az a hely a beültetett emlékek meg a múltban megvalósult álmok helye! Neki viszont egy marsbéli emlékre volt szüksége! Emlékszik: egy férfival beszélgetett, itt azonban megint minden elhalványul…
Harry Quaid homlokához emelte a pisztolyt, ujja lassan meggörbült a ravaszon. Olyan képet vágott, mint aki tényleg sajnálja, hogy ezt kell tennie. Szeme megtelt a jó öreg "ez-nekem-jobban-fáj-mint-neked" tekintettel.
Quaid arca megfeszült. Mint a csibész kölyök a fáskamrában, ő is erősen kételkedett abban, hogy végül is kinek fáj jobban. Agyának egy másik szintjén hirtelen az is világossá vált számára, hogy a kopók csoportosulása most tökéletes. Itt az ideje ledönteni a dominókat.
Harry elkövette a klasszikus balfogást: a pisztolyt túl közel emelte a célponthoz. Quaid ökle szinte csak villanásnak látszott, ahogy előrelökődött, és Harry karjára sújtott. A pisztoly elsült, a golyó a lépcsőt találta el.
Quaid ekkor Harry nyakára vágott egy hatalmasat, összeroppantva a légcsövét. A férfi még szinte össze sem esett, még hörgött, ahogy lélegzet után kapott, amikor Doug máris megpördült, és egy légkalapács-erejű ütéssel szíven találta a hozzá legközelebb álló kopót, aki azonnal, szinte állva halt meg. Quaid egy szempillantás alatt a következőhöz ért. Megfogta a fejét, és vadul megcsavarta. Olyan erővel ragadta meg, hogy annak gerince jól hallható roppanással eltört. A kopó saját háta közepére nézett, rémülten kikerekedett szemmel. Az utolsó zsarunak csupán másodpercei maradtak valamiféle ellentámadásra. Gyorsan előrehajolt, fegyvert rántott. Quaid azonban fölemelte a térdét, és úgy találta orron ellenfelét, hogy ezzel a rúgással agyába zúzta az orrcsontját. A zsaru bénán hasra esett.
Mindössze öt másodperc telt el azóta, hogy Harry ujját a ravaszra tette. Ezalatt négy ember halt meg.
Kissé lelassultál, öreg!
Mi? Quaid megrázta a fejét. Senki sem volt itt, csak ő meg a hullák, a maguk borzalmas valóságában, a lépcsőn heverve. Az egyik valamikor talán a barátja volt.
Döbbenten bámult a tetemekre. Hogy? Mi?
Véres kezére nézett. Ez az övé? Ezzel követte el a mészárlást? Mintha valaki másé volna. Emlékezett, hogy emberek valamiféle csoportosulására, meg dominókra gondolt, és azután hirtelen – ez történt.
Megpróbálta összeszedni magát. Akármi is történt itt, el kell tűnnie, ha nem akarja elvinni a balhét. Itt kell hagynia ezt a rémálmot, hogy biztonságban hazajuthasson.

9. fejezet	"Feleség"

Quaid fölrohant a bejárati lépcsőn az előcsarnokba, nem törődve a ház azon lakóival, akik döbbenten bámultak rá, míg elszáguldott mellettük. Nem szálltak be mellé a liftbe sem, hagyták, hogy egyedül menjen föl.
Mikor fölért, kifulladva rontott be a luxuslakásba. Micsoda megkönnyebbülés itthon lenni! Nem tudott azonban igazán megnyugodni; hiszen, ha négy kopót utánaeresztettek, biztosan jönnek újabbak, és azok tudják, hol lakik.
Lori a holovideofal előtt állt. Teniszütőjét tökéletes összhangban mozgatta a képernyőn látható teniszezőnőével. A nő képe fényes vörösben játszott, jelezvén, hogy Lori jól csinálja a leckét. Ahogy Quaid belépett, az asszony elmosolyodott. Elégedett volt, hogy jól megy az edzés.
– Szia, szívem! – köszöntötte.
Quaid körberohant a lakáson, miközben lehajolt, hogy fejét az ablakok szintje alatt tarthassa. Minden fényt leoltott a lakásban, majd elrántotta Lorit a képernyő elől, és kikapcsolta a holovideót. Az asszony rémülten nézett rá.
– Néhány ember, épp az imént, meg akart ölni! – magyarázta.
A lány szinte megdermedt.
– Rablók?
– Nem. Kémek, vagy ilyesmi. Meg Harry, a munkatársam.
Lori hátralépett, s közben elhaladt az ablak előtt. Száját szóra nyitotta…
– Bukj le! – kiáltotta Quaid. Megragadta és a padlóra rántotta. Testével fedezte a nőt, hogyha valaki belőne az ablakon, elsőnek őt találják el a golyók.
– Harry volt a főnökük – magyarázta.
A döbbent Lori kimászott alóla, és reménytelenül próbálta megigazítani összegyűrt ruháját. Igyekezett a történetben valami értelmet, fonalat keresni.
– Mi ez az egész?! Miért akarnak megölni a kémek?
Kitűnő kérdés. Az ablak sarkába állva kilesett.
– Nem tudom – suttogta –, valami köze van a Marshoz.
A bűvös szó! Lori haragos arcot vágott, mint aki már-már megkérdőjelezi a férje értelmi képességeit. Jelen helyzetben Quaid ezért nem is nagyon hibáztatta.
– Mars? – kérdezte a nő. – Hiszen még csak nem is jártál a Marson!
– Tudom. Őrület. Elmentem ehhez az Emlékezet Rt.-hez, vagy micsodához, meló után, és hazafelé…
– Mégis elmentél azokhoz az agymészárosokhoz?! – kérdezte Lori hitetlenkedve.
– Hadd fejezzem be!
Ahogy azonban jobban végiggondolta, mi történt ma este, nem tagadhatta, bizonyos fokig mészárosmunkának lehet nevezni. Az Emlékezet Rt. előtt teljesen normális volt az élete még unalmas is – leszámítva álmát a Marsról. Utána viszont az élete teljesen összezavarodott, jószerével csaknem véget is ért. Hogyan tudna azonban számot adni akár a legvalószerűbb beültetett emlék is Hányról és a többi zsaruról.
– Mit tettek veled?! – kiáltott föl Lori. Mondd el azonnal!
– Befizettem egy Mars-utazásra. – Úton hazafelé ez az emlékkép valahogy eszébe jutott. Nem magának a Marsnak az emléke; ez szemlátomást hiányzott belőle, hanem az, hogy valakivel megegyezett az emlékátültetésről. Azután valami elromlott, és ennek most már a halálos ítéletét kell jelentenie?!
– Uramisten, Doug! – Az asszony már nyilván azt remélte, hogy végleg leszokott erről a marsi őrületről; most sértődöttnek és döbbentnek látszott.
– Az egész Mars már nem érdekes! Mert ezek az emberek le akartak lőni… – Hirtelen elhallgatott. Valójában most döbbent rá, hogy mi történt. – De én megöltem őket!
Hihetetlennek látszott. Mégis bizonyos volt abban, hogy ez az emlék valódi. Már csak azért is, mert vérfoltok voltak a kezén – amivel most már összemaszatolta a nő fehér teniszruháját is.
Lori azonban túl volt azon, hogy ilyesmivel törődjék. Igyekezett nyugalmat erőltetni magára.
– Doug, figyelj rám! Senki sem akart megölni! Képzelődsz!
– Ez az igazság! A fene egye meg! – robbant ki belőle az idegesség. Sietve odalépett egy ablakhoz, és kilesett.
Lori utána jött. Megragadta a vállát.
– Hagyd már abba a rohangászást, és hallgass rám!
Quaid elhallgatott s rámeredt.
– Azok a mészárosok ott az Emlékezetnél valami rosszat tettek a tudatoddal! – mondta Lori halálos komolysággal. – Emiatt most üldözéses kényszerképzeteid vannak.
Quaid fölemelte véres kezét.
– Ezt nevezed te üldözéses kényszerképzetnek?
Az asszony megdermedt, mint aki most már maga sem tudja, hogy a férjéért reszkessen-e, vagy a férjétől.
Reménytelen lett volna most győzködni őt. Hiszen maga sem biztos az egészben! Quaid a fürdőszobába rohant, vigyázva, hogy az ablakon át ne láthassák meg. Luxuslakásuk elég magasan feküdt, de egy jó mesterlövésznek nem jelenthet gondot, különösen, ha mondjuk, egy másik épületből lő raj ük.
Lori megvárta, míg a fürdőszoba ajtaja becsukódik, majd a videofonhoz sietett.
– Doug! – kiáltotta hátrafordulva. – Hívom a doktort!
Quaid hangja fojtottan szólt a fürdőszobából.
– Ne! Ne hívj senkit!
Lori ajkán halvány mosoly játszott, ahogy a képernyőn megjelent egy férfi arca.
– Richter! – suttogta. A férfi arcán volt valami ragadozószerűen kemény és kegyetlen vonás, de ez hirtelen ellágyult, ahogy meghallotta a nőt, aki az ő nevét suttogja.
– Hello! – mondta, mire Lori egy csókot dobott neki.
A fürdőszobában eközben Quaid lemosta kezéről a vért. Alighanem attól a rendőrtől származott, akinek az orrát összezúzta – bár maga sem értette, miként volt képes ilyen szörnyű dolgokat véghezvinni. Természetesen tudta, hogyan kell verekedni: az ember odaáll, két öklét az arca elé emeli, és megpróbál átütni a másik védekező karjai között, eltalálni a vállát, vagy a fejét. Ezt azonban a térdével csinálta. És a másik három? Az egyiknek egyszerűen kitekerte a nyakát, a másiknak széttörte a légcsövét. Persze, abban a helyzetben nem volt mód tisztességes küzdelemre. De mégis, hol tanulta ezt az egészet? Már maga az őrületes sebesség, ahogy cselekedett, ahogy a lökdösődés helyett négyszer lesújtott, s mindegyik támadása olyan brutálisan hatékony volt, hogy – visszagondolva rájuk – valósággal megundorodott magától. Persze, ijedt volt, de ez az egész inkább valami gyilkoló gépezetre emlékeztette.
Míg tűnődött, befejezte a kézmosást. Hideg vizet fröcskölt az arcába, majd belenézett a tükörbe. Még egy karcolás sincs rajta! Most már az egész tényleg kezd úgy látszani, mint egy álom!
Tudta azonban, hogy nem így van. Megtörölte az arcát és a kezét. Lekapcsolta a villanyt, és kinyitotta a fürdőszoba ajtaját. Valami különös ok miatt, amit maga sem tudott megmagyarázni, nem lépett ki az ajtón, hanem kissé félrehúzódott, mintha valakit maga elé akarna engedni.
Nyomjelző lövedékek süvítettek át a fürdőszobán, összeroncsolva a tükröt, a falakat, a szerelvényeket. Üvegszilánkok röpködtek körülötte. Quaid villámgyorsan előrevetődött, és kúszva indult a nappali felé.
Megjöttek a zsaruk, újabb különítmény! Bizonyára – tudat alatt – erre gyanakodott. Az óvatossága megmentette az életét. A zsaruk most már szemlátomást nem finomkodnak, nem lökdösik be valami járműbe. Úgy látszik, megokosodtak: itt a helyszínen akarják szétlőni a fejét.
– Lori! – kiáltotta a padlóról, miközben a szófa mögé gurult. – Menekülj!
A nappali teljes sötétségben volt, leszámítva az ablakok négyszögét, amelyek mögött a város fényei villództak. Quaid megmozdult. Térde súrlódó hangot hallatott a padlón, s a következő pillanatban lövedékek csapódtak a tapétába, alig néhány hüvelyknyire a fejétől.
Ismét előrevetődött, és a kávézóasztal alá bukott némán, hengergőzve közeledett. Erről sem tudott eddig: hogy ilyesmikre képes. Most megdermedt, fülelt. Hallotta, hogy támadója helyet változtat a szobában. Tehát ugyanitt tartózkodik, s fedezékül használja a sötétséget!
Lori nem válaszolt. Alighanem csöndben kihurcolták a lakásból, míg ő a fürdőszobában tartózkodott. Külön elszámol velük, ha megsérült a felesége! Előbb azonban a maga életét kell megmentenie.
A sötétségben furcsállkodva érezte, hogy arca a már ismerős, torz merevségbe feszült. Lehet, hogy az emlékezete üres, arra azonban mégis ráérzett: nem ez az első alkalom életében, amikor lőnek rá. Értett hozzá, mi a teendő ilyenkor.
Az ágyról nesztelenül lerántott egy párnát, amit azután a szoba túlsó sarkába dobott.
A nyomjelző lövedékek darabokra tépték.
Quaid ugyanekkor fölugrott. Átvetette magát egy karszéken, és a nyomjelző lövedékek irányába mozdult, olyan sebesen és magabiztosan, hogy maga is meglepődött.
Összeütközött valamivel. Mindenfelé golyók röpködtek, a falba és a mennyezetbe csapódtak. A következő pillanatban sikerült félreütnie a pisztolyt. Hallotta, amint az végigszánkázik a padlón.
Ekkorra azonban már keményen dolgozott a támadón. Érezte, ahogy megüt egy lábat, megcsap egy vállat. Igyekezett fölmérni az alatta küzdő testet a sötétségben. Azután megragadta ellenfele törzsét. Hallotta a fájdalmas nyögést, amint a másiknak elfogyott a lélegzete. A fegyveres támadó kicsiny volt, inkább gyorsaságára, mint az erejére számíthatott. Quaid egyik kezével szorítófogást alkalmazott, csak annyira erőset, hogy a másik ne tudjon mozdulni. Másik kezével kinyúlt a villanykapcsoló felé.
A szoba fénybe borult. Először hunyorgott, ahogy szemét szoktatta a világossághoz. Aztán megnézte támadóját.
Nő volt, szőke haja kócos fürtökben beborította az arcát: Lori!
Quaid szinte megbénult a döbbenettől. A saját felesége akarta meggyilkolni? Mi ez?
– Lori… – nyögte.
A nő vadul rátaposott a lábára. Még cipőn keresztül is hatásosan. Quaidot elöntötte a fájdalom. Egy pillanatig lazult a szorítása.
Ekkor Lori, hegyes könyökével az arcába csapott. Arra kényszerítette, hogy hátrább lépjen. Quaid azonban reflexszerűen fogta őt, nem eresztette el egészen. A lány megfordult, megfeszült a karjában, és gyors ütéseket mért a mellére, nyakára, arcára. Szemlátomást értett hozzá, mit csinál; nem összevissza csapkodott. Meglepően erőseket, jól célzottakat ütött, és bizony komoly sérüléseket okozott. Egy Quaidnál némileg gyöngébb fickót bizonyosan harcképtelenné tett volna, őt is csupán nagyobb testsúlya és kiképzése mentette meg ettől; gépiesen megfeszítette az izmait, arcát igyekezett elfordítani, hogy ellenálljon a csapásoknak, s Lori ne érje el igazán.
Kissé kábult volt – inkább támadója kilététől, mint az ütésektől –, s nem is próbált visszaütni. Hogyan tehette ezt a gyönyörű, szerető hitvese? Még ma reggel is: milyen gyöngéd és szexi volt, ölelő karjai finomak és hívogatóak! Ha valaki idegen támad rá, talán már az első csapás előtt visszaütött volna. De Lori ellen?!
A nő azonban csak most kezdett igazán belejönni. Annyira ellépett a férfitól, hogy most már tere is volt nekikészülődni az ütéseknek. Sőt, egyenesen a végső csapásra gyűjtött erőt. Quaid tudta, ezt ki kell védenie, vagy vissza kell ütnie.
Hasba vágta a lányt. Az ütés inkább erős volt, mint gyors, de az ereje sem volt az igazi. Először is, a lány túl könnyű volt, másodszor, ő valamennyire fékezte is az ütést. A történtek ellenére gyűlölte a gondolatot, hogy komoly sérülést okozzon a feleségének. Harmadszor: Lori dühödt támadása némileg megrendítette, meggyöngítette. Ráadásul még a nyugtató hatása sem múlt el teljesen, s ez az egészet még rosszabbá tette.
Mindazonáltal, az eme sok okból fékezett ütése a konyha ajtajáig röpítette Lorit.
Ám talpon maradt, s még egyáltalán nem vert helyzetben. Sokkal jobb kondícióban volt, mint ahogy Quaid valaha is sejthette volna. Sőt, egyre nyilvánvalóbbá vált, jó néhány dolgot nem tud a feleségéről. De miként lehet benne Lori az élete elleni összeesküvésben? Hiszen őt nem is érdekli a Mars!
Quaid Lori felé botladozott. Tudta, le kell szerelnie, hogy kikérdezhesse. Sosem jutott volna eszébe, hogy az asszony bármit is tudhat erről az egész megdöbbentő helyzetről. Most azonban már sejtette, nem kevés felvilágosítást adhat neki. Mindent meg kell tudnia tőle. Lori lekapott a falipolcról egy konyhakést. Most ő rontott a férjére, több magabiztossággal, mint ahogy az lépegetett felé. Quaid visszavonult, rádöbbenve, hogy egyáltalán nem amatőrrel áll szemben.
A pisztolyt kereste. Észrevette, hogy a szoba túloldalán hever, a padlón. A fegyver felé indult, Lori azonban útját állta, és mély vágást ejtett a karján. Quaid igyekezett oldalt ugrani, és ismét a pisztoly felé lépett. Lori azonban most a melle felé sújtott, s rövid vágást ejtett rajta. A lány szinte a sarokba szögezte. Meg-megszúrta, valahányszor – helyette – a fegyverre figyelt. Ugyanakkor súlyos sérülést nem tudott okozni neki. Mégis Quaid testét hamarosan könnyű sebek és vérfoltok borították.
A férfi most megjátszottá, hogy megint a fegyverért nyúl. Lori megszúrta a bal kezét, újabb sebet ejtve, közben azonban Quaid jobb keze kemény ütést mért az asszony állcsúcsára.
Lori kábultan összeesett. Quaid azonnal fölkapta a pisztolyt, és ráemelte.
– Beszélj!
A nő konokul hallgatott. Quaid a fülébe nyomta a pisztoly csövét. Látszott, hogy szándéka komoly; az a kemény, titokzatos, eddig ismeretlen személyiség ismét átvette lelke fölött az uralmat.
– Miért akar megölni a saját feleségem?!
– Nem vagyok a feleséged.
Kibiztosította a fegyvert. Lori pánikba esett.
– Esküszöm az Istenre! Életemben sose láttalak, hat héttel ezelőttig! A házasságunk csak egy beültetett emlék… Auuu! – Quaid megmarkolta a haját, és hátrarántotta a fejét.
Hogy mondhat ilyet? Nyolcévnyi házasság nem is létezik? Hiszen ő emlékszik rá!
Emlékszik, hogy sétált a lány a túloldalon, az első nap! Emlékszik az esküvőjükre! Arra a kiáltó ellentétre, amely az ő édesapjának egyszerű ruhája és Lori apjának divatos, marsi békabőrből készült szmokingja között volt. Emlékezett a nászútjukra is, akárha tegnap történt volna; az utazásra az Ezüst nyílon a kontinensen át, a drága lakosztályra a hotelban, meg a seregnyi droidra, aki a szolgálatukra állt. Ez volt az első alkalom, hogy gélágyon aludt, az első alkalom, amikor megkóstolta a vénuszi pezsgőt. Olyan kelyhekből itták, amelyek kristályait a súlytalanság körülményei között növesztették, valamelyik űrállomáson. Még mindig szeme előtt volt a kristály furcsa alakja, érezte hűvös tapintását, szájában a kék bor pezsgését, ízét.
Jól emlékezett az első néhány esztendőre, amit még a régi lakásukban töltöttek. Lori annyira kirítt abból a környezetből, mint egy ragyogó gyémánt a szemétégetőben. Eszébe jutott, milyen boldog volt a lány, amikor végleg beleegyezett, hogy az új luxuslakásba költözzenek. Sose felejti el azt az esti ünneplést. Miként mondhatja akkor, hogy ebből semmi sem igaz? Hiszen emlékszik! És mégis: a felesége megpróbálta megölni. Ez nem félreértés, nem is baleset. Lori tudta, ki ő, és azt akarta, hogy meghaljon. Talán mégiscsak van abban valami, amit állít…
– Azt hiszed, hülye vagyok? – mondta Quaid keserűen.
Az asszony tekintete, tartása azt sugallta: pontosan ezt gondolja. Felesége a szemében hideg, számító ribanccá vált, s éppannyira különbözött attól a szerető kedvestől, akit ismert, amennyire ő más volt, mint a gyilkológép, amelyik szemlátomást uralkodni kezdett rajta.
Lori teniszruhája rongyokban lógott, arcán karmolások nyoma éktelenkedett. És mégis: inkább fölényesnek, mint megszégyenültnek látszott.
– Hiszen emlékszem az esküvőnkre!
– Azt az emléket az Ügynökség ültette beléd – mondta Lori közönyösen.
– És a szerelmünk? – Most hirtelen maga is rádöbbent, hogy valójában nem is szereti a lányt. Emlékezett arra, hogy szereti, de valahogy mindig őszintébbek voltak az érzelmei a marsbéli asszony iránt. No igen, Lori pompás az ágyban, de ez volt minden. Az a furcsa érzése, aminek eddig nem tudta magyarázatát adni, most lassanként értelmet nyert!
– A szerelmünket is beültették!
– A barátaim, a munkám, a nyolc év együtt. Ezek szerint mindennek az emlékét az Ügynökség ültette be?
– A munkád igazi volt – mondta hidegen Lori –, de azt meg az Ügynökség szerezte meg, intézte el.
– Túrót! – Quaid odébb lökte az asszonyt, de a pisztolyt továbbra is rászegezte. Igyekezett ragaszkodni e nyolc év emlékéhez, bizonyossága azonban lassanként elveszett. A magyarázat az Ügynökségről túl sok apró – és jelentősebb – rejtélyt megoldott. Lori nagyon haragudott, ahányszor ő a Marsról álmodott. Hát persze, hiszen minél távolabb kellett tartania a Marstól. Harry igyekezett lebeszélni arról, hogy elmenjen az Emlékezethez. Persze, hiszen még emlékeznie sem volt szabad a másik bolygóra. Még sok mindent nem ért, de amit megértett, már épp elég ahhoz, hogy sok dolga legyen. Elvonták a figyelmét ezzel az új élettel, amiről azt gondolta, az övé – a felesége, Lori, a barátja, Harry –, hogy ne emlékezzék arra a másik életre, ami valóban az övé volt. Ugyanúgy működött ez, mint a munkája: régi építményeket kellett lerombolnia, hogy újabbak, hatalmasabbak épüljenek rá.
Lori megszólalt, megerősítve a gyanúját:
– Kiradírozták a tudatodból a személyazonosságodat, és egy újat ültettek be. Engem azért rendeltek melléd mint a feleséged, hogy figyelhesselek. Ellenőrizzem, hogy sikerült-e a múltad emlékét kitörölni. Sajnálom, Doug! mondta végül, de a hangja nélkülözött minden szánalmat. – Az egész életed nem más, mint álom.
Quaid nekidőlt a falnak. Semmivel sem könnyebb elfogadni ezt az egészet attól, hogy lassan minden kezdett a helyére kerülni. Nemrég még csak egyetlenegy álom idegesítette: most hirtelen kiderült, az egész élete vált álommá.
– Ha nem vagyok Doug Quaid, akkor ki a csuda?
Lori vállat vont.
– Gőzöm sincs. Én itt csak alkalmazott vagyok.
Miként tud ilyen közönyös lenni? Igaz, viselkedése állításait igazolja. A szerelme volt a tettetés, és ez most a valóság. Quaid fölkelt a padlóról, és leült egy székre. Megdörzsölte a homlokát. Azon tűnődött, mit csináljon most. Kiábrándító, hogy az élete, amiről azt hitte, jól emlékszik rá, csak színlelés volt. Ettől azonban nem kapta vissza igazi énjét; emlékezete üres maradt. Fogalma sem volt, hová menjen, mit csináljon. Olyan ez az egész, mint egy ház, amelynek fölrobbantották az alapzatát, és most zuhan lefelé. Vajon hogyan fog földet érni?
Lori váratlanul barátságosabb lett. Arca ellágyult, eltűnt róla a közöny. Kezdett hasonlítani arra az asszonyra, akinek megismerte.
– Hiányozni fogsz, Doug. Te voltál az eddigi legjobb megbízatásom… Tényleg.
– Meg vagyok tisztelve – mondta, s egy szavát sem hitte. Lori az előbb elég meggyőzően megmutatta, valójában milyen keveset törődik vele. Ugyan most mit akar?
Megragadta a lány könyökét, és magával húzta. Kinézett az ablakon, közben a fegyverrel végig Lorira célzott. Fölkészült minden rossz mozdulatra a részéről; lehet, hogy megpróbálja ugyanúgy félrelökni a fegyvert, ahogy ő bánt el Harry pisztolyával. Nem is kellett ránéznie, érezte, mire készül a lány. Hol lehetnek a többiek? Biztos volt abban, hogy valahol a közelben lapulnak. Jóllehet, nem emlékezett részletekre, valahonnét ismerte az ilyesmit; az ügynökök sosem dolgoznak egyedül. Mindig hálózatban működnek, és az egyik fedezi a másikat. Lehetséges, hogy rövid időre megakasztotta őket, mert négyüket elpusztította, és mert semlegesítette Lorit, ez azonban még nem győzelem; nekik pedig mindössze két kisebb kudarc a nagy akcióban.
– Nem akarnál esetleg egy kis…? – kérdezte a lány. – Csak a régi szép idők kedvéért?
Szenvedélyes simogatásra készült, Quaid gyomra pedig alig bírta ezt az álságos viselkedést, a helyzet és Lori szavainak iróniáját. Ha mindaz, amit a felesége elmondott, igaz – és kezdett hinni benne –, akkor ő maga és az egész világa idegen. Ha pedig nincs múltja, hogyan lehet jelene?
Quaid nem szokott sokat tűnődni, inkább a cselekvés embere volt. Amikor elkezdett a Marsról álmodni, elment az Emlékezet Rt.-hez, hogy csináljon valamit az álommal, vagy legalábbis próbáljon tenni valamit. Most mitévő legyen? Miképp nyerhetné vissza azt az életet, amit elvettek tőle?
Ez most eldönthetetlen. Amit sürgetően ki kell találnia, a mód, amivel túlélheti a kopók újabb támadását. Ráér majd azután keresni a múlt hiányzó darabjait. Álla megfeszült. Lori egyszer hülyét csinálhatott belőle, de kétszer nem lép ugyanabba a folyóba!
Az asszony leejtette a karját.
– Végül is nem vagyunk idegenek, igaz?
Quaid kinézett a második ablakon, inkább csak az ösztönével, mint a szemével. Tudta, innen úgysem látná a kopókat. Sőt, ha egyáltalán ott vannak, hamarosan belekerül egy távcsöves puska célkeresztjébe. Gyorsan kell cselekednie. De hogyan?
– Ha nem bízol bennem, közben akár meg is kötözhetsz – mondta Lori, s kissé lejjebb húzta ruhája dekoltázsát, hogy jobban kilátsszék a melle.
– Nem tudtam, hogy ilyen kis kéjenc vagy.
– Ideje, hogy megtudd.
Vajon mit akarhat? Tisztában volt vele, hogy Lorit legkevésbé sem érdekli a vele való szerelmeskedés. Megfordult, és hirtelen elkapta a lány tekintetét, amely a videofalra meredt.
Hohó!
A fal egyik képernyője, a biztonsági monitor, az épület előcsarnokát mutatta. Épp négy civil ruhás zsaru lépett be a liftbe. Közülük nyilvánvalóan az a főnök, amelyik a leghatalmasabb. Olyan gonosz arckifejezése volt, mint egy vadászkutyának, amelyet arra idomítottak, hogy ne engedje el, amit egyszer a foga közé kapott.
Quaid rámeredt Lorira, és a fegyvert a halántékához nyomta.
– Okos kislány vagy – sziszegte.
– Csak nem lősz le, Doug! Ugye, nem? kérdezte a lány, miközben továbbra is megtartotta a barátságos, némiképp védtelenséget sugalmazó pózt. – Azok után, amiken mi ketten keresztülmentünk.
Gyűlölte volna bevallani, de Lori meghatotta. Nem akarta bántani, noha egyértelmű volt, hogy megpróbálta megölni.
– Igazad van. Előfordult, hogy jó volt veled.
Lori elmosolyodott.
– Igen, az volt, Doug. Ha akarod, még egyszer utoljára…
Azért ennyire nem volt hülye. Tudta, hogy kevés ideje van.
– Kik ezek?
– Kik?
– Ne kényszeríts arra, amit nem akarok megtenni!
Az asszony abbahagyta a színlelést.
– A magas fickó Richter. Olyan gonosz, amilyennek látszik. A partnere, Helm nem sokkal jobb nála. Hallgass ide: bevallom, hogy el akartam vonni a figyelmedet. Ez a munkám. De segíthetek, hogy elkerüld őket, ha…
Quaid lejjebb eresztette a pisztolyt, és csövével megérintette a lány mellét. Lori biztatóan elmosolyodott, és kéjeset sóhajtott, ő azonban váratlanul felemelte a fegyvert, és fejbe vágta a nőt, aki azonnal elájult.
– Örülök, hogy megismertelek – mondta Quaid. Maga is meglepődött attól, amit tett. Ismét a másik személyisége vette át az uralmat, és azt cselekedte, amit kellett. Hát, reméli, ez a másik valóban tudja, mit csinál. Mert ő bizony nem.

10. fejezet	Metró

Végigrohant a folyosón, el a többi lakás ajtaja előtt. Nem szállt be a liftbe. Hallotta, ahogy jön fölfelé, és már lassít is. Bizonyosan most érkeznek a zsaruk! Ha meglátják, halott. Igaz, pisztoly van a kezében, de a kopók tűzereje legalább tízszeres. Átvetette magát a vészkijárat ajtaján, épp akkor, amikor a liftajtó kinyílt.
Visszafojtott lélegzettel, a falhoz lapulva fülelt. Hallotta, hogy kicsörtettek a liftből, és a lakása felé indultak: egy, kettő, három, négy. Fogalma sem volt, honnan ért hozzá, miként tudja megszámolni őket ilyen bizonyossággal, a lábuk dobbanása alapján. Biztosan erre is kiképezték valahol, valamikor. Még az emlékezetéből kiradírozott időszakban. Olyan volt ez, mint a viccbeli fickó, aki ránézésre meg tud számolni egy tehéncsordát: megszámolja a lábukat, és elosztja néggyel. Ám ez most nem vicc; csak lépteket hallott, mégpedig jóval többet, mint ahány ember lépte ezeket.
Négyen, tehát pontosan annyian jöttek föl, ahányat a monitoron látott. Vagyis nem hagytak lent senkit, hogy megállítsa őt. Újabb taktikai hiba a részükről! De hát mit várhat az ember a zsaruktól? Nem igazi profik, csak eldobható agyú bérgazfickók.
Szerencsére. Néhány másodpercig lapult, azután elindult. Újra szabadon lélegzett. Lerohant a lépcsőn, több fokot ugorva egyszerre! Szinte végtelenül tekeredő lépcsősor, valahol majd csak elfogy. Sokkal könnyebb fölfelé venni hármasával a fokokat, mint ugyanígy lefelé sietni, de nyilvánvalóan erre is kiképezték. Szinte röpült lefelé: négy, öt, hat fokot is ugrott egyszerre, mint egy balett-táncos. Időnként megérintette a korlátot, hogy lendületet vegyen. Megvolt hozzá a technikája. Még szerencse, mert most hosszú utat kell megtennie.
Azért szakított még időt Lori kikérdezésére, azután, hogy meglátta az érkező zsarukat, mert tudta, milyen sokáig tart, amíg fölérnek. A leggyorsabb lift sem képes megjárni a kétszáz emeletet egy másodperc alatt. Ez itt gyors, valóságos rakéta, de sebességét úgy állították be, hogy megfelelő legyen az átlagos lakóknak – még akkor is, ha valaki "Sürgős"-re állítja a gombot. Tehát maradt idő.
Most azonban neki kell megjárnia ezt a kétszáz emeletet, méghozzá gyorsan. Hála egykori kiképzésének, meglehetős sebességgel haladt lefelé. Légvonalban kétezer lábnyi mélység, ami azt jelenti, lépcsőn egy mérföldet kell szaladnia. Lehetséges ez öt perc alatt? Meg kell lennie, mert a kopóknak körülbelül egy percbe telik, míg rájönnek, hogy megszökött. Mondjuk, újabb két perc, amíg elcsípnek egy lefelé száguldó liftet. Három perc alatt érnek a földszintre. Legföljebb hat perce van – és még kevesebb, ha hamarabb kapnak liftet. Szerencsés esetben egy perc előnyt szerez, vagy még annyit se. Így kénytelen volt szinte öngyilkos sebességgel lefelé száguldani. Ám most az lenne a biztos öngyilkosság, ha nem ezt tenné.
Ha végre az első emeletre ér, már tudja, merre menjen, hogy lecsúszhasson azon a lejtős tetőn, amely a süllyesztett teherbejáratot fedi. Így még több időt takaríthat meg, útban a metróhoz. Ez a vészkijárat is remek menekülési útvonal, mintha csak neki találták volna ki. Igaz, nem tűz, vagy más megszokott vészhelyzet elől menekül, hanem egy gyilkossági kísérlet elől.
Öt szint, tíz, tizenöt – eltévesztette a számolást, de nem érdekes. Csak az számít, hogy az elsőre érjen.
Egy percet! – gondolta. – Egyetlen perc előnyt kérek, és sosem találnak meg! Ez azt jelenti, hogy azoknak hat percük van. Vajon elég ostobák lesznek, hogy tovább vacakoljanak a lakásban? Bárcsak azok lennének!

Richter vezette három társát a luxuslakásba. Arca eltorzult, amikor meglátta az eszméletlenül heverő Lorit. Egyáltalán nem akarta, hogy a lány elfogadja ezt a megbízatást, bármilyen fontos volt az ő – azaz mindkettőjük – előmenetele szempontjából az Ügynökségnél. Figyelmeztette, hogy ez a Quaidnak hívott pasas veszedelmes. Lori azonban csak csúfolódott vele, hogy túlságosan is félti őt. No, most már bizonyára nem csúfolódik majd.
Richter letérdelt mellé, finoman igyekezett magához téríteni.
– Lori! – suttogta. – Lori!
A lány pillái megrebbentek. Felnyögött, ahogy Richter megérintette a homlokán lévő zúzódást.
– Jól vagy?
A lány óvatosan bólintott.
– Sajnálom – mondta gyöngén. – Azt hiszem, elszúrtam.
– Mire emlékszik?
– Most még szinte semmire.
Helm előkapott egy parányi nyomkövető szerkezetet, és a kapcsológombbal elindította. Magasba tartotta, és körbefordult vele a szobában. Ahogy a gép az egyik ablakra irányult, váratlanul vörös fény kezdett villogni rajta. Helm továbbra is abba az irányba tartotta, majd megnyomott egy újabb gombot.
A nyomkövető kis képernyője kivilágosodott. Az épület háromdimenziós rajzát mutatta, ebből a nézőpontból. Úgy látták a házat, mintha áttetsző üvegből készült volna. Az alján, majdnem a földszinten pillantották meg a villogó vörös pontot, amint siet lefelé, őrülten körözve, akár egy kérgük légy. Quaid rohan a lépcsőn, és átkozottul jó időt fut!
A pont váratlanul elhagyta az épületet. Richter az ablakhoz szaladt, Helm szorosan mögötte. Látták Quaidot, a lejtős tetőn át a tér felé rohanni.
– A francba! – kiáltotta Richter. – A metróhoz megy! Gyerünk!
Helm és a másik két ügynök az ajtóhoz rontott. Richter hátramaradt. Némán talpra állította Lorit, és átölelte. Nagyon rég volt, amikor utoljára így a karjában tartotta, és csak a jó ég tudja, mikor lesz majd újabb alkalma.
– Szedd össze a holmidat, és tűnés! mondta kibontakozva az ölelésből.
– Mi lesz, ha visszahozzák? – szólt utána Lori, amikor Richter már az ajtó felé tartott.
A férfi megállt, felé fordult. Lori megrémült a tekintetétől.
– Nem hozzák – mondta. Hirtelen sarkon fordult és eltűnt.

Quaid megkönnyebbülten mélyet sóhajtott, amikor biztonságban elérte a metróállomást. Megmaradt az egypercnyi előnye, talán több is. Mi az ördögöt csinálhattak ezek a hülyék odafönt? Talán randevúztak Lorival? Ha igen, ezért hálával tartozik neki, bár biztos abban, hogy a lány nem önként segít nekik. Sajnálta, hogy le kellett ütnie, de csak így akadályozhatta meg, hogy megnyomja a riasztócsöngőt, mielőtt a zsaruk odaértek volna. Nem szerette Lorit, de azért kedvelte, és mielőtt ez a cirkusz kitört, a világért sem bántotta volna. Valahogy mindig érezte, a lány túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, és most már tudta is: valóban túl szép volt ahhoz. Mindössze csak feladatot kapott. Hat hét – nem csoda, hogy nem változott az ő "nyolc évvel ezelőtti" emlékeihez képest! Valójában hat hete látta először.
Eddig úgy gondolta, unalmas az élete, hát most már nem az! Ám e pillanatban örömmel visszavette volna azt az unalmas régi életet. Akkor legalább biztonságban lenne. Nem futna az életéért, anélkül, hogy tudná, hova tart, vagy hogy kicsoda egyáltalán. Ha megint elölről kezdhetné, eszébe sem jutna az Emlékezet Rt.-hez menni. Inkább nyitva tartaná a szemét, fülét, és csöndben fölmérné a helyzetet, amíg eleget nem tud ahhoz, hogy cselekedjék. Mindezt anélkül, hogy a nyakára hozná a;
Az emberek bámultak rá. Lassított, időnként hátra-hátrapillantva. Okosabb, ha elkeveredik a tömegben, feltéve, hogy az ügynökök nincsenek szorosan a nyomában. Vajon milyen közel lehetnek? Egypercnyi előnyre vágyott, ezt meg is kapta, de tudta, hogy csak így egyszerűen nem hagyják futni. El kell csípnie a legközelebbi metrószerelvényt, hogy teljesen lerázhassa őket.
Természetesen hosszú percek teltek el, mire az első vonat beérkezett. A biztonsági zóna előtt várt, mert nem akarta addig elhatározni magát, amíg nem kénytelen rá. Három-négy perc – meddig tarthat még? Itt, ebben a helyzetben kiváló célpontot jelent. Szerencséje volt, hogy meg tudott szökni az épületből, s ez a szerencse, úgy látszik, nem tart ki tovább.
Ekkor meghallotta a közeledő szerelvényt. Sikerülni fog! Megindult a bejárat felé.
Rádöbbent, hogy jobb volna megszabadulni a fegyvertől. Könnyű észrevenni, ráadásul lehet, hogy van benne valami szerkezet, ami jelt ad a többi ügynöknek, amivel követni lehet őt. Különben sem jut vele át a biztonsági zónán, így nem szállhat föl a szerelvényre.
Ismét hátranézett, és meglátta Richtert meg a csapatát. Épp most érkeztek az állomásra. A fenébe! Még harminc másodperc kellett volna, és megszabadul tőlük!
Azonnal megváltoztatta a tervét. Bent maradt a beszállásra váró sorban, de nem dobta el a pisztolyt. Mit számít egy metróriadó, ha egyszer a gyilkosok észrevették? Átlépdelt a röntgenpanelek között.
Ránézett a kis képernyőre, amelyet a sorban állók felé fordítottak. Látta magát mint sétáló csontvázat, csontujjai között egy fegyverrel, amely tűzvörösen világított! A sziréna felvonyított, mindenütt vörös fények gyulladtak, őrök ugrottak elő, hogy megállítsák. Az állomás biztonsági embereiről igazán nem mondható el, hogy gondatlanok, vagy lassúak lennének.
Nem tudott rohanni, mert előtte a szűk folyosó tömve volt emberrel. Azt gondolta, amint a sziréna megszólal, szétszaladnak. Az emberek azonban zavarodottan álltak, nézelődtek. Közben az őrök körbeállták a röntgenpaneleket, és már az ő fegyvereik is vörösen izzottak a kis képernyőn.
Menjen vissza? A képernyőn lévő csontváza megtorpant, megfordult. Mindenki láthatta bizonytalanságát. Ekkor azonban észrevette a hátulról közeledő Richtert és Helmet. Visszamenni még rosszabb volna!
Nincs más lehetőség: előre vagy hátra. Hirtelen oldalt fordult, átugrotta a korlátot, és egyenesen nekirontott a röntgenképernyőnek. A monitoron a csontváza hirtelen megnagyobbodott, majd teste áttört saját vázának képén, ahogy szétzúzta a panelt. A nők kétségbeesetten sikoltoztak.
Sikerült kijutnia, de még messzi volt a szerelvénytől. Nem rázta le az ügynököket. Most hová?
Ekkor rejtett, titkos énje újra átvette a parancsnokságot. Előrerohant, kikerült egy csapat tátott szájjal bámuló utast, majd leszáguldott a lépcsőn. Ezen keresztül azokhoz a szerelvényekhez juthat, amelyek egy másik vonalon, az ittenitől kissé jobb felé közlekednek. Még mindig nem tudta, hova menjen. Elcsíphet, persze, egy vonatot – de hová?
Richter és ügynökei a lépcső tetejéhez értek. Richter ellenőrizte a kis nyomkövető szerkezetet. A villogó vörös pont megjelent a képernyőn. Nagy sebeséggel lefelé haladt. A parancsnok kikapcsolta a készüléket, és körbenézett. Odalent, a lépcső aljánál számos fölfelé haladó mozgólépcsőt látott.
A célpont minden bizonnyal ezek valamelyikére száll. Iparkodik visszasettenkedni a felszínre, hogy eltűnjön. Biztosan nem ül vonatra, mert nincs hová mennie, így tehát ahelyett, hogy üldöznék, és esetleg lekésnék, egyszerűbb, ha bekerítik. Akkor aztán tényleg nem lesz hová mennie. Kellemetlen munka; pokoli dolog kinyírni valakit egy forgalmas hely kellős közepén. De előbb-utóbb úgyis meg kell tenniük, utána meg majd gyorsan eltűnnek.
Intett két emberének meg az időközben hozzájuk csatlakozott másik kettőnek, hogy siessenek tovább, ugyanezen a szinten.
– Gyerünk, gyerünk! – üvöltötte, majd intett Helmnek. – Te gyere velem!
Lerohantak a lépcsőn, Quaid után.

Leért a lépcső aljára, és óvatosan körülnézett. A zsaruk sehol. Előresietett, észrevett egy fölfelé haladó mozgólépcsőt, elindult feléje. A kopók még mindig sehol. Gyanús ez az egész. Bármelyik pillanatban előugorhatnak egy sarok mögül, és akkor ropognak majd a fegyverek! Elhatározták, hogy kiirtják? Csak mert a Marsról álmodik? Nem, csupán azért, mert nem az, akinek gondolta magát.
Ennek az egésznek nincs sok értelme. Időre van szüksége, hogy fölfogja; hogy felszínre hozza szakadozott emlékeinek utolsó foszlányát is; hogy mindent kirángasson, ami még ott lapul. Talán azt fedezi majd föl, hogy bűnöző, aki – de nem, hiszen az Ügynökség aligha adna egy bűnözőnek elegáns luxuslakást, tisztességes munkát és olyan asszonyt, mint Lori. Hacsak nem azért jegelték, hogy valamikor, egy nagy tárgyaláson, vallomást tegyen. Igen, ez logikusnak hangzik. Nem akarják, hogy túl korán emlékezzék, mert akkor visszamenne a haverjaihoz, ahelyett, hogy ellenük vallana. Ez megmagyarázza, miért volt olyan kézzelfoghatóan kedves hozzá Lori, akiről kiderült, hogy nem is érdekli az állítólagos férje. Az volt a feladata, hogy lekösse a lelkét. Vagy a fütyijét. A kettő ugyanaz, gondolhatták az ügynökségen. Lehet, hogy igazuk van, de szerinte csak a marsbéli asszony esetében.
Már a mozgólépcsőn állt, utazott fölfelé. Hátranézett, de nem látott mást, csak átlagos utasokat. Hol vannak az ügynökök? Már itt kéne lenniük!
Előrenézett – és hirtelen észrevette őket! Négy zsaru érkezett rohanvást a lépcső tetejéhez. Lefelé néztek. Megpróbált elbújni, elrejtőzni az utasok között, de ehhez túlságosan is nagydarab volt. Az egyetlen esélye, hogy nem veszik észre, mielőtt elég közel jut hozzájuk, és…
A négy ügynök lefelé nézett. Belátták az egész terepet. ÉSZREVETTÉK!
Egy pillanatra sem torpantak meg. Még csak föl sem szólították, hogy adja meg magát. Egyszerűen lőni kezdtek.
Quaid gyorsan oldalt hajolt. Az első robbanógolyó telibe találta egy szerencsétlen utas fejét. A tetem rázuhant. A nyaka fölött nem volt semmi: eltűnt a feje!
Óriási sikoltozás támadt, ahogy mindenki rádöbbent, mi történik. Az emberek leguggoltak a lépcsőn, igyekezvén kikerülni a tűzvonalból. Így Quaid még jobb célponttá vált, hiszen ő volt az egyetlen, aki állva maradt.
Nem hajolhatott le a többiekkel, mert másodpercek alatt kilyuggatnák, most, hogy már észrevették. Titokzatos másik énjének nem is állt szándékában, hogy hagyja lehajolni.
Már mozdult is. Fölfelé rohant a lépcsőn, pajzsként használva a fej nélküli tetemet. Fegyvere a kezében; vadul tüzelt ellenségeire. Egy, kettő, három, négy – és a négy kopó szép egymás után összerogyott. Mindegyik csak egy golyót kapott a fejébe.
Quaid nem tudta, ki ez a másik énje, de egyre jobban tetszett neki. Ez a fickó határozottan nagy túlélő!
Pillanatnyilag biztonságban van. Kijuthat a metróállomásról, és…
Lövedék fütyült el a füle mellett. Hátulról! Megpördült, hátranézett. Richter és Helm a mozgólépcsőn feléje rohantak, futás közben lövöldözve. Már-már el is érték, rátapostak a fekvő utasokra, futottak, lőttek. Ha megálltak volna, hogy rendesen célozzanak, Quaid már halott lenne, mielőtt tudná, ki ölte meg.
Fölemelte a tetemet, a pajzsát, megfordult, és hozzávágta a halottat a két ügynökhöz. Richter és Helm hanyatt estek. Quaid fölrohant a maradék néhány lépcsőfokon, és továbbszaladt a nagy váróban.
Tíz másodpercnyi előnye van, ha csak ezek ketten futnak a nyomában. Hová menjen? Föl, ki az utcára? A kijáratnál valószínűleg további ügynökök várják. Ha mégis sikerül kijutnia, nem tűnhet el a közvetlen környékről; autókkal, talán repülőkkel is kereshetik.
A lakásba sem mehet vissza. Lori azonnal jelentené, hacsak nem maga lőné le rögtön. Nem maradt más, mint a metró. A szerelvények mindenfelé járnak, ki az alvóvárosokig; rengeteg helyen át lehet szállni egyikről a másikra. Az Ügynökség mégsem őriztetheti a metró összes állomásának összes kijáratát! Ha így van, és sikerül följutnia egy szerelvényre anélkül, hogy követnék, akkor a tíz másodpercnyi előnye tízpercesre növekedhet. Mielőtt az ellenség gyanút fogna, már el is tűnhet a városból.
A teste már tudta ezt. Vágtatott előre a folyosón, egy másik vonat felé. A fegyvert nadrágja övébe nyomta. Most már a biztonsági zónán belül volt, újabb szirénáktól tehát nem kell tartania.
Odaért a megállóba, ahol épp egy szerelvény várakozott. Az utolsó utasok nyomakodtak befelé. Végigszaladt a peronon, amely irgalmasan üres volt e pillanatban.
Az utolsó utas is belépett. Megszólalt a hangjelzés, amely az ajtók záródására figyelmeztetett.
Quaid fejjel előrevetődött a záródó ajtó felé, és a másodperc századrészével nyert. Hajszálon múlt, hogy fölfért a kocsira. Megcsinálta! A lendülettől megbotlott, igyekezett nem rázuhanni a többi utasra. Összegörnyedt, de sikerült talpon maradnia.
A feje fölött golyók szaggatták az üveget, és gellert kapva szanaszét röpültek. Richter és Helm megérkeztek. Ha az imént nem dől előre…
– Lehajolni! – ordította a többi utasnak, mert tudta, mi következik.
A szerelvény elindult. Az ablaküvegek egymás után törtek össze. Az utasok úgy döntöttek, elfogadják a tanácsát. Lehajoltak, amennyire lehetett. A vonat gyorsított. Quaid kilesett az egyik kitört ablakon. Látta Richtert és Helmet, amint dühösen néznek a távolodó vonat után. Legyőzte őket – legalábbis pillanatnyilag.
Megfordult, és most vette észre, hogy az utasok bámulják. Rádöbbent, hogy tetőtől talpig véres, a pajzsként használt holttesttől. Nos, esze ágában sincs magyarázkodni nekik. Minél kevesebbet tudnak róla, annál jobb neki – és nekik is. Richternek szemlátomást nincsenek fenntartásai a módszereket illetően; ha kiszagolná, hogy ezek közül valaki esetleg ismeri Quaid tartózkodási helyét, arra kényszerítené az illetőt, hogy beszéljen. Ha kell, rászegezett fegyverrel, és azután Tehet, hogy mindenképp agyonlőné.
Kerülte az emberek tekintetét, és inkább a hozzá legközelebbi képernyőre nézett. Termesztésen reklám ment. Hirdetési ügynök állt egy űrhajó előtt. "Ne elégedjen meg a fakó emlékekkel! Ne elégedjen meg a beültetett, hamis élményekkel! Élje át az űrutazást, a jó öreg bevált módon! Nyaraljon a való életben! Higgyen nekünk: ki tudja fizetni!"
No lám, az utazási ügynökök válasza az Emlékezet Rt. ötletére. Quaid megcsóválta a fejét, és sóhajtott. Szívesen a szavukon fogná őket. Mert azért egyvalami megmaradta szinte teljesen megváltozott életében: rajongása a Mars iránt. Még mindig rettenetesen vágyott rá, hogy odamenjen, megtalálja azt a kis barnát ha létezik egyáltalán.
Létezik? Minden reménye ez. Valódinak hitt élete Lorival képzetnek bizonyult; talán álma, erről a másik asszonyról, valódi lesz.

11. fejezet	Segítség

Richter és Helm dühösen csörtetett ki az állomásról. Átszaladtak az esős úton a kocsijukhoz. Richter majd szétrobbant a méregtől. Végül is a zsákmány kicsúszott a kezükből. Ráadásul a metró biztonsági emberei is elkapták őket, mert kifelé jövet fegyvereik másodszor is megszólaltatták a szirénákat. Meg kellett mutatniuk az azonossági kártyájukat, hogy szabaduljanak tőlük. Ez majd rosszul fest a dossziéjukban. Nem beszélve arról, hogy négy további alacsony rangú ügynököt veszítettek. Ez összesen nyolc ember, meg néhány civil. Micsoda szaga lesz ennek, ha azok szimatolnak, akiket illet.
Az első kísérletet Harry rontotta el, ez a nyilvánvalóan kapitális balfácán, akinek a megbízatást sem lett volna szabad megkapnia. Most azonban maga Richter hibázott, és senki sem dicséri majd meg azért, mert "csaknem" sikerrel járt. A csaknem majdnem elég lesz a lefokozásához.
Gyűlölte azt az embert, aki azt hiszi magáról, hogy Douglas Quaidnak hívják. Sohasem szerette. Volt benne valami, ami kezdettől gyanút keltett, Cohaagen azonban nem így látta. Még elő is léptette a rohadt szemetet. A fenébe is! Richter undorodó horkantást hallatott.
Igazán akkor kezdte gyűlölni a kurafit, amikor Lorira osztották a feladatot, hogy játssza el a "feleségét". Azok után, hogy Quaid annyit viccelődött kettejükről a "Szép és a Szörnyeteg" megjegyzéseivel, ezt már alig lehetett elviselni. Most pedig, hogy a fickó kijátszotta és megszégyenítette őt, ellenszenve tűzforró, alig fékezhető gyűlöletté vált. Quaid agyveleje – mielőtt a fickó kimúlik – szerteszét fog fröcskölni a tájon, és ez még mindig kevés a bosszúhoz! Ha Richternek szerencséje lesz, még egy kicsit meg is izzasztja a halála előtt.
Beszálltak a kocsiba. Helm ült a volánhoz, Richter a másik oldalra, ahol a fölszerelés volt. A ruhájukba ivódott savas eső pillanatok alatt bűzzel árasztotta el a jármű belsejét. Ez még csak fokozta a rosszkedvét.
A szélvédő az ő oldalán teli volt bonyolult követőberendezésekkel, elektronikus térképekkel, rádiókkal. Richter dühödten forgatta a gombokat, nyomkodta a kapcsolókat, hogy megtudjon valamit a zsákmányról. A fenébe is, a nyomkövetésnek folyamatosnak kéne lennie; mi a fene romlott el?! Tönkrement a fölszerelés?! Na, vajon ki mást tolnak le, ha egy rossz nyomkövető miatt kicsúszik a kezükből? Tudta, Cohaagennak nem tetszik az ő eljárása, és ha sikerül valamilyen ürüggyel levennie az ügyről…
Megszólalt a rádió:
– Hat béta – kilenc; rádióüzenet Cohaagen úrtól!
Richter Helmre meredt, és felnyögött. Fesd falra az ördögöt, és…! Ezt azonban nem lehetett elkerülni.
– Itt Richter beszél! Nyomjátok át! Letörölte az esőt az arcáról, és igazított a haján, kevés eredménnyel, A korszerű tudomány csodálatos dolog, de e pillanatban szeretné, ha a tudósok nem találták volna meg a módját annak, hogyan lépjék túl a fénysebesség korlátait. Akkor gyakorlatilag nem volna lehetséges azonnal kapcsolatot létesíteni a távoli bolygók között. És akkor Cohaagen nem tudná akaratát rákényszeríteni, miközben javában folyik az üldözés.
A videoképernyő bekapcsolt, villogott, majd megjelent rajta Cohaagen arcának szemcsés képe. A kormányzó sem olyan fess, sem olyan jó modorú nem volt most, mint a televíziós interjúk során – és ez nem meglepő. Vészjóslóan raj ük meredt.
– Mi a szart csinál, Richter?!
Richter behízelgő mosolyt erőltetett magára, bár tudta, hogy ezzel nem sikerül becsapnia senkit; nem is állt szándékában.
– Iparkodunk semlegesíteni egy árulót, uram.
És ez a helyes kifejezés! Csak rágódjon ezen, uram!
Cohaagen komorsága most már nyílt haraggá változott.
– Ha azt akartam volna, hogy meghaljon, gondolja, hogy leküldöm a Földre?
Richter ismét igazított a vonásain. Ezúttal a bánatos beosztottat játszotta, de megint nem sokat törődött azzal, hogy hihető is legyen.
– Hát nem hagyhatjuk, hogy szabadon rohangáljon, Cohaagen úr! Túl sokat tud.
– Lori azt mondja, lótúróra sem emlékszik.
– Most – felelte Richter. – Egy óra múlva talán teljes visszatérése lesz!
– Figyeljen ide! – a vonal recsegett, de nem annyira, hogy elnyomja a kormányzó szavait. – Azt akarom, hogy Quaidot visszahozzák, élve! Új beültetésre! Világos? Azt akarom, hogy újra ott legyen a lakáson, Lorival!
"A holttestemen keresztül!" – gondolta Richter. Minden erejére szüksége volt, hogy visszatartsa magát, ne tépje ki helyéről a videomonitort, és ne vágja a földhöz.
– Érti? – kiáltotta Cohaagen.
Richter előrehajolt, elcsavart egy gombot, amitől megszűnt a vétel. A másik oldal úgyse tudja megmondani, mi okozta a bajt.
– Mit mondott, uram? Nem hallom. Cohaagen bömbölt:
– Azt mondtam xtr + b… lsw… rojwf…
Richter fölerősítette a zavaró hangot, így szándékosan megakadályozta, hogy Cohaagen utasításai eljussanak hozzá. Helm közönyösen nézte a szélvédőn át az esőt, mint aki nem akar tudni semmiről, ő se örült volna jobban, mint Richter, ha a zsákmány kicsúszik a kezük közül.
– Halló! – kiáltotta Richter. – Úgy látszik, a napkitörések. Másik hullámhosszra váltok!
Milyen jó is, hogy egy ilyen rádiókapcsolat megbízhatatlan lesz, amikor történik valami a Nappal.
A nyomkövető berendezésen hirtelen egy villogó vörös pont jelent meg. Helm meglökte Richtert, az pedig bólintott. Megcsípték az emberüket.
– Cohaagen úr, ott van?! – folytatta Richter. – Halló, halló! – micsoda udvarias hang, némi kis aggodalommal: ha majd visszahallgatják a fölvételt, világosan látszik, fogalma sem volt arról, hogy új parancsot kapott.
Mély megvetéssel elfordította a gombot, befejezte a rádióadást. Cohaagen semmit sem tud bizonyítani; a bolygóközi rádiójeleket igen gyakran tették tönkre zavaró körülmények. Az árát meg kell fizetni annak, ha az ember át akarja lépni a fénysebességet. Éppen elég természetes zavarás működik a világűrben ahhoz, hogy Richter lefedezze magát.
Most megengedett magának egy kis gúnyos mosolyt. Helmhez fordult.
– Kicseszett seggfej! Megölhette volna Quaidot, lehetősége volt rá!
De ő meg fogja tenni helyette, mégpedig kész örömmel. Fogják a jelet, ráhangolódtak a zsákmányra; sem igazi, sem hamis napkitörések nem akadályozhatják meg.
Helm nekilódult a kocsival, s közben sárral fröcskölte be a metróállomásról kilépő járókelőket. Tiltakozásuk hangja muzsika volt Richter fülének. Fölemelte a karját, és középső ujjával fölfelé bökdösve malackodó jelet mutatott, noha tudta, a kintiek nem látnak be az autóba. A mutogatás így is elégtételt jelentett számára. Elég kár, hogy nem válaszolhatott ezzel a tiszteletlenjellel Cohaagennak is.

*

Quaid úgy döntött, nem megy túl messzire. Azt várják tőle, hogy kiszökik a városból, ezért nyilván rohanvást igyekeznek elvágni az útját, így tehát ő idebent marad – bár nem kimondottan a város közepén. A másik énje most békén hagyta; csak akkor szokott jelentkezni, amikor közvetlen, hatékony cselekvésre van szükség. Például meg kell ölni néhány tucat embert, egy-két másodperc alatt. Most egyedül volt, és ez megnyugtatta.
Néhány állomással odébb kiszállt a vonatból, és bement a férfimosdóba. Elég rettenetesen nézett ki. Vizet locsolt az arcára, kezére, és igyekezett a legnagyobb vérfoltokat eltüntetni az ingéről is – nem sok sikerrel. Fényes ötlete támadt: leguggolt, végighúzta ujját a fal és a padló találkozásánál. Jó adag koszt szedett így föl. Bedörzsölte vele az ingét, álcázva a maradék vérfoltokat. Most olyan szutykosnak látszott, akár egy csavargó, s nem úgy hatott, mint aki frissen, szökök a mészárszékről. Elég jó lesz. Hátrafésülte a haját, ostoba arckifejezést öltött; egy fáradt munkás, aki kemény nap végén tér vissza a szennyvízcsatornáktól.
Fölszállt egy másik vonatra, hogy megnehezítse üldözői dolgát. Ezt azonban nem csinálhatja örökké, előbb-utóbb el kell jutnia valahová. Ahhoz pedig pénzre van szüksége.
Megállt egy pénzkereskedőnél az egyik metróvonal végén, és annyi készpénzt vásárolt, amennyit csak mert: elég lesz akár ahhoz is, hogy repülőjegyet vegyen egy másik kontinensre. A vásárlást természetesen ellenőrzik, és a zsaruk néhány perc múlva ismét a nyomában lesznek. Talán éppen ezért nem kapcsolták le az azonossági kártyáját a központi számítógépről. Bár belőle hiányzott titkos énjének halálos szakértelme, azért volt benne némi természetes ravaszság. Ahelyett, hogy a repülőtérre ment volna, fölszállt a következő szerelvényre, amely a belvárosba tartott. Csaknem odáig utazott, ahol az egész menekülést elkezdte. Ez aztán majd meglepi őket, legalábbis remélte. Alighanem úgy gondolják, nem tud arról, hogy az azonossági kártya segítségével minden lépését követik, így ártatlanul jár-kel, nem tesz semmi kiszámíthatatlant. Remélte, jól okoskodik.
Fölment a mozgólépcsőn. Az ívelt, régies, "Földalatti" felirattal díszített bejáraton át egy régi-régi, még az 1980-as évekből való bevásárlóközpontba jutott. Az áruház mostanra olyanná vált, mint egy nyomornegyed főtere; teli volt bárokkal, menhelyekkel, biliárdtermekkel, zálogházakkal és masszázsszalonokkal. Mindenütt kerékpáros, gördeszkás gyerekek nyüzsögtek, a boltok bejárata mellett pedig csavargók hortyogtak. Mintha csak a múltba lépett volna. Némi nosztalgiát érzett. Mennyivel egyszerűbb lehetett az élet a bolygók gyarmatosítása előtt!
Tökéletes hely a rejtőzködéshez. Alaposan megfigyelt egy ócska kis szállodát a túloldalon. Itt biztosan elfogadják a készpénzt, kérdezősködés nélkül, és nem fogják kérni az azonossági kártyáját sem. Kicsit megpihenhet, kimoshatja az ingét, és talán valami használtruha-kereskedőnél másik holmit is vehet magának. Úgy próbálja túlélni ezt az egészet, mint egy névtelen szökevény. Világos volt, mi az ára. Elindult és belépett a szálloda ajtaján.

Helm gyorsan robogott végig az esőáztatta utakon. – Ember – mondta vigyorogva –, fogadni mernék, örülsz, hogy Lorit levették arról az ügyről.
Richter arca megfeszült, de szemét továbbra sem vette le a nyomkövető berendezésről.
– Ez is csak egy munka volt – mondta kurtán.
– Hát én biztosan nem örülnék, ha Quaid dugná a csajomat.
Richter felhördült, karja meglendült. Megragadta Helm fülét, és durván megcsavarta. A kocsi kifarolt.
– Azt akarod mondani, hogy Lori élvezte? Ezt akarod mondani?!
Helm kétségbeesetten próbálta egyenesben tartani az autót, ugyanakkor megmenteni a fülét attól, hogy letépjék a helyéről.
– Nem, nem, dehogyis! – nyögte összeszorított fogakkal. – Fogadni mernék, hogy a jó kefélések minden másodpercét gyűlölte!
Richter csavart még egy utolsót Helm fülén, majd elengedte. Kivörösödve visszafordult a nyomkövető szerkezetekhez, amelyeken most e belváros térképének kinagyított részlete látszott.
– Huszonnyolcas körzet, felső szint mondta kifejezéstelen hangon, majd elmosolyodott. – A jó öreg Galéria… Hát persze! Quaid azt gondolja, hogy elbújhat, ha visszatér a nyomornegyedbe.
– Tudod, mit mondok? – fordult Helmhez. Szerintem még nem jött rá, hogy be van poloskázva, és minden lépését követjük.
ő viszont nagyon jól tudta. Sőt, ez a Quaidban lévő poloska volt, ami legelőször figyelmeztette őket, és jelezte, hogy az Emlékezet Rt.-hez ment. Azonnal megszólalt a riasztócsengő, amint a fickó letért a megszokott útjáról, ők pedig gyors látogatást tettek az Emlékezetnél, hogy kikérdezzék a munkatársakat.
És hogy megszabaduljanak tőlük.
Helm megkerült a kocsival egy sarkot. Aztán az úton tartva a tekintetét, fájdalmasan dörzsölte a fülét.

Quaid belépett a hotelszobába. Nagyjából olyan volt, amilyennek várta, ez pedig nem sok. A többi szobától jószerével csak vékony farostlemez választotta el. Ha érdekli, hallhatta volna, mi folyik a szomszédságban: üvegpoharak koccanása az egyik oldalon, éles vita a másikon. Volt, ahonnan hajnalig tartó pókerjáték, vagy egy szexuális artistának készülő párocska szerelmeskedésének hangjai szűrődtek át, ezenkívül rengeteg videoképernyő zaja. Szóval, tökéletes hely a rejtőzködésre.
Ám alighogy összerántotta az ablak piszkos függönyét, megcsörrent a telefon. Persze nem vette föl, de zavarta a dolog: miért telefonál ide bárki is? Az előző lakót keresik? Akkor pedig jobb, ha fölveszi a kagylót, és igyekszik úgy tenni, mintha ő volna az az ember – így talán elrejtheti saját jelenlétét. És mégis…
A negyedik csöngetés után a képernyő oldalához lapult, hogy a hívó ne lássa az arcát, és megnyomta a "VÁLASZ" gombot. Nem szólalt meg. Ha a másik oldalról megszólítják, elfogadja azt a nevet. Oldalról rálesett a képernyőre, úgy, hogy a videofon kamerájának látótávolságán kívül maradjon.
A képen csak egy hatalmas tenyér látszott, amely a túloldalon lefogta a kamera lencséjét. Ez is egy megoldás ugyanarra, amit ő talált ki.
– Ha élni akarsz, ne tedd le! – mondta egy mogorva férfihang.
Hát ez nem úgy hangzik, mintha rossz számot hívtak volna. Quaid megmerevedett. Nem kapcsolta ki a készüléket, de nem is szólalt meg.
– Be vagy poloskázva – mondta a hívó –, és körülbelül három perc múlva rád döntik az ajtót, ha csak nem teszed pontosan azt, amit mondok!
Quaid még mindig látótávolságon kívül maradva, végignézett magán, a ruháin, próbálta kitalálni, hová rejthették a poloskát. Micsoda ostobaság, hogy sosem gondolt erre!
– Ne fáradj a keresgéléssel! A koponyádon belül van.
Quaid körülnézett, mint aki kísérletet lát.
– Ki vagy?
Hogy ő kicsoda, nyilván nem titok a hívó előtt.
– Ne is törődj vele! Nedvesíts meg egy törülközőt, és csavard a fejed köré! Az tompítja a jelet, mert a poloska adása nem túl erős.
– Hogyan találtál meg? – úgy érezte, az illető barát, nem pedig ellenség. Különben miért figyelmeztetné?
– Azt tanácsolom, iparkodj!
Quaid észrevette a mosdót a szoba túloldalán. Végigsétált a képernyő előtt, hogy odajusson. Nem sok értelme volt már a rejtőzködésnek.
– Így nyersz egy kis időt – folytatta a hang elismerően. – Nem fognak megtalálni.
Kicsit nevetségesnek érezte az egészet, de benedvesített egy nagy törülközőt, majd a feje köré tekerte. Elég otromba turbánt sikerült így összehoznia, amelyből patakban csörgött a víz a hátába.

Helm a poloska rádiójele alapján irányította az autót. A nyomkövető szerkezet hirtelen a kinagyított térképrészletről az egész környék átfogó térképére váltott vissza. A villogó fénypont eltűnt.
Richter rámeredt a gépre.
– A kurva életbe!
– Mi van? – kérdezte Helm.
Richter kis ideig vacakolt a nyomkövetővel, néhányszor rá is vágott.
– Elveszítettük!
Hogy a pokolba? Talán zuhanyozik? Richter tudta, a víz tönkreteheti a rádiójelet. Az ölében ökölbe szorította a kezét. Természettől fogva türelmetlen ember volt, de képes a tanulásra. Végül is Quaid nem maradhat egész éjjel a zuhany alatt. Amikor pedig előjön…
Helm csak vezetett tovább.

Quaid levette a törülközőt, és újra a fejére tette. Ezúttal jobban sikerült a turbán, bár még mindig csöpögött a víz a nyakába.
– Elég jó lesz – mondta a hívó. – Most gyere az ablakhoz!
Az ablakhoz ment, és óvatosan félrehúzta a függönyt Kilesett. Ez az épület bizony nem felhőkarcoló, így számára szokatlanul közel volt a talaj szintjéhez.
– Látod a telefonfülkét a bár mellett? kérdezte a háta mögött a hang.
Végignézett a sivár tájon, és szeme hamar megtalálta a bárt, majd a telefonfülkét. Egy bajuszos zsoldosféle állt a fülkében, egyenesen! a szemébe nézett. Kezében orvosi táska.
– Ezt a táskát adtad nekem – mondta a katona.
– Én adtam neked?
– Itt hagyom a fülkében. Gyere, vidd el, és menj tovább! Sose maradj egy helyen sokáig!
Quaid látta, hogy a férfi mindjárt leteszi a telefont.
– Várj!
A katona megállt. Nyilvánvalóan ő is igyekezni akart, eltűnni a környékről.
– Mi van? – kérdezte türelmetlenül.
– Ki vagy? – szerette volna tudni titokzatos szövetségesének a nevét. Eddig mindenki ellene fordult, akiben megbízott. Talán ez az egy ember megmaradt a barátai közül. Tudnia kellett hát, ki ő.
A katona habozott, majd hirtelen megszólalt:
– Odafönt, a Marson, az Ügynökségnél haverok voltunk. Megkértél, hogy keresselek meg, ha eltűnnél. Most itt vagyok. Viszlát!
– Várj! – kiáltotta kétségbeesetten. – Mit csináltam én a Marson?!
A videofon képernyője azonban elsötétült, a katona kilépett a fülkéből. Quaid elkeseredetten dobolt az ablakkereten, miközben figyelte a sietve eltűnő másikat. Csak az vigasztalta, hogy amit megtudott, felbecsülhetetlen érték. Ha valaha az Ügynökséghez tartozott, és otthagyta…
Most azonban nincs idő következtetésekre. Kirontott a szállodából, fején az otromba turbánnal.

Richter és Helm a kocsival cirkált a bevásárlóközpont körül. Az eső rendületlenül szakadt, és mindent lucskosra áztatott, úgy, mint eddig soha. Richter szótlanul, dühödten csapkodta a nyomkövető masinát, de ezzel nem segített magán. "Itt van valahol – gondolta. – Érzem a szagát!" Újra rácsapott a gépre. Nem volt válasz, csak sistergés.
Helm is hallgatott, s rendületlenül rótta a kocsival az utcákat.

Quaid ki rohant a szállodából. A zsoldoskatonát kereste, de az eltűnt. A fenébe! Az idegen talán megmentette az életét – vagy talán nem. Megbízhat benne? Tegyük föl, hogy biztonságban lapult a szállodában, most pedig kicsalogatták, hogy idekint leterítsék. Ennek, persze, nincs sok értelme, de ez az egész elmúlt napra elmondható.
Csaknem elfeledkezett az orvosi táskáról. Az talán megválaszol majd néhány kérdést. Elindult a telefonfülke felé, és dühösen látta, hogy egy idős asszony megelőzte. Már a kezében volt a táska.
– Bocsánat, hölgyem – szólt hozzá udvariasan –, az az enyém.
Az idős hölgy komoran végigmérte.
– Nemigen látom rajta a maga nevét.
Quaid megfogta a táska fülét, és óvatosan maga felé húzta.
– Egy barátom hagyta itt nekem.
A törékeny kis öregasszony nem engedte el a táskát.
– Hagyd békén! – ordította.
Quaid kissé erősebbet rántott a táskán. –Kérem, hölgyem! Szükségem van rá!
– Keress magadnak másik táskát! Ez az enyém! – kiabált a nénike, és minden erejével magához szorította szerzeményét. – Szégyellhetned magad, te nagy marha ember!
Néhány járókelő megállt, hogy élvezze az ingyencirkuszt,
Quaid nem tudta, mit tegyen. Nem akarta bántani a nénikét, de szüksége volt a táskára, így hát erővel kitépte az öregasszony kezéből, s közben a turbán csaknem leesett a fejéről.
– Bocsánat, hölgyem – magyarázkodott. – Sajnálom!
Megfordult és elrohant. A finom kis törékeny, öreg hölgy küllemét meghazudtoló káromkodását még sokáig hallotta:
– Cseszd meg a kurva anyád, te seggfej!

A zsoldoskatona egy kapu alól figyelt. A lélegzetét is visszafojtotta, míg Quaid a furcsa küzdelmet folytatta az öregasszonnyal. Megkönnyebbülten sóhajtott föl, amikor annak sikerült megszereznie a táskát, és elszaladt. Sok kemény dolgon mentek át együtt, a Marson is, a Földön is; és az az ember, akit most Quaidnak hívták, nemegyszer megmentette az életét. Sőt, eredetileg ő hozta az Ügynökséghez. E pillanatban a katona nem tudta eldönteni, hogy ez áldás-e, vagy átok.
Azt viszont nagyon jól tudta, miként változott meg az Ügynökség, mióta őt besorozták. Eredetileg azért hozták létre, hogy az Északi-tömb sokféle hírszerző csoportját ellenőrizze és összefogja. Küldetése az lett volna, hogy rendben tartsa a kémeket. Azt is biztosítania kellett volna, hogy egyik szervezet se nőjön túl hatalmasra a kormányhoz képest.
Azután kinevezték Vilos Cohaagent az Ügynökség főnökének. Vezetése alatt a szervezet nemcsak hogy más csoportok megfigyelőjeként működött, hanem fokozatosan magába is olvasztotta azokat. Az igazságszolgáltatás szervezeteinek széles körű együttműködése pedig igencsak megtévesztő volt. Azért dolgoztak össze az Ügynökséggel, mert – sokkal szélesebb körben, mint ahogy bárki is feltételezte ők maguk voltak az Ügynökség. Cohaagen kellőképp fantáziadús elme volt ahhoz, hogy tudja, mire lehet használni egy ilyen hálózatot. És ami még fontosabb, nagyra törő tervei politikai rafinériával párosultak, így szinte észrevétlenül növekedett a szervezet hatalma. Senki sem kérdőjelezte meg a tetteit, mert senki sem tudta követni őket. Mire rájöttek, mi történt, már túl késő volt.
Cohaagen arra használta az Ügynökséget, hogy nagy halom szutykot gyűjtsön össze a kormányzat kulcsfiguráiról. A főtitkár viselt dolgai különlegesen veszedelmesek voltak. Amikor megérett rá az idő, Cohaagen ezeket a szennyes információkat használta föl arra, hogy kinevezzék a Mars Űrgyarmat ügyvezetőjének. Jól tudta, hogy bárki is ellenőrzi a marsi turbíniumbányákat, annak a kezében van az Északi-tömb. Az egész Északi-tömb, nem pedig néhány nagy hatalmú politikus. Ha nincs turbínium, amely fegyvereiket működtetné, az Északi-tömb kénytelen megadni magát.
Ezzel a főtitkár is tisztában volt. Tudott azonban mást is: Cohaagennak ahhoz, hogy elfoglalhassa új tisztét a Marson, le kell mondania az Ügynökség vezetéséről. A főtitkár úgy gondolta, ha Cohaagent a Marsra küldi, helyére pedig kinevez valakit az Ügynökségnél, visszaszerzi a felügyeletet a szervezet fölött, és így semlegesíti Cohaagent.
A szamár. Mert az Ügynökség új vezetője nem volt más, mint Cohaagen bábja. Minden szándéka ellenére a szervezet megmaradt Cohaagen ellenőrzése alatt. És hozzá most már az összes turbíniumbánya is az övé!
Már ameddig tartani tudja őket. A zsoldoskatona elmosolyodott. Lehet, hogy Cohaagen kitűnő vezetője volt az Ügynökségnek, de fogalma sincs arról, mi módon kell vezetni egy űrgyarmatot. Annyira lefoglalta a politikai intrika, hogy nem törődött a marsi emberek jólétével. Különösen nem azokéval, akik a bányákban dolgoztak. Amikor tiltakoztak romló életkörülményeik miatt, irgalom nélkül lesújtott rájuk. Terrortaktikája azonban visszafelé sült el: kirobbantotta a forradalmat, amely most már a turbíniumtermelést veszélyeztette, és gyöngítette Cohaagent a teljes hatalomért folyó harcában.
A zsoldoskatona megcsóválta a fejét. Nem volt politikus. Nem érdekelték az államügyek sem. Ám ellentétben a legtöbb keménykezű vandállal – akiket mostanában toboroztak az Ügynökséghez –, sokat adott a személyes becsületre. Azok, amikre Cohaagen utasította a marsi forradalom leverésekor, nem voltak becsületes dolgok, ő, a maga részéről, sokoldalú szakember, nem pedig szánalmas kis szadista, aki kedvtelésből gyilkol. Meg akart szabadulni az Ügynökségtől, mégpedig minél hamarabb.
Most, hogy lerótta adósságát a férfinak, akit most Quaidnak hívnak, folytathatja gondosan megtervezett eltűnését. Tett egy ígéretet, és ezt megtartotta, komolyan kockára téve személyes biztonságát. Most azután felszívódhat végre az Ügynökség szeme elől.
Könnyedén, közönyt színlelve, mint akinek semmi dolga, besétált egy mellékutcába. Igyekezett közönséges járókelőként viselkedni, de ideges volt. Tudta, az Ügynökség követi barátját, és semmi sem állíthatja meg őket abban, hogy elkapják. Segített egy haveron, mert úgy érezte, ez erkölcsi kötelessége. Ám ha valaha is fölfedezik ezt, az Ügynökség rá is figyelni kezd majd, és ez a szökését veszélyezteti. Emiatt igyekezett elrejteni a személyazonosságát Quaid elől; minél kevesebbet tudnak róla, annál jobb.

Ahogy folytatták köreiket a Galéria körül, egyszer csak Helm meglátott valakit, aki ismerősnek tűnt. Megbökte Richtert, és rámutatott a férfira. Richter is megismerte. Pupillája összeszűkült. Mi az ördögöt keres itt Stevens? Nem volt a Zsákmány haverja odaát a Marson? Lehet, hogy ebben a kis játékban is együtt vannak? Na, hamarosan megtudják!
Helm egy parkolóba kormányozta a kocsit. Gyorsan, némán kiszálltak, hogy becserkésszék a katonát.

Stevens elhagyta a bevásárlóközpont belső körét. Idegesen meredt az őt körülvevő sötétségbe. Egy pillanatra megfordult, hogy lássa, nem követik-e – és egyenesen Richterék karjába sétált. Helm megragadta, és arccal a betonfalhoz vágta, majd elhelyezett néhány jól irányzott karaterúgást a férfi bordáin, veséjén. Stevens összerogyott a járdán.
– Na, mit keresünk itt, Stevens? – kérdezte Richter. – Meglátogatjuk öreg barátunkat?
– Miről beszélsz? – Noha kábult volt, azért megismerte Richtert, az Ügynökség hivatásos ítélet-végrehajtóját. Az a fajta állat, aki miatt a szervezetnek rossz híre van. Stevens egyik kezére támaszkodva igyekezett fölemelkedni, amennyire erejéből telt, de tudta, hogy sorsa megpecsételődött.
– Magyarázzam meg világosabban?! – Richter fölemelte a lábát, és rátaposott Stevens kezére. A férfi fölordított, ahogy ujjcsontjai pozdorjává zúzódtak. Helm azonban egy újabb jól irányzott rúgással elhallgattatta.
– Hol van?
– Nem mondhatom meg – motyogta Stevens, akinek szája felvérzett, és fogai szilánkokra törtek, ahogy arca a betonnak csapódott. – Szigorúan bizalmas.
Nyilvánvaló, hogy a törülközőtrükk sikeresnek bizonyult. Ezek most nem találják áldozatukat. Csak maradjon is így! Neki nem áll szándékában magával rántani a barátját.
Richter belemélyesztette vasalt cipősarkát a kezébe. A fájdalom egészen a válláig sugárzott.
– Nekünk megmondhatod, Stevens mondta, gúnyosan vigasztaló hangon Richter.
– Mi ugyanabban a csapatban játszunk. Közönyösen, mintegy játékosan ugrált Stevens szétroncsolt kezén.
– Oké, oké! – sziszegte Stevens. – Csak hívjátok Cohaagent, tisztázzuk, hogy elmondhatom-e!
Richter most dühében hatalmasat rúgott Stevens alkarjába, hozzároppantva azt a járdaszegélyhez.
– Nem voltam még elég világos?! He?!
Stevens összegörnyedt a fájdalomtól. Tudta, sokat már nem visel el. Váratlanul azonban reménysugár látszott fölvillanni előtte. Helm figyelmét elvonta valami; oldalba bökte Richtert, és előremutatott.
– Ott van!
Richter a sötétbe meredt, és észrevette Quaidot, aki épp egy Jancsi Taxi-állomás mellett ment el, a bevásárlóközpont túloldalán. Valami fehérség volt a feje köré tekerve, kezében táskafélét vitt. Richter gonoszul elmosolyodott. No, igen, Quaid már benne van a táskában.
Helm fegyvert rántott, és elindult. Richter azonban még tétovázott, rámeredve arra, ami Stevensből megmaradt. Kissé lehajolt, megkocogtatta a szerencsétlen katona vállát. Stevens fölnézett, egyenesen Richter fegyverének csövébe:
Egyetlen lövés dördült.

12. fejezet	Jancsi

Quaid már megszerezte a táskát, és még mindig nem tudta, hová menjen. Végigsietett az esőverte utcán, de már föl sem vette a szakadó záport. Remélte, hogy a táskában minden benne lesz, amire szüksége van – bármi is legyen az. A táskát most olyan vékonyka cérnaszálnak látta, amelyen az élete függött.
Hirtelen azt a hangot hallotta, amely mostanában nagyon ismerős lett neki: valaki elsütött egy fegyvert. Úgy gondolta, ez azért annyira nem szokatlan ezen a vidéken, de már túl sok mindenen átment ahhoz, hogy bármit is elfogadjon, gyanakvás nélkül. Ezért a zaj irányába nézett, és észrevette, hogy két ember rohan feléje. Még elég messzire voltak ahhoz, hogy megismerje őket, de nem várt további jelekre. Megpördült, és beugrott egy várakozó Jancsi Taxiba. Azonnal lebukott, hogy a fejét elrejtse.
A Jancsi-bábu hátrafordult, és megvillantotta gépies mosolyát.
– Üdvözöljük a Jancsi Taxiban! Hova vihetem ma este?
– Csak indulj már! Gyorsan!
A bábu hallgatott, majd ugyanazon a barátságos hangon megszólalt:
– Volna szíves megismételni az irányt?!
Quaid hátrapillantott az ablakon. A két férfi már elég közel volt ahhoz, hogy megismerje őket: az a két zsaru volt, akik már a metróállomáson is üldözték. Ezek szerint a törülköző ellenére megtalálták a nyomát!
– Akárhová! – kiáltotta, még mindig hátranézve. – Gyerünk, gyerünk!
Látta, hogy Richter valami komolyabb fegyvert vesz elő, és célra emeli.
– A francba!
A Jancsi nem mozdult. A taxi se.
– Sajnos, ezt a címet nem ismerem – mondta mosolyogva a bábu.
Most már Helm is célra emelte a maga fegyverét. Még jó háztömbnyire lehettek, de azok a fegyverek onnét is kisebbfajta ágyúnak látszottak.
– McDonald's! Menj a McDonald's-hoz! De most rögtön!
Richter és Helm lőni kezdtek. A taxi azonban még mindig nem mozdult.
– Sajnálatos módon tizennégy McDonald's-üzlet van, a külvárosokat is számításba véve mondta mosolyogva Jancsi. – Ha volna szíves megmondani, hogy pontosan melyikbe is…
Ami elég, az elég! Quaid tudta, hogyha pillanatokon belül nem indulnak, akkor kész! Megragadta a bábut, és kitépte rögzítéseiből. Ledobta a hátsó ülésre, sajnos azonban, rögtön észrevette, a bábuval együtt a kormánykerék is kijött.
Golyók törték össze a hátsó ablaküveget. Quaid egy pillanatra arra gondolt, milyen jó is volt régen, amikor a járműveket kötelezően golyóálló üveg, vagy plasztik borította. Áthajolt a sofőrülésen, és óvatosan megfogta a kormányrudat, amelyen eddig a kerék volt. A kocsi megindult.
A Jancsi feje megszólalt hátulról:
– Ha volna szíves bekapcsolni a biztonsági övet!
A kormánykerék nélkül alig tudta irányítani a járművet. Mi a fenét csináljon?
Amit lehet, válaszolt magának komoran, miközben golyók süvítettek el a füle mellett. Felpörgette a motort, és megpróbálta irányítani az érzékeny kormányrudat, hogy befordulhasson egy bal felől eső mellékutcába. Újabb ablak tört össze, ő pedig ettől kicsit erősebben nyomta meg a kormányrudat. A kocsi szabályos körben pörögni kezdett, Quaid pedig átröpült a túlsó ülésre.
Richter és Helm valóságos golyóesőt zúdítottak a taxira. Körös-körül üvegszilánkok röpködtek, miközben Quaid igyekezett ismét visszanyerni uralmát az autó felett. Az ellenkező irányba rántotta a rudat, és az egész a kezében maradt.
– A fene egye meg!
A kocsi ebben a pillanatban abbahagyta a pörgést és kilőtt, előre. Richter és Helm lemaradtak. Quaid egy pillanatig azt remélte, hogy megúszta. Azután előrenézett.
Egyenesen egy tömör betonfal felé száguldottak.
– Ha volna szíves felkészülni egy karambolra! – mondta Jancsi, hűvös udvariassággal. Ha volna szíves felkészülni egy karambolra!
Quaid érezte, hogy feltörni készül belőle a hisztérikus nevetés, miközben még vadul küzdött, hogy valamit kezdjen a kormányrúd megmaradt aljával. Ám nevetni való kedvét rövidesen fölváltotta a vad rémület. A kocsi irányíthatatlan, a fal pedig egyre közeledett. Az összeütközés elkerülhetetlen. Kinyitotta az ajtót, hogy kivesse magát.
Eszébe jutott az orvosi táska! Fél kezével az ajtókeretbe kapaszkodva visszanyúlt a taxiba, kirántotta a táskát Jancsi vigyorgó feje alól.
– Ha volna szíves fölkészülni az azonnali összeütközésre! – mondta Jancsi rendíthetetlenül.
Quaid kiugrott. Teste pontosan tudta, hogyan kell; ez a mutatvány elpusztított volna egy amatőrt, rajta azonban alig hagyott néhány karcolást, amint végiggurult a járdán, majd lefelé egy töltés mentén. Közben úgy markolta a táskát, mintha az élete függne tőle. Talán így is van. Néhány pillanat múlva a kocsi nekicsapódott a falnak, és lángokba borulva fölrobbant. Most mindenesetre biztonságban van. Richter azonban hamarosan ismét a nyomában lesz, amikor fölfedezi, hogy nincs tetem a Jancsi Taxiban. Quaidnak most sokkal jobban el kell tűnnie szem elől, mint ahogy eddig próbálta. És ha lehet, elrejtőzve is kell maradnia.
Talpra állt, és egy ugrással eltűnt a sötétben.

Richter és Helm megtorpantak, ahogy látták a fölrobbant taxi tűzcsóváját. Az eső még mindig szakadt, de nem tudta eloltani a kocsiból kicsapó hatalmas lángokat.
Közelebb mentek, a tűzbe meredtek. Lélegzet-visszafojtva élvezték a rombolás csendéletét. Minden pusztítás gyönyörű, de a tűznek megvan a maga különleges szépsége. Helm előrelépett, Richter azonban visszafogta.
– Még ne! – mondta, és megkínálta Helmet egy cigarettával –, jobb szeretem jól kisütve a pecsenyémet!
Maga is rágyújtott, majd visszafordult, hogy tovább nézze a rostonsültjét.
Ezenközben, valahol alattuk, Quaid átmászott egy kerítésen, táskával a kezében, észrevétlenül. Ez már a város ipari negyede volt. Megindult előre, ahol két téglaépület között egy elég kellemesnek látszó rejtekhely mutatkozott. Ha szerencséje van, a kopók elég sokáig hátramaradnak az égő kocsinál, és teljesen elveszítik a nyomát. Kissé magabiztosabban sietett tovább. Most már csak egy csöndes helyet kell találnia, ahol az eső sem zuhog, ahol átvizsgálhatja a táskát. Kezét a fejére tette, hogy a turbánt a helyén tartsa. Szerencsére nem veszítette el, miközben közeli találkozója volt egy betonfallal.

Helm visszament a kocsihoz, és erősítésért telefonált. Most már ő, Richter és négy másik ügynök bámulta, amint két tűzoltó habbal borította be a kocsit, és a tetem után Kutatott. Az egyik visszajött, odalépett Richterhez.
– Senki sincs otthon – mondta vállrándítva. Richter és Helm döbbenten egymásra néztek.
– Talán teljesen elégett – mondta Helm. Ekkor a másik tűzoltó kiáltott ki a roncsok közül:
– Várjanak csak! Találtam valamit!
Richter és Helm izgatottan közelebb léptek, ahogy a tűzoltó egy égett tetemei; rángatott ki a habból. A sofőrbábu füstölgő maradványai voltak. A kísértetfej most rájuk nézett.
– Köszönjük, hogy igénybe vette a Jancsi Taxit! – mondta lelkesen. – Reméljük, élvezte az utazást!
A zsákmány ismét kiugrott a hurokból! A dühös Richter ököllel Jancsi arcába csapott. Eltörte az állkapcsát, és így elhallgattatta, de azonnal rémült arcot vágott, és visszarántotta a kezét; az átkozott Jancsi tűzforró volt!
Egy ügynök sietett hozzájuk.
– Fogtuk a jelet: a cementműveknél mondta. – Elég gyönge, de azért biztosan ő.
– Indulás! – ordította Richter.

13. fejezet	Hauser

Quaid végigcikázott az ipari negyeden, igyekezvén nem mutatkozni mások előtt, miközben egy megfelelő épületet keresett. Olyat, ami elég elhagyatott, de nem emlékeztet holmi búvóhelyre.
– Munkája során már számos esetben járt ilyen helyeken. Jól ismerte a vegyi hulladék átható szagát, ahogy szivárog a rozsdásodó széntartályokból; a töredezett, idejét múlt gépezetek látványát, a narancsszín és olajoszöld mocsodékot, amely a víztócsák felszínén úszik. Szinte mindenkinél jobban tudta, hány gyárat zártak le, mióta a Déli-tömbbel folyó háború nekivadult. Mivel a nagy pénzek a hadiiparba mentek, a hagyományos árucikkek termelése jószerével megszűnt.
Ez nem sokat jelentett az olyan gazdagoknak, mint akik például Quaidék lakótornyában éltek. Az általuk kedvelt és keresett luxuscikkeket kicsiny, szakosodott "butik"-gyárak szállították. Most is, mint a múltban mindig krízis idején, a gazdagok gazdagabbak lettek, a szegények pedig megcseszhették magukat. A nagy ipari központok kiürülése áruhiányt és nyomort jelentett az átlagemberek számára. Munkaalkalmakhoz is nehezebben lehetett hozzájutni: az új hadiipari üzemeket szinte teljesen gépesítették.
Nem csoda, hogy oly sokan vándoroltak ki a Marsra, munkát találni az ottani bányákban. Nemcsak azért, mert a munkaadók nagy prémiumokat ígértek, hanem mert a munka hosszú távúnak látszott. Elég valószínű, hogy a turbínium iránti kereslet meglehetősen hosszú ideig csak növekedni fog.
A turbínium meglehetősen ritka nyersanyag, amely teljesen ismeretlen a Földön, de viszonylag gyakori a Marson. A részecskesugárfegyver-program kulcsfontosságú anyaga. Hogy pontosan mi, és hogy miként használják föl, az szigorúan titkos. Még a legtöbb szakkönyv sem említi, de köztudott, hogy az Északi tömb világűrben állomásoztatott fegyverrendszere ettől függ. A turbínium sokkal értékesebb, mint a gyémánt, és mindaddig, amíg a háború folyik, szükség lesz a bányászokra, hogy testük verejtékével kiszedjék a Mars talajából.
Quaid megtorpant, ahogy észrevett egy alkalmasnak látszó búvóhelyet: egy hatalmas, tönkrement gyárépületet. Ebben biztosan talál olyan helyet, ahol elrejtőzhet. A gyárat nyilván hamarosan lerombolják, hogy helyet csináljanak egy újabb turbíniumfeldolgozó üzemnek, most azonban még elhagyott volt. Az ablakokat sem zárták le; aligha található itt bármi ellopnivaló.
Az egyik ablakon át bemászott, és végre megszabadult az esőtől. Lehajtotta a fejét, nehogy az ablakkeret lelökje róla a turbánt. Barlangszerű ipari romok között találta magát. A tető résein eső szivárgott. Tökéletes hely!
Nem vesztegette az idejét. Egy rozsdás összeszerelő-futószalagra helyezte az orvosi táskát, és kipakolt. Azt remélte, a táska tartalma valamit majd csak elárul neki valódi személyazonosságáról. Talán akkor megérti, hogy ezek a vadállatok miért akarják megölni.
Először is a táskában hatalmas mennyiségű marsi pénzt talált. Nagyot füttyentett, amint átpörgette a vörös bankjegyeket. Mivel a marsi pénz éppoly érvényes a Földön, mint a földi a Marson, ez megold minden anyagi gondot, amivel szembe kerülhet. Most azonban nem erre volt szüksége. Inkább valami olyasmire, ami megmenti az életét.
A többi holmi jelen pillanatban nagyobb érdeklődésre tarthat számot. Talált két azonossági kártyát. Az egyiket Brubaker névre töltötték ki, de az igazolványképen ő maga volt látható. Keze remegett. Lehet, hogy az igazi neve Brubaker? Lehet, hogy a vadállatok Brubaker nyomában vannak?
Megvizsgálta a másik igazolványt is. A fotó egy rettenetesen kövér, nagy tokájú, meghatározhatatlan korú asszonyt mutatott. Ez a nő bizonyára fontos neki – miért hordozná az igazolványát a táskájában? Az anyja? A barátnője? A csuda tudja. Az arc nem jelentett semmit neki. Elkeseredetten ledobta a futószalagra, és újra benyúlt a táskába.
Valami furcsa sebészszerszám akadt a kezébe, műanyag tokban. Nos, ha már a táska úgy néz ki, mintha egy orvosé volna, ez a szerszám talán azért van benne, hogy a látszat még hitelesebb legyen. Ha kérdezik, azt mondhatja, hogy szakorvos.
Ezután egy furcsa, gumiból készült holmi következett. Kiemelte, és látta, hogy egy finom megmunkálású álarc, amely az egész fejet eltakarja. Rafinált elektronikus szerkezetek mozgatták rajta a szájat, melyek még bizonyos arckifejezéseket is képesek voltak létrehozni a maszkon. Az álarc pontosan úgy nézett ki, mint az asszony az igazolványon. Szóval ez egy álca, amihez bizonyítékul szolgál az igazolvány. A táskában még sok-sok méter csúszós műanyag szereléket talált; remélte, hogy ezek is az álcához tartoznak. Ha baj esetén valóban azzá az asszonnyá akar változni, aki az igazolványképen látható, ehhez bizony több kell, mint a maszk – bármilyen kifinomult munka legyen is.
Kezét még jobban a táskába mélyesztette. Már csak néhány holmi volt hátra. Előhúzta a kezét, csokoládé volt benne.
Rámered, meglepődve. Valóban ez egészen közönséges csokoládé, a híres Mars csokoládégyár készítette. Egyébként semmi köze a Marshoz. Valakinek meglehetősen száraz humora lehet. A csoki azonban arra emlékeztette, hogy éhes. Vajon biztonságos-e megennie?
Egy pár kalocsni következett. Sárcipő? Furcsa.
Ismét benyúlt a táskába, és egy karórát húzott elő, amelyen kis számológép is volt. Megvizsgálta a szerkezetet, és megnyomta az egyik gombját.
A gyárépület túloldalán váratlanul veszedelmes kinézetű férfi jelent meg. Vagy harminclábnyira állt tőle, és az árnyékból bámult rá.
Nem volt idő gondolkodni. Quaid előrántotta fegyverét, és lőtt. A férfi is.
Na, most ki esik össze? Quaid nem érezte, hogy megsebesült volna, de ez semmit nem jelent. Gyakran előfordul, hogy valaki súlyos sérüléseket szenved, de nem érzi addig, míg le nem számolt a támadójával. Nem nézhette meg magát addig, amíg nem tudta, mit fog tenni a másik.
Ám az alighanem ugyanerre gondolt. Egymásra szegezett fegyverrel álltak, és farkasszemet néztek.
Quaid előrelépett. A férfi is. Most már a fény is megvilágította. A fején ormótlan turbánt viselt.
Quaid megdöbbent. Ez a férfi ő maga volt! Pontosabban egy különleges, HIFI-minőségű tükörhologram.
A hologram felé lépett, amely természetesen utánozta mozdulatait. Fölemelte a karját, mire a tükörkép szintén fölemelte az övét. Quaid hirtelen mozdulatot tett, mintha váratlan meglepetéssel akarna szolgálni a másiknak. Ahogy ez a régi kabaréjelenetekben volt szokásos, amikor az ember tükörképét egy másik színész játszotta. A holoképet nem tudta megbolondítani.
Hát persze, az óra! Megnyomott egy gombot, és akkor jelent meg a tükörkép. Most megnyomta újra. Zümmögő hangot hallott, és a hologram eltűnt.
Ez aztán egy jó kis szerkezet. Ha Richter megjelenne egy stukerral…! Igen. Csuklójára csatolta az órát, vigyázva, hogy ne érintse meg újra a gombot.

Helm lassan hajtott keresztül az iparnegyeden. A kocsi tetejéről erős lámpák fénye világította meg az épületeket. Eddig azonban nem láttak mást, mint esőáztatta romokat.
Richter beleszólt a rádióba!
– Semmi jel?
Az iparnegyed más utcáin a négy másik ügynök szaladgált két kocsival. Párhuzamosan haladtak Richterék autójával.
– Lövést hallottam az öreg Toyota-üzemből! – jelentette egyikük a rádión.
– Várjatok meg a rakodótér bejáratánál! szólt Richter. Elég jó esélyük van arra, hogy ott a Zsákmány. Talán lelőtt egy patkányt, hogy megegye, vagy talán egy vadul portyázó, éhező kutyát pusztított el.

Quaid elkergette a patkányt, amelyik mindenáron meg akarta zabálni a csokoládéját. Ez jó jel: a patkányok óvatosak, és biztosan nem torkoskodnak bele olyan ételbe, amely mérgezett.
Már csak egyetlen holmi maradt a táskában. Elővette: egy miniatűr képlemezjátszó tévékészülék. Benne is volt a lemez; alighanem neki szóló üzenet. Erre volt most a legjobban szüksége: információra. Úgy tette le a készüléket, hogy a kis képernyő szembenézzen vele. Bekapcsolta.
A saját arca nézett vissza rá, mínusz turbán. Egyenesen a kamerába beszélt:
– Üdvözöllek, idegen. A nevem Hauser. Ha nem történt semmi, akkor most magamhoz beszélek, neked meg nedves törülköző van a fejed, köré csavarva.
Quaid ültében nagyot ugrott, és megérintette a turbánt. Hauser szívből nevetett. A tökéletes önbizalom légköre vette körül. Nos, azért jó érzés, hogy van valaki, aki tudja, mit csinál most éppen ő. Feltépte az egyik csokoládé papírját, és enni kezdte, közben tovább figyelt.
– Akármi is a neved, most készülj föl egy nagy meglepetésre! – folytatta Hauser komollyá válva. – Te nem te vagy! Te én vagyok!
Quaid nyugodtan rágcsálta a csokoládét.
– Hogy oda ne szarjak! – mondta, Hauser arcába bámulva.

Richter kocsija a másik kettővel együtt közeledett a hatalmas gyár felé, amelynek tetején letöredezve még látszott a TOYOTA felirat. Richter ellenőrizte a nyomkövető szerkezetet, amely halvány, villogó jelet mutatott. – Bumm! – mondta elégedetten.

Odabent Quaid egyre növekvő érdeklődéssel figyelte a kis képernyőt. Végre eljut valahová!
– Egész életemben az Ügynökség Marsi Földerítő Osztályán dolgoztam. Más szóval én végeztem Cohaagen számára a piszkos munkát. Azután néhány héttel ezelőtt találkoztam valakivel. Egy asszonnyal, és megtudtam néhány dolgot. Például, hogy egészen idáig rossz csapatban játszottam. – Hauser sóhajtott. Bűntudatosnak látszott. – Nem tehetek mást, mint hogy megpróbálom ezt jóvátenni.
Quaid egy darabka csokoládét dobott az egyik különösen erőszakos patkánynak. Buta dolog, de mégis valamiféle rokonszenvet érzett minden teremtmény iránt, amelyiknek egy ilyen helyen kell rejtőznie, mert gyűlölik és üldözik az emberek. A patkány fölkapta a morzsát, és elszaladt. Hauser megkopogtatta a saját fejét.
– Idebent elég kaka van, ami alaposan betemetheti Cohaagent, és pontosan ezt tervezem! Sajnálatos módon, ha most engem hallgatsz, akkor ő ért célba előbb. És akkor most jön a dolog nehezebbik része, öreg haver. Most már az egész rajtad áll, vagy bukik!
Quaid még mindig rágcsált. Egyáltalán nem tetszett neki az ötlet. Ha tükörképe ott a képernyőn tudja, hogy ez volt a könnyebbik része…
– Sajnálom, hogy be lerángattalak, de te vagy az egyetlen, akiben bízhatok! – mondta Hauser bocsánatkérően.

Richter fölrohant egy lépcsőn, mögötte Helm és a négy ügynök. Már az épületben jártak, megszabadulva az esőtől. Ezúttal nem lesznek metrójárók, mozgólépcsők, vonatok, amelyeken a Zsákmány elmenekülhet. Ezúttal elcsípi! Richter égett a vágytól, hogy hallja, amint az a rohadt szemét jajgat, mielőtt meghal.

Két patkány visszajött, adományokra várakozni. Úgy latszik, a hírek gyorsan terjednek ebben a patkányversenyben. Quaid elvigyorodott. Mi a fene! Mind a kettőnek adott egy darabka csokoládét. Hej, ha az őt üldöző emberpatkányoktól is ilyen könnyen megszabadulna…! – Most akkor sorjában! – mondta Hauser a képernyőn. – Először szabaduljunk meg a fejedbe épített poloskától! – Megkopogtatta a maga fejét, az orra fölött. –Fogjuk azt a micsodát a műanyag dobozban – magasra emelte a dobozt, amely pontosan úgy nézett ki, mint a Quaid orvosi táskájában lévő. – Most akkor dugjuk az orrodba!
Az orrába? Micsoda bolondság! De azért biztosan jobb, mint egy golyó a fejbe, amit előbb-utóbb sikerülne elérnie, poloskával az agyában.
Kinyitotta a dobozt, és kivette belőle a sebészműszert. Olyan volt, mint valami űrlény fémpolipkarja.
Megnyomott egy gombot, és a készülékből kiemelkedett egy belső, még vékonyabb polipkar, piciny markolókanállal. A szerkezetet most olyannak látta, mintha a fal lyukából kitámadó kígyó volna: kiugrik, elkap valamit, és visszahúzódik a falba. Ezt nyomja föl az orrába?
– Ne aggódj: önműködő! – mondta Hauser biztatóan. – Csak nyomd jó erősen, át a homloküregeden.
Quaidnak eszébe jutott a régi vicc: "Amikor a kutyám rosszul viselkedik, mindig adok neki egy nagy darab húst." "De hát a kutyák szeretik a húst!" "Nem, ha az orrukba gyömöszölik az egészet!"
Az a viccbeli kutya bizonyosan ezt a kínzószerszámot sem szeretné az orrában. Quaidnak azonban hússzorosát is megérte volna. Hiszen az élete függ tőle.
Nincs más hátra, meg kell tennie. Óvatosan az orrába helyezte a műszert, és nyomni kezdte. Fájdalmas arcot vágott. A normális fájdalmat jól elviselte; szeme se rezdült, ha mondjuk öklével belecsapott a falba. Abban azonban volt valami különösen kényelmetlen, amikor az ember orrában mocorgatnak valamit. Nem azért, mert csiklandós. A dolog túlságosan közel jár az agyhoz. Lelki szemeivel egy vadul körben forgó csatornatisztító gépet látott, amint előrehalad a csőben, és fölzabái minden akadályt. Itt azonban az akadály nem a megkeményedett váladék volt, hanem az orrában a porc. – Légy óvatos! – mondta Hauser a képernyőről. – Tudod, ez az én fejem is.
"Na, ne beszélj!" Quaid ijedten leült, és folytatta a szertartást. A fémkígyó valóban önműködő; mint aki tudja, merre kell mennie. Nem kell mást tennie, mint nyomni. A fenébe, de utálja!

Richter és emberei csatárláncba fejlődve kutatták át az öreg gyárépületet. Kicsiny, de erős zseblámpákat használtak. Igyekeztek csöndesen mozogni, de a patkányok riadtan ugrottak, a galambok pedig lármásan fölrebbentek előttük. Richter remélte, hogy a Zsákmány mindebből semmit sem vesz észre; meglepetésszerűen akarta elkapni az emberét. Először is, mert ezzel megúszhatnak néhány kellemetlen halálesetet. El kell ismernie: egy nap alatt nyolc ügynök elpusztítása elég szép teljesítmény olyasvalakitől, aki a szó szoros értelmében nem tudja, hogy kicsoda. Ez sokat mond az Ügynökség kiképzési módszereiről. Kár, hogy nem lehet minden ügynököt ugyanígy kiképezni!

Quaid rémes fintorokat vágott, miközben tovább tolta fölfelé a szerszámot. A fémkígyó az utolsó fájdalmas millimétereket tette meg az orrában. Megnyomta a gombot.
A porc hatalmasakat reccsent. A fájdalom valósággal szép emlék lett; helyette szinte agóniába zuhant. Megtántorodott. Úgy érezte, mindjárt elájul. Lehetne egy golyó ennél rosszabb? Mindenesetre gyorsabban végezve vele!
– Ha már hallod a csontok ropogását, közel jársz! – biztatta Hauser.
Ó, köszi, hogy mondja, doktor úr! Nekidőlt a falnak, és megpihent, miközben a műszer kilógott az orrából. Érezte, hogy a vér végigfolyik a homlok- és orrüregén. Istenem, micsoda fájdalom! Úgy érezte, az orra annyira megdagadt, hogy kétfelé, oldalra nyomja a szemeit. Úgy nézhet ki, mint egy béka.
Hauser közben tovább beszélt. Közel jött a kamerához, premier plánban látszott az arca.
– Akkor most hallgasd meg a tervemet! Minél előbb tűnj el innét a Marsra, és végy ki egy szobát a Hiltonban. A portásnak a Brubaker azonossági kártyát mutasd be. – A videofilmen egy pillanatra most a szóban forgó igazolvány látszott. – Ennyi az egész. Tégy mindent úgy, ahogy mondtam, és elkapjuk a rohadt kurafit, aki mindkettőnket elintézett! – Hauser hangja most kicsit melegebb lett. – Számítok rád, öreg! Ne okozz csalódást!
A tévé kikapcsolta magát. Quaid kettesben maradt a sötétben az elviselhetőnél jóval nagyobb fájdalommal.
Most már van néhány információja, Ő tehát – vagy legalábbis ő volt – Hauser felderítő ügynök a Marson. Ez megmagyarázza, miért ért ilyen jól a kézitusához és a fegyverekhez. Az ügynök finomabban fogalmazva tulajdonképpen gyilkos, aki valamiféle küldetésben, öl. Idáig a rossz oldalon állt, most átáll a jó oldalra; tehát a korábbi haverjai most az ellenségei.
De ha egyszer elkapták, miután átállt, miért nem intézték el egyszerűen? Miért csináltak maguknak ennyi gondot? Csinos feleséget és tisztességes – habár unalmas – munkát szereztek egy olyan embernek, akit árulónak tartottak. Miért ez a nagy felhajtás? Eleinte azt gondolta, hogy védik, mert valamiféle vallomást kell tennie, de szemlátomást erről szó sincs. Kifejezetten az ellenségei hozták ebbe a védett helyzetbe. Ennek így semmi értelme. Szóval még pokolian sok van, amit nem tud.
Nos, most már azért legalább sejti, hol keresse a válaszokat. Nagy levegőt vett, megragadta a műszert, és kirántotta az orrából. Ahogy vérrel és váladékkal borítva kicsusszant, ismét csaknem elájult.
A fájdalomtól szédelegve látta, hogy a véres kis karmok szorításában ezüstszín borsószem ragyog. Tehát ez a poloska! Először arra gondolt, elhajítja, de azután jobb ötlete támadt.
Lecsavarta a törülközőt a fejéről, és letörölte a vért a kezéről és az arcáról. Azután elővett a táskából egy csokoládét. E pillanatban nem volt különösebb étvágya; a csokira más okból volt szüksége.
Látta az árnyékban gyülekező patkányokat. Hamar terjed a hír: ingyenlakoma. Nos, most engedékeny hangulatban van, noha úgy fáj az orra, mintha valami hatalmas patkánycsapda csapódott volna rá.
– Sorakozó, haverjaim! – morogta a patkányoknak. Azt akarom, hogy egyenlő esélyetek legyen!

BIIIIIP! Fényes, vörös pánt kezdett villogni a nyomkövető szerkezeten.
– Megvan! – kiáltotta Richter. Rohanvást vezette keresztül a gyáron a többieket.

Quaid éppen a táskát pakolta össze. A videokészüléket akarta belerakni, amikor zseblámpák fénye szelte át a poros levegőt. Eldobta a gépet, és egy nagy halom hulladék felé vágtatott. Máris a feje mellett süvítettek a golyók. Akárki is lőtt, nem sok esélyt adott neki. Quaid némán kivetette magát egy ablakon, és rohant, ahogy a lába bírta.

Richter és emberei kétfelé váltak. A nyomkövető szerkezet halálos pontossággal mutatja a zsákmány helyét. A hülye nyilván elfelejtette, hogyan tompítsa a jelet, ha egyáltalán tudta valaha is. Eddig talán akaratlanul tett olyasvalamit, ami zavarta a poloskából sugárzott rádióhullámot.
– Elindult! – kiáltotta Richter. – Ide!
Átszaladt egy ajtón, a megjelölt terembe. Valami mozgott a sötétben. Az emberek tűzesővel borították a helyiséget.
Abbamaradt a lövöldözés. Hirtelen nagy csönd lett. Nem láttak tetemet. Mi a szar?! Richter ellenőrizte a nyomkövető szerkezetet. A vörös, villódzó fény ott volt. Mozgott. Hirtelen nagy zajt hallottak a sötétben.
– Ott van! – üvöltötte Richter.
A géppisztolyok újabb sorozatokat adtak le. Csörömpölve repült egy bádogkanna.
Ismét ellenőrizte a nyomkövetőt. A vörös pont megint mozgott.
– Nem, ott van! – Egy rozsdás futószalag felé mutatott.
Végigrohantak a futószalag mellett, folyamatosan lövöldözve.
Még mindig nincs tetem – a vörös pont pedig villódzva mozog, pontosan azon a helyen, ahova az előbb lőttek. Lehet, hogy ennek a pasasnak kilenc élete van?
A sötétségben surrogó hangot hallottak. Lőni kezdtek a zaj forrása felé, szanaszét robbantva egy halom ócskavasat.
Richter megvilágította a kupacot. Nem látta Quaid holttestét.
Zavartan ismét a nyomkövetőre nézett. A villogó pont világosan jelezte, hogy Quaid pontosan előttük áll. De hát nem állt ott! Csak egy halom ócskavas.
Richter ismét odavilágított a kupacra, és…
Egy rémült patkányt láttak, parányi kis csokoládépapírral a szája sarkában.
A nyomkövető egészen idáig a patkányt üldözte! A szemétláda, ügy látszik, megetette a patkánnyal a poloskát! Talán csokoládéval adta be neki. Egészen idáig ezt a patkányt üldözték, a zsákmány meg közben elpucolt!
Túljárt az eszükön – megint.
Dühödten cafatokká lőtte a rágcsálót.
Ahogy a düh vörös köde letisztult a szeméből, észrevette, hogy Helm áll mellette, kezében egy videó-lemezjátszó maradványai. Gellert kapott golyó találta el, és most vinnyogott, mint egy törött hanglemez. Richter lassan odafordult, és nézni kezdte a képernyőt. Egy előre rögzített üzenet piciny zavaros darabja ismétlődött újra és újra.
A lemeznek csak ez a kis része maradt meg, de az üzenet ahhoz elég volt, hogy fölismerje Hauser hangját:
– …tűnj el innét a Marsra… squrtrk tűnj el innét a…

14. fejezet	Űrhajó

Megint Helm vezetett. Richter még mindig dühös volt, de összeszedte magát, hogy hivatalos jelentést tegyen. Fölvételre állította a videofont, és figyelte magát, amint arca, mint a tükörben, megjelenik a képernyőn.
– A helyzet nem túl jó – mondta. – A Zsákmány emlékszik mindenre, amit tanítottak neki. Ráadásul segítséget kap. Na, mit gondol, kitől? Stevenstől, és még Isten tudja, ki mástól!
Keserű képet vágott. Annak az embernek az arckifejezését vette föl, akit állandóan hátráltat a dilettantizmus; kezdjen ezzel Cohaagen, amit akar.
– A legmagasabb fokú készültséget rendeltem el az összes űrkikötőben. Ha azonban az első űringa fölszállásáig nem tűnik föl, átjövök, és a Marson fogom várni.
Megnyomott egy gombot. A képlemez visszapörgött az elejére, majd ismét lejátszotta az üzenetet: "…a Marson fogom várni."
Eddig jó. Kivette a gépből a képlemezt, a hátsó ülésen helyet foglaló ügynökhöz fordult, és átadta neki.
– Adják ezt le Cohaagennek, de csak miután elmentem.
Az illető bólintott. Nem kellett arról tudnia, miért ez az utasítás a lemezt illetően. Elég, ha teljesíti a parancsokat. Mire Cohaagennek módja lenne ellenintézkedéseket tenni, már túl késő lesz.
Richter rég szilárdan elhatározta, hogy kinyírja a Zsákmányt; senki sem tudja eltéríteni ettől, még a főnöke sem.
A sűrű esőben állandóan mozgó ablaktörlőlapátokon át észrevette, hogy közelednek az űrkikötőhöz. Nos, egy dolog azért jó a Marsban: végre megszabadul ettől a kicseszett esőtől! A Mars száraz, sivatagszáraz; ott a büdös életben nem esik eső.

Másnap Richter már egy űrhajó üres első osztályán csörtetett keresztül. Jó néhány biztonsági őr sietett utána. Az űrhajó rémégett és dübörgött, a fölszálláshoz készülve.
– Mindenütt megnéztük – mondta az egyik biztonsági ember. – A csomagteret, a konyhát…
– A személyzet szállását – tette hozzá a második biztonsági ember.
– Na és, mi a helyzet a leszállóegység kamrájával? – kérdezte kopogósan Richter.
A két biztonsági ember egymásra nézett. Azt nyilvánvalóan elfelejtették ellenőrizni.
– Majd én – mondta Helm. Lefelé indult a lépcsőn.
Richter ellépdelt egy kerek hajóablak mellett, amelyen keresztül látni lehetett az űrjármű bonyolult motorrendszerét, szárnyait. Nagy teljesítményű utasszállító járművön utaznak majd. Lassúbb, de sokkal kényelmesebb, mint az űringák. A turistáknak sok kellemetlenséget okoz a gyorsulás, a súlytalanság, ezért van szükség az ilyen hajókra, noha sokkal hatékonyabb, ha a jármű minél gyorsabban a legnagyobb sebességre áll, és azzal röpül. No de hát mindent a nyavalyás turistákért!
Folytatta útját az utaskabinok felé. A hajónak ezen a területén, minden kabinban volt egy áttetsző üvegfalú alvókapszula. A tapasztalt utazók rendszerint az egész utat e kapszula kényelmes zártságában, alvással töltötték. A legtöbb turista viszont a kapszula számítógépét meghatározott alvás-ébrenlét szakaszokra állította, hogy útközben élvezhesse a többiek társaságát, vagy csodálhassa a világűr némely különleges látványosságát a kabin külső hajóablakain át. Az utasfülkéknek azonban volt egy belső, folyosóra nyíló ablakuk is, és – Richter szerencséjére – a legtöbb turista ezt még nem zárta le.
Az űrhajó kapitánya csörtetett feléje, dühödten.
– Már megint? Már kétszer elvégezték a biztonsági ellenőrzést!
Richter tudomást sem vett róla. Végigsétált a folyosón, bekukucskált minden ablakon. Jól megnézte az utasokat, akik engedelmes tekintettel fogadták vizsgálódását. Hirtelen az egyik kabinba belesve meglátta az utas tarkóját, aki hátat merészelt fordítani. Ököllel rácsapott az ablakra, mire a rémült turista megfordult és szembenézett vele.
– A legutóbbi ellenőrzés óta senki sem szállt föl, vagy le – közölte morcosan a kapitány. Szemlátomást elege volt az egészből, de nem állt hatalmában, hogy megállítsa Richtert.
Az pedig továbbra is semmibe vette az ő személyét, és most a már lezárt ablakokat ellenőrizte. Ez ígéretesebbnek látszott! Egymás után fölrántotta az ajtókat, de egyik mögött sem lapult Quaid.
– Már eddig is két órát késtünk! – tiltakozott a kapitány, Richter azonban nem válaszolt. A hajó parancsnokának elege lett. Halkan beleszólt a fali rádióba:
– Indítsák a motorokat! Megyünk!
De nem addig, amíg ő, Richter, engedélyt nem ad! Tovább ellenőrizte a kapszulákat.
A hajó hátsó részéből most egy termetes, hájas asszonyság sürgölődött feléjük. Rengeteg csomagot cipelt. Ahogy a kapitány letette a telefont, a hölgy átnyomakodott mellette. Szemlátomást igen hiú volt ez a kövér nő. Még tűsarkú cipőt is viselt, noha amúgy is olyan magas volt, hogy a legtöbb férfi fölé tornyosult. Ráadásul a cipő mit sem javított vastag, hájhurkás lábain.
– Bocsásson meg, hölgyem! – mondta a kapitány erőltetett udvariassággal. – Volna szíves visszatérni a kapszulájába?
– De hol a fülkém? – kérdezte a hölgy, miközben a kapitány arca elé tolta a beszállókártyáját.
– Tizenkilences szám. Egyenesen előre.
– Köszönöm szépen. – Ezzel a hölgy továbbcammogott, jó kényelmesen.
A hajó parancsnokának engedelmeskedve a motorok hirtelen felbőgtek. Richter kiugrott az egyik kabinból, és félrelökte a hölgyet, undorodva még az érintésétől is.
– Mi ez a lárma?
– Fölszállunk. Különben lekéssük a Holdparittyát – mondta a kapitány. – Szívesen látjuk, ha velünk tart az úton!
– Nem szállhat föl, amíg erre engedélyt nem adok! – mondta Richter. – A kézikönyv szerint a biztonsági tiszt felülbírálhatja a menetrendet!
– Valóban? Majd ellenőriznem kell a kézikönyvet, így van-e. Most azt javaslom, foglalja el az egyik szabad fülkét, ha nem akarja a padlón fekve elviselni a gyorsulást. Már be is csuktuk a bejárati ajtót.
Richter rájött, hogy a kapitány ugyanazt a trükköt alkalmazza ellene, amit ő vetett be Cohaagennel szemben. Soha nem fogja bebizonyítani, hogy a kapitány nem tudta: a biztonsági vizsgálat mindent megelőz. Mire pedig előhalászna egy kézikönyvet, a vita akadémikussá válik, mert rég a világűrben járnak.
Rámeredt a kapitányra, hogy valami kemény mondatot vágjon oda neki, ekkor azonban Helm sietett oda hozzá.
– Ellenőriztem a leszállóegységet. Semmi. A kapitány karon ragadott egy mellettük elhaladó utaskísérő hölgyet.
– Charlotte, vezesse ezeket az urakat valami szabad kabinba! – mondta gyorsan, majd otthagyta őket, és előresietett.
– Erre tessék! – mondta a lány bájosan mosolyogva.
Richter fogcsikorgatva követte. Egyetlen vigasza az volt, hogy Cohaagen valószínűleg még dühösebben csikorgatja a fogát.
Helmmel együtt a hajó hátsó része felé bandukoltak, szorosan Charlotte mögött, a kapitány pedig a hajó elejébe, a pilótafülke felé tartott. Elhaladt a kövér hölgy mellett, aki még mindig azzal küszködött, hogy a felső kabinba másszon.
– De hol a fülkém? – kérdezte.
– Hiszen ez az, hölgyem – felelte a kapitány türelmesen. – Már meg is találta. – Megcsóválta a fejét, ahogy elment a kövér asszony mellett. Hát, bizony, ez egy hosszú nap.
A hátrapillantó Richter elvigyorodott. Örült, hogy a kapitánynak is megvan a maga baja. Megérdemli.
Charlotte megmutatta nekik a kabinjukat. Minden erőlködés nélkül, szélesen elmosolyodott, ami annak a jele, hogy éppoly profi a szakmájában, mint Richter a magáéban.
Vajon mit csinálnak a hosszú utazás unalmas óráiban, szabadidejükben a bájos utaskísérők? Talán célszerű volna kitalálni, ha már itt kell maradnia. Ráadásul a lány hasznos szövetséges lehet, hiszen az összes utassal találkozik. Ha megkéri, hogy jelentsen neki minden furcsaságot, amit tapasztal, ez sokat segíthet.
Richter elővette a legelbűvölőbb mosolyát, éppen olyan álszent vigyort, mint amilyen Cohaagené.
– Köszönöm, kisasszony. Talán még látnunk kellene egymást.
Alany arcáról lefagyott a mosoly, mintha csak tarantellapókot talált volna a retiküljében.
– Azt kétlem, uram – mondta hideg udvariassággal, és sietve távozott.
A fene enné meg!
A kövér hölgy sietve bezárta az ajtót, majd a kabinablakot is.
– De hol a fülkém? – kérdezte, noha senki más nem volt ott rajta kívül.
Fölemelte a karját, megragadta a füleit, és erősen megrántotta azokat. Ahogy feszítette, az arca középen megrepedni látszott. Az orr két oldalán mintha hámlott volna a bőre, és vele együtt pöndörödtek a háj hurkák, a tokák.
Alattuk pedig egy férfi arca volt. Douglas Quaidé.
Teljesen lehúzta magáról a maszkot. Még a haj is hamis volt, meg a piciny fülbevalók is. A gumiarc, ahogy lejött, összeugrott, fölvette eredeti alakját. Olyan lett, mint egy megereszkedett léggömb.
– De hol a fülkém? – kérdezte ismét ez az arc, hitetlenkedve. – De hol a fülkém?
Quaid két kezébe fogta a maszkot, megbökte az ujjával, ám az csak tovább beszélt. – De hol a fülkém?
A férfi megdühödött, a falhoz vágta, mire végül elhallgatott.
Ettől megnyugodott. Ám szinte csak egy ütemet kihagyva az álarc ismét megszólalt:
– Köszönöm szépen.
Quaid nem állhatta meg, elmosolyodott. Végül is ez az álarc elvégezte a dolgát: majmot csinálta kopókból.
Azzal már nem fárasztotta magát, hogy levegye a ruháját meg az alatta lévő vastag, habszivaccsal töltött műanyag zsákokat, amelyek karcsú alakját a kövér hölgy gargantuai méreteire növelték. Egész kényelmesen érezte magát női ruhában, különben sem akarta, hogy véletlenül akkor nyissanak rá, amikor nincs rajta az álcázás. Egyébként már eldöntötte, hogy az egész utazást alvással tölti. Így – amint fölszállnak – ismét magára ölti a maszkot. Nincs értelme annak, hogy sokat kockáztasson.
Ahogy hátradőlt a kapszulájában, hirtelen ránézett a Hauser-küldötte öltözék leglátványosabb darabjára: a kalocsnira. Vékony, mozgékony hologramok borították. Ha valaki rájuk nézett, azt az illúziót keltették, hogy a cipőnek magas tűsarka van, jóllehet, a hologramok mögött a kalocsni masszív talpa a földig ért. E mutatvány segítségével sikerült lecsalnia három hüvelyket a magasságából, mert a kívülállók azt gondolták, ennyit növel a tűsarok. Így is nagydarab, magas nőnek látszott. Csak arra kell vigyáznia, hogy sose lássák meg a térdét, mert ahhoz képest a lábszárát túlságosan, gyanúsan rövidnek találnák. No persze, ez ügyben nem kell aggódnia, hiszen a ruhája csaknem bokáig ér, jól elrejti a lábát.
Mást is rejtegetett azonban. Amikor rájött, hogy bár szüksége lesz fegyverre, de nem tudja fölcsempészni a metróra, még kevésbé az űrhajóra, vásárolt a feketepiacon egy különleges darabot. Plasztikból és más, nemfémes anyagokból készült, így aztán nem indította be a riasztóberendezéseket. A plasztik éppoly kemény tud lenni, mint a fém. Ezt, az ilyen anyagból készült golyók és a plasztik robbanóanyagot tartalmazó lövedékek is bizonyítják. Ezeket a fegyvereket már évtizedekkel ezelőtt betiltották, de azért meg lehetett szerezni őket – a megfelelő áron. Az övé egészen különleges: szétszerelhető, méghozzá álcázott részekből áll. A kövér hölgy ruhagombja, cipőjének díszei, a frizurájában lévő fésűk – mindnek volt más feladata is. Így még egy alaposabb vizsgálat sem árulná el, hogy fegyver alkatrészei. A pisztolyt persze nem könnyű összeszerelni, de ez nem számít, ha egyszer az ember élete a tét. Remélhetőleg nem lesz rá szüksége, amíg ebben a kosztümben van. Különben is most, hogy már túljutott az űrreptéri ellenőrzésen, bármikor összerakhatja és beteheti a retiküljébe. Amikor elérik a Marsot, ismét szétszedheti nagyobb darabokra, és elrakhatja a tárcájába meg a kalocsni rejtekeibe. A Marson nincsenek látványos röntgenberendezések, mint a Földön; sokkal többet bíznak a rutinmegfigyelésre, a motozásra, és ez tudomása szerint elég felületes, így nyugodtan átsurranhat az ellenőrzésen a fegyverrel. Azután már elég gyorsan ismét összeszerelheti. Mindenesetre a ruházatát egy kicsit át kell rendeznie, hogy a gombok egy része nélkül is egyben maradjon. Igaz, azon senki sem csodálkozik, ha egy nő gyakorta változtat a ruházatán. Minden rendben lesz, ha csak nem találkozik a Marson tornádóval. Ennek azonban elég kicsi a valószínűsége a csaknem levegő nélküli bolygón.
A gépek dübörgése növekedett. Az űrhajó vadul rázkódott. Az efféle ócskavas jó, ha nem esik szét fölszálláskor! Ahogy a rakéta emelkedni kezdett, sietve becsatolta magát az ágyába. Hátradőlt, nagyokat lélegzett. Csak így lehet elviselni a gyorsulást. Most jut idő arra is, hogy rendet csináljon lassan visszatérő emlékei között. Segíti az is, amit az éjszaka megtudott,
Tehát ő Hauser, a lelkiismeretes titkos ügynök, aki gazdát változtatott. Ez tetszett neki. Eleget látott már az ügynökség módszereiből ahhoz, hogy tudja, nem szívesen lenne egy ilyen cégnél.
De mi lehet a titok, amit tud? Ami miatt ilyen veszedelmes a számukra? A válasz helye üres maradt a memóriájában. Miért vettek ennyi gondot a nyakukba, hogy életben tartsák, noha egy egész csapatot kellett fölhasználniuk a megfigyelésére és arra, hogy békén maradjon? Biztos, hogy valamiért szükségük van rá. Erről sem jutott azonban semmi az eszébe.
Csakhogy legalább már úton van a Mars felé, ahol a válaszokat megtalálhatja. A Mars felé, ahol álmainak asszonya él. Most már bizonyos volt abban, hogy létezik. Azért álmodott róla, mert emlékezett rá, igaz, halványan, hisz sok mindent elnyomott a beültetett emlék. Az az emlék, amitől ő Quaiddá vált. Az elfojtott álom azonban szivárogni kezdett, ettől vágya támadt, hogy visszatérjen a Marsra és az álombéli asszonyhoz. Ha őt megtalálja, bizonyosan megtalálja majd múltja többi részét is.
Le kell számolnia Cohaagennal is. Ezt Hauser bízta rá, és indokai jogosnak hangzottak. Nem élhet nyugodtan, amíg Cohaagen és veszedelmes talpnyalói szabadon futkosnak.
A gyorsulás odapréselte az ágyához. Nehezen lélegzett. Három fontos dologra gondolt: elpusztítja Cohaagent, megtalálja a marsbéli asszonyt… és még valami, ami rendkívül fontos. De valahogy nem látja világosan. Még nem.
Igyekezett a harmadik dologra összpontosítani, tudván, hogy ez a kulcsa az összes többinek. Ezt… ezt kereste, amikor az asszonnyal együtt… Amikor belezuhant a szakadékba. Ott van a Mars felszíne alatt. De micsoda? A fizikai jellege csak az egyik része. Valami sokkal több, nagyobb…
Elveszítette a fonalat. Pillanatnyilag nem is foglalkozott vele tovább. Félrehúzta a függönyt, és kinézett a hajóablakon. Elképzelte, hogy szellemalakká, hologrammá válik, kirepül az ablakon, körbejárja az űrhajót, belenéz a rakéta hajtóművének zajos, tüzes sugarába. Valósággal belezuhan, zuhan, zuhan, míg egész világa tűzvörössé nem lesz. Ha leégethetné magáról végre hamis személyiségének minden vonását, ha visszanyerné valódi énjét, ha tudná, mi az, ami legmélyebb gondolataiban kísért. Az, ami olyan fontos, hogy az egész világ sorsát megváltoztatja…

15. fejezet	Űrkikötő

Sokáig sötétség volt és csönd. Azután a Phobosz, a Mars két krumpli alakú holdjának nagyobbika, beúszott a képbe. Körülbelül tizenhét mérföld hosszú, tizenhárom mérföld széles. Az átlagos holdakhoz képest elég kicsi, de még mindig kétszer akkora, mint társa, a Deimosz. Olyan ronda, amilyen csak egy csupasz szikla lehet; alig több, mint egy hatalmas űrbolygóról letört szilánk, megfagyott, szabálytalan alakzat. Ám amilyen ronda, olyan kitűnő leszállóhely, mert szilárd, tömör, anélkül, hogy számottevő gravitáció uralkodna rajta.
Az űringa közeledett a holdhoz, mellyel összehasonlítva parányinak, apró szálkának látszott. Azután mindkettő fölött megjelent a Mars hatalmas vörös tömege; arányaiban olyan óriás, hogy csak ívének egy része látszott. Pedig a Mars a legkisebb bolygók egyike, alig tizede a Föld tömegének. Lám, így megváltoztatja a dolgokat a perspektíva!
Quaid a Phobosz és a Mars között szolgálatot teljesítő, kis átszállóűrhajó fedélzetéről nézte, amint a hold és az űringa távolodnak. A többi utas nem törődött a látvánnyal. Éppúgy unták, mint az utazás egészét. Mást sem akartak, mint turistatrófeákat meg nagy nyereményeket a marsi kaszinókban. Neki azonban tetszett. Itt rejtőzik élete találós kérdése, és nemcsak az emberekben. Valami a Mars látképében bújt el…
A kis űrhajó motorja hangosabb lett, és határozottan közeledni látszott a Marshoz. Quaid látószöge megváltozott: most már nem fölül látta a bolygót, hanem maga alatt, így kissé kényelmesebben szemlélhette.
A hajó átrepült a gyűrött, különböző méretű kráterekkel borított táj fölött. Quaid rámeredt, nem tudta a tekintetét levenni a tájról. Csaknem olyan, mint álmában, de, de…
Megrázta a fejét. Sehogy se jutott eszébe. Úgy elbántak a memóriájával, mintha erős kötelet kötöztek volna a testére: szorosát, feszülőt, amely csak egészen kis mozgásteret enged, és ahányszor küzdeni kezd, mindig a húsába vág. A gondolatainál több támpontra van szüksége ahhoz, hogy megszabaduljon ettől.
A táj erőszakos, zord szépsége illet a bolygóhoz, amelyet a háború istenéről neveztek el. Most látszott a hatalmas egyenlítői kanyon, a Valles Marineris egy része is. Ez a csatorna háromezer mérföld hosszú, a földi Grand Canyon eltörpülne mellette. Néhány szakaszon a Ella beomlott, nyilvánvalóan az árvizektől. Mert valaha víz is volt a Marson, méghozzá rengeteg. Ez a víz most eltemetett jégként raboskodik a felszín pora és homokja alatt, rejtett gleccserekben. Senki sem tudja, mennyi víz van odalent, és felszínre hozható-e. Meg azt sem, mi lehet alatta. Quaid látta a Tharsis-hegyháton a három hatalmas vulkánt is. Ismerte ezt a vidéket. Ahogy most ránézett, hirtelen visszaidéződött benne az emlék! De hol az a dolog, ami még mélyebben van a memóriájában? Valami köze van nem csak a tűzhöz, hanem a jéghez is.
Az űrhajó most az Olimposz Mons csúcsához közeledett. Emlékezete szerint ez tizenöt-tizenhatezer mérföld magasságú, hatalmas hegység, az egyetlen ilyen óriás a Naprendszerben. Talán furcsa, hogy a Földnél ennyivel kisebb bolygón minden földinél hatalmasabb vulkán található. A magyarázat azonban az, hogy itt kisebb a gravitáció, és a bolygó kérge nem változik állandóan. A Földön egy ilyen hatalmas hegy már régen összeomlott volna az időjárás és a gravitáció erőitől, nem beszélve a földkéreg állandó mozgásáról, amely elzárta a vulkánok csatornáit, mielőtt a láva megindulhatott volna.
A fékezőrakéták működésbe léptek, hogy az űrhajó függőlegesen leereszkedhessen. A Chryse-3-alföld görgetegkővel borított síkján váratlanul megnyílt az űrkikötő kupolája, fölfedve a leszállópályát. Mikor az űrhajó megérkezett a kikötőbe, a tető ismét becsukódott fölötte. Az ilyen szerkezetekre nagy szükség van itt, mert a Mars levegője túl ritka ahhoz, hogy az emberek a szabad ég alatt szállhassanak ki.

Quaid, kövér hölgynek álcázva, a többi turistával együtt hagyta el az űrhajót. Azt az útlevelet mutatta föl, amelyet Hauser hagyott az álruhához az orvosi táskában. Egy hivatalnoklepecsételte: MARS SZÖVETSÉGI ÜRGYARMAT – ÉSZAKI ÁLLAMOK KONFÖDERÁCIÓJA. Valójában senki sem ellenőrizte a papírokat; a Marsnak szüksége volt a turistákra és a gyarmatosítókra, így a bürokrácia csak az elengedhetetlen minimumra szorítkozott. Ez annyit jelentett, hogy egy átlagember rendesen néhány órán belül, de legföljebb egy nap alatt átjutott az útlevél-ellenőrzésen.
Jobb lenne persze, ha két perc alatt végezni lehetne. A bürokrácia azonban erre képtelen, ha csak egy kis táskát kell ellenőrizni, amelyben nincs több holmi, mint egy szelet csokoládé, már az is ok egyórányi halogatásra. Más bolygókon, ahol nem törődnek a látszattal, ez már akár négyórás fennakadást is okozhat. Vagy még többet, ha a táska tulajdonosa okoskodik. A bürokraták mindenütt nagy urak a saját kis szemétdombjukon, ugyanakkor nem értik meg, miért is utálják őket a turisták.
Szerencsére a Mars gravitációja megkönnyítette a sorban állást. Még egy olyan kövér, öreg hölgy is könnyen álldogált, mint amilyen ő.

Az űrkikötő Bevándorlási Hivatalánál az utazókat három hosszú sorba állították, mert három tisztviselő foglalkozott velük. Hogy miért nincs itt tucatnyi hivatalnok, akik a hajók érkezése közötti időben mást csinálhatnának? Richter sokat tudóan elmosolyodott. Az túl hatékony volna. Nem árt, ha a látogatók érzik a bürokrácia hatalmát, amely abban mutatkozik meg, hogy pazarolja az idejüket. Neki tetszett ez a dolog. Helyes, ha a civileket folyvást emlékeztetik, ki a főnök.
Körülnézett. A homlokzati falon Cohaagen hatalmas képe függött, ő köszöntötte az összes látogatót. A falak mellett fegyveres katonák álltak, arra az esetre, ha valaki arra vetemedne, hogy tiltakozzon. Richternek eszébe jutott, hogy egyszer régen látott egy videót, még a régi szép időkből. A nácik még farkaskutyákat is kivezettek a fölvonuláshoz. Mi több, el is eresztették őket, akármilyen kis ürügy adódott rá. Gyönyörű!
Meglátta a kövér hölgyet a Sorban. Egy fiatalasszony mögött állt, aki a karjában kisbabát tartott. Richter undorodva elhúzta a száját. Szerencsére Lori nem hízott meg! Az a gondolat, hogy hamarosan találkoznak, jobb kedvre hangolta.
Kísérő katonák vonultak föl. Félrelökdösték az embereket, hogy utat nyissanak Richternek és Helmnek, hogy a legközelebbi sor elejére kísérjék őket. Elhaladtukban meglökték a kövér hölgyet, aki kukucsot játszott a mosolygó babával. Richter összerándult a hájpacni érintésétől.
Két öltönyös ügynök köszöntötte őket. VIP-fogadtatásban részesültek, de hát miért is ne?
– Üdvözöljük itthon, Richter úr! – mondta az egyik lelkesen. – Cohaagen úr azonnal látni szeretné.
Richter elsétált mellettük, alig véve tudomást róluk.
– Mi a szar az ott? – mutatott egy falföliratra: QUATO ÉL. Egy mázoló éppen igyekezett eltakarítani a firkát.
– Romlik a helyzet – mondta feszengve az ügynök. – A lázadók múlt éjjel elfoglalták a finomítót. Egy deka turbínium sem jön ki.
Richter és kísérete végighaladt az előcsarnokon. Undorodott. Más se hiányzik most nekik, mint ilyen üzenetek a Marsi Fölszabadítás! Front titokzatos vezérétől! Épp elég nehéz elintézni az áruló Hausert, nemhogy még ilyen fantomfigurák idegesítsék az embert. A képzeletbeli alakokkal az a legnagyobb baj, hogy nem lehet megölni őket.
– Van valami hír Hauserről? – kérdezte, emlékezetébe idézve a saját feladatát.
– Semmi.
Richtert zavarta valami, de maga sem tudta megmondani, mi. Megállt, és végignézett a türelmes várakozókon. Látta, hogy a baba most a dagadt banya hajával játszik. A kövér nő most másként viselte a ruháját, de ez nem sokat javított a küllemén. A baba ekkor jó erősen megpaskolta az arcát, nem ismerve még a saját erejét.
– De hol a fülkém? – kérdezte a hájas hölgy, ide nem illően.
Richter rámeredt valami kellemetlen érzéssel. Hát ez csak ezt tudja mondani?
Az asszony szóra nyitotta a száját, szemlátomást rémülten. A baba visítva göcögött.
Á, csak a gyereknek játszik. Richter elfordult, elhessentve aggodalmait. A csapat már csaknem elhagyta a Bevándorlási Hivatal csarnokát.
– De hol a fülkém? – kérdezte ismét a kövér hölgy.
Richter állt, és megfordult. Halvány gyanúja hirtelen éles gyanakvássá változott. Lehetséges volna?
Az asszony szemlátomást iparkodott elhallgattatni magát. Befogta a saját száját, mintha akarata ellenére beszélne. A baba csak göcögött, göcögött ezen a mutatványon. Most már mások is felfigyeltek a jelenetre; a katonák is. Ők inkább furcsának, mint veszedelmesnek tartották ezt a viselkedést. Az idősebb hölgyek időnként egészen gügyék tudnak lenni a babákkal – ez az egyik ellenszenves vonásuk.
A kövér nő ekkor Richterék felé tekintett. Szemük összeakadt. Most már tudta!
– Az ott Quaid! Állítsák meg!
A dagadt asszony kiugrott a sorból, és előrerohant, alkatához képest meglepő gyorsasággal. Arcát kettészakította, és a bőr peregni kezdett róla kétoldalt.
A termet vigyázó katonák döbbenten nézték. Azt hitték, ez valami furcsa, undorító betegség. A no feléjük rohant, a fegyveresek pedig csaknem egymás nyakába ugrottak a rémülettől, annyira igyekeztek kitérni előle, nehogy megfertőződjenek, így a nőnek sikerült elrohannia Richter elől.
Az utánarontott, pisztolyt rántva. Lőni azonban nem tudott. Az ostoba emberek ki ugráltak a nyavalyás soraikból, és szanaszét szaladtak a csarnokban, ezzel megakadályozták, hogy célba vehesse Quaidot.
Az egyik katona a menekülő közelében most fegyvert rántott, Quaid azonban kicsavarta a karját, nekilökte egy másik fegyveresnek, majd a harmadikat orrba vágta. Richter tán megcsodálta volna az ügyességét, ha nem azzal lett volna elfoglalva, hogy mielőbb elkapja. Az ügynökségi kiképzés látszik rajta, az biztos!
De ezt most már nem úszhatja még! Be van zárva ide, az űrkikötőbe, miközben az emberek lassan a falakhoz húzódnak. Egy pillanat múlva már meglehetősen jó célpont lesz.
Quaid végigrohant egy folyosón. Na, ez tévedés volt; zsákutcába, került! Elveszítette az előnyét. Hat katona rohant felé, mögöttük pedig Richter és Helm csörtetett. Most már pillanatok alatt sarokba szorítják a patkányt! Richter szinte ujjongott.
A folyosó kanyarulatában egy nagy ablak állt, amin keresztül a sivár marsi tájat lehetett látni. Odakint a csaknem, légüres tér; ember arra nem juthat ki élve.
Quaid majdnem beugrott egy folyosókanyarulatba, egy fiatal katona azonban elállta az útját. A menekülő hozzávágta az álarcát, a fegyveres pedig ösztönösen elkapta. A maszk összecsattintotta az állkapcsát, és megszólalt: – Készen vagy egy jó kis meglepetésre? A katona ellátottá a száját – az álarc pedig fölrobbant.
A detonáció ereje kiszakította az ablakot. Szilánkjai kifelé röpültek, ahogy a benti légnyomás kifelé nyomta őket.
A várócsarnokban hirtelen "tornádó" keletkezett, a résen át kifelé süvítő levegőtől. A légnyomását vesztő űrkikötő olyan volt e pillanatban, mintegy kilyukadt léggömb. Mindenki megfogódzott a hozzá legközelebb eső rögzített tárgyba, és úgy kapaszkodott, mintha az élete múlna rajta. Hiszen az is múlott!
"A piszok! – gondolta Richter. Már csaknem elfogták, amikor egy ilyen trükköt vetett be! Most aztán mind bajban vannak."
Látta, hogy Quaid egy lefelé vezető lépcső korlátjába kapaszkodik. Az biztos, hogy jobban helytáll, mint mások! Lefelé mászik, miközben az őrök reménytelenül mozdulatlanok.
Az egyik katona, aki legközelebb volt az ablakhoz, most a kereten át kizuhant a semmibe. Quaid leszakadt ruhája és műanyag hájpárnái követték. A férfi rövid ujjú ingben, föltekert szárú nadrágban állt ott, ahogy a női ruha alá öltözött. Lábán csillogó-villogó magas sarkú cipő. És még mindig szorítja a retikült!
Egy bevándorlási tisztviselő a műszerfalhoz kúszott, és sikerült beindítania a riasztót.
Hatalmas fémlapok süllyedtek le a mennyezetből, egymás után. Eltakarták az ajtókat, ablakokat balra, jobbra, elöl, hátul. SQQRRCHANG! SQQRRCHANG! SQQRRCHANG!
Remek! Ez most már nemcsak a levegő szökését állítja meg, hanem Quaidot is idebent tartja, így végre befejezhetik a munkát. Ezeken a fémfalakon senki sem jut át!
Látta, hogy Quaid lázas izgalommal körülpillant. Jó, csak bámulj, te szarházi! Sarokba vagy szorítva! És én vagyok az, aki…
Egy fémlap most annál a lépcsőnél kezdett lefelé ereszkedni, amely Quaidhoz volt a legközelebb. SQQQRRR!!!
Quaid ellökte magát, átgurult a lap alatt, éppen akkor, amikor…
CHANG! És átjutott!
"Ez nem lehet igaz!" – gondolta Richter rémülten.
Most már a kitört ablakot is fémfal takarta. Ha a számítógépes rendszernek csöpp esze volna, ezt csukja le elsőnek, és akkor az egész zűrzavart megtakaríthatták volna maguknak.
A tornádó azonnal megszűnt. A turistáknak most már volt levegőjük ahhoz, hogy sikoltozni kezdjenek! Csesszék meg!
Richter odarohant a lépcsőt elzáró fémkorláthoz.
– Kinyitni! Kinyitni!
– Nem lehet! – mondta a legközelebb álló katona. Zöldfülű kölyök volt, nyilvánvalóan gyakorlatlan. – Valamennyi össze van kapcsolva egymással.
A dühödt és megszégyenült Richter pisztolyával visszakézből belevágott a fiú arcába.

16. fejezet	Venusville

A lármás, ódivatú szerelvény alighanem valami huszadik századi, elátkozott New York-i metróból menekült meg. Most elindult az állomásról, és behúzott a sötét alagútba. Kintről kattogás hallatszott, villogó fények vibráltak. Mintha az egész szerelvény leröpülni készülne sínéiről, hogy beleszáguldjon egy tartóoszlopba. Mindez, a zsúfoltsággal együtt, fullasztó félelemérzetet keltett.
Quaid körülnézett. Szinte várta a lehetséges veszélyt. Nem volt túlzottan jól öltözöttnek mondható ebben a pillanatban: amikor lazán rögzített ruhája leröpült róla, alig tudta visszatartani a retiküljét. Most azon iparkodott, hogy a retikül úgy nézzen ki, mint egy csomag. Ám szemlátomást senki sem törődött vele. A közönyös helybeliek (mindenki helybelinek számított, aki már több mint egy évet eltöltött a Marson) egymással beszélgettek. Quaid néhány párbeszédfoszlányt is elkaphatott.
– Amíg oda voltál – mondta egy nő –, Cohaagen fölemelte a levegő árát.
– Már megint? – kérdezte szomorúan a másik. – Két hónap alatt már harmadszor.
– Igen, a fizetésünk viszont a régi.
"Érdekes – gondolta Quaid. – Amikor a hirdetésekben hatalmas prémiumokról esik szó, sosem említik, hogy a levegőért is fizetni kell." Ismét az asszony beszélt, suttogva:
– Hallottál valamit Hamiltonékról?
– Észrevettem, hogy az elmúlt éjszaka sötét volt az ablakuk.
– Még tegnapelőtt is. Meg azelőtt is.
– Elutaztak?
– Így is lehet mondani – nevetett az asszony, mindentudó tekintettel. Még jobban lehalkította a hangját, Quaidnak igencsak hegyeznie kellett a fülét, hogy hallja a folytatást. – Meglátjuk, meddig bírja a vezetőség, ha majd az összes munkás "elutazik".
Quaid követte a nő tekintetét, amint az sokatmondóan ránézett az egyik plakátra a metrókocsi falán. A falragasz nagy vérdíjat ígért annak, aki segít elfogni Quatót, a lázadó erők titokzatos vezérét. A nevet nagy, fekete betűkkel írták.
Ám fotót vagy fantomképet nem közöltek.
Megint egy újabb tény, ami apró betűkkel sem szerepel a bevándorlási tájékoztatókon. Quaidnak eddig fogalma sem volt arról, hogy a Marsi Fölszabadítás! Frontot ilyen széleskörűen támogatják a helybeliek. A hírekből mindig úgy látszott, mintha a lázadók csapata csupán néhány elégedetlen bajkeverőből állna. Itt azonban nyilvánvaló, hogy még ez az átlagos kinézetű, középosztálybeli párocska is – legalábbis lelkileg – támogatja őket. És egyáltalán nem úgy hangzott az elkapott párbeszéd, mintha Vilos Cohaagen általános közszeretetnek örvendene. Ez persze alig meglepő, ha az utolsó fillért is kipréseli a lakosságból a levegőért, ami az élethez kell. Quaid mindenesetre elraktározta magának ezt az információt további fölhasználásra.
A szerelvényt vörös fény öntötte el. A kattogás elhalkult, ahogy a földalatti a Mars felszínére ért. Quaid kilesett az ablakon; nézte, szinte magába itta a furcsa zajt. Elhagyatott volt, rettenetes volt – mégis ez álmai országa.
Ahogy a zajok még jobban elcsöndesedtek, a kocsi másik oldalára sietett. Lenyűgözve bámult kifelé. Megrohanták az érzelmek.
Ott látta álmai piramis alakú hegyét, oldalában a bányabejárattal. Tehát álma igaz! Amiket éjszakáról éjszakára látott, valóban a Marson vannak!
Egy pillanat múlva megfordult, és megkocogtatta egy Mars-lakó vállát.
– Bocsásson meg, mi az ott?
A férfi rápillantott, majd ki az ablakon.
– Úgy érti, a Piramis-bánya? Mikor látta, hogy Quaid meredten bámulja a bányát, hozzátette: – Én is ott dolgoztam, amíg meg nem találták lent azt az űrbéli szarságot. Most be van zárva.
Idegen teljesítmények? Akkor hát ez is igaz. És odabent volt, álma valódi emlék, nem pedig képzelődés. Ám ha lezuhant, hogyan élhette túl sérülés nélkül? Hacsak esését meg nem állította valami. Lehet, hogy akkor sérült meg a feje, amitől emlékezetkiesést kapott. Ez viszont nem magyarázza meg, miért akarják megölni; vagy miért akar Hauser bosszút állni Cohaagenen. Még mindig túl keveset tud!
– Meg lehet nézni közelebbről a bányát? kérdezte óvatosan.
– Haha! Tízmérföldnyire sem közelítheti meg.
Szóval valami titkot rejtegetnek ott. Miért tartják távol az embereket? Hát őt biztosan nem fogják! Így vagy úgy, de odajut, és kideríti a múltat.
És megtalálja az asszonyát.

A Piramis-bánya egy másik szögből is ugyanolyan hatalmasnak látszott: a Cohaagen irodájához vezető hosszú folyosóról. Richter az üvegfalon át bámulta a létesítményt. Azt remélve, hogy Cohaagen őt is olyan hibátlannak fogja látni, mint amilyennek ő ezt a bányát. Belépett az irodába. Az asztalon túl egyelőre csak Cohaagen székének támláját nézhette.
– Uram, látni kívánt?
Cohaagen megpördült a székben. Egy hosszú percig némán mosolygott.
– Richter – szólalt meg végül –, tudja, miért vagyok én ilyen boldog ember?
"Mert te vagy a főnök – gondolta az –, és beosztottjaid vannak, akiket összeroppanthatsz."
Nem engedte azonban, hogy tiszteletlen gondolataiból bármi is meglátsszék engedelmes, kötelességtudó arcán.
– Nem, uram – válaszolta nagyon udvariasan.
– Mert kurva jó munkám van – mondta hűvösen Cohaagen. – Mindaddig, amíg a turbínium zavartalanul jön, azt teszek, amit akarok. Senki sem les rám a vállam mögül. Nem érdekel senkit, hogyan élek. És tojnak rá, ha néhány Mars-lakónak szenvednie kell.
Szünetet tartott.
– Megmondom magának az igazat – folytatta. – Nem cserélnék a Főtitkárral sem.
Cohaagen érezte: nehéz nem elnevetnie magát. A Főtitkárt az orránál fogva vezeti, erről azonban nem szól Richternek. Nem, az álarcosbál csak folyjon tovább. Egyelőre.
Egyébként semmi szórakoztató nem volt a lázadók és a csapatai helyzetében. A fölkelők sokkal több gondot okoznak, mint számított rá. Ha nem állítja meg őket… nem. Erre még gondolni sem érdemes. Megfogja állítani őket!
Fölállt, az asztalra támaszkodott, és előrehajolt.
– Valójában egyetlen dolog miatt aggódom: hogy egy napon, ha a lázadók győznek, az egésznek vége lesz.
Hirtelen kitört. Öklével az asztalra vágott. Az asztal sarkán lévő gömbölyű üvegedény, amelyben halacskák úszkáltak, nagyot ugrott.
– És a kurva életbe, maga miatt csaknem ez történik! Nem engedelmeskedett a parancsaimnak! És a kurva életbe, hagyta, hogy Quaid meglépjen!
Richter arca rezzenéstelen maradt. Cohaagen semmiképpen nem tudja bizonyítani, hogy rádióüzenete eljutott hozzá, így nem lehet ráfogni, hogy ő engedetlen lett volna. Ezt mind a ketten tudják.
– Segítettek neki, uram! – mondta Richter. A mi oldalunkról.
– Tudtam róla! – vágta rá Cohaagen türelmetlenül.
– Én azt gondoltam… – Richter nem tudta elrejteni a hangjából érződő meglepetést.
– Ki mondta magának, hogy gondolkodjon? – csapott rá Cohaagen. – Én nem adok magának elég információt ahhoz, hogy gondolkodjon! – mutatóujjával Richter szeme előtt hadonászott. – Maga azt teszi, amit én mondok! Azt teszi!
Cohaagen hirtelen ismét fölvette előbbi nyugalmát. Kihúzott egy fiókot, és előszedett egy kis dobozt, amelyből vízibolhákat szórt a halaknak.
– Akkor beszéljünk az üzletről! – mondta nyugodt hangon. – Quatónak arra van szüksége, ami Quaid fejében van. Lehetséges, hogy meg tudja szerezni. A hírek szerint a pofa médium. Nekem meg van egy kis tervem, hogy mindezt megakadályozzam. Gondolja, hogy képes lesz velem játszani?
Richter legszívesebben belenyomta volna Cohaagent az üvegedénybe, hadd egyék meg a fejét a halak. Valójában azonban csak annyit válaszolt:
– Igenis, uram.
– Nagyszerű – mondta Cohaagen sugárzó mosollyal, fölnézve a halakról. – Mert éppen azon tűnődtem, hogy megszabadulok magától.

Quaid kilépett a metróállomásról, és Chryse Planítia ragyogó belvárosában találta magát. Itt élnek, dolgoznak a kifinomult, gazdag Mars-lakók. A csodálatos főtérről a lenyűgözően hatalmas Piramis-bányára lehetett látni. Itt aztán rengeteg a szabad tér, s az egész fölé boruló kupola is tökéletesen tiszta.
Tulajdonképpen ez az a hely, ahol szívesen élne. Még akkor is, ha nem emlékszik a múltjára. Lehet, hogy a földalatti itt is tömve van, de a Mars hatalmas fennsíkjain azért nincs tömeg! A Földön pedig mindenütt zsúfolódnak az emberek, ráadásuraz egész csupa szennyezettség, miközben itt…
De most nincs idő kósza gondolatokra. Ügynökök loholnak a nyomában, és túlságosan hamar utol is érik. Minél előbb el kell tűnnie egy újdonatúj személyazonosság mögé. Ez lesz a Brubaker-igazolvány!
Körülnézett, alaposan megszemlélte a Hilton Szálló bejáratát, majd belépett.
Belül éppolyan elegáns, mint kívül. Valóban a turisták paradicsoma!
Odalépett a fogadópulthoz. A portás a számítógép billentyűzete mögött ült. Fölnézett, és szélesen elmosolyodott.
– Ó, Brubaker úr! Örülök, hogy visszajött!
No lám! Hauser tényleg nagyszerűen intézett el mindent.
– Jó visszajönni – mondta.
– A szokásos szobáját szeretné?
– Természetesen.
Annyira jó, hogy szinte nem is lehet igaz. Természetesen nem is az, legalábbis a szó szoros értelmében nem. Hiszen Brubaker kitalált személy. De ahogy ilyen kitalált személyiséget létre lehet hozni, ugyanúgy súgni is lehet róla az ellenségnek. Szóval végigjátssza a dolgot, de azért nagyon figyelni fog.
A portás a monitort vizsgálgatta.
– Hm! Úgy látszik uram, utolsó látogatásakor valamit hátrahagyott.
Quaid megdermedt. Tucatnyi gyilkos kedvű zsarut hagyott hátra, meg az emlékeit. És álmai asszonyát.
A portás a levélszekrényekhez lépett, és egy vajszínű, lezárt borítékkal tért vissza. Átnyújtotta Quaidnak.
– Tessék – tovább tanulmányozta a monitort. – Azt hiszem, a kettőnyolcvanas szoba lesz, a Kék szárnyon. Egy pillanat alatt elkészítem a kulcs kártyáját.
Előfordult, hogy kódolja a kulcskártyát. Quaid közben föltépte a borítékot, és kis, négyszögbe hajtott, piros színű papírt Húzott elő. Kibontotta, de csak egy hirdetést látott rajta. Egy bárt reklámozott: a Végső Mentsvárat, Venusville-ben.
No igen, a hírhedt bűntanya, a turisták mágnese! A Vénuszon meg egy Marsville található, hasonlóan sötét hely.
Alaposan megnézte a hirdetést. Kézzel rajzolt, meztelen nőt látott rajta, a hátlapon pedig egy kézírásos üzenetet: "Ha jól akarod érezni magad, Melinát keresd!"
Quaid óvatosan elvett a pultról egy tollat, és az üzenet alá firkálta Melina nevét. Szinte égnek állt a haja: a két kézírás pontosan egyezett!
Ez az üzenet tehát csak neki szól. Álmai asszonyára gondolt. Lehetséges? Nem, hát persze, hogy nem. De mégis…
Mielőtt alaposabban végiggondolta volna, máris kifelé indult. Ahogy kinyitotta az ajtót, hátrapillantott. A portás épp megfordult.
– És itt a kulcsa, Bru…
Ekkor döbbent rá, hogy az üres levegőnek beszél. Meglepettnek látszott.
Az ajtó becsukódott Quaid mögött. Lement a szálloda lépcsőjén, és a taxiállomás felé indult.
Egy fekete férfi lépett hozzá, a múlt századi swing korszakra emlékeztető öltönyben. Jó negyvenesnek látszott.
– Taxi kell, ember? Benny vagyok, kifejezetten az, akire magának szüksége van.
Quaid a sor elején álló taxira mutatott.
– Azzal meg mi a baj?
– Nincs hat gyereke, akit etetnie kéne.
Quaid látta, hogy az első taxi vezetője húszévesforma, rossz külsejű sutyerák. Semmivel sem kevésbé vonzó, mint Benny. Bólintott.
– Itt állok a sarok mögött – mondta Benny élénken.
Ahogy Quaid elindult az "illegális" taxi felé, a sutyerák észrevette, hogy lopják az utasát.
– Hé! – tiltakozott, de hamar rájött, hogy nincs sok értelme. – Seggfej!
Végül is azért a Mars nem sokban különbözött a Földtől. De abban a dologban, amiért Quaid itt van – zsarukkal a nyomában – egy ilyen csirkefogó taxis, mint Benny, inkább hasznára van, mint egy tisztességes. Benny vigyázni fog, hogy ne adja ki senkinek, és talán mindenkinél jobban ismeri a Mars sikátorait, kerülőutait.
Alighogy megközelítették az áramvonalas taxit, a Piramis-bánya felső részét hirtelen hatalmas robbanás rázta meg. Ablaküvegek csörrentek, Benny a földhöz vágódott, és mindenütt megszólaltak a szirénák. Quaid talpon maradt, de alig-alig.
Benny is fölkászálódott, kissé kábultan.
– Üdvözöljük a Marson! – mondta fanyarul. Hirtelen mindenhonnan katonák tűntek elő. Lövöldözni kezdtek a láthatatlan lázadókra, azok pedig viszonozták a tüzet.
A sofőr sietve fölnyitotta a taxi sirályszárny alakú ajtaját.
– Ember, tűnjünk el innét]
Quaid beszállt.
Benny gyorsan kihúzott a kocsival. Ahogy elindultak, azonnal megnyugodott.
– Mi miatt van ez a zűrzavar? – kérdezte Quaid, nyakát nyújtogatva, hogy jobban lássa a bányából fölemelkedő füstoszlopot.
– Ó, csak a szokásos – válaszolta a taxis közönyösen. – Pénz, szabadság, levegő. – Sávot váltott. – Most akkor hová?
– Venusville-be.
Benny rámeredt.
– Hogyan mondta, ember?
Quaid elővette a hirdetést, megnézte.
– Venusville.
Benny megrázta a fejét:
– Ember, hát ez itt Venusville! Vagy legalábbis a fölső része.
– Akkor menjünk az alsó részére.
– Ohó! Maga aztán tudja, mit akar! – gyorsított. – Valami különleges…?
– A Végső Mentsvárba.
– Uram, azért annál jobbat is találhatna!
– Ezt a címet kaptam.
– Nekem jó, ha magának jó! – vonta meg a vállát kétkedve Benny. A város széle felé indultak.
Quaid ezt az alkalmat használta föl, hogy levesse az esetlen kalocsnit. Alatta a saját cipőjét viselte. A kalocsniba rejtette a plasztikpisztoly két darabját; ezeket most a zsebébe tömte, majd a retiküljéből két további alkatrészt tett hozzá. Már nem akarta tovább cipelni a táskát, majd valahol útközben eldobja. Éppen elég volt, hogy addig a kezében tudta tartani, míg az űrkikötő ablakán át minden más holmija sietve távozott.
Hamarosan behajtottak egy hatalmas alagútba, amely összekötötte a két negyedet a várost elválasztó mély hasadék fölött. Ó – most már érti! Ezek szerint a nyomortanya a túloldalon van.
– Először jár a Marson? – kérdezte Benny társalgási tónusban, nagyjából úgy, ahogy egy korszerűsített Jancsi Taxi-bábu tenné. Ha észre is vette, mit művelt Quaid a kalocsnival és a retiküllel, elég diszkrét volt ahhoz, hogy ne hozza szóba. Hiszen a turisták igazán különös emberek.
Quaid kinézett az ablakon. Még mindig lenyűgözte a látvány. Milyen hatalmas hegyek, hasadékok, gömbölyű kövekkel borított fennsíkok! Tökéletes elhagyatottság, és mégis elbűvölő! Órákig nézné; napokig! De ez még csak az egyik fele a dolognak. A Marsról álmodott, és szeretett volna ideutazni. Most itt van, csodálatos, de a vágy megmaradt. Vágy az igazi énje után, az asszonyok után. És még valami más után is. De hogy ez a valami micsoda, akárhogy is próbálta, nem jutott eszébe. Mintha összes felszíni aggodalma alatt egy mélyebb is húzódna, akár a bazalt a felszíni talajréteg alatt. Az egész mögött valami rémesen fontos, múltbeli esemény rejtőzik, amit a saját felelősségére nem vesz figyelembe. Mintha a túlélés lényegtelen volna ahhoz képest, amit mindez mélyebb síkon jelenthet…
Hirtelen kiemelkedett gondolataiból. Rádöbbent, hogy a sofőr már régóta beszél hozzá:
– Mmhmmm. Hát, nem hmmm… – felelte. Illetve bizonyos értelemben.
Benny meglepődött.
– Ember, hát nem tudja, hogy volt-e a Marson, vagy nem? – dünnyögte.
Quaid rájött, hogy válasza túl zavarosra sikeredett. Pedig igaz. Valaki, az ő testében, már járt a Marson, ő maga azonban még nem. Ha majd visszatér az emlékezete, elmondhatja, hogy már járt itt.
Megrázta a fejét. Minél többet tudott meg, annál kevesebbet látszott bizonyosan tudni.
Az alagút a város szegénynegyedében, egy nagy térnél ért véget. Az ellentét a belvároshoz hasonlítva megrázó volt. A fölső részen szélesek a sugárutak, gyönyörű a panoráma; idelent pedig a komor, szűk sikátorok vége a hegyoldalban veszik el. Állandó éjszaka uralkodott errefelé. Igaz, halványan világítottak az utcai lámpák, ám az egyetlen természetes fény csak a távoli boltozat egy pontján szivárgott át. Mindez nem azért volt, mintha a Marson más volna az időbeosztás; valójában a marsi nap csak fél órával hosszabb, mint a földi. Ehhez oly könnyű alkalmazkodni, hogy a legtöbb ember észre sem veszi a különbséget. A sötétség a városrész föld alatti jellegéből adódott errefelé. Mintha mindenki egy bányában élne. Ezt a negyedet igazán nem jó vicc árnyékvilágnak nevezni.
Az emberek némán jártak-keltek az alacsony boltozat alatt. Ha az, ami itt látszik, általános, a lakosság jelentős része valamilyen módon deformált, nyomorék. Quaid megrázkódott.
Minden épület hosszan elnyújtott, lapos; a falakat plakátok és falfirkák borítják. A jósdák szemlátomást meglehetősen népszerűek. Itt is számos körözési plakát ígért nagy jutalmat Quato kézre kerítőjének. Akár a vonaton, itt sem volt fotó vagy személyleírás.
Quato a Marsi Fölszabadítási Front híres vezére. Quaid érezte, az itteni bennszülöttek milyen rettenetesen vágyhatnak a fölszabadításra, ha minden reményük egy ilyen kitalált alakban van. Persze, valószínűleg még ez is jobb, mintha nincs remény.
Egy emlék hirtelen csaknem a tudata felszínére került, de mielőtt megragadhatta volna, ismét elúszott. Mintha tudna valamit arról, hogyan kell fölszabadítani a Marsot. Fölszabadítani – mitől? Az az igazság, hogy a szegénységjárványos; a Földön is épp elég van belőle. Nincs varázspálca, amely egyetlen intéssel szabaddá tenné a Mars lerongyolódott népét.
Vagy mégis?
A katonák párosával őrjáratoztak az utcákban. A nép szinte tapintható gyűlölettel nézett rájuk. Lenne mód, amely ezeket a szerencsétleneket kiszabadítja ebből a sötét gettóból a napfényre? Hogy mindegyiküknek elegendő, fényben úszó földje legyen?
Megrázta a fejét, ő biztosan nem forradalmár, nem társadalomtudós. Amíg kupolákra van szükség az életet jelentő légkörhöz, a köznép foglya lesz azoknak, akik megépíttetik és ellenőrzik a kupolákat, így működik a Mars. A taxi most egy csinos, szexi, ringó csípejű nő mellett mént el, aki karjában kisgyereket tartott.
– Nem rossz, mi? – kérdezte Benny. Quaidnak el kellett ismernie, hogy még a pokolnak ez a bugyra is dicsekedhet néhány kellemes látvánnyal. Ahogy elgurultak a nő mellett, megfordult, hogy láthassa az arcát.
Ez az arc viszont rettenetesen torz volt, s a pici gyereken ugyanez a születési defektus látszott.
A sötétség és a szegénység nem kizárólagos csapás itt! Quaid Bennyhez fordult.
– Áruljon el nekem valamit! Miért van itt ilyen sok…?
– Szörnyszülött? – sietett segítségére Benny a kifejezéssel. – Az ócska kupolák miatt, meg hogy nincs saját levegőnk, ami kiszűrné a sugárzást.
Ó, nem kétséges, hogy a jól elhelyezett kupolák megfelelő anyaga kiszűri az ártalmas napsugárzást, miközben a fény szükséges elemei átjutnak. Az ócska anyag viszont a káros részecskéket is átengedi. A Mars ugyan messzebb van a Naptól, mint a Föld, ezért a fény kevésbé erős, de még így is teli van ártalmas sugárzással.
A Földön az ózonréteg szolgál arra, hogy mindezeket kiszűrje. Elég nagy baj volt, hogy az emberi gondatlanság kikezdte az ózont, és semmi nem is történt addig, amíg a rákbetegségek száma meg nem ötszöröződött. Erre végre fölfigyeltek a politikusok, és hallgatni kezdtek a tudósokra. Pedig azok akkor már évtizedek óta kiáltozták figyelmeztetéseiket, mire végül mégiscsak megindultak az ózonréteget helyreállító programok. Drága volt, hosszú időbe került, a munka még ma is folyik, de lassan csökken a rákbetegségek száma. Itt a Marson szemlátomást a baj még ennél is nagyobb: a sugárzás genetikus károkat okoz. Ezt a szörnyűséget még egy sokkal felvilágosultabb társadalmi rendszer sem tudná enyhíteni. A baj benne rejlik a marsi feltételekben.
Bár volna egyszerű, egyetemes megoldás! Egyetlen változás, ami a szegénység minden gondját megoldaná! Ez azonban álom, ostobaság.
A taxi megállt a Végső Mentsvár előtt. Hát bizony, elég ócska lebuj, még az itteni színvonalhoz képest is.
– Ember, biztos, hogy be akar menni? Még majd valami betegséget szed össze!
Ésszerű figyelmeztetés. Quaid nem találta a helyet túlságosan vonzónak. De hiába, ha egyszer ide rendelte az üzenet!
Van is ebben valami. Ha valaki más kapta volna meg a borítékot, meglátná a hirdetést, és idejönne, hogy az ígért kellemes órákat keresse. Itt a kapuban azonban megundorodna és azonnal elpucolna. A megfelelő személyt azonban a látvánnyal nem lehet kiábrándítani. Tehát ez a jó trükk kellően leplezi az üzenetet.
– Ennél sokkal jobb helyet ismerek az utca végén – mondta Benny. – A lányok tiszták, az italt nem vizezik, és…
– És a főnök jó pénzt fizet a taxisofőröknek – fejezte be helyette Quaid.
Benny megfordult, és széles mosollyal elismerte a trükköt. Szájában jó néhány rossz fog látszott, de Quaid észrevett két aranyfogat is. Az egyiket félhold díszítette, a másikat pedig csillag.
– Hé, ember, hat gyereket kell etetnem! – vigyorgott a sofőr.
Quaid jó borravalót adott neki.
– Vigye el őket a fogorvoshoz!
Benny egyre lelkesebb lett, ahogy a pénzt számolta. Quaid kinyitotta a taxiajtót, és kiszállt. Mire a taxis fölnézett, már el is sétált onnét.
– Hé, ember! – kiáltotta utána Benny. Megvárom! Csak szórakozzon! A nevem Benny!
Igen, ezt nem fogja elfelejteni. Quaid félig megfordult, és intett neki. Aztán belépett a Végső Mentsvárba. Remélte, hogy ez a lépése nem bizonyul súlyos tévedésnek.

17. fejezet	Melina

Amint belépett, megtorpant, és fölmérte a helyet. Első látásra elég alacsony színvonalú bányászkupleráj. Lányok mászkáltak ki-be, fölszedtek egy-egy pasast, majd elvitték az emeletre. Igaz, a borítékban talált hirdetés nem kevesebbet sugallt. De nem is többet.
Leült a bárpulthoz, néhány bányász közé. A fapofa csapos odajött, és hallgatagon várta, hogy rendeljen. Elég nagydarab és elég ronda volt ahhoz, hogy azonnal fölkeltse mindenki figyelmét. A szabad idejében alighanem kidobóemberként dolgozott.
– Melinát keresem – mondta Quaid.
A csapos arcát azonnal elöntötte a gyanakvás.
– El van foglalva. De Mary ráér,
Mary, egy nagydarab szexi prostituált tűnt elő a semmiből, és odajött Quaidhoz.
– Nem ráérős – dorombolta –, de elérhető. Persze, nem ingyen, szép fiú!
A férfi végigmérte. Azonnal észrevette, hogy a nőnek három melle van, méghozzá látványosan közszemlére téve, különleges bikinifelsőrészben. Minden olyan férfi számára, aki ebben a "részlegben" érzi jól magát, egy adagnyi többlet. Quaidnak azonban eszébe jutott a szépséges Lori. Hiába bizonyult végül is az egész házasságuk szemfényvesztésnek, tudta: Lorihoz képest ez a nő akkor sem érdekelné, ha egyenesen a szex miatt jött volna ide.
– Köszönöm. Inkább várok.
– Földi mocsodék! – sziszegte a nő. Valami ilyesfajta választ várt.
Ezután a kurva egy hangosat szellentett, és a következő, lehetséges ügyfélhez indult. No, ezt már nem várta: Talán nincs elég tapasztalata az ilyesféle helyeken.
Ismét a csapossal kezdett foglalkozni. Ezúttal már egy vörös bankjegyet is a férfi tenyerébe tett. Nem mondhatni, hogy barátságosabb lett tőle, de legalább kevésbé volt barátságtalan.
– A helyzet az, öregem, hogy Mel elég válogatós – mondta. – Tudja, ragaszkodik az állandó kuncsaftjaihoz.
Ha egy nő ezen a helyen válogatós lehet, akkor nagyon különlegesnek kell lennie.
– Szerezze meg! Tetszeni fogok neki.
A csapos a lépcső közelében lévő asztal felé fordult, némi megilletődöttséggel. Ezt Quaid érdeklődve jegyezte meg magának.
– Hé, Mel! – nagy szünet következett, mint amikor valaki a füle botját sem mozdítja. – Melina!
Quaid arrafelé figyelt, amerre a csapos kiabált. Az asztalnál néhány hangosan röhögő bányász között egy asszony ült, az egyik dagadt, borotválatlan fickó ölében, háttal a bárpultnak. A bányász, aki éppen feléjük nézett, észrevette, hogy a csapos föl akarja magára hívni Melina figyelmét. Intett a nőnek, az pedig megfordult…
Quaid szinte kővé dermedt. Álmainak asszonya volt!
– Tonyval van! – dünnyögte a csapos. – Úgy tisztességes, hogy figyelmeztessem: ha nem akar verekedni…
– Bizonyos dolgok megérik, hogy verekedjünk értük – válaszolta Quaid.
– Akkor menjenek ki! A gazdám sokra értékeli a berendezést.
Melina nevetése hirtelen elhalt. Arcán egy pillanatra döbbenet látszott. Az asztal túloldalán lévő bányászra meredt, majd ismét Quaidra. Végül döntött. Fölállt Tony öléből, és a bárpulthoz libegett.
Quaid csak állt, várta, mi történik. Már tudta, hogy felbecsülhetetlen értékű kapcsolatot teremtett – de milyen jellegűt? Ez a nő itt csak megjelenésében emlékeztette az álombéli asszonyra. Kevés méltóság volt abban az olcsó, csábosnak szánt mosolyban, amelyet rávillantott, feléje közeledve.
– Nézd csak, hát nem itt van ez a két lábon járó erekció?! – kiáltotta Melina. Szorosan a férfi mellé lépett, és nedves, cuppanós csókot adott neki. Azután megmarkolta a karját, megtapogatva izmait az ing alatt.
– Még mindig duzzadnak, látom – mondta, majd lefelé nézett, Quaid lába közé. – Ó, hát ezt meg mivel eteted?
Quaid belátta, ez itt egy nyilvános hely, az ő ügyük pedig teljesen magánjellegű. Nem mondhatnak tehát nyíltan akármit – ha egyáltalán van mit mondaniuk. Ezért egyelőre együtt játszott a nővel.
– Szőkékkel etetem.
Szó szerint igaz, hisz Lori szőke volt.
– Én meg azt hiszem, még éhes.
A nő elindult a lépcső felé, és maga után húzta. Ahogy elmentek a bányászok mellett, Tony váratlanul kinyújtotta lábat, elzárva az útjukat.
– Mi a francot gondoltok, hová mentek?! kérdezte dühösen.
– Nyugi, Tony! – mondta Melina. – Még rengeteg marad neked!
Tony ezzel nem elégedett meg. Megragadta Melina karját, és az ölébe rántotta.
– Én voltam itt előbb! – Quaidhoz fordult. Húzz egy sorszámot, öregem!
Quaid megragadta Tony csuklóját, és közel hajolva hozzá mondta:
– Ez itt nem fogorvosi váró.
Tony úgy nézett vissza, mint aki bármely percben hajlandó megvitatni a kérdést.
–George – sóhajtott Melina fáradtan –, beszélj már ezzel a majommal!
Az asztal túloldalán ülő bányász hátradőlt a székében. Nyugodtnak, magabiztosnak látszott.
– Van hová mennetek? – kérdezte halkan. Hagyd már békén ezt a nagydarab pasast!
Tony vonakodva engedte Melina karját, utána Quaid is eleresztette az övét.
– Dögölj meg! – sziszegte Tony haragosan.
Melina fölállt, és folytatta útját a lépcső felé. Quaid követte, gyanakvó szemeket meresztve Tonyra és a többi bányászra. Ha most megjelennének a zsaruk…! Hirtelen elveszítette a gondolat fonalát, ahogy meglepődve a lépcsőn lefelé sétáló másik nőre tekintett.
Törpe volt. A feje épp csak Quaid derekáig ért. Nem viselt mást, csupán egy fűzőt, érdeklődve végigmérte a férfit.
– Hüvelyk Manyi, édesem – szólt neki Melina –, volnál szíves gondoskodni Tonyról? Tele van hangyával a nadrágja.
A törpe bólintott, de még mindig Quaidot méregette, úgy középtájt.
– Ha segítségre van szükséged, csak sikolts! – jegyezte meg, sokat sejtető mosollyal.
A lépcső tetején Melina visszanézett Quaidra. Csábosnak szánt, nem rokonszenves mosolya kellemes élvezeteket ígért. Kinyitotta az egyik ajtót, és maga elé engedte a férfit.
Gondosan bezárkózott vele, majd Quaid felé fordult – és rettenetesen szájon vágta.
– Te piszok! Hát élsz? Én meg azt hittem, Cohaagen halálra kínzott.
– Bocsánat! – mondta Quaid döbbenten.
A lány hangja és külleme ellentmondott egymásnak. Az olcsó szajha eltűnt, amint az ajtót becsukta, helyében hirtelen itt termett egy értelmes, határozott asszony, aki még haragjában is büszke tudott maradni. Quaid nem tudta, mihez kezdjen ezzel a gyors változással.
– Nem tudtad fölvenni azt az átkozott telefont?! Nem gondoltál arra, mi lehet velem? Még csak kíváncsi sem voltál legalább egy kicsit?
Quaid nem talált szavakat. Ezerszer jobban tetszett neki ez az asszony, mint aki odalent volt a csapszékben, de ezt sem értette jobban, mint a másikat. Miről beszél? Csak nézett, nézett rá értetlenül.
Melina haragja elmúlni látszott. A feszültség csökkent. Ráemelte a szemét, amely egyszerre fátyolos lett, arckifejezése megváltozott. Hirtelen a karjaiba vetette magát, és szenvedélyesen megcsókolta. Quaid csak állt. Túlságosan meglepődött ahhoz, hogy bármilyen lényeges közreműködést nyújtson a csókhoz.
– Ó, Hauser! Hála Istennek, hogy élsz! kiáltott Melina.
Szóval ismeri! Különben honnan tudná a nevét?… Quaid megpróbált kibontakozni az ölelésből. Nem ezért jött, noha kívánta a nőt. Melina… Melina…
Ez az igazi neve? Illik rá, de emlékezetében kutatva nem talált semmit. Szíve nagyokat dobbant, miközben minden erejét össze kellett szednie, hogy odébb húzódhasson.
– Melina!
A lány abbahagyta a csókot, kipirulva levegő után kapkodott.
– Mi van?
– Valamit el kell mondanom. – A lány kíváncsian várt, Quaid pedig nehézkesen folytatta: – Nem emlékszem rád.
Ez a dolgok végletes leegyszerűsítése, de mégiscsak a lényeg. Az álomkép ennyi volt: tartalom nélküli forma. Egyáltalán nem ismerte ezt a nőt, semmivel se jobban, mint Hausert. Lehet, hogy mégis együtt voltak odakint, a Mars csupasz felszínén, hogy földerítsék a Piramis-bányát?
Melina már egyenletesen lélegzett. Zavartnak látszott.
– Mit beszélsz?
– Nem emlékszem rád. Nem emlékszem ránk. Sőt még rám sem emlékszem.
Melina röviden fölnevetett. Szemlátomást nem hitt neki.
– Mi az, hirtelen amnéziás lettél? Hát akkor, hogy kerültél ide?
Na, végre, rá lehet térni a tárgyra.
– Hauser hagyott nekem egy följegyzést. Melina szemlátomást nem vette teljesen komolyan.
– Hauser? De hát te vagy Hauser!
– Többé már nem.
A lány döbbenten nézte.
– Most már Quaidnak hívnak. Douglas Quaidnak.
Széles mosoly jelent meg Melina arcán.
– Hauser, neked elment az eszed.
– Nem ment el. Cohaagen ellopta, Rájött, hogy Hauser átállt, ezért átalakította valaki mássá. – Vállat vont. – Ez a más vagyok én.
Melina gyanakvóan nézett rá:
– Ez egy hülyeség.
– Azután levitt a Földre – folytatta Quaid –, szerzett nekem egy feleséget, meg egy ócska melót és…
– Feleséget mondtál? – a lány szeme megvillant. – Szóval nős vagy, te piszok?
Quaid rájött, most nagyon rosszul lépett. Igyekezett visszakozni.
– Valójában nem is volt a feleségem – mondta bizonytalanul.
– Ó, milyen hülye vagyok – a gúny szinte sütött Melina szavaiból. – Hát ő Hauser felesége volt, nem a tiéd!
– Figyelj ide – hadarta Quaid –, felejtsük el, hogy azt mondtam: feleség!
– Nem! – Melina dühös volt. – Felejtsünk el mindent! Elegem van belőled! Elegem van a hazugságaidból!
– Miért hazudnék neked? – kimerült a vitától. Olyan közel volt már ahhoz, hogy kitöltse emlékezete üres rekeszeit. Most pedig, úgy látszott, az előbbinél sosem lesz közelebb hozzá.
– Azért hazudnál – mondta a lány jeges hangon, – mert még mindig Cohaagennek dolgozol!
– Ne légy nevetséges! – válaszolta kurtán. Ez nagy hiba volt. A lány csaknem az arcába köpött.
– Sose szerettél, Hauser! Arra használtál föl, hogy bekerülhess!
– Be? Hová?
Melina még gyanakvóbbá vált.
– Azt hiszem, jobb, ha most elmész. – Fölkelt az ágyról.
Ez volt az, amit a legkevésbé szívesen tett volna – és nemcsak a lány vonzereje miatt.
– Melina, Hauser azt akarja, hogy megtegyek valamit. – A saját fejére mutatott. – Azt mondta, idebent elég tény van ahhoz, hogy elintézhessem Cohaagent.
– Ez már nem jön be! Másodszor nem versz át!
– Segíts nekem, hogy emlékezzek! – mondta Quaid, miközben ő is fölállt. Előrelépett, a lány azonban hátrált.
– Azt mondtam, tűnés!
– Melina! – könyörgött. – Meg akarnak ölni!
A lány lehajolt, és a matrac alá nyúlt. Quaid szembe találta magát egy hatalmas, automata pisztoly csövével Szinte észre sem vette, amikor Melina előrántotta.
– Valóban? – kérdezte hidegen.
Quaid belenézett acélos szemeibe. Nem látott reményt.
A fene egye meg! Ez nemcsak azt jelentette, hogy információt veszít. Ez személyes kudarc is volt. Megtalálta álmai asszonyát, és az gyűlöli őt.
Mélységes vesztesége keserűségével kihátrált a szobából. Melina, amint becsukta az ajtót, nem tudta tovább visszatartani a könnyeit. Micsoda ostobaság volt valaha is azt hinnie, hogy Hauser szereti őt!
Látszólag csatlakozott a lázadók ügyéhez a piszok, kijelentvén, hogy belátta saját hibáit, bűneit, és segíteni akarja a Mars szegény népét, hogy megszabaduljon Cohaagen igájától, ő persze elejétől fogva kételkedett ebben. Cohaagen alighanem nagyon rossz véleménnyel volt a lázadókról, ha azt hitte, hogy ilyen könnyen közéjük rakhat egy spiont. Sosem engedte Hausernak, hogy Quato közelébe jusson.
Igaz, elég sok időt töltöttek együtt, miközben ő volt az Ellenállás szeme és füle. Igaz, lelkében megmaradt az eredeti gyanakvás, szíve azonban mégiscsak áruló lett. A piszok Hauser értelmes volt, szórakoztató, vonzó, mint a mágnes, és azt állította, hogy szerelmes őbelé. Mielőtt megakadályozhatta volna, beleszeretett Hauserba. Dühében sírt. Miként hagyhatta, hogy ez megtörténjék? Egy lázadó, aki az Ügynökség kémjébe szerelmes! Már maga a gondolat is obszcén!
Amikor Hauser eltűnt, megpróbálta elfeledni, kivetni a szívéből és lelkéből. Megpróbálta egy kalap alá venni a többi köpönyegforgatóval, patkánnyal, aki Cohaagen zsoldjában állt.
Nem sikerült. Amikor most meglátta a bárpult mellett, ismét megrohanták a régi érzelmek. Rájött, hogy Hauser ezekre utazik! Ismét ki akarja használni, és ezzel a nevetséges történettel jön az amnéziáról, meg az emlékbeültetésről. Kifejezetten sértés az ő szellemi képességeire nézve! Keservesen érintette a dolog, de hát mit tehet? Valahol a szíve mélyén tudta, hogy még mindig szereti.
A bárpult mellett Benny ült, és az összes kezével simogatta Mary összes mellét. A nő szakértő módon hessegette, de kevés meggyőződéssel.
– Azt mondtam, elérhető vagyok, nem pedig ráérős. Főleg, nem ingyen! – emlékeztette a feketét.
– Nem vagyok én potyaleső, bébi! – tiltakozott Benny. – Ezt az egészet úgy veheted, hogy már meg is kötöttük az üzletet!
Észrevette a lépcsőn lefelé lépkedő Quaidot, aki bánatosan lehajtotta a fejét.
– Majd később folytatjuk – ígérte a nőnek. Odasietett Quaidhoz, és az ajtónál megállította.
– Hé, ember! Hát ez nem tartott sokáig.
Quaid rávicsorított és kisétált.

Az emberektől nyüzsgő térre lépett. Igyekezett kikerülni a katonákat, akik szinte mindenütt jelen voltak. Benny alig bírt lépést tartani vele.
– Csinálta valaha mutánssal? – kérdezte Benny.
– Nem.
– Ismerek két sziámi ikret! Ember! Az sem semmi: kinn is van, meg benn is van.
– Nincs kedvem – mondta Quaid. Még a gondolattól is úgy érezte magát, mintha sót szórnának a nyílt sebére. Milyen nagyszerű lett volna, milyen nagyszerű lehetett volna Melinával! De hogyan győzhetné meg az érzéseiről, ha egyszer nem is emlékszik a kapcsolatukra?
Benny még mindig a sarkában volt.
– Mit szólna egy médiumhoz? – kérdezte. Közben még a gondolatait is kitalálná.
Miért, talán az elmondaná neki, mit csináljon, hogy Melina ismét szeresse? Nyavalyát!
– Hol a taxi?
Benny az utca túloldalára mutatott. Quaid sóhajtott:
– Vigyen vissza a szállodába!
Benny vállat vont. Ő minden tőle telhetőt megtett.
Kihajtottak a sötét nyomortanyáról, és begurultak a fényes, napsütéses alagútba.
A nagy fényesség valahogy semmit sem segített Quaid hangulatán.

18. fejezet	Edgemar

Quaid pihent Hilton-béli szobájában. De csak óvatosan. A szobában turistaéjszaka volt, ami nem ugyanaz, mint a marsi éjszaka. Az a fél óra, amivel a Marson tovább tart egy nap, nem jelent gondot az ittenieknek, de a Földről frissen érkezett turisták könnyen kizökkenhetnek megszokott ritmusokból. Emiatt mindegyik szobát be lehetett állítani arra a ritmusra, arra a napszakra, amit a lakó kívánt. Quaid nem fárasztotta magát a műszer átállításával, így az ugyanúgy maradt, ahogy az előző lakó hagyta. Végül is ő szintén turista. A szobában tehát most éjszaka volt, míg odakint késő délután. Cohaagen pribékjei még mindig nem jöttek érte. Lehet, hogy tényleg sikerült meglépnie, vagy pedig kivárják azt az időt, amikor úgy gondolják, hogy már alszik. Jó néhány sikertelen gyilkossági kísérlet után talán megtanultak óvatosnak lenni. Bár ez sokkal valószínűbb, hogy nem akarnak a Mars turistanegyedében egy látványos nagyjelenetet. Lehet, hogy sikerülne elintézniük, de ez igen rossz hatással lenne az idegenforgalomra. Hiszen emiatt az utazók félnének, hogy majd őket is megöli valaki a szállodai szobájukban. Nem éri meg a dolog, így azután elképzelhető, hogy pillanatnyilag biztonságban van – de lehet, hogy nincs. Mindenesetre elalvás előtt óvintézkedéseket tesz: a paplanból babát hajtogat az ágyban, ő pedig valahol másutt alszik. Biztos, ami biztos.
Most azonban elég keveset törődött a túléléssel. Lelke még mindig zaklatott volt a Melinával való találkozástól. Vajon mit kellett volna tennie? Most már bizonyos volt abban, hogy ő álmainak asszonya.
Ha kelepcét állítottak volna, a lány biztosan végigjátssza a játékot, hogy minden információt kiszedjen belőle. Talán még ágyba is bújnak, hogy utána behívja a zsarukat. Ehelyett egyszerűen kidobta őt. Akármilyen fájdalmas elfogadnia, ez meggyőző bizonyíték. Végül is úgy fest, mindent helyesen csinált, mert most már tudja, hogy bízhat" Melinában – ha képes rábírni, hogy a nő is bízzék benne.
Erre még alszik egyet. Talán ismét álmodik róla, és az álom megmutatja, hogyan szerezheti vissza Melinát. Addig megpróbál lazítani. Sokat evett, ami talán hiba volt: rengeteg csokoládét befalt, meg egy doboz vitamint, hogy egyensúlyban tartsa a szervezetét. Nem igazán rajongott az édességért, de a Mars-csokoládétól valahogy közelebb érezte magát Hauserhoz, és azt remélte, talán annyira közel jut, hogy még másra is visszaemlékszik, ami fontos. Nem volt pszichológus; társadalomtudós sem. Ám úgy gondolta: minél inkább olyan dolgokkal foglalja el magát, amelyek Hauserral kapcsolatosak, annál jobban belelát a férfiba, aki egykor ő volt. Ez pedig megmentheti az életét, vagy nagyobb jelentőséget adhat neki.
Bekapcsolta a videót. A szállodai szobában nem volt videófal, hiszen a Marsnak nincs számottevő fogyasztási ipara, amely gyárthatta volna, de lehet alkalmazkodni egy kisebb készülékhez is.
A műsoron éppen egy marsi gyártású dokumentumfilm ment – mi másról? – a Marsról. Unalmas képeken fekete sziklák sorjáztak a vörös sivatagban. Ugyanez a mai napon jóval korábban, még lenyűgözte Quaidot. De akkor még nem veszett össze Melinával. Azóta minden unalmasnak látszott.
"A Földön kívüli lények jelenlétének első bizonyítékát csak negyven évvel azután fedezték föl, hogy az ember először a Mars földjére lépett – mondta a láthatatlan narrátor. – Az űrből jött utazók látogatásának bizonyítéka az üveggé égett homok volt, amely a hajtóműveik lángja nyomán keletkezett."
Quaid ágyában feküdt, a sötét hotelszobában, fürdette arcát a képernyő kék és a sivatag képének halványvörös fényében. E téma igazán érdekelhetné, de Melina haragos arcának emléke minden mást kizárt a lelkéből. Ha a lány mellette van, minden gyönyörű a Marson; nélküle fityiszt sem ér az egész.
Csatornát váltott. Vilos Cohaagen arca töltötte be a képernyőt, Quaid fölült, hogy jobban megfigyelhesse. Cohaagen éppen beszédet mondott, amit az irodájából közvetítettek.
"Ma este fél hétkor aláírtam egy parancsot, amely szükségállapotot vezet be a Mars Szövetségi Űrgyarmaton. Nem tűröm, hogy bármilyen további sérelem érje bányaipari exportműveleteinket. Jó lesz, ha Quato úr és terroristái megértik, hogy öngyilkos próbálkozásaik csak nyomorúságot hoznak.
Quaid ellensége arcát bámulta. Miért rendelte el a szükségállapotot? Mi értelme van ennek? Az ügyvezetői hatalommal és az Ügynökséggel a markában mindez nevetséges túlzásnak látszott. De hát így működnek a politikusok. Amíg a dolgok a fedélzet szintjén rendben lévőnek látszanak, ők elvégezhetik odalent, a fedélközben a piszkos munkát.
A híradóban most újabb eseményről tudósítottak. Ez is valami olyasmi volt, amit sosem említettek azoknak a Föld-lakóknak, akik a kivándorlást fontolgatták.
A képen egy zsilipkamrát mutattak, és odabent négy foglyot. A levegőt lassan kiszivattyúzták a kamrából. Jól látszott, hogy ezt a foglyok is tudják, és hogy nincs reményük.
– Francis Aquado, köztulajdon rongálása – mondta a kommentátor – Judith Redensek és Jeannette Wyle, ellenállás a letartóztatással szemben, Thomas Zachary, árulás.
A kamrában tovább csökkent a légnyomás. A foglyok fuldokoltak. Nyálkahártyájukból ömlött a vér, szemük kimeredt. A kamera sorban mindegyikükre ráközelített, és ezek a közelképek mindazt a részletet megmutatták, amire csak egy szadista vágyhatott. Nyilvánvalóan kivégzés folyt itt, kínhalállal. Látszott, nemcsak hogy általánosan követett módszer, de ráadásul olyan gyakori és megszokott is, hogy nyíltan közvetítik, rögzítik a tévénézők számára. Ez persze csúf adalék volt egyúttal a nézők természetrajzához. A Földön legalább rendszerint a szőnyeg alá söprik a szemetet.
A képernyő elsötétült, ő kapcsolta ki, akaratlanul. Lehajtotta a fejét. Úgy érezte, elveszett.
Ha a Marson a köztulajdon "rongálásáért" kínhalál jár, ez azt jelenti, bárkit megölhetnek, aki a falra firkái – feltéve, ha elkapják. Ha pedig egy ártatlan személyt hamis váddal letartóztatnak, és ellenáll, ez is alapul szolgálhat a kivégzéséhez. Lehetséges, hogy az árulás bűnét annak a nyakába varrták, aki tiltakozott az ilyesmi ellen, ő pedig már mind a három vádban bűnös. Gyűlöli Cohaagent, és valóban köztulajdont rongált, amikor ellenállt a letartóztatásnak, mert bizonyosan nyakába varrják majd az űrkikötőbeli összetört ablakot. Nem vitás, hogy az árulásban is bűnös, hiszen számtalan rosszat mondotta Mars kormányáról. Ha bármikor megjelenne előtte egy gomb "TÖRÖLD EL A MARS KORMÁNYÁT!" felirattal, gondolkodás nélkül megnyomná. Ám sokkal nagyobb esélye van annak, hogy a Mars kormánya kapja el őt, aztán megnyomja azt a gombot, amelyen a "TÖRÖLD EL HAUSERT/QUAIDOT!" felirat áll.
Ugyanakkor mégiscsak van valami titok az agyába zárva, amitől ez az egész nyilvánosságra kerülhet, és megsemmisül. Bárcsak emlékezne rá!
Kopogtatásra riadt. Valaki állt az ajtajánál. Szinte kővé vált az idegességtől. Vajon kopogtatnak a zsaruk?
A kopogtatás megismétlődött.
– Quaid úr…
Egy pillanatig tépelődött, majd úgy döntött, hogy válaszol. A zsaruk végtére is valószínűleg betörték volna az ajtót, vagy egyszerűen, átlőnek rajta.
– Igen?
– Beszélnem kell magával. Hauser úrról. Egyik nevet sem használta a szállodában, hiszen Brubaker néven jegyezték be. Vagyis, aki kopogtatott, különleges látogató. A hang ismerős, bár hiába erőlködött, nem tudta hová tenni. Semmire sem ment vele.
Nem kockáztathat. Előhúzta a pisztolyát, és kibiztosította. Amint magára maradt, az volt az első, hogy összerakta a zsebébe tömött darabokat, amelyeket viszont korábban a látszólagos ruhadíszekből szerelt össze. Óvatosan, oldalról közelítette meg az ajtót.
– Ki maga?
– Edgemar doktor – szólta hang tompán, az ajtó mögül. – Az Emlékezet Rt.-nek dolgozom.
Kis szünet következett, majd a hang ismét megszólalt:
– Nehéz így elmagyarázni. Volna szíves kinyitni az ajtót? Nincs fegyverem.
Quaid kitárta az ajtót, készen arra, hogy lőjön.
Egy csöppet sem fenyegető külsejű ember állt odakint, divatos tweedzakóban. Ahogy meglátta, végre rájött, hol hallotta a hangját. Edgemar doktor volt az Emlékezet Rt. hirdetésének a narrátora, őt látta, még a Földön, amikor a metrókocsiban először vetítették a reklámot. Az a hirdetés indította el az események láncolatát.
Rászegezte a fegyvert a doktorra, és gyorsan végigpillantott a folyóson.
– Ne aggódjon – mondta Edgemar –, egyedül vagyok! Bejöhetnék?
Durván berántotta az orvost a szobába, és becsukta az ajtót. Nagy sebesen megmotozta. Nem talált fegyvert nála.
– Nagyon nehéz lesz elfogadnia, amit mondok, Quaid úr.
– Hallgatom.
– Attól tartok, ön most valójában nem is áll itt, egy hotelszobában, a Marson.
Quaid nem tudott elfojtani egy mosolyt, noha ideges volt.
– Tudja doki, még a végén hülyét csinál belőjem!
Valószínűleg pontosan ezt akarja a pasas. Eddig még nem említette Cohaagent, sem Melinát. Pedig mondhatná, hogy Melina küldte, megnyugtathatná és békésen bevezethetné abba a csapdába, amelyet Cohaagen állított néki.
Ez a trükk azonban érdekes, még ebben az idegesítő helyzetben is. Mit nyerhet azzal Cohaagen, ha meggyőzi őt, hogy valahol egész másutt van, mint ahol van? Sokkal egyszerűbb volna valahová egészen máshová küldeni – például a pokolba. Utazhatna egy golyón, amelyet az agyába küldtek.
– Amint már mondtam, ön valójában nincs itt – erősítette meg még egyszer a férfi. – Ahogy én sem. Az ám az igazi érzékcsalódás, ami nemcsak a beteg baja, hanem az orvosé is! Quaid szabad kezével megragadta Edgemar jobb vállát, hogy megtapasztalja: nem levegőt markol-e a férfi helyén.
– Ragyogó! És akkor hol vagyunk most?
– Az Emlékezet Rt-nél.
Quaid elveszítette a magabiztosságát. Van ennek valami értelme? Elment az Emlékezethez, és súlyos következményeket szenvedett emiatt: egész világa összeomlott, belőle pedig űzött vad lett.
– Maga valójában most is egy emlékbeültető székhez van szíjazva – folytatta Edgemar. Én pedig az agyát vizsgálom, a pszichoellenőrző konzolnál.
– Értem! Szóval álmodom! – mondta Quaid gúnyosan. – És ez az egész része annak a vidám vakációnak, amit a társaság ígért?!
Leszámítva azt, hogy az ígért, előrecsomagolt álom nem tartalmazná azt a jelenetet Melinával, ahol beteljesülés helyett fájdalmas visszautasításban volt része. Ilyesmi csak a valóságban történhet egy férfival!
– Nem egészen – válaszolta Edgemar, aki egyáltalán nem zavartatta magát Quaid gúnyos megjegyzéseitől. Az orvosok elég korán megtanulják, hogy pácienseik megjegyzéseit föl se vegyék. – Amit ön most megél, valójában olyan kötetlen formájú érzékcsalódás, amely a mi emlékszalagjainkon alapszik. Az egészet azonban ön találja ki!
Ez elgondolkodtatta Quaidot. Tételezzük föl: az emlékszalagon az volt, hogy boldog békességben találkoznak ismét Melinával, az ő cinikus lelke azonban nem elégedett meg ennyivel! Így saját gyanújából az álomban Melina gyanúja lett, és a lány ezért utasította el. Már hallott arról, hogy az emberi lélek képes ilyesmire; érzelemátvitelnek, vagy mi a nyavalyának nevezik. Lehet, hogy az egészet ő tette tönkre?!
Mégsem hitte, amit hallott.
– Ha ez az én érzékcsalódásom, akkor ki hívta magát?!
– Mesterségesen tápláltak be, vészhelyzeti intézkedésként – folytatta Edgemar, pillanatnyi szünet nélkül, majd komoran hozzátette: Sajnálom, hogy ezt kell mondanom Quaid úr, de önnek szkizoid embolizmusa van. Nem tudjuk kirángatni önt a saját fantáziálásából, ezért engem küldtek, hogy próbáljam lebeszélni, visszahozni a valóságba.
– És a "valóság" az, amiben éppen nem vagyok? – kérdezte Quaid.
– Gondolkodjon, Quaid úr! Az ön álma a beültetési folyamat közben kezdődött el. Ami azután történt: a verekedések, a marsi utazás első osztályon, lakosztály a Hiltonban, ez része az Emlékezet Rt. álomcsomagjának.
– Ekkora hülyeséget még nem hallottam – nevetett Quaid, de közben félni kezdett, hogy talán mégsem akkora hülyeség.
– És akkor mit szól a lányhoz? – folytatta Edgemar. – Barna, nagy mellű, zabolátlan és félénk, pontosan, ahogy leírta nekünk. Ez is "hülyeség"?
– A lány valódi! Már akkor álmodtam róla, amikor még nem is mentem magukhoz!
– Quaid úr, érti maga egyáltalán, amit mond? A lány azért valódi, mert maga álmodott róla?!
– Így van! – És valóban hitt abban, noha egy percig sem gondolta, hogy az orvos ezt elfogadja, megérti.
Edgemar sóhajtott.
– Talán ez majd meggyőzi. Volna szíves kinyitni az ajtót?
Quaid Edgemar bordái közé nyomta a pisztolyt.
– Maga nyissa ki!
– Nincs szükség a gorombaságra.
A férfi kihúzta magát, és az ajtóhoz sétált. Quaid szorosan követte, mindenre fölkészülve.
Mindenre, kivéve azt, amit látott.
Lori állt a küszöbön!
Quaid minden tőle telhetőt megtett, hogy levezesse ezt a döbbenetet. Lori gyönyörű volt, pontosan azt a kihívó és mégis félénk öltözetet viselte, amit ő nagyon szeretett; melléből kicsit többet mutatott, mint kellene. Arcán, a szeme mellett, kék folt mutatta a helyet, ahol Quaid megütötte. Hirtelen elszomorodott; addig a napig sosem bántotta Lorit.
A lány bátor arcot vágott, mint aki a könnyeit fojtja vissza egy beteg kisgyerek láttán. A legkisebb jele sem volt annak, hogy valaha is más lett volna, mint Quaid szerető hitvese.
– Drágám! – mondta.
De hát ez ugyanaz a nő, aki sorozatokat lőtt ki rá! Megpróbálta leütni, megölni egy konyhakéssel! A karcolások a hasán és a mellén még be sem gyógyultak! Azért viselkedett olyan csábítóan, hogy elvonja figyelmét a közeledő Richterről és Helmről. Elmondta neki, hogy az egész kapcsolatuk csak beültetett emlék, leszámítva a legutóbbi hat hetet. Drágám?!
Isten látja a lelkét, szeretett volna hinni neki! Ha ez az egész álom, akkor a támadás sosem történt meg, és a lány valóban a hűséges felesége.
– Kérem, fáradjon be, Quaidné asszony! mondta Edgemar.
Lori beóvakodott a szobába. A csípője ugyanúgy ringott, ahogy akkor, amikor még meg akarta vadítani ezzel. És még mindig megvadította! Lehet, hogy nem szereti a lányt, de az pokolian biztos, hogy nem is utálja!
Akkor meg miért osztott rá ilyen gonosz szerepet az álmában? Hogy megszabadulhasson tőle, mielőtt a marsbéli asszony után indulhat? Nagyon csúnyán hangzik. Egy őrült elme munkája – hiszen a valóságban erre képtelen volna.
Ugyanakkor mégsem bízhat meg a lányban!
Quaid magához rántotta Lorit, és durván megmotozta. De ez is neki fájt, mert a keze erősítette meg, milyen tökéletes alakja van a feleségének. Oly sokszor ölelte ezt a testet, oly sok öröme volt benne! Akkor most miért kételkedik?
– Föltételezem, hogy most te sem vagy itt! mondta mogorván. Maga is érezte, milyen nevetséges, de hát mit tehet?
Egyetlen tévedés a halálát jelentheti,
– Én is itt vagyok, az Emlékezet Rt.-nél mondta a lány.
Quaid fölnevetett, és eltaszította magától. Odabent azonban valami nagyon fájt. Talán ha a lány most kitörne és átkozni kezdené, azt kiabálná, hogy utálja! Akkor bánhatna vele így, ilyen durván, akár álom, akár valóság ez itt.
– Doug, szeretlek – mondta Lori, és a szeme könnyes volt.
– Nagyszerű. Ezért akartál megölni? – Fönn kell tartania ezt a pózt, hogy elleplezze rettenetes kételyeit.
– Nem! – a lány könnyekben tört ki. – Soha semmit nem tennék, ami árt neked! Szeretlek! Azt akarom, hogy gyere vissza! – Kétségbeesése szívszorító volt.
– Hihetetlen – mormogta Quaid. Bizonyossága azonban megrendült. Olyan egyszerű volna átölelni Lorit…
– Mi a hihetetlen, Quaid úr? – kérdezte Edgemar. – Az, hogy egy akut neurológikus trauma kiváltott önnél egy paranoid helyzetet? Vagy – hangja most gunyoros volt –, vagy azt hiszi, ön valóban legyőzhetetlen titkos ügynök a Marsról, aki áldozatául esett egy bolygóközi összeesküvésnek, és ezért most építőmunkásnak kell lennie?
Quaid bizonyosságát ezek a szavak még jobban aláásták. Az elmúlt napok eseményei, így visszagondolva, tényleg nevetségesen hihetetlenek voltak. Azokat a dolgokat, amelyeket képtelen volt az ok-okozati láncolatba beilleszteni, mennyivel jobban megmagyarázza, hogy az egész egy kicsit bugyuta, álmaiban élő elme szüleménye?!
Edgemar rokonszenvvel, kedvesen nézett rá.
– Doug, hányan vagyunk hősök? Ne vicceljen már! Maga egy nagyon rendes építőmunkás. Gyönyörű felesége van, aki nagyon szereti.
Loriból csak úgy sugárzott a szeretet.
– Jó munkája, fényes jövője – folytatta Edgemar. – Maga előtt az élet, Doug! De maga nem akar visszatérni a valóságba!
Ez az egész összeállt, Quaid már csaknem meggyőződött róla. Persze hogy kalandos hős akart lenni, de ez a kaland egyáltalán nem váltotta be a reményeit. Gyönyörű nőt akart, de hát itt van Lori. Igaz, a haja nem barna – lehet, hogy ezért taszította el magától? Ha jobban meggondolja, miként bánt el vele Melina…
– Mit csináljak? – kérdezte.
Edgemar kinyitotta a tenyerét, benne egy kis tablettával.
– Vegye be ezt a gyógyszert!
– Mi ez? – Quaid azért annyira még nem tompult el, hogy észre ne vegye a tényt: a csak álmaiban létező tabletta aligha tehet több jót érte, mint maguk az álmai.
– Jelkép. Annak a vágynak a szimbóluma, hogy ön vissza akar térni a valóságba – magyarázta Edgemar. – Önnön álmain belül, ha úgy dönt, hogy beveszi a képzeletbeli tablettát, el fog aludni.
És a Valóságban ébred föl? Ez már megtörtént egyszer, amikor lezuhant az űrlények gödrébe a Marson, és odalent a Földön ébredt föl, Lori ágyában. Ennek is megvolt a maga előnye.
Kezébe vette a tablettát, és nézegetni kezdte. El tudta fogadni a dolog logikáját: az életben az ember bevesz egy tablettát, hogy jobban legyen, álmában meg azért veszi be, mert azt akarja, hogy jobban legyen. A hatás hasonló.
– Tudnia kell, Quaid úr, hogy az Emlékezet Rt. ingyenes tanácsadásban részesíti, ameddig csak szükséges. Ráadásul, ha aláírja a szükséges papírokat, hajlandóak vagyunk nagy összegű kártérítést fizetni önnek.
– Mennyit? – a kérdés ösztönös volt, noha valójában nem érdekelte a pénz. Az volt a nagyobb probléma, hogy vissza akar-e térni ahhoz a valósághoz, amit a Földön megismert, vagy a Marson akarja folytatni ezt az őrületes kalandot. A válasz nyilvánvaló, de Melina emléke meg valami más, valami olyan fontos, ami…
– Százezer hitelegységet. Talán többet – mondta Edgemar.
Lori fölragyogott:
– Gondold meg, Doug! Akár egy házat is vásárolhatnánk!
A kétszázadik emeleten lévő luxuslakás helyett. Ez is elég vonzóan hangzik. Talán még közös vakációra is elmehetnek a tenger alatti kupolába.
– Természetesen – mondta Edgemar –, mindez attól függ, beveszi-e a tablettát.
Már majdnem meghajolt a logikájuk előtt. Most azonban ismét gyanakodni kezdett. Miért függne minden attól, hogy beveszi-e a tablettát. Miért ne jelenthetné ki, csak úgy egyszerűen: "Elegem van az álmodozásból! Vissza akarok térni a valósághoz és Lorihoz!" És, miután kimondta, egyszer csak vissza is térne. Nagy ritkán előfordult, hogy félig ébren álmodott, de olyankor tudta, hogy most álmodik, sőt kicsit képes volt irányítani is az eseményeket. Általában azonban, amikor ez történt, az álom lassan elmúlt, és ő fölébredt, így azután ahelyett, hogy álmában hatástalanított volna egy szexbombát, arra ébredt, hogy valami feszül a nadrágjában, és nincs hová tennie. Ez persze, még tizenéves korában volt, még Lori előtt. Az alapelv azonban ugyanaz: ha nem tud kitörni álomképeiből a jelkép nélkül, akkor miért tudna a jelképpel?! Miért olyan fontos ezeknek a szimbólum?
– Mondjuk, maguknak igazuk van – mondta Quaid –, és ez az egész álom. – A fegyvert Edgemar halántékához nyomta. – Akkor én most meghúzom a ravaszt, ez úgyse számít.
Már kezdte is. Elég fontos próba. Ha nem álom, ami most történik, Edgemar nagyon iparkodik majd elkerülni a próbatételt.
– Doug, ne csináld! – kiáltotta Lori.
Edgemar azonban hűvösen nyugodt maradt.
Tekintete és hangja nem fejezett ki mást, mint önzetlen aggodalmat a beteg iránt.
– Számomra teljesen közömbös a dolog, Doug, de a maga számára katasztrofálisak lennének a következmények. Az ön tudatában én halott lennék, és így már nem lenne senki, aki kivezetné magát; bennrekedne egy állandó pszichózisban.
Lehetséges volna? A pszichózis a lélek betegsége. Elképzelhető, hogy a saját cselekedete meghatározza, melyik utat választja az elméje? Ha lelövi Edgemart, ezzel a döntéssel elkerüli a valóságot? Ha viszont beveszi a tablettát, azzal magához öleli?
– Doug, kérlek, hadd segítsen dr. Edgemar! – könyörgött Lori,
Ujját a ravaszra szorította, de nem tudta, mitévő legyen. Érezte, bármikor beteríthetné a szobát a doktor agyával. De akarja-e? Ha ez azt jelenti, hogy örökre bezárja magát egy álomba, amely az erőszakról, a bizonytalanságról és a megalázott szerelemről szól?
– A valóság falai dübörögve leszakadnának – folytatta Edgemar. – Az egyik pillanatban maga lenne a lázadók ügyének megmentője, a következőben pedig már Cohaagen kebelbarátja. Míg végül, miközben odalent álmodik a Földön, ki kellene vennünk az egyik agylebenyét.
Quaid teljesen összeomlott. Igaznak kell lennie, ha valójában ilyen félkómában fekszik odalent a Földön, és nem tudják kihozni ebből. A végén szükség lesz az agyműtétre. Nincs értelme, hogy etessék és fönntartsák, mint egy zöldséget. Nem gazdaságos. Egy agylebenyétől megfosztott ember viszont talán nem túl okos, de azért képes kezelni a kőtörő kalapácsot, így hát jobb, ha most okosan választ. Akár így, akár úgy, az érzékcsalódás katasztrófát jelent.
– Szedje már össze magát, Doug! – mondta határozottan Edgemar –, és tegye le a fegyvert!
Quaid lassan leengedte a pisztolyt. Ha ez egy álom, és ebben az álomban lelő valakit, ő maga fog meghalni, vagy megoperálják az agyát, ami ugyanaz.
– Jól van. Most vegye el a tablettát, tessék – Edgemar elhallgatott, míg Quaid lassan elvette tőle a gyógyszert – … és most tegye a szájába!
Quaid bevette a szájába a tablettát. Éppen olyan íze volt, mint bármilyen más gyógyszernek, de hát ez természetes, akár álomban, akár a valóságban.
– És most nyelje le! – folytatta Edgemar, mintha egy megvakult pilótát rádión segítene a leszállásban.
Quaid egy pillanatra megállt. Edgemar és Lori meredt szemmel figyelték.
– Gyerünk, Doug! – mondta Lori.
Nem tudott dönteni. Tegyük föl, hogy ez nem álom? Akkor a tabletta valami olyan nyugtató, amely kiüti, vagy talán meg is öli.
Észrevette, hogy Edgemar orrán végigfolyik egy kövér izzadságcsepp. Hauser átvette a parancsnokságot. Hirtelen mozdulattal ismét a doktor fejéhez emelte a fegyvert, és lőtt.
A plasztikfegyver plasztik-robbanótöltete egyenesen a másik agyába küldte a plasztikgolyót. A falat nagy körben sűrű vér és agyvelő borította.
A vérfolt ekkor fölrobbant, valósággal hátralökve Quaidot. Hatalmas lyuk jelent meg a falon. Rosszul választott! Álmainak fala most omlik le dübörögve, pontosan ahogy Edgemar doktor mondta.
Nekivágódott a szemközti falnak, és kissé kábultan lecsúszott a padlóra. Négy ügynök rontott keresztül a lyukon. Megragadták.
Tehát ez nem az álom vége! Itt a bizonyíték, hogy nem álmodik, hanem valóban a Marson van! Azért nem támadtak eddig, mert élve akarták, hogy kiszedjék belőle, amit tud. Miután a tablettatrükk nem vált be, most berontottak, hogy elfogják. Tökéletesen értelmes ez így!
Megnyugodva vette föl a harcot. Az ügynökök igyekeztek megbilincselni. Ám ő az egyiket állón vágta, a másiknak kificamította a vállát, ütötte-rúgta a harmadikat és a negyediket. Attól az ügynöktől már meg is szabadult, aki a lábát szorította. Nem használtak fegyvert; nyilván élve akarták leszerelni.
Kezével a padlóba kapaszkodva az ajtó felé erőlködött. Már-már sikerült kijutnia, és akkor fenébe az álmokkal!
Volt azonban előtte még valaki. Fölnézett. Lori zárta el az utat. Ó, ez nem érdekes! Megmozdult – a lány lába hatalmas erővel rúgott az arcába.
Összerogyott, bár jobban fájt neki az exfelesége durvasága, mint maga a rúgás. Nem akarta újra megütni Lorit. Elég volt odalent a Földön.
Egy pillanatra megállt. Ez elég volt ahhoz, hogy a többi ismét megragadja. Megfeszült, hogy a karját lefogó két ügynököt egymáshoz csapja. Ekkor Lori iszonyatosan megrúgta a lába között; úgy érezte, az egész bolygó fölrobban a fájdalomtól. Abbahagyta az ellenállást; már nem volt semmi, mint az iszonyatos fájdalom, meg a lány árulása miatt érzett keserűség. És még azt mondta az imént, hogy szereti őt!
Nagyon távolról, valahonnan a fájdalmon túlról hallotta Lorit.
– Ezt azért kaptad, amiért a Marsra kellett jönnöm! Tudod, mennyire gyűlölöm ezt a kicseszett bolygót!
Nem, nem tudta. Azt gondolta, csak megjátssza a nagy utálatot, hogy elvegye kedvét a Marstól. Úgy látszik, nem minden volt csupán szerep Lori számára.
Az ügynökök hátracsavarták a karját, és megbilincselték. Nincs remény.
Lori ekkor térddel ismét arcon rúgta. Quaid elveszítette maradék öntudatát is.
Távolról, halványan érezte, hogy az ajtóhoz vonszolják. Lori legalább egy szívességet megtett neki: kimutatta igazi érzéseit. Soha többé nem tudja már becsapni. Nem mintha erre még esélye lenne. Elájult.
Lori bekapcsolta a hordozható videofont.
– Elkaptam – mondta mosolyogva, amint Richter arca megjelent a képernyőn.
– Hozd le!
Lori néma csókot dobott a másiknak.
– Ciaó!
Az adásnak vége volt.
Richter arra gondolt, szívesebben megölte volna a pasast. De legalább jó hír, hogy épp Lorinak sikerült élve lekapnia, hogy épp ő teljesítette Cohaagen parancsát.

19. fejezet	Szökés

Richter és Helm a Hilton bejárata mellett várakozott, egy kocsiban. Richter büszkén szorította ökölbe a kezét.
– Gyertek a teherlifthez! – mondta. – Mi is oda megyünk!
Helm már kikászálódott az autóból. A másik követte. Egy pillanat múlva már a szállodában voltak.

Quaid félig-meddig magához tért. Érezte, hogy a teherlift felé vonszolják. Két vendég és egy londiner a csomagszállító targoncával félrehúzódott, nem akarván beleavatkozni mások ügyébe. Csak néhány pillanatra veszítette el az eszméletét, ez a rövid kis pihenés azonban elég volt ahhoz, hogy heréi a fájdalomnak már egy elviselhető fokán nyugodjanak meg.
Kísérői a falhoz támasztották, míg a liftre vártak. A padlót bámulta, nem állt ellen. Várta, hogy jobban magához térjen. Tekintete megállapodott valami csinos látványon. Lassan jött rá, hogy Lori kecses lábait nézi. Elég baj az, hogy a lány szíve nem olyan minőségű, mint a teste.
Azt is észrevette, hogy Lori bokaszíjat visel, benne dzsungelkéssel. Nyilvánvaló most már, hogy profi. Hogy is tudta ennyire megtéveszteni?
A lift ajtaja kinyílt. Őrületes fegyverropogást hallott.
Végre is lelövik? Nem érezte a fájdalmat. Azután az előtte álló ügynök összerogyott. Quaid arca a meglepetés valóságos tanulmánya volt. Nem őt ölték meg – hanem az őrét. Mi ez itt?
Egy nő ugrott ki a liftből. Éppolyan jó lábai voltak, mint Lorinak; a melle pedig még sokkal formásabb. Hosszú hajáról Quaid tekintete az arcára siklott – és tárva maradt a szája. Melina volt!
Melina körbefordult, miközben végig nyomta fegyvere ravaszát. Egy pillanat alatt lekaszálta a maradék három ügynököt, akik még ekkor is Quaidot szorongatták. Sikerült úgy intéznie, hogy a férfit egy karcolás sem érte. Nem tudta eldönteni, ő ilyen szerencsés, vagy pedig a lány kitűnő céllövő.
Lori a földre vetette magát, kaszáló rúgással kilökte Melina lábait. A fegyver nagy ívben röpült végig a folyosón. Lori megragadta Melina haját, és olyan durván hátrarántotta a fejét, hogy csaknem a nyaka tört. Ökle köré tekerte a barna hajzuhatagot, és a lány arcát nekizúzta a falnak. Egyszer, kétszer. Harmadszor is. Melina ekkor már nem küzdött. Quaid ismerte ezt az érzést, hiszen nemrég élte át maga is.
Nagy keservesen fölmászott a halott ügynökök halmára. Hátrabilincselt kezével nehézkesen előkotorta az egyikük pisztolyát. Mindnek volt fegyvere, bár nem használták vele szemben. Legalábbis ezúttal.
Lori előhúzta a kést a bokaszíjából. Magasra emelte, hogy belemártsa Melina szívébe. Egy pillanatra megállt.
Az asszony magához tért. Meglátta a magasra emelt kést.
Lori nyilván csak erre várt. Bizonyára tudja, hogy kicsoda Melina: álmainak asszonya. Azt akarta, hogy a lány lássa, mi következik. Talán azt is, hogy Quaid szintén lássa. Nyilván minden módon gyötörni akarja őt, és most megtalálta a tökéletes megoldást.
– Ne! – kiáltotta Quaid. Nem kérés volt ez, hanem figyelmeztetés.
Lori megfordult, és látta, hogy a pisztoly őt veszi célba. Ugyanakkor azt is látta, hogy hátrabilincselt kezével egészen furcsán, kitekert helyzetben kénytelen célozni. Vajon tud-e így pontosan célba találni.
Lori hirtelen megváltozott, a jól ismert kaméleonmódon. Valószínűleg megtalálta a választ arra a kérdésre, hogy melyik helyzet az amikor Quaid nem céloz pontosan.
– Doug!… sóhajtotta. – Ugye nem bántasz engem?
Quaid továbbra is keményen fogta a pisztolyt.
Lori leengedte a kést, és összekulcsolta a két kezét. – Légy észnél, szívem! Végre is házastársak vagyunk.
Igen, így látszott egykor. Most már azonban megokosodott. Nem oly rég kapta az utolsó leckét. Kezében a fegyver meg sem rezdült.
Lori óvatosan, nagyon lassan, kissé megemelte a kést, hogy elhajítsa. Quaidnak cseppnyi kételye sem volt afelől, hogy a lány halálos pontossággal képes oda dobni, ahová akarja. És ezúttal már ő volt a célpont.
– Akkor vedd úgy, hogy most adtam be a válópert – mondta mogorván.
Lori villámgyorsan fölemelte a karját, hogy eldobja a kést. Quaid lőtt. A golyó a homloka közepén találta el a lányt, a kés koppanva leesett. Egy pillanat múlva Lori is a padlóra zuhant.
Valószínűleg elengedte volna, még azután is, hogy csaknem megölte Melinát. Gyűlölte, ha nőket kellett elpusztítani. Lori azonban élete utolsó pillanatáig kimutatta igazi természetét. Tetőtől talpig ügynök volt, éppolyan kegyetlen, mint akármelyik kopó, csak veszedelmesebb a legtöbbnél. Meg kellett hát ölnie.
Melina fölemelkedett. Összetörten és rémülten. Elég nyilvánvalóan nem gondolta, hogy egy másik nő mér rá vereséget.
– Ez volt a feleséged?
Quaid bólintott. Megölte, és bár tudta, hogy igaza volt, mégsem érezte jól magát Lori nemcsak hogy nem szerette őt szerelemmel, de alighanem még csak nem is kedvelte. Szeretni nem szerette, de legalább kedvelte. Nehezebb volt, mint Lorié lett volna fordított esetben.
– Micsoda kurva! – mondta Melina.
Ez nagyjából össze is foglalta a helyzetet. Nyolcévnyi – jobban mondva hathétnyi – tapasztalatot lehetett kicsikarni ebből az élményből. Fájt.

Richter türelmetlenül dobolt a teherlift hívógombján, míg végre megérkezett. Helmmel együtt belépett. Egyre jobban bánta, hogy Hauser nem próbált megszökni. Akkor okuk lett volna elpusztítani – szolgálatteljesítés közben.

Melina még mindig fájdalmakkal küszködve Lorihoz kúszott, és átkutatta a zsebeit. Quaid figyelte.
– Beugrottal egy kicsit lövöldözni tízórai szünetben? – kérdezte gúnyosan. Vagy mára végeztél a munkáddal?
– Ez a munkám.
– A Végső Mentsvár meg a hobbid. – Tudta, hogy most nyűgösködik, de nem szerette, ha sötétben hagyják.
– Az az álcázásom – mondta Melina, és tovább kutakodott.
Éppolyan profi, mint Lori volt. Mindent megtesz, hogy leplezze az igazi feladatát, ő aztán tudta.
– A Mentsvárban azt hittem, nem kedvelsz.
– Nem is kedveltelek – mondta Melina röviden. Megtalálta a bilincskulcsot.
– És mitől gondoltad meg magad? – kérdezte, mintha bájcsevelyt folytatnának, nem pedig kétségbeesett menekülés közepén lennének.
– Ha Cohaagen holtan akar látni, akkor talán mégis rendes ember vagy.
Valójában Cohaagen inkább élve szerette volna látni ezúttal; az ügynökök bármikor kinyírhatták volna, a falon keresztül, de inkább végigvárták azt a kis színházat, Edgemarral és Lorival. Ezt azonban nem árulta el Melinának, akinek okfejtése kissé hasonlított az övéhez: ha a lány nem állt szóba vele addig, amíg meg nem bizonyosodott a hűségéről, akkor a lánnyal minden rendben van. Lori mindenben más, nemcsak a haja színében. Úgy látszik, először azt szükséges megtudni, hogy ki az ember ellensége, mielőtt eldöntené ki a barátja.
– Szóval azért ugrottál be, hogy elnézést kérj? – mondta.
– Quato látni akar.
Melina kinyitotta Quaid bilincseit.
– Gyerünk! – Talpra rántotta a férfit, és végigrohant vele a folyosón.

Richter és Helm kirontotta teherliftből. Richter megtorpant, amikor meglátta Lori homlokán a fekete szélű lyukat. Holtfehérre sápadt, ahogy előbb a hitetlenkedés, majd a düh rohant végig rajta. Amikor legutoljára látta a lányt, olyan meleg, olyan élő volt, most pedig…!
"Nem – gondolta –, ne Lorit! Ne az én Lorimat!"
Élete legszebb ajándéka volt. Okos, szép, nagyszerű az ágyban. Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy többé nem tarthatja a karjában, nem látja mosolyogni, nem hallja a bársonyos hangját.
A szörnyű kétségbeesés helyét hamarosan átvette a tűzforró gyűlölet. Hauser tette ezt. Az a gyilkos, áruló mocsodék! Meg fogja bosszulni Lori halálát, ha ez lesz élete utolsó cselekedete is. Letépi annak a szemétnek a fejét…!
Helm megérintette a vállát, és előremutatott. Richter is észrevette Quaidot és Melinát a folyosó végén rohanni. Összefüggéstelen szavakat ordítva lőni kezdett utánuk. A golyók elfütyültek Quaid feje mellett.
A fenébe is! Azért szaladtak el, mert attól féltek, hogy jó néhány ügynök fog kirontani a liftből, és pisztolypárbajban elintézik őt meg Melinát, hiába végeznek közben ők esetleg Richterrel és Helmmel. Most meg, úgy látszik, hogy csak ezek ketten jönnek. Ám most már ha megállnának, megfordulnának a pontos célzáshoz, veszedelmes helyzetbe kerülnének. Rohanniuk kell tovább.
A kijárati ajtóhoz értek. Melina megrántotta, de nem nyílt ki.
– A fene egye meg! – kiáltotta.
Futottak tovább, mert nem volt más választásuk. A folyosó végén lévő nagy ablak felé közeledtek. Odakintről csak a vörös ég és a kupola fémszerkezete látszott, semmi más. Legkivált nem olyan terep, amin tovább futhatnának.
És most? – kérdezte Quaid, látván, hogy zsákutcába kerültek.
– Ugorj! – válaszolta a lány röviden.
Ha jobban az eszénél van, talán megtorpan, de kissé még mindig kábult volt az ütésektől, rúgásoktól. Talán Melina is ugyanígy volt ezzel. Nos, ha zuhanni kell, akkor ő az, akivel szívesen zuhan a halálba. Eszébe jutott az álom…
Egyszerre ugrottak, keresztültörve az ablakon. Szálltak a levegőben, és Quaid lelki szemei előtt közben lepergett az élete. Egy pillanatra új értelmet nyert az, ami tudatában eltemetve szunnyadt eddig. És igenis köze volt az emberiség jólétéhez! Ekkor lenézett, és meglátta maguk alatt a tetőt, alig hatlábnyira. Melina nyilván tudta ezt. A szálloda valójában egymásra épült teraszok sora volt.
Tetőt értek, hengergőztek, majd talpra álltak és továbbrohantak. Richter és Helm megjelentek a törött ablak keretében, és lőttek rájuk. Ekkorra azonban már eltűntek a kanyar mögött.
Távolról még hallották a dobbanást, ahogy Richter és Helm utánuk ugrott a tetőre. Még nincs vége a hajszának!
Ugrottak, rohantak, igyekeztek elhajolni a lövések elől. Szerencsére üldözőik nem tudtak pontosan célozni rohantukban, így csak vesztegették a lövedékeket.
Ám hamarosan ismét zsákutcába jutottak, és már nem volt több terasz, ahová ugorhattak volna. Most hová?
Melina teljes sebességgel szaladt a tető széle felé. Quaid kedvtelenül követte. Már megint?
Úgy látszik. Remélte, a lány tudja, hová tart. Azután meglátta maguk élőt a kupola falát. Övébe dugta a pisztolyt. Sajnálta, hogy nem sikerült magánál tartania a plasztikfegyvert, amit oly nehezen hozott át a Marsra. A harc után Loriék elvették tőle, pedig kitűnő fegyver volt.
Elérték a tető szélét; ugrottak, és belekapaszkodtak a kupola állványzatába. Megint megtalálták a menekülés útját.
Ahogy ott függtek, Quaid hátranézett. Látta, hogy Richter és Helm a tető szélére ért. Richter lövésre emelte a kezét, Helm azonban akkorát csapott a karjára, hogy a golyó a lábuk alatt a tetőbe fúródott.
– Meg akarsz ölni mindünket?! – üvöltötte Helm.
Richter dühödten fejbe vágta Helmet, és újabb lövésre emelte a pisztolyt. Helm vadul küzdött nála magasabb, erősebb főnökével.
– Megrepeszted a kicseszett kupolát! – ordította, ahogy leszorította Richter karját.
Ez igaz, gondolta Quaid. Eszébe jutott az űrreptéri jelenet. Egy golyó prímán megfelel, pontosan úgy, mint egy fölrobbanó álarc. Richter nyilván afféle eszelős, aki először lő, utána gondolkodik. Úgy látszik azonban, most észretért végre, mert nem lőtt tovább.
– Egyébként – kérdezte Quaid, mintha ezt az egész függeszkedést viccből csinálnák –, hallottál valaha egy Emlékezet Rt. nevű cégről?
– Egy időben fotómodell voltam náluk. Miért? – tréfált Melina.
– Csak tűnődöm.
A tények lassan kezdtek összeállni benne, miközben a másik oldalon meg lassan szétestek.
Melina sportosan lengett végig a korláton, Quaid pedig követte. Lecsúsztak a csöveken; korlátról korlátra lendültek. Lehet, hogy az asszony úgy néz ki, mint aki csak élvezetekre termett, de valóságos akrobata.
Ahogy azonban lefelé tornászták magukat, a pisztoly kiesett az övéből. Nem tudta elkapni; szomorúan nézte, amint lefelé hullik. Melina a magáét vagy eldobta a tetőn, vagy ugyanígy veszítette el. Most már nincs mivel visszalőniük.
Ezenközben Richter és Helm lefelé ereszkedtek a szálloda tűzlépcsőjén, ami sokkal egyszerűbb és gyorsabb feladat volt. Már-már előnyhöz is jutottak!
Quaid és Melina egy fal mellett értek földet. Velük szemben – csaknem ugyanakkor Richter és Helm. Előrerohantak, miközben megint tüzelni kezdtek.
Quaid körülpillantott, de látta, nincs hová rejtőzniük. Kétségbeesetten kereste lepottyant pisztolyát, ám az reménytelenül elveszett a kupola fala melletti rettenetes hulladékhalomban. Most biztosan nincs idő előkeresni. Bizony, vesztésre áll a hazai csapat!
Richter most már kéjes lassúsággal sétált feléjük. Fölemelte a fegyvert, gondosan célzott. Vigyorgott. Látszott, hogy nem áll szándékában foglyokat ejteni.
E pillanatban csikorgó kerekekkel egy autó rontott ki a kanyar mögül, és a négy ember közé vágódott. Quaidék előtt megállt.
Benny volt, a swingkedvelő taxis.
– Nem köllene egy fuvar?
Fejjel előrevetődtek a taxiba, és Benny máris szélsebesen indult.
– A Végső Mentsvárhoz! – kiáltotta Melina. Gyorsan!
Richter utánuk lőtt, a hátsó ablak darabokra tört. Quaid magával rántotta Melinát a padlóra, hogy ne sebezze meg a sok üvegszilánk.
– Jézusom! – kiáltotta Benny. – Hát nekem senki sem mondta, hogy maguk bajban vannak!
Padlóig nyomta a gázpedált.
Mögöttük Richter és Helm is beszállt a maga autójába. Ugyanúgy lőttek ki, mint Benny. A fekete sofőr a főalagútba vezette az autót.
– Mit tesznek velem, ember? Nekem hat gyereket kell etetnem!
Váratlanul balra fordult, egy mellékalagútba, amely a nagy marsi hasadék fölött vezetett át. A hirtelen kanyartól Quaid és Melina egymásnak dőltek. A férfi szerette volna, ha ez nem véletlenül történik, mivel azonban nem így volt, óvatosan odébb húzódott, hogy ne legyen félreértés.
Ebben az alagútban az aszfaltozás nem volt egyenletes. Ahogy az autó száguldott, a fények villogtak, és a kerekek ritmikusan döccentek. A hatás furcsamód megnyugtató volt.
– Van fegyvere, Benny? – kérdezte Quaid.
– Az ülés alatt, ember!
Quaid lehajolt az első ülés alá, és egy rejtett tartóban megtalálta a pisztolyt. Előhúzta és megvizsgálta. Elég profi darab, megtöltve. Ez a sofőr aztán tudja, hogyan védje magát szükség esetén!
Visszafordult. Richter kihajolt az autóból. Torkolattűz villanását látta. Benny visszapillantó tükre szilánkokra tört. Ez a Richter egyre jobban lő!
Quaid is kihajolt az ablakon, és gondosan célozva visszalőtt. Sikerült a lövés, mert Richterék szélvédője szintén darabokra tört.
Az üldözők kocsija megfarolt, de ellenőrizhető maradt. Ez azt jelenti, hogy nem találta el a sofőrt. Kár. Látta, hogy egy fegyvert tartó kéz kiüti a maradék üveget a szélvédőből. A lövöldözés folytatódott, ettől kezdve azonban már a kocsi belsejéből.
Szóval mindössze annyit ért el, hogy Richter most már könnyebben célozhat rá! Sőt, úgy látszik, előveszi a nehéztüzérséget. Mije lehet még?
Richter tüzelt. A kocsi lökhárítója leesett. Újra lőtt. Kiment a másik ablak. Ez tényleg nehéztüzérség!
Quaid visszalőtt, de a kis pisztoly valahogy nem bizonyult hatásosnak. Az üldöző autóban a két férfi lehúzódva nézegetett kifelé, így nem is tudta jól célba venni őket. Ráadásul a kocsi első kerekei előtt fémpáncél volt, így a gumikban sem tehetett sok kárt. Richternek az a gyorstüzelő ágyúja azonban…
A kopó ismét lőtt. Ezúttal a taxi egész teteje leröpült.
– A kurva életbe! – tiltakozott Benny. – Hisz ez a taxi még ki sincs egészen fizetve!
És még csak most jött a java! Egy kanyarban kilőtték Benny egyik gumiját. A kocsi egy pillanatra ellenőrizhetetlenné vált, megpördült, majd tehetetlenül megállt Venusville főterén.
Quaid alig tudta, mit tesz. Hauser alighanem ismét átvette a parancsnokságot, ahogy végszükség esetén mindig is szokta. Egyszer csak azt vette észre, hogy megragadja Melinát, átöleli, hogy védje az ütközéstől, amennyire lehet. Amint a kocsi pörgése lassult, és megálltak a téren, rögtön cselekedett.
– Kifelé! – kiáltotta, és a kiszakadt ülések között az ablakon át kimásztak.
– Gyerünk, gyerünk! – sürgette őket, amint talpra állt. Segített Bennynek meg Melinának kibújni.
– Krisztusom – nyögött Benny –, most már engem is üldöznek!
Mindhárman rohanni kezdtek. Épp idejében. Richter kocsija kivágódott a kanyar mögül, és csikorogva fékezett. A két férfi kiugrott, és tűzesővel borította el a roncsot.

20. fejezet	Quato

A fegyverropogás alighanem fölriasztotta a Végső Mentsvár csaposát, mert már ki is tárta az ajtót, ahogy Melina, Quaid és Benny közeledett. Mögöttük pedig azonnal bevágta. Quaid megtorpant, mert egy pillanatra megzavarta a látvány.
Tony meg a többi bányász fölemelte az asztalát, és azzal együtt a padló nagy darabját is. Egy üreg ásított ott. Valamiféle menekülési útvonal?
Melina pontosan tudta, micsoda. Bemászott a lyukba, és eltűnt a sötétségben. Benny követte, rémült pillantásokat vetve hátra. Quaid lerázta bénultságát, és ő is leereszkedett.
A bányászok visszarakták helyére az asztalt, és folytatták a pókért. Akkor is verték a lapot, amikor Richter; Helm és mögöttük a frissen érkezett hat katona berontott.
A kártyások lanyha érdeklődéssel meredtek a fegyveresekre. A jelenet oly csöndes és békés volt, mintha valami bridzsklubban lennének, egy csöndes szerda délután. Richtert azonban nem lehetett ilyen könnyen becsapni. Tudta, hogy ezek a primitív emberszabású állatok rejtették el a férfit, aki megölte Lorit. E cselekedetükkel elveszítették jogukat az élethez. Nem érdekelte, hányat kell megölnie közülük, hogy megtudja, amit akar.
Megragadta Maryt, és fejéhez szorította a fegyvert. Ugyanaz a fegyver volt, amellyel lerobbantotta Benny taxijáról a tetőt.
– Merre mentek?
– Kik? Nem tudom, hogy mit…
Mary feje szétrobbant a lövéstől. Richter a földre lökte a testet, és most Hüvelyk Manyit ragadta meg.
– Talán te tudod! – mondta gyűlölettől jeges hangon.
Mielőtt a törpe nő válaszolhatott volna, Tony fölugrott. A levegőben úszva hatalmas karaterúgást mért Richterre, aki összeesett. Helm előreugrott, hogy lelője Tonyt, de Hüvelyk Manyi hirtelen kinyújtotta a karját, és egy Isten tudja honnét szerzett bozótvágó késsel a szeméremcsonttól a rekeszizomig fölhasította Helm hasát.
Mintha csak égő gyufát érintettek volna egy puskaporos hordóhoz. A többi bányász is szinte belerobbant az akcióba: ököllel, késsel, pisztollyal, üveggel, söröskorsóval rontottak a katonákra. Mire Richter kiszabadult Tony szorításából, embereinek felét már el is intézték.
Kivetette magát az ablakon, miközben golyók süvítettek el mellette. A fegyverropogás zajára rengeteg katona gyűlt össze a téren, és ezek most tűzzel fedezték a menekülését.
Bevetette magát a gépkocsironcsok és hulladék barikádja mögé. Látta, hogy hátul áll az a katonai jármű, amellyel a fegyveresek érkeztek. Igyekezett odajutni. Golyók fütyültek mellette, így lebukott, aztán rohant, kúszott, gurult az autó felé. Látta, hogy egy rakétavetőt szereltek rá. Szeme megcsillant. Ez majd elég lesz!
– Te! Ide! – rendelkezett. A megfelelő szögbe állította a rakétavetőt, és már majdnem kiadta a tűzparancsot, amikor az egyik katona a kezébe nyomott egy tábori videofont.
– Cohaagen – mondta a katona.
Richter fogai megcsikordultak.
– Uram… – kezdte, de Cohaagen félbeszakította:
– Abbahagyni a harcot! Kivonulni a terepről!
"Nem, nem, nem, ez nem lehet igaz!"
– De hát Quaidot védik! – tiltakozott Richter, dühtől és döbbenettől remegő hangon.
– Nagyszerű! – mondta Cohaagen. – Kivonulni a G-szektorból! Most azonnal! – Mielőtt Richter válaszolhatott volna, hozzátette: – Nem gondolkodni! Megcsinálni!
Richter látta Cohaagen tekintetét, és visszafojtotta a kikívánkozó választ. Cohaagen valami nagy trükkre készül. Richter nem tudta, mi az, de úgy gondolta, biztosan jobb eredményt hoz, mint amilyen kárt egy rakétavető okozhat.
Engedelmeskedett a parancsnak.

Quaid az üregből egy alagútba ugrott. Követte Melinát és Bennyt. Az alagút szemlátomást a hatalmas föld alatti bányaváros egyik fővonala volt. Ezek a föld alatti folyosók minden irányba szétágaztak, és sok-sok kilométeren át húzódtak. Föltételezését megerősítette, hogy miközben rohantak, mindenütt bányászokat láttak, akik fúróikkal a föld alatti bányafalakat dolgozták meg. A bányászok nem vettek róluk tudomást, bizonyára megszokták az ehhez hasonló látványt.
Venusville túlsó végénél, egy kereszteződésben az alagút többfelé vált. Melina megállt, hogy kissé visszanyerje a lélegzetét. Zihálása egy pillanatra elakadt, amikor gépies, fémhangú döndülés rázta meg a talajt.
– Istenem – kiáltotta rémülten –, a vészkijárati, magasnyomású ajtók! Elzárnak bennünket a város többi részétől!
Amint kimondta, hatalmas döndüléssel jellegtelen, szürke fémajtó ereszkedett le a mennyezetről, pontosan előttük. Elzárta az egyik alagút bejáratát. A következőkhöz rohantak – túl későn!
Már csak egyetlen alagút maradt nyitva. Kétségbeesett sebességgel gurulva, vetődve jutottak át a legutolsó ajtó alatt. Épp, mielőtt bezáródott volna. Sikerült!

A Végső Mentsvár-béli csata lázadó túlélői óvatosan lestek ki a kocsma kitört ablakain, az üvegszilánkon keresztül. Nemrég a katonák abbahagyták a lövöldözést. Most szemlátomást csomagolnak és rendben visszavonulnak. A lázadóknak fogalmuk sem volt arról, miért teszik.
Ahogy a katonák eltűntek, Venusville lakói előbújtak a különféle lyukakból, ahova a csata elől menekültek. Suttogva beszéltek, legtöbbjükön döbbenet látszott. Mások gyanakvóak voltak. Mindenki megrémült, amikor a magasnyomású ajtók a helyükre döndültek. Senki sem tudta, mi következik most. Hatalmas tömeg gyűlt össze a főtéren, de mindenki furcsán, suttogva beszélt. Azután még nagyobb lett a csönd.
Az óriási ventilátorok, amelyek a levegőt forgatták a negyedben, lelassultak, majd megálltak. Tökéletes csönd ülte meg Venusville-t. Minden arc megtelt rémülettel. Azután…
A ventilátorok újra megindultak! Valaki megkönnyebbülten fölnevetett, de a nevetés kétségbeesett kiáltássá torzult, ahogy a teret borító papírszemét hirtelen fölemelkedett, és lebegve úszni kezdett a hatalmas lapátok irányába.
A ventilátorok visszafelé forogtak! Cohaagenék kiszippantják a levegőt Venusville-ből!

Quaid megbotlott, ahogy az alagút széles térré változott. Melina elvett egy zseblámpát az alagút bejárata mellett álló kis asztalkáról, és körbevilágította a térszerű kamrát. Ahogy a falak megcsillantak a fényben, látták, hogy teli vannak üreggel.
– Itt temetkeztek az első telepesek – mondta a lány.
Quaid emberi tetemeket látott az üregekben. Balzsamozás nélkül, természetes módon mumifikálódtak. Hallotta, ilyesmi a Föld szárazabb vidékein is előfordul, mert ez a klímától függ, nem a balzsamtól,
Melina keskeny folyosók labirintusán át vezette őket. A falakban mindenütt sírok. A nő emlékezett arra a napra, amikor először járt itt. Még kislány volt, és félve kapaszkodott anyjába. Édesanyja megnyugtatta, történeteket mesélt a kiszáradt tetemek majd-mindegyikéről, így a holtak egyéniséggé, szinte élővé váltak.
Ezek a történetek indították el azon az úton, melynek végén maga is fölkelő lett. Az első telepesek kemény emberek voltak, akik elhatározták: olyan kolóniát létesítenek, amelyet minden más bolygó lakói irigyelni fognak. Kemény alapra építkeztek, ezt azonban aláásta a turbínium fölfedezése. Az Északi-tömb csak a bányákra figyelt, és minden mást kikapcsolt; ezzel összefüggésben az életszínvonal meredeken zuhanni kezdett a Marson.
Vilos Cohaagen azután egyenesen elviselhetetlenné tette az életet. Az az ember egy érzéketlen szörnyeteg! Nem is próbált az itteni népre figyelni. A kérvényekre letartóztatással felelt, és kijelentette, hogy minden ellene irányuló bírálat halállal büntetendő. Melina nem viselte el annak látványát, ahogy az első telepesek álmai elporladtak. Csatlakozott a Marsi Felszabadítás! Fronthoz. Azt akarta, hogy az álom ismét valósággá váljon.
Benny hangja megzavarta a gondolataiban.
– Hallottam erről a helyről – suttogta a sofőr.
– Azért jöttek, hogy szebb életük legyen mondta Melina. – De nem úgy sikerült. Cohaagenék mindent kispóroltak a kupolákból, és szörnyszülöttekké tettek bennünket. Úgy dolgozunk a saját bolygónkon, mint a rabszolgák, és Cohaagen nem engedi, hogy elmenjünk. Még azért a levegőért is fizetnünk kell, amit beszívunk.
Valami hirtelen a helyére került Quaid agyában. A levegő…!
– Olyanok vagyunk, mint a kedvenc aranyhala! – morogta keserűen Benny.
– Gyönyörű bolygónk lehetne már! – folytatta Melina. – De az Északi-tömb úgy döntött, hogy "gazdaságilag szükségszerűtlen" létrehozni légkört a Marson. Természetesen, hiszen az pénzbe és munkába kerülne, amit a turbíniumbányáktól kellene elvonni.
Levegő. Quaid erőltette a fejét, hogy megragadja a gondolatot, ami átsuhant rajta. Nem sikerült. Valahogy most a bányászok sorsa jutott eszébe. Tudta, hogy a turbínium veszélyes; szinté biztosra vette, hogy a marsbéli genetikus torzulások magas arányát éppoly mértékben okozza a bányák radioaktív sugárzása, minta kupolákon átszűrődő káros napsugárzás. A hatalmas kedvezmények nélkül senki sem emigrált volna, hogy az itteni bányákban dolgozzék.
Ám rendszerint csak akkor döbbentek rá, hogy e többletjuttatások javát levegőre kell költeniük, amikor már ideértek. Mivel a bánya volt a város egyetlen munkalehetősége, az átlagembernek ott kellett maradnia, ha lélegezni akart. Még ha gyanakodott is, hogy hosszú távon mibe kerül neki ez – mit választhatott? A lassú mutáció még mindig jobb a gyors halálnál.
Emlékezni kezdett arra is, amiért Hauser hitet cserélt. Ha az embernek máshol is lehetősége volna dolgozni, mint a bányában, ez azonnal forradalmat jelentene. Egy fölkelés már volt, de nem győzhetett, hiszen Cohaagen ellenőrizte a levegőellátást.
– Odalent a Földön meg fütyülnek ránk folytatta Melina. – Amíg a turbínium rendszeresen érkezik, amíg az Északi-tömb fölénye megmarad a földi háborúban, senki sem borítja föl Cohaagen kényelmes kis taligáját. Megállt, és reménykedőén Quaidra nézett. De te talán megváltoztathatod ezt!
Quaid zavartan félrefordult. Ha előáshatná azokat az emlékeket! Hiszen amit tud – amit tudnia kellene –, az mindent megváltoztat! Memóriájának gúzskötései azonban szorosak maradtak.
– Megteszem, amit lehet – mondta szomorúan.
Keresztülgyalogoltak a katakombákon. Quaid Melina mellett haladt, Benny kissé lemaradva.
– Ha valamit tudsz – mondta Melina –, Quato majd segít, hogy eszedbe jusson.
– Miben?
– Szinte bármiben. – A lány elhallgatott, majd amikor ismét megszólalt, hangja fojtott volt az érzelmektől. – Talán még majd arra is emlékezni fogsz, hogy egyszer szerettél…
Quaid fájdalommal hallotta hangjában a szomorúságot. Megragadta a lányt, és maga felé fordította. Meg kell győznie, hogy ami a szívében van, az az igaz; a fejében lévő hamis emlékek nem számítanak.
– Melina, hallgass ide! Nekem ahhoz nincs szükségem Quatóra! Odalent a Földön minden éjjel rólad álmodtam. Mindent elzártak az agyamban, de az érzelmeimet nem tudták elvenni tőlem. Amikor elaludtam, téged láttalak, és téged kívántalak. Minden éjjel. Lehet, hogy már nem emlékszem, milyen volt veled élni, de az érzés megmaradt. Egyszerűen nem múlt el, így már nem is tudtam azt az életet élni odalent.
A lány szemébe nézett, és látta, hogy lassan hinni kezd neki.
– Akkor te tényleg…?
– Örökké! – közelebb hajolt Melinához, de mielőtt ajkuk találkozott volna, Benny rémülten felkiáltott.
A tetemek körütöttük mozogni kezdtek! A katakomba falának egy részlete teljes egészében odébb csúszott, akár egy ajtó. A résben hét fegyveres állt. Quaid megfeszült, Melina azonban megnyugtatóan megsimította a karját.
– Semmi baj! A mieink.
A lázadók egyike előrelépett, és fegyvere csövével Benny felé mutatott.
– Ez meg ki?
– Segített bennünket a szökésben – felelte Melina.
– Hé, ember, miattam ne aggódj! – mondta Benny. – Én veletek vagyok!
Bal kezét a jobb karjára tette, és megrántotta. Fémes kattanást hallottak, mire a jobb kéz lejött, mint egy bábu karja. Műkéz volt. Alatta nem volt más, csak egy deformált kinövés, néhány félig elszáradt ujjal. Quaid enyhén rosszul lett a látványtól, a többiek azonban néma rokonszenvvel nézték Bennyt.
Ő ekkor kinyújtotta a rossz karját, és kezét ökölbe szorította. Volt valami furcsa még ezen a karon, és Quaid gyomra fölfordult, ahogy észrevette, hogy az ing ujja alatt valami mocorog. Benny föltűrte az ingét, és ekkor meglátta: a csuklója fölött egy másik kéz nőtt ki, groteszken hosszú, csontos ujjakkal, amelyek most úgy mozogtak, mint egy-egy kígyó. Még némelyik lázadó is megundorodott a látványtól, de Benny elérte, amit akart: meggyőzte őket, hogy közülük való.
– Gyertek utánam! – mondta az egyik fölkelő.
Egy keskeny alagúton át követtéka fegyvereseket, míg egy nagyobb üreghez nem értek, ahol kis csoportokban pihentek a fölkelők. Fegyver és lőszer állt halomban mindenütt, s a távoli sarokban néhány ember térkép fölé hajolt. A többi evett, kártyázott, puskát tisztogatott, olvasott, vagy aludt; de mind keveset beszéltek – és senki sem nevetett. Elég komor volt a hangulat.
Quaid tisztelete némileg csökkent a lázadók iránt. Szervezett erő az kétségtelén, de az úton idáig túl sokat megtudhatott róluk. Egy ügyes kém például, ha ezen az úton hozták volna, egész pontos jelentést készíthetne a számukról, fegyverzetükről. Az lenne az ésszerű, hogy odakint elkábítják, úgy hozzák ide. Ha pedig kiderül, hogy kém, akkor kivégzik.
A csoport vezetője Bennyhez fordult.
– Várj itt! – parancsolta. Majd Melinának és Quaidnak intett: – Ti pedig gyertek velem!
A terem túlsó végében álló asztalhoz kísérte őket. Quaid most már látta, hogy a térképek között egy videofon is található. Azt is észrevette, hogy az asztalfőn ülő személy – aki nyilvánvalóan a parancsnok – George, a Végső Mentsvárból ismert, kedvesebbik bányász. Hadarva beszélt a videofonba. Hangja tekintélyt árasztott.
– Akkor meg verjétek le a magasnyomású zárakat!
– Nem tudjuk – mondta egy hang, és Quaid arca megfeszült, ahogy meghallotta. Tony beszélt, a forrófejű fickó, akinek az ölében ült Melina a bárban. George vállán átlesve meglátta a képernyőn, hogy Tony most egyáltalán nincs verekedős hangulatban. Nagy nehézséggel lélegzett, és Quaid látta a kép hátterében a többieket is. A kocsma padlóján feküdtek, vagy az asztalok alá húzódtak, levegőért kapkodva.
– Cohaagen kiszívta a levegőt az alagutakból is – folytatta Tony –, és mindegyiket aláaknázta!
George a vállán át hátrapillantott Melinára, majd visszanézett a képernyőre.
– Rendben van, ne csináljatok semmit! Melina épp most ért ide Quaiddal.
– Remélem, megérte ez az egész – suttogta Tony.
George kikapcsolta a videofont, és egy pillanatig komoran lehajtotta a fejét. Azután szembefordult Melinával, és halványan elmosolyodott.
– Örülök, hogy sikerült.
– Nem látszik, hogy olyan nagyon örülnél válaszolta Melina.
George fölkelt a székből, és a komor, vonás visszatért az arcára.
– Cohaagen elzárta a várostól Venusville-t.
– Tudjuk – mondta Melina. – Mi is majdnem bennrekedtünk.
– Amit nem tudtok, az, hogy kiszivattyúzza a levegőt.
Melina tenyerét a szájához kapta. Mindig is tudta, hogy Cohaagen kegyetlen, de azt nem, hogy ennyire irgalmatlan. George Quaidra nézett.
– Quaid, te valami átkozottul fontosat tudsz. Téged akar!
Quaid megdöbbent. George folytatta:
– Ha nem adunk ki neki, reggelre mindenki meghal.
A parancsnok egy páncélozott ajtóhoz vezette őket. A mellette lévő konzolon megnyomott egy csomó számot. A zár kattanva kinyílt.
– Most mi lesz? – érdeklődött Melina.
– Ez Quatotól függ – válaszolta George. Intett Quaidnak. – Gyere!
Vajon képes Quato segíteni az emlékezetén? Miután Quaid nem tudta, mit is tud valójában, erősen kétkedett, hogy bárki képes megszerezni tőle ezt az információt, csupán azzal, hogy ránéz. Talán elkábítják, és úgy próbálják kikérdezni. Aligha sikerül. Még mindig nem emlékezett világosan az Emlékezet Rt.-nél történtekre, de úgy rémlett, hogy azok is komoly gondokkal találták magukat szemközt, amikor fölfedezték a memóriareteszt. Itt se lesz másképpen.
Quaid Melinára pillantott, mielőtt követte George-ot. A lány fölemelte a kezét, a búcsú mozdulatával. Egy pillanatig pontosan olyan volt, mint az álomban. Quaid oda akart lépni hozzá, hogy átölelje és sose engedje el. De most nem tehette, mert az emlékeit akarta, mert szüksége volt rájuk. Nemcsak maga miatt. Azok miatt is, akik haldokolva feküsznek most Venusville-ben. Valamit bezártak a fejébe, és ki kell szabadítania onnan, hogy a Mars népe szabad legyen, ő pedig szerethesse Melinát. Alig tudta pillantását levenni a lányról. Végül követte George-t, és belépett az ajtón.
Homályos, boltíves terembe értek, amely éppannyira üres volt, mint amennyire zsúfolt a másik. Nem látott lázadót, de Quatónak sem volt nyoma. Utánuk sem érkezhet, mert George becsukta maguk mögött az ajtót, és az elektronikus zár jól hallhatóan bekattant.
George egy asztalhoz vezette. Két szék állt ott.
– Ülj le!
Quaid leült, és körülnézett a teremben, másik bejáratot keresve. Természetes, hogy Quatónak saját ajtaja van, amelyet nem használnak a többiek. Ám ilyennek nyomát sem látta. Hacsak nem álcázták jobban, minthogy egy szakértő szeme fölfedezhette volna. Aligha. Tudta, hogy most Hauser szeme végezte az ellenőrzést. Hauser…
Valami ismét meglepte. Eszébe jutott, hogy Melina őt Hauserként ismerte, nem pedig Quaidként. Álmában mégis Dougnak hívta. Hogy lehet ez?
A válasz oly nyilvánvaló volt, hogy elmosolyodott. Cohaagenék nem változtatták meg a keresztnevét. Douglas Hauserből így lett Douglas Quaid. Most már emlékszik, vagy legalábbis úgy gondolja. Sajnos, azonban ez nem egy fontos emlék. Gondolatai visszatértek a jelenhez.
– Hol van Quato? – kérdezte.
– Úton ide – válaszolta George furcsán. Valamin tűnődött, majd ismét megszólalt: – Hallottad hírét az idegen létesítményeknek?
Quaid bólintott.
– A hírek igazak. Cohaagen talált valamit a Piramis-bányában, amitől halálosan összetojta magát.
Ez megmagyarázza, miért záratta le olyan gyorsan a bányát. Quaid emlékezetén ismét átvillant valami. Valahol az agyában, mélyebbre temetve, mint a turbínium a fagyos marsi talajban, rejtőzik valami, amit nem tud elővenni.
– Mit talált Cohaagen?
– Mondd meg nekem te! – felelte George. Egy éve, amikor szerelmes lettél Melinába, és azt mondtad, hogy segíteni akarsz, ezt ígérted. Mi akkor azt mondtuk neked: "Nagyszerű, szóval a mi oldalunkon vagy? Akkor mondd meg nekünk, mi van a bányában!" Te elindultál, hogy megtudd. Akkor hallottunk rólad utoljára.
– Az álom! Az egyetlen emlékem! Odamentem Melinával, és beleestem a szakadékba!…
George levetette a zakóját, és a szék karfájára tette.
– Nem tudtuk, meghaltál-e a zuhanásban, vagy elfogtak. Vagy csak egyszerűen hülyét csináltatok belőlünk. De ha spicli vagy, miért akar Cohaagen olyan rettenetesen visszakapni? – George megrázta a fejét.
– Nem. Azt hiszem, Cohaagen nagy titka abban a fekete lyukban van elrejtve, amit az agyadnak nevezel. Mi pedig tudni akarjuk, mi az.
– Ez nem vitás – bólintott Quaid. Nyilván nem halt meg a zuhanásban, és nyilván elfogták. De mennyi ideig lehetett szabadon abban az idegen létesítményben, mielőtt elkapták? Mit tudott meg? Mert azt érezte, hogy valami csodálatosat, valamit, ami fontosabb mindennél, amit bármelyikük elképzelhet.
Életének egy egész fejezete hiányzott, és szerette volna visszakapni.
George leült vele szemben, egészen szorosan.
– Nos, barátom, tudnod kell, hogy Quato mutáns. Kérlek, a jelenlétében ne mutass undort!
– Természetesen – bólintott Quaid, összeszedve magát. Szóval a pasasnak három keze van, vagy fogak a füleiben. Nem ez számít. Hanem, hogy mire képes.
George az ingét is kigombolta. "Valami furcsa van a mellén!" – fedezte föl hirtelen Quaid. Elég tömörnek és domborúnak látszott, mintha állandóan, hősködve kidüllesztené. Most, hogy kigombolkozott, kiderült, hogy egy kemény páncél. A műdudák férfi változata? Elég kemény lehet, ha valaki odasóz. Mármint az ember öklének, aki üt.
George ekkor leemelte a páncélt is, és alatta…
Quaid alig tudta megállni, hogy el ne tátsa a száját. George melléből egy másik, kicsiny fej nőtt ki!
A ráncos, szőrös fejecske átmenetet képezett egy vénember és egy magzat kobakja között. Szemét lecsukva aludt. Ránézésre is látszott, hogy csak félig formálódott ki, mint Benny nyomorék keze. A mutánsok általában haszontalanok; a legtöbbjük nemcsak groteszk, de ostoba is. Némelyik azonban… George kinyújtotta a kezét.
– Fogd meg a kezem!
Látva Quaid bizonytalankodását, rászólt:
– Gyerünk!
Quaid kevés lelkesedéssel ragadta meg George kezét. Igyekezett nem mutatni, de undorodott a mutáns közelségétől, ugyanígy attól is, hogy megfogja ennek az embernek a kezét.
– Most itt hagylak Quatóval. – George lehunyta a szemét, és úgy látszott, elalszik.
Ekkor Quato kis feje megrándult, ásított, majd felébredt. Egyik szeme természetellenesen nagy volt. Fürkészően nézett Quaidra, majd kinyitotta piciny száját, és megszólalt:
– Mit szeretne, Quaid úr?
– Ugyanazt, amit maga – mondta Quaid, olyan közönyösen, amennyire csak tudta –, hogy emlékezzek.
– De miért?
Quaid meglepődött. Ha Quato tudja a nevét, miért nem ismeri küldetésének a célját is?
– Hogy tudjam, ki vagyok.
– Mindenki az, amit tesz – válaszolt Quato. Várt, amíg Quaid megérti: Sajnos azonban mindaz, amit ő mostanában tett, nem volt több, mint hogy az emlékeit kereste, és közben igyekezett túlélni az eseményeket.
– Az embert a cselekedetei határozzák meg, Quaid úr, nem pedig az emlékei. – Quato rámeredt Quaidra, aki nehezen állta a mutáns felemás tekintetét. Az egyik szeme olyan hatalmas, a másik olyan piciny!
– Kérem, most nyissa meg nekem a gondolatait…!
Quaid, akár akarta, akár nem, Quato hatalmas szemébe nézett. Hipnotikus ereje volt. Érezte, ahogy kábulatba zuhan.
– Nyissa ki… – hallotta Quato hangját.
Úgy érezte, zuhan a felé a hatalmas szem felé. Látta magát, amint megcsillan az arca Quato szembogarában. Mintha saját képébe esne, saját fejébe, szemébe, saját pupillájába, amelyben látja a tükörképét a…

21. fejezet	Megvilágosodás

Lelki szemeivel látta a kanyon egyik oldalát, a Piramis-hegyet, amely magas volt, és meredek, mint a Matterhorn. Test nélkül lebegett a hegység mellett, a magasban.
– Menjen be! – utasította Quato valahonnét a másik valóságból.
Quaid fölfedezte, hogy bármerre mozoghat, pusztán az akaraterejével. Egyetlen égi ugrással a hegy oldalában termett, majd megkereste az álmaiban látott alagutat, és beleröpült. Az alagút hosszan haladt a hegy gyomrában, majd a kőfal egy kicsiny résénél véget ért. Átsiklott azon a résen, le a szakadékba, melybe egyszer belezuhant.
A sötét és hatalmas üreg belsejét mérhetetlen nagyságú fémszerkezet töltötte meg. Ez álmai szakadéka – és mégis más. A szerkezet valami különös módon nem holt anyag volt, hanem élt, lüktetett. Már látta egyszer régen, és azt gondolta: elpusztult, az enyészet foglya lett. Most már tudja, hogy nem.
Lebegett a szakadékban. Mindenütt acélrácsozatokat látott, melyek olyanok voltak, mint egy híd pillérszerkezete.
A szakadék közepe felé mozgott, és rozsdás fémoszlopok mérhetetlen erdejében találta magát.
Quato hangját hallotta.
– Mi ez?
Nem válaszolt. Nem is volt szükség rá; Quato olvasta a gondolatait. Kérdezni is csak azért kérdezett, hogy a megfelelő irányba terelje a figyelmét.
Szállt lefelé, le, le, akár ha kötélen ereszkedne, mint álmában. Amikor azonban elérte azt a pontot, ahol álmában zuhanni kezdett, és ahol az álom véget ért…
Keze önmagától megtalálta derekán a képzeletbeli kötelet. Megmarkolta. A kábel megfeszült, s ahogy megállt a zuhanás, a lendület kezét fölrántotta, a magasba. Majd kificamodott a válla, ahogy hulló testének egész súlyát kellett tartania. Még a Mars kisebb gravitációja mellett se volt kellemes. Kilendült, megpördült, és a szakadék falának csapódott. A fájdalom még az űrruhán át is elég erős maradt. Kesztyűjében megcsúszott a kötél, ismét zuhanni kezdett. Tudta, hogy nem engedheti meg magának; még mindig jó messzire van a gödör feneke.
Minden erejét összeszedve megmarkolta a kötelet. Fönn kell maradnia, bármi áron. Ez az ár azonban az öntudata volt. Érezte, hogy teste ismét kilendül, bele, bele a…

A galaxist keresztül-kasul behálózták a hírközlés és a kereskedelem életvonalai. Csillagközi szinten mindkettőnek korlátot vetett a fénysebesség, de azok a fajok, amelyek hosszú távon gondolkodtak, győzedelmeskedtek. Hittérítő űrhajókat küldtek ki a sötét űrbe – tudták, hogy nem lesz eredmény a fedélzeten lévők életében, sem pedig addig, amíg ők élnek a bolygójukon. De azért folytatták a kutatást, mert ez a hosszú távra gondolkodás lényege.
A galaxis, lényegében az a csillagközi hulladék, amit a legközepén lévő mérhetetlen fekete lyuk ránt magába. Felhőként kezdte, azután kvazárrá alakult, és a környezetében lévő gázt, csillagport önmagába szippantotta, mérhetetlen étvággyal. Évmilliárdok alatt valamit halványult, mert fogyóban volt a környezetében lévő anyag. De azért megmaradt jól szervezett rendszernek.

Hauser magához tért. A szakadék fenekén feküdt. Míg eszméletlen volt, rövid víziója támadt: valamiféle fekete lyukat látott. Úgy látszik, a keze közben azért dolgozott, és segítette leereszkedni a kötélen.
Most kikapcsolta magát a kábel szorításából. Mozgási szabadságra volt szüksége a földerítéshez. Azután majd visszamászik és…
És mi? Melina hallotta, hogy lezuhan. Biztos rájött, hogy valami baj van. Most nyilván elment, hogy segítséget hozzon. Megmondhatta volna neki, hogy semmi baj, de hát nem tudott rádiókapcsolatot létesíteni, mert többé-kevésbé elájult. Azt sem tudja, mennyi ideig tartott ez az állapot, így hát a küldetése…
Mi is a küldetése? Most nem emlékszik elég jól. Az az eszméletvesztés…
De, de, most már dereng. Föl akarta deríteni ezt az idegen létesítményt. Mi ez, mire való, ki hagyta itt? Bármit, így hát Melina…
Ha ki is formálódott benne a gondolat, most megelőzte egy másik. Szereti Melinát! Behunyta a szemét, és kezét a homlokára szorította. Hogyan hagyhatta, hogy mindez megtörténjék: Hiszen gyakorlott profi, nem pedig szereleméhes gyakornok! A szerelme eddig megjátszás volt, egy szentesített eszköz a célhoz, a világ egyik legrégibb trükkje. Arra használta, hogy beszivárogjon a lázadók közé. Ebben sikert is aratott, bár nem sikerült magát Quatót megtalálnia. Most pedig ideje, hogy végrehajtsa a terv maradékát. Ideje, hogy visszatérjen a megbízójához, Cohaagenhez. Vissza az intrika, megtévesztés, jeges kiszámítottság világába.
De most, úgy látszik, hogy ő lett a megtévesztés áldozata. Méghozzá a szíve csinált belőle majmot. Már régóta érezte, hogy elveszíti maga fölött az ellenőrzést, elveszíti a józan eszét. Eddig erről nem vett tudomást, magába fojtotta, sőt, igyekezett elfelejteni. Tovább azonban már nem tehette. Melina elszántsága, bátorsága lehántotta róla az amoralitás páncélzatát, és olyan érzések ébredtek benne, amelyek létezéséről se tudott eddig.
Szereti Melinát! Többé már nem tagadhatja. Ha a lázadók elárulása azzal jár, hogy elveszíti az asszonyt – nos, akkor nem fogja elárulni a lázadókat. Kit érdekel, mit gondol Cohaagen az ő feladatának?! ő most már mindent Melináért tesz.
Elindult, hogy földerítse az űrlények létesítményét. A sűrű félhomályban fölébe tornyosultak az oszlopok. Egy pillanatra mintha megértette volna ezeket a lényeket, hittérítő űrhajóikat, hosszú távra gondolkodásukat – vagy még csak ezután fogja megérteni? Emlékei összekeveredtek, az időrendi sorrend valahogy nem egy egyenes vonal mentén helyezkedett el. Egymásra sorjáztak a beültetett emlékek – egy, kettő, három –, s az idő egyenes vonala Moebius-szalaggá végtelenedett –, ahol a széleken egybeértek, lefedték egymást. Miként lehetne bizonyos abban, mi a valódi? Koncentrálj a legalsó szintre, zárd ki, ami még nem történt meg, ami még ezután…!
Ösvényfélét fedezett fel, ez azonban nem emberi láb számára készült. Felszíne érdes volt, csaknem smirglis; rajta keresztcsíkozás. Olyan, mint egy magnószalag: az ösvény időnként megtekeredett, máskor meg menet közben le kellett hajolnia, hogy elférjen a keresztben húzódó szalagok alatt.
A szalagösvény egyszer csak nagy bukkanóval ért véget, majd néhány lábnyival lejjebb folytatódott. Mintha a szalagot időnként megtekerték, meghajlították volna, hogy alsóbb szinten ismét kiegyenesítsék. Akárki is járt ezen valaha, nem sokat törődött a folyamatossággal.
Leugrott, és folytatta a sétát. Konokul elhatározta, hogy kideríti, hová vezet az út. Biztos, hogy valahová eljut rajta, és akkor talán megtud valamit az idegen létesítményről. Jobb ötlete nem volt: továbbment. Az ösvényt viszont mintha kifejezetten azért készítették volna, hogy bolondot csináljon belőle. Időnként meredeken, csaknem függőlegesen emelkedett, máskor egészen alacsony mennyezet alatt haladt, majd megtekeredve jutott el a nagy szerkezeten belüli kisebb részegységhez. Ha ez tényleg ösvény, a használóinak olyan lába kellett legyen, mint a legyeknek. Csak akkor lehettek képesek fölmászni a függőleges falakon, vagy fejjel lefelé közlekedni a plafonon. Van ennek valami értelme?
Ő azonban kitartott, és addig küzdött, míg sikerült ismét az ösvény vízszintes szakászára jutnia, ahol már újra rendesen haladhatott. Furcsamód mindig jól látszott az ösvény folytatása. Időnként négykézláb kellett közlekednie, de valódi útakadállyal sosem találkozott. A méretekből azt a következtetést vonta le, hogy az űrlények körülbelül fele olyan magasak lehettek, mint az ember. Nem féltek a magasságtól, mert némelyik ösvény, amelyik mellett elment, függőlegesen haladt fölfelé a hatalmas oszlopokon. Egyre erősebben légyszerűnek látta az idegeneket. Lehangoló érzés volt. Lehet a legyek népe birodalomépítő? És ha igen, mit építenek? Valami hatalmas szerkezetet egy trágyadomb szellőztetésére?
Végül kiért egy központi térségre, ahol több ösvény találkozott. A tér közepén tömör, szögletes oszlop állt, oldalán domborművű faragványokkal. Mindenféle ábrát megfigyelt, geometrikus szerkezetektől furcsa foltokig.
Körüljárta az oszlopot, nézte az ábrákat. Elég sok közülük hangyára emlékeztetett.
Hangyák! A hangyák képesek a falon, vagy a mennyezeten járni, és hosszabbak, mint amilyen magasak. Bolyokat építenek, meg járatokat a fák törzsébe. Meglehetősen szervezett közösségben élnek, és még háborúkat is vívnak, akár az ember. Lehetséges, hogy ezek az űrlények hangyák?
A rajzok között ekkor egy ember ábráját vette észre. Közelebbről is megnézte, mert először azt hitte, rosszul lát, hisz túl élénken keresett valamit, ami végre ismerősnek látszik. De kétségtelenül ember volt. Férfi – mellette pedig kétségtelenül egy nő. Mindketten meztelenek, és a nő természetesen Melinára emlékeztette, mert tökéletes alakja volt.
Melina…
Most már nem kétséges: a cél közelében jár! Tudta, hogy ezeket az alakzatokat nem ember faragta ide. Mindez része az idegen szerkezetnek. Az űrlények műve. De miért?
Lehet, hogy üzenet az emberiségnek?
Hosszan tanulmányozta a faragványokat. A férfi és a nő is kifelé nézett az oszlopról, érdeklődő arccal. Hauser arrafelé tekintett, amerre a faragványok néztek. A körkörös platform szélén egy kamra állt. Méretében, alakjában egy emberre emlékeztette.
Elég nyilvánvaló a meghívás. Beléphet a kamrába – és akkor? Az űrlények gombostűre tűzik további kutatásra, mint a Homo sapiens egyedét? A kifejezés azt jelenti: "gondolkodó ember" – de vajon ésszerű gondolkodásra vall-e meglépni a lények által sugallt lépést?!
De ha az idegenek tudnak az emberről, akkor azt is rég tudják, hogyan szerezzenek meg maguknak egy példányt, ha nagyon akarják. Nincs szükségük arra, hogy csótánycsapdát állítsanak a kalandvágyó léleknek, aki ide vetődik.
Ismét megnézte az oszlop alakzatait. Lehetséges, hogy mindazokat a fajokat belevésték az oszlopba, amelyek hím- és nőnemű egyedeit a galaxisban megismerték? Mindegyikből egy példányt, mint a Noé bárkáján? Szóval ez valami emlékmű, és aki meglátogatja, megtalálja a fajának megfelelő ábrázolatot?
De miért?
Jobban megnézett néhány másik faragványt. Némelyik kivehetetlen, mások azonban halványan ismerősek. Látott például egy pár csaknem tökéletes DSZR-t – Dülledt Szemű Rémet –, azt a típust, amilyenre előszeretettel rajzolják a sci-fi képregények grafikusai a Főgonoszt. Kigúvadó szemeik kifelé meredtek az oszlopból – egy kamrára, amelyet nyilvánvalóan úgy terveztek, hogy magába fogadjon egy DSZR-t.
Egy másik alak átmenetet képezett egy óriási pók és egy kicsiny kígyó között. Természetesen az ő számára is volt egy kamra.
Mivel ilyen teremtmények nincsenek a Földön, és amennyire tudja, soha nem is voltak, elég valószínűleg ezek is galaktikus utazók. Akkor pedig bizonyosan nem ugranak be egy csótánycsapdának.
Hirtelen eszébe jutott: távközlés! Ezek a kamrák alighanem távközlési eszközök, telefonfülkék – minden faj számára. Központi telefonszolgálat, hogy mindegyik hazaszólhasson, vagy hogy legalább segítsen megtalálni a helyi lehetőségeket.
Megbízhat ezekben az egykor itt járt idegenekben?
És mit veszíthet?
Hauser határozott léptekkel odament az ember alakú kamrához, és belépett.
Halványzöld fény villant, valami kattant és elindult, s ekkor…

A galaxist keresztül-kasul behálózták a hírközlés és a kereskedelem életvonalai…
Szóval innét emlékezett erre a mondatra! Az űrlények oktató gondolatszalagjáról. Most már akkor ismeri az emlékei helyes sorrendjét. A fülkében állva látott és hallott – nem az érzékeivel, hanem a tudatával.
A galaxis szélén, messzi a középső fekete lyuktól a csillagpor spirálalakban befelé haladt. Új csillagok formálódtak belőle. Némelyiknek bolygórendszere lett; némelyik bolygó alkalmasnak mutatkozott az élet kialakulására. Némelyik "élő" bolygó lehetőséget mutatott a Nagy Galaktikus Rendszerbe való bekapcsolódásra, azon bolygók pótlására, amelyek a csillagrendszer közepe, felé sodródva elvesztek a fekete semmiben. A gyakorlat bizonyította, hogy a folyamat megkönnyíthető a "megtermékenyítéssel": ha jó időben átadják a fejlett technológiát a születőben lévő utazóknak, meggyorsítva fejlődésüket a legmagasabb rendű utazóstátusig, így a galaxison belüli civilizációs hálózatot állandó szinten lehetett tartani, noha a legfejlettebb bolygók folyamatosan pusztultak. Az új fajok külalakja, kémiai szerkezete nem számított; egyetlen feltétel volt, hogy meg tudják tanulni az új technológiákat, és hogy ne rossz célra használják föl.
Egy új utazó faj rendesen akkor nyert bebocsátást a rendszerbe, ha már néhány milliárd éve élet volt a bolygóján, és ez idő alatt nem pusztult el valami természeti katasztrófában. Az ilyen faj az öntudatra ébredésétől számított alig néhány millió év alatt eljuthatott a csillagközi utazó-státusig. Ekkor eljuthatott a galaktikus szintű kapcsolatfölvételig, és néhány száz esztendeig utazó faj lehetett – a megfelelő megtermékenyítés esetén.
Annak esélye, hogy egy faj megtermékenyítés nélkül jusson el a csillagköziutazó-státusig: egy volt a tízhez. Körülbelül ezen fajok fele elpusztította a bolygóját – és következésképp magát is –, amikor megpróbált kijutni a világűrbe. A megmaradtak legtöbbje pedig elveszítette érdeklődését, és elfordult a kozmosztól, többre becsülve az elszigeteltség biztonságát. A megtermékenyített fajoknak azonban ötvenszázalékos esélyük volt, mert érvényesülési vágyuk első nagy rohama idején találkoztak a náluk fejlettebb civilizációkkal, és így képesek voltak végigcsinálni, mielőtt lerombolták volna környezetüket háborúval, a nyersanyagforrások kimerítésével – vagy véletlenül.
A megtermékenyítésnek azonban kockázata is volt. Néha egy-egy faj, amely a természetes kiválasztódás során elpusztította volna önmagát, a megtermékenyítés révén fönnmaradhatott. Az ilyen durva civilizációk azután a törvényes fajok elpusztítására indultak, pozitív helyett negatív módon használva a technológiát. E fajok a hódítás kedvéért imádták a hódítást, és nem fogták föl a normális galaktikus viszonyok előnyeit. Ha ezt a többiek ennyiben hagyják, az ilyen civilizáció ugyanazt a rontást hozhatja az egész csillagrendszerre, mint amit a saját bolygójára hozott volna, megtermékenyítés nélkül. Csakhogy akkor már a pusztulás jóval nagyobb méretű lesz.
Igen, gondolta Hauser. Az oktatószalag kis szünetet tartott, amikor megérezte, hogy az alany gondolkodni kezd. Hagyta, hogy a megfelelő módon fogadja magába a látottakat-hallottakat. Adj fegyvert egy kisgyereknek, és lövöldözni kezd a többi kicsire. Ez nem valami okos dolog.
Így hát hatékony elővigyázatossági intézkedéseket kellett tenni. Az egyik ilyen intézkedés volt, hogy a megtermékenyítendő fajnak a saját erejéből kellett eljutnia a korlátozott mértékű űrutazáshoz. Ez garantálta, hogy csak olyan civilizáció került be a galaktikus kultúrába, amely képes volt megfelelő, tartós és összefogott erőfeszítésre.
A második elővigyázatossági intézkedés az volt, hogy a megtermékenyítés teljes lényegét eltitkolták, nehogy egy érdektelen faj esetleg kihasználja. A harmadik intézkedést az oktatószalag közelebbről nem részletezte.
A megtermékenyítés kezdete és sikeres befejezése közötti időszak azonban ezer, sokszor millió évekig tartott. Előfordult, hogy nemcsak a megtermékenyítést végző, hanem egész faja kihalt, mire az új civilizáció, utazóként jelentkezett. Ha egyszer a megtermékenyítés megkezdődött, nem lehetett visszafordítani. Nem volt visszaút. Ez tette a döntést kritikussá.
Hauser újra gondolkodni kezdett. Mielőtt az ember fegyvert ad egy kisgyerek kezébe, alaposan meg kell gondolnia a dolgot. Különösen, ha tudja, hogy többé nem veheti vissza tőle. Így a legjobb, ha egy jó magas polcra teszi, hogy a gyerek ne érje el, amíg föl nem nő. És még akkor is jobb, ha igazi természetét jól elrejti, hogy az a gyerek, amelyik nem vizsgálja meg elég alaposan, használat nélkül elhajítsa. Az a gyerek azonban, aki felnőtt hozzá, és elég okos ahhoz, hogy értsen a fegyverhez, jó hasznát veszi, ha meg kell védenie a házat.
A hasonlat nem tökéletes, de elmegy. Az emberiség bizonyos szempontokból elég gyerekesen viselkedik, ez a létesítmény pedig nyilvánvalóan igen bonyolult, hatalmas méretű szerkezet. De mire szolgál? Valószínűleg nem űrhajó, bár ez sem kizárható.
Nos, az ember végül is, már korlátozottan utazik az űrben, tehát az első feltétel teljesült. Ha rájön, mi ez a létesítmény itt, és hogyan működik, akkor a második feltétel is teljesül. Akkor már csak a harmadik marad. Miféle feltétel, miféle közelebbről nem részletezett óvintézkedés? Minden fajjal változik? Talán majd rájön, ha a többit kitalálta.
Lazított, és hagyta, hogy menjen tovább a műsor. Megtudja, amiért jött, és ez sokkal többet ígért, mint amire számított.
Az utazók létrejöttének rendes eljárása az, hogy egy faj először fölemelkedik a saját bolygóján, megismeri a bolygók közötti utazás lehetőségét, megtermékenyül, rálép a galaktikán belüli utazás ösvényére, új jelölteket termékenyít meg, majd visszavonul, amint naprendszerét kezdi magába rántani a titokzatos, sötét központ. Az eljárásban, persze, vannak eltérések, és az utazószakasz is más-más ideig tart fajonként. Egy-egy civilizáció túlélheti saját bolygója pusztulását, ha más naprendszereket gyarmatosít – és sok meg is tette ezt. Az általános tapasztalat azonban az, hogy amikor a hazai bolygó megsemmisül, a faj szíve is meghasad belé. A legtöbb civilizáció azt vállalja, hogy naprendszerével együtt pusztul el, és a további fejlődést az utána következőkre bízza.
Ilyen utazók voltak a No'uik. A megtermékenyítés specialistáinak mondták őket: a lehetséges fajok széles választékánál alkalmazták ezt az eljárást. Értettek a nagyarányú építkezéshez, és egészen kiválóak voltak kémiából. Az általuk megtermékenyített fajok egyike sem pusztult el örökletes okokból: elemzéseik és technológiáik nagyszerűek voltak, így rájuk bízták a legnehezebb várományosok megtermékenyítését.
Ilyen gyanúsan nehéz feladat volt ez is. Az első elemzés szerint a bolygót meleg vérű, négy végtagú, nem telepatikus, kétnemű lények lakják, amelyek rendkívül agresszívek. Ez a helyi faj – itt a program rövid szünetet tartott, hogy Hauser kimondhassa az "ember" szót, mert fajának No'ui elnevezése semmit sem mondott a számára – igen gyors ütemben fejlődött Föld nevű bolygóján. Már szerszámokat is használ! A becslés szerint alig ötvenezer éven belül képes lesz a bolygóközi utazásra. Az azonban, hogy sikerül bolygó- és csillagközi utazóvá válniuk, mindössze egy a háromhoz valószínűségű volt – még megtermékenyítéssel is!
Hauser füttyentett. Egy a háromhoz! Vagyis a No'uik úgy gondolják: az emberiség kétszer akkora valószínűséggel bukik el, mint hogy sikerrel jár. Dupla vagy semmi!
De az emberi faj idáig eljutott, s most pedig Hauser rá fog jönni, mire jó ez a létesítmény. A háromból így már két lépést megtett az emberiség. Így az esélyek talán kiegyenlítődnek, sőt, talán kissé már az ember felé billen a mérleg.
Íme, a No'ui – folytatódott a bemutató. Lelki szemei előtt egy óriás hangya jelent meg, megerősítve az elképzeléseit. A No'uik hatlábú, meleg vérű, féltelepatikus, kétnemű faj voltak. Galaktikus mértékkel mérve valósággal az emberi nem ikertestvérei. A lelki narrátor itt előre látta kétkedő tiltakozását, ezért fölvillantotta a számára egy olyan faj képét, amely galaktikus mértékkel mérve nem volt az ember ikertestvérének mondható.
Egy tűzokádó polipot látott, amelynek rákollói voltak. De nem is annyira a külseje miatt tért el az embertől; a lelke, a természete volt más. Mintha Hauserra nézett volna – a férfi gyomra görcsbe rándult, lélegzete kapkodó lett, szíve kihagyott néhány ütemet, majd dübörögni kezdett, mielőtt újra rendesen vert volna. A legrosszabb azonban az volt, hogy úgy érezte: a lény kétfelé húzza az agyát, majd összehajtogatja.
Sietve elismerte: a No'uik tényleg ikertestvérek! Majdnem!
A bemutató most arról tájékoztatta, mit kell tennie az itteni hatalmas szerkezettel. A No'uik valóban azon az ösvényen jártak, amin ő is; lábuk megtapadt a smirglis felszínen, és így ugyanolyan könnyedén haladtak vízszintesen, függőlegesen, vagy akár fejjel lefelé. A járáshoz három-négy lábukra volt szükség, a másik kettőt-hármat egyéb feladatokra használták. Némelyikük levegőben lebegő tárgyakat irányított meghatározott helyékre, mások bonyolult szerszámokkal végeztek meghatározhatatlan munkát.
A bemutatón ezt az itteni szerkezetet látta, hangyákkal tele. Minden nyüzsgött, mint egy hangyaboly: az ösvényeken No'uik ezrei sürgölődtek. Hauser észrevette, hogy sosem ütköznek össze. Lehet, hogy minden ösvény egyirányú utca? Nem. Amikor két No'ui találkozott, az egyik egyszerűen alácsusszant, az ösvény alsó oldalára, és mindaddig ott ment, míg az út ismét tiszta nem lett. Mivel féltelepátiával bírtak, állandó gondolati kapcsolatban voltak egymással, s így számukra elképzelhetetlen volt egy "váratlan" találkozás.
Az oktatófilm most egy bizonyos No'uira összpontosított. Ez egy – itt ismét szünet volt, hogy a befogadó megfelelő nevet alkalmazzon rá – Q'ad nevű hangya volt, ideiglenes létesítmények lerombolásának szakembere. Olyan szerkezeteket zúzott össze, amelyekre már nem volt szükség, viszont alkotórészeiket föl lehetett használni új szerkezetekhez. Q'ad egy olyan szerszámot használt, amely porrá törte a követ és a fémet. Ezt a port azután föl lehetett szívni, későbbi raktározásra.
Q'ad hímnemű egyed, rendkívül erős felépítésű. Szakértője a feladatának, noha nem régóta műveli.
Hauser ismét gondolkodási szünetet tartott. Nyilvánvaló, hogy ez egy erősen szerkesztett oktatófilm, amely igyekszik az általa ismert fogalmakat alkalmazni. A No'uik ötvenezer évvel ezelőtt tanulmányozták az emberi fajt, amikor a mai értelembe vett ember elszaporodott a bolygón, és mind bonyolultabb szerszámokat használt. Körülbelül ennyi idős tehát ez a létesítmény. Ez csak becslés, hiszen aki már járt itt, nem használt kifinomult kormeghatározó műszereket, vagy ha igen, akkor se tette közhírré az eredményt. Mindenesetre a No'uik tanulmányozták az embert, megismerték a természetét, és olyan berendezéseket szereltek föl itt, amelyek alkalmazkodnak ehhez a természethez.
Itt van például ez a hangya: nem idegen nevet adtak neki, hanem Q'adnak hívják, hogy közelebb érezze magához – a Q'ad nevének No'ui változata. De honnét tudhatták a hangyák, hogy egyszer majd egy Douglas Quaid/Hauser nevű ember jön ide, hogy befogadja ezt a bemutatót az agyába? A válasz az, hogy nem tudták. Egyszerűen itt hagytak egy komputert, amely telepatikusan működött (vagy féltelepatikusan; nem igazán volt tisztában a különbséggel, de miután megmutatták neki az ikernek nem mondható galaktikus lényt, úgy döntött, hogy a kérdésben nem kíván mélyebben vizsgálódni). Ez a komputer azután az érkező, emberi nemből való vendéget a legalkalmatosabb módszerekkel tájékoztatta. Köteteknél többet mond ez a No'ui fejlettségéről.
És ezek még csak a helyi megtermékenyítők, egy olyan galaxisban, amely teli van utazókkal. Csak egy tipikus faj, amely némi apró munkát végez a Marson, mielőtt továbbmenne a következő naprendszerbe, megtermékenyíteni. Hogyan versenyezhet velük az emberi nem? Lám, a No'uik mégis úgy gondolják, hogy képes lesz rá – feltéve, ha teljesíti árfeltételeket. Vajon még most is itt vannak valahol? Léteznek még egyáltalán? Könnyen lehetséges, hogy valahol még élnek a csillagrendszerben, hiszen annak idején a hosszú távra gondolkodást választották.
Hauser egyszerre érzett izgatottságot és félelmet. Szeretett volna találkozni a No'uikkal. Tudta, hogy sosem fog bekövetkezni, hiszen talán ötvenezer fényévnyire vannak. De ez az üzenet csaknem olyan, mintha találkoznának. Elhallgattatta magában a gondolatait, és tovább figyelt az üzenetre.
Q'ad most nem volt szolgálatban. M'lával, élettársával együtt éppen a boly bölcsődéjébe mentek, hogy kikeltsék közös tojásukat. Látták egymásban a lehetőséget, hogy kitűnő utódot hoznak létre, ezért választotta egyik a másikát. Most majd bebizonyosodik, érdemes volt-e.
A hangyatojás körülbelül negyedakkora volt, mint M'la; a hangyanő kevesebbet dolgozott, míg létrehozta, de ezt a többiek elfogadták. Mindig szükség volt a jó, új munkásokra. Q'ad és M'la fölváltva gurítottak a tojást. Ha az utód átmegy a rostán, ez nagy elégtétel lesz mindkettőjüknek.
A boly bölcsődéje a legjobban kiépített részen volt, a legmélyebb helyen. Elég munka volt levinni a tojást a függőlegesen lejtő ösvényen. Tapadókorongjaik folyton elengedték az ösvényt, ezért mind a hat lábukat használniuk kellett a kapaszkodáshoz – így a tojást egyikük hátára ragasztották, nyállal. Végül már tandemben mentek: Q'ad haladt elöl, a tojást potrohához ragasztva, hátul pedig M'la volt, s utódukat a fejéhez rögzítette, két csápja közé.
Holtfáradtak voltak, mire leértek, de a tojásnak semmi baja se lett. Már közeledett az idő, amikor ki kell kelnie; a legutóbbi hosszú út és az idelenti nagyobb légköri nyomás csak siettette ezt.
A bölcsőde királynőjéhez vitték a tojást. Az megérintette a csápjaival, olvasott az odabent készülődő elme gondolataiban, és bólintott: valóban, itt az idő. Mert csak féltelepatikusok voltak, a kivetítéshez azért a gondolatokat Odabent meg kellett formálniuk. Azok a fajok, melyeknél teljés volt a telepátia, ezt sem tették.
Szeretnénk látni, ahogy kikel – gondolta Q'ad,
A királynő szünetet tartott. Már-már fölemelte a tojást. Tisztában vagytok avval, hogy errefelé elég rossz az esélye, annak, hogy az újszülöttel megtarthatjuk? Egy a háromhoz?
Igen – felelték mindketten. A sugárzás rengeteg ellenőrizetlen mutációban jelentkezett. Amíg nem hozzák létre a légköri pajzsot, idelent kell élniük a mélyben – és még így is elég valószínű, hogy utódjuk nem lesz egészséges. Q'ad egyszer már párosodott előtte, L'rival, a tojás azonban rossz lett, és el kellett pusztítani. Hasznos anyagait persze megtartották. M'lával az esélyei kissé jobbnak látszottak.
Hauser ismét szünetet tartott, gondolataival megszakítva a bemutatót. L'ri? Hiszen az még ezután lesz! Azt jelenti ez, hogy a féltelepatikus komputer még a mostani gondolatait is módosítja, s Hauser/Quaidként is irányítja őt: a bemutatót azokhoz az eseményekhez, nevekhez igazítja, amelyek most vannak a tudatában. Az eredeti Hausernek itt nyilván más nevet mondott. Szóval az űrlényeg programja még most is benne van, még mindig működik a maga sajátos módján. A No'ui emlékbeültető módszere úgy aránylik az Emlékezet Rt.-hez, mint egy háromdimenziós, színes hologram egy kis fekete-fehér tévéhez. Valósággal megdöbbent.
Akkor itt maradhattok – gondolta a királynő. – De csak vehettek gondolatokat, sugalmazni nem sugalmazhattok!
Értjük. Beléptek a vételi fülkébe. Tudták, miért nem bocsájthatnak ki gondolatokat: így esetleg befolyásolnák újszülöttjük válaszait a próbatétel, a rosta során.
A fülke falát figyelték, amely felidézte a tojás képét és az onnan kisugárzó gondolatokat. A tojás meg-megreszketett, ahogy a gondolat kitörni készült belőle. Nagyot rázkódott, megrepedt, végül kinyílt. Az újszülött kimászott belőle, és megszárítkozott a No'uik Napjának idelent újra előállított száraz, fényes légkörében. Az a Nap és az a bolygó százezer fényévnyire van innét; e küldetés egyetlen tagja se látta még soha, de mégiscsak az maradt az otthonuk. Amikor ez a megtermékenyítés véget ér, talán újabb százezer év múlva, távoli leszármazottaik majd hazatérnek. Ez volt az álmuk.
Az utód férfi volt. Egészségesnek látszott, és ezt a holografikus röntgen is megerősítette: semmilyen testi mutációban nem szenvedett. Q'ad és M'la megkönnyebbülést éreztek: az első akadályon már túljutottak.
Most jön azonban a jóval kritikusabb kihallgatás. Egy könnyű kis testi defektus még eltűrhető (például egy hetedik láb), de már valami lelki hiba…!
Újszülött: mi vagy te? – kérdezte gondolatban a királynő.
Gyermekük a járással próbálkozott; igyekezett megfelelő ütemben mozgatni mind a hat lábát. Azonnal válaszolt, mert az űrhangyáknak genetikus memóriájuk volt, mindent tudtak születésükkor, amit az őseik.
No'ui férfi vagyok.
Mi a feladatod?
Hogy szolgáljam fajom akaratát.
Mit jelent az, hogy planetáris transzformáció?
Az újszülött bizonytalankodott, Q'ad és M'la pedig elakadó lélegzettel figyelt. Mégsem sikerült?
Egy sok szempontból kedvezőtlen bolygó eljuttatása az elfogadható fázisba – felelte az újszülött. A szülők ismét megkönnyebbültek.
Megfelelő mennyiségű hidrazinsav és víz segítségével miként hoznál létre olyan légkört, amely megközelítően háromnegyed rész nitrogénből és negyedrész oxigénből áll?
Az újszülött ismét hallgatott. Ez már nemcsak technikai kérdés; ez már az alkalmazásé. Ha jól felel, lelkileg is alkalmasnak találtatik.
Engedélyeznek egy kérdést?
Kérdés engedélyezve.
Van megfelelő berendezés a nukleáris fúzióra?
Ért hozzá a gyerek!
Van.
Először létrehoznék egy korlátozott fúziót energianyerés céljából. – Az újszülött tűnődött. – Ezzel az energiával a hidrazinsavat szétválasztanám alkotórészeire –, három rész nitrogénre és egy rész hidrogénre. A vizet is szétválasztanám két rész hidrogénre és egy rész oxigénre, így lenne három rész hidrogénem, három rész nitrogénem és egy rész oxigénem. Ekkor a fúziós energia segítségével héliummá alakítanám a hidrogént – így a gázban csak a megfelelő mennyiségű nitrogén és oxigén maradna. A többlethéliumot pedig kompakt állapotban tárolnám a további fölhasználásra.
Q'ad és M'la örömtáncot jártak. Ért hozzá a gyerek! Igaz, kicsit leegyszerűsítette a dolgot, de hát mit várjon az ember egy újszülöttől, aki még nem ismeri jól a világegyetemet? Majd megtanul mindent, amit kell! A teszt két fázisa már kész!
De a harmadik a leggyilkosabb. Ismét megfeszültek az idegességtől.
Magyarázd meg ezt a fogalmat: JELKÉPES!
Az újszülött elakadt, szülei pedig rémülten, némán figyelték.
A gyerek csápjai idegesen remegtek. Azután a kis test ellazult.
Nem tudom megmagyarázni.
Miért nem?
Ez a fogalom idegen a természetemtől.
Q'ad és M'la kitörő örömmel érintette össze a csápjait. Gyerekük sikerrel járt!
Kiléptek a kamrából. Többé már nem lesz kapcsolatuk a kicsivel, ha csak később nem kerülnek ugyanarra a feladatra. Az ő munkájuknak már vége: létrehoztak egy új, valódi No'uit.
Q'ad azon a rajzolt fogalmon tűnődött. Mit jelenthet? Már régebben is törte ezen a fejét, de sosem volt képes fölfogni. Mintha azt sugallta volna, hogy nem egészen azt jelenti, amit ábrázol, és lényegében mégis! Ez így megfejthetetlen: a dolgok vagy ilyenek, vagy olyanok. A "megközelítőleg" fogalmát a No'uik csak fizikai értelemben ismerik; amikor egy mennyiséget nem számolnak meg, hanem fölbecsülik.
Ugyanakkor tudomása szerint az emberi faj használja ezt a jelentésfélét, és az emberek meg is értik. Úgy hívják: "jelkép". No persze, hát primitívek. Később talán, érettebb korukban majd eldobják a szótárukból az ilyen értelmetlen fogalmakat. És mégis; idegesítette, hogy egy primitív faj képes megérteni olyasmit, amit a No'ui képtelen.
Q'ad és M'la visszatérhettek a feladatukhoz. Később majd megint párosodnak, mert kombinációjuk sikerrel járt. Bebizonyították, hogy érdemes: utódot hoztak létre az itteni, ellenséges környezetben.
Q'ad megtudta, hogy a felszínre vezényelték. Közeledik az átalakítási próba ideje, és ezért néhány változást kell létrehozni a tájban. M'la meg a genetikusan megváltozott növényekkel foglalkozik, amelyek majd képesek lesznek gyökeret ereszteni e rettenetes bolygó homokjában. Mindkettőjüknek űrruhát kell viselniük, mert amíg a terv be nem fejeződik, nem lesz légkör a bolygón. Sőt, még azután is, mert természetesen ők nem tudják belélegezni a három rész nitrogént, egy rész oxigént.
Az űrlények bemutatója most magára hagyta Q'adot és M'lát. Quaid/Hauser most a Mars felszínét látta, az átalakulási teszt idején. Megszületett a légkör, nagyjából úgy, ahogy az újszülött elmondta. Ezt az oxigénben gazdag levegőt már beszívhatja az ember. Patakok csordogáltak, a különleges növények bimbóztak. Az atomreaktor elemei végighúzódtak a bolygó felszíne alatt. Szétsugározták annak hőjét, fölmelegítve a Marsot arra a szintre, amelyre a felszíni növényeknek szükségük volt. Ez körülbelül a víz fagy- és forrpontja közötti tartomány. A víz egyébként most már nem a lenti gleccserekben, hanem a felszínen volt, szabadon folyva.
A próba sikerült; az emberi faj nyilvánvalóan képes lesz a bolygó felszínén élni, ha egyszer elindítja az előkészített folyamatokat. A No'uik ekkor leállították a folyamatokat, és visszaállították a bolygó eredeti helyzetét. Csak a vizek elhelyezkedése módosult néhány apró részletben. A növényeket megsemmisítették; magjaikat a megfelelő helyekre rakták, hogy amikor majd az ember megérkezik, és mindent elindít, újra szétterjedjenek a felszínen. Az elindítás egészen egyszerű. A bonyolult folyamat egyetlen cselekedet hatására indul el. Ezt a cselekedetet jól elmagyarázták Hausernak; bármikor képes lesz megtenni. De honnét tudták, hogy az ember megfelelő utazó lesz? Hauser régóta ezen törte a fejét. Mi van, ha rossz célra, használja a fölszerelést?
Válaszként megmutatták neki a Marsot. Látta a Piramis-hegyet, azt a helyet, ahol az atomreaktort építették, azt is, ahol most (az emlékezetében) állt, ezt a bemutatót nézve. Három lehetőség van: ha a folyamatot az előírtak szerint hasznosítják, nemcsak a bolygót teszi csodálatossá, emberi életre alkalmassá, hanem föl is tárja szerkezeti titkait a tudósoknak. Ettől fölgyorsul az űrkutatás, eljutnak a galaktikába, és hamarosan teljes jogú utazók lesznek.
A másik lehetőség, hogy nem vesznek tudomást az idegenek létesítményéről. Ekkor az emberiség a maga útján jut el odáig, ameddig eljut. Föltehetőleg csak valami későbbi, távolabbi ezredévben jut utazóstátusba.
Lehet azután, hogy rosszra használják az itteni tudást. Akkor a létesítmény megsemmisül. Egy nóva kis, jelképes rajza jelent meg nyilván a rombolást jelképezve.
A program most közvetlenül őt szólította meg. Menj, D'gls Q'ad H'sr, és mondd el a fajodnak! Magyarázd el nekik, hogy a választás lehetősége az övék! A No'ui most már mindent a kezetekbe adott.
A bemutató véget ért. Hauser a kis kamrában találta magát, s az megint nem volt más, mint csak kamra. Az idegenek kitapinthatatlan jelenléte megszűnt.
Rövid ideig még ottmaradt, lenyűgözve. Tudta, hogy az üzenetnek vannak olyan szintjei, amelyeket csak órák, hetek, évek múlva ért meg. Most annyit tud, hogy mire való ez a létesítmény és hogy miként lehet elindítani. Ennyi elég.
Azt is tudta, bárkikhez is volt eddig hűséges, azt a No'ui eltörölte, ő most már a No'ui küldötte.

22. fejezet	Árulás

Quaid most már sok mindent értett, de még nem eleget. Tudta, hogy veszély van, hatalmas veszély, de nem tudta, milyen természetű. Cohaagen emberei ott fogták el, az idegenek létesítményében? Ha igen, mit mondott nekik? Most már a No'uikra emlékezett, de a saját életére nem, mert azt elvette tőle a beültetett emlékezet, amely Douglas Quaidot csinált belőle.
Furcsamód tudta, hogy biztosan nem mondott semmit Cohaagennek a létesítmény igazi természetéről. Cohaagen erre nem megfelelő személy; nem fölhasználná, hanem kihasználná, amit megtud. Talán épp azért kényszerítette az emlékezetbeültetésre, hogy szóra bírja. Az idegen tudás, úgy látszik, ellenállt Cohaagen próbálkozásainak. De kinek mondhatja el?
A létesítmény legalján most egy jégnyúlványt vett észre. A Quato segítette utazásban most más részen járt a hegy gyomrában. A jégben kerek lyukak százai. Mint egy óriási sajt. Fölnézett, és látta, hogy minden lyuk fölött fémtömb lóg, mint egy-egy szög.
Szög, amit be lehet csúsztatni a lyukba. Elindítja a láncreakciót, működtetni kezdi a rendszert, és ezzel megkezdődik az eseményeknek az a bonyolult láncolata, amelynek a végén…
Quato a No'ui-üzenet nagy részét nem tudta kiolvasni a gondolataiból. Az űrhangyák ezt csak Quaidnak szánták. Nyilván tudták azt is, hogyan védjék meg a gondolatot a telepátiáktól, médiumoktól is – akkor is, ha ötvenezer évvel azután emlékezik az üzenetre, hogy az útjára indult. Feltehetőleg így tartották távol Cohaagent is. Quato azonban most megérzett valamit.
– Egy atomreaktor! – kiáltotta. – Az hozza létre a légkört!
Azonban továbbra is Quaidra figyelt.
– Gondolkodjon, Quaid! Hogyan működik?!
Quaid visszahúzódott a saját emlékezetébe. Szállt a téren át. Nem volt szüksége segítségre, mert a létesítmény, amit bejárt, immár a saját fejében volt, az emlékezetében. Csupán csak a gondolatai segítségével képes volt bejárni. A No'uik vizuális formában ültették belé ezt az emléket, az idegen jelenlétet az agyában.
Fölfelé emelkedett a szakadékból. Elsuhant mellette a pillérzet. Fölért. Ösvény vezetett innét az irányítóközpontba. Arrafelé lebegett.
Az elektronikus konzolokat rendkívül bonyolult mechanikus rendszerek vették körül – itt fönt értek véget a rozsdásodó oszlopok. A rozsda nem számít; a No'ui biztosan védekezett volna ellene, ha számított volna. A szerkezet kulcselemeit megvédtek.
Elhaladt egy ábrákkal borított fal mellett. Tudta, miként kell beindítani a gépezetet. A kérdés csak az, Quato-e a megfelelő személy, akinek el kell mondania. Valami miatt kételkedett ebben. Nem mintha Quato rossz vagy gonosz volna, hanem mert valami hibádzott a helyzetben. Valami nem állt össze, és amíg rá nem jön, hogy mi, addig hallgat.
– Ott! – kiáltotta Quato. – Menjen vissza!… Még!… Ott!
Elvont rajz, mértani rajzok körkörös alakzata volt az egyik sziklába vésve. Talán a kozmoszt jelképezi. Körülötte furcsa hieroglifák, ezek azonban nem Sumériából, nem az ókori Egyiptomból, sőt, egyetlen földi civilizációtól sem származnak. No'ui szöveg volt. Quaid jól értette, de esze ágában se volt másnak lefordítani. A hiba még mindig megvan – nem maga Quato, de…
– Közelebb! – parancsolta Quato izgatottan. Látta a rajzolatot, a hieroglifákat, de érteni nem értette őket.
A rajzolat legközepén döbbenetesen ismerős ábrát látott: egy emberi tenyér kivésett formáját.
Quato is látta, de nem tudta, mire való.
– Hogyan kell beindítani a reaktort! – szólt követelő hangon. – Összpontosítson már!
Quaid a tenyérre nézett, előrelépett, mintha mágnesként vonzaná. Ó, igen, tudta…
A kéz ábrája hirtelen vibrálni kezdett. Mély dübörgés töltötte be a kamrát. Quaid kinyitotta a szemét, de a dübörgés nem szűnt meg. Nem volt része a látomásnak!
Por és sziklatörmelék hullott rájuk a mennyezetről. Hajszálrepedések jelentek meg, és széles résekké tágultak, végig a fal mentén. Egy fúrófejes erőgép hegye jelent meg a falon át, majd azt átszakítva betört a terembe. Quaid fölugrott a székéből. George ugyanezt tette, begombolva ingét, amíg az ajtó felé rohant. Egy lázadó kinyitotta nekik, ők pedig az odakinti zűrzavarban találták magukat.
Újabb munkagép hatolt be a katakombákba. Végigcsörtetett a múmiákon. Vagy ötven katona rontott a lázadókra. Emberben, fegyverben egyaránt túlerő. Az erőgép újabb sírhelyeket rejtő falon át tört ki, mit sem törődve a szentségtöréssel. Katonák követték. Néhány fölkelő megkísérelte ár ellenállást, de hát teljesen fölkészületlenek voltak. Cohaagen csapatai számára ez az egész nem egyéb, mint tisztogató hadművelet.
– Hol van Quato?! – kiáltotta egy fölkelő az ajtónál. Robbanás rázta meg a csarnokot, mindenkit lelökve a lábáról. Quaid talpra segítette George-ot, és lehajolt, hogy az előbbi lázadón is segítsen, az azonban már halott volt.
Melina és Benny Quaid közelébe siettek. George véres ingét föltépte a robbanás ereje, és valamennyien csodálkozva meredtek Quato fonnyadt fejére. De most nem volt idő magyarázatokra.
– Erre! – kiáltotta George. Egy rejtekajtón át valami folyosóra vezette őket. Néhány katona megpróbálta útjukat állni, de Melina fegyverével lekaszálta őket. Benny és Quaid fölragadott egy-egy fegyvert a földről, a halott katonák mellől, és futottak tovább, néhány termen át, egészen egy zsilipkamráig. Quaid volt a hátvéd, míg George, Melina és Benny beléptek a kamrába. Utánuk ment, becsukta az ajtót, és ekkor újabb fegyverropogást hallott: idebentről!
Megpördült. Még látta, hogy Benny hosszú sorozatot ad le George-ra. Áruló volt közöttük! Quato maga rájött volna, ha belenéz Benny fejébe, de rettenetesen figyelt Quaidra, és ezért tekintete átsiklott a nyilvánvaló tények fölött. Benny tehát pajzsként használta őt, hogy Quato közelébe jusson.
Mielőtt azonban moccanhatott volna, Benny megragadta Melinát, és a fegyver csövét a homlokához nyomta.
– Ne mozdulj! – ordította. Quaid megmerevedett, Benny pedig gúnyos hangon folytatta:
– Gratulálok, ember! Egyenesen a nyomára vezettél.
Quaid nem törődött a gúnnyal. Letérdelt George mellé, hogy megvizsgálja a mozdulatlan vezért: hátha még van benne élet. Ha Quato most képes volna behatolni Benny fejébe, csak addig, amíg…
– Felejtsd el, haver! – mondta Benny. – Az ő tenyérjósló-jövendőmondó napjai véget értek.
Quato feje úgy csüggött, mint egy fonnyadt alma. George teste elernyedt. Halottnak látszott.
Melina Bennyre meredt, egyszerre döbbenten és haragosan:
– De hiszen te is mutáns vagy, mint ezek itt?!
A fekete elvigyorodott. Műkezének belsejéből előrántott egy kis jelzőberendezést.
– Ugyan! – mondta. – Az ilyesmi néha jó az érintkezéshez. A fiúk itt sose motoztak meg. A fenébe, még Quato se jött rá. Lehet, hogy furcsa dolgokat tud, ahogy a pletykák mondják, de mit mondjak: nem volt túl okos. A szervezete se. Fogadhatunk, hogy senki nem jutna ilyen könnyen Cohaagen közelébe!
Quaid ezt elismerte. Maga is észrevette a lázadók fegyelmezetlenségét. Túlságosan Quato mutáns hatalmára bízták magukat, s így azután hagyták megtörténni ezt a nyilvánvaló ostobaságot. Nem voltak profik.
Benny azonban az. Szeme kegyetlenül csillant, míg hozzátette az előbbiekhez.
– Sajnálom, Mel! Öt gyereknek kell enni adnom.
– Öt? – Mi történt a hatodikkal? – kérdezte Quaid.
Benny elvigyorodott.
– Túrót, ember! Még csak házas se vagyok. Hangja hirtelen hivatalos lett. – Most aztán tegyétek a nyavalyás kezeteket a fejetek fölé!
Az űrlények fenségétől az emberi aljasságig, ilyen gyorsan! Úgy látszik, a No'uinak igaza van, ha kételkedik az emberi nem sikerében. Amíg ilyen emberek vannak hatalmon, mint Cohaagen, mit sem érnek a Földön kívüli ajándékok.
Miközben Quaid engedelmesen fölemelte a kezét, Benny – magával vonszolva Melinát – az ajtóhoz lépett, és lerúgta a reteszt. Quaid lázasan figyelt, hátha a másik valami hibát követ el, de Benny vigyázott. Csak Melina föláldozása árán tehetne bármit is ellene – és Benny tudta, hogy ezt nem fogja megtenni. Hiszen ott állt mellettük akkor is, amikor szerelmet vallott az asszonynak.
Quaid ekkor fuldokló, tompa hangot hallott Quato felől. Közel hajolt, hogy értse az alig hallható suttogást.
– Quaid…!
– Hátra, Quaid! – ordított Benny.
Quato nagy erőfeszítéssel ismét megszólalt:
– Indítsa be a reaktort…! Szabadítsa föl a Marsot!…
Egy sorozat valósággal széjjeltépte a piciny fejet. Quaid fölugrott. Hallotta Melina elfojtott kiáltását. Fölnézett. Richter állt előtte, kezében géppisztollyal.
– Tégy egy mozdulatot, egy rossz mozdulatot! – mondta Richter. – Kérlek!
Quaid égő gyűlölettel nézett rá. A helyzet azonban reménytelen. Benny árulása egyszerre semmisítette meg az Ellenállást és az ő reményeit.
Katonák jöttek, durván megragadták őket; és egy erőgépbe tuszkolták. Elindultak.
– Sajnálom – mondta Quaid, túlkiabálva a motor hangját. – Ha én nem lennék, Benny sosem jutott volna Quato nyomára.
– Én hoztalak ide! – mondta a lány sírva. Azt hittem… attól féltem…
– Hogy én vagyok az áruló – fejezte be helyette. – Tudom. Nem emlékszem sokra abból, hogy mit jelentettünk egymásnak akkor, de tudom, hogy nekem ez csak munka volt. Amikor azonban beleestem a szakadékba, rájöttem, hogy szeretlek. Ezért tért újra és újra vissza álmaimban az az emlékkép. Akkor láttalak utoljára. Azt hiszem, Cohaagen nem tudott erről, vagy azt hitte, hogy a beültetett emlékek kitörölték. Minden más emlékemet megsemmisítettek, de a szerelmet nem.
– Nem tudtalak elfeledni – válaszolta az asszony. – Nem tudtam, bízhatok-e benned, de valahogy…
– A sors egymásnak teremtett bennünket, akármilyen hülyén hangzik is ez. És tudod, sok mindent találtam még odalent, mielőtt… azt hiszem, ott fogtak el. Arra nem emlékszem, de minden megmaradt az űrlények üzenetéből.
– Micsoda?…
– A No'ui. Egy idegen utazó, kereskedőfajta. Ezt az egészet itt ők állították föl nekünk, ha majd egyszer elég érettek leszünk. Ha sikeres vizsgát teszünk. Ami, azt hiszem, nem fog menni. De… – hirtelen elhallgatott, mert valami az eszébe jutott. – Tudsz valamit a hidrazinsavról?
Az asszony összpontosított, miközben tovább döcögtek az erőgépen.
– Színtelen, mérgező, könnyen robbanó folyadék. Egyszer megszagoltam. Rettentően büdös.
– Milyen lehet az bolygóméretekben? Úgy értem, sok ezer tonnányi.
– Gondolom, mint a pokol. Miért?
– Az idegenek… Arra használták, hogy levegőt hozzanak létre vele. Úgy értem, vízzel együtt. Elolvasztják a jeget, elegyítik a… Nem is tudom, nem értek a kémiához. Értelmesen hangzik ez így?
– Én se vagyok kémikus, és azt hiszem, ezt csak egy űrlény érti. Talán.
– No de fejlett idegen technikával lehetséges volna? Mármint szétszedni a hidrazinsavat meg a vizet, azután újra összerakni őket, hogy levegő keletkezzék, a többit meg fölhasználni az atomreaktor fűtésére?
Melina megrázta a fejét.
– Meg kell kérdeznem erről valakit, aki többet ért hozzá, mint én. De így, elsőre őrültségnek hangzik.
Quaid sóhajtott. Talán őrültség. De itt van az egész a fejében. Remélte, hogy az űrhangyák tudják, mit csinálnak.
A munkagép gurult tovább. Cohaagenhez vitte őket. Quaid nem nagyon hitte, hogy ez örömteli viszontlátás lesz.

23. fejezet	Rosszabb

Másnap reggel Cohaagen elegáns irodájába kísérték őket. Gyűröttek, fáradtak voltak, de Quaid meglepetésére – senki sem nyúlt hozzájuk egy ujjal sem. Úgy gondolta, Richter biztosan jól összeveri, még ha meg nem is ölheti, Melina pedig, mint a szép és magatehetetlen (mert megbilincselt) nők legtöbbje, a kopók áldozata lesz. Mindez nem történt meg. Kaptak enni, tisztálkodhattak, és békén hagyták őket, noha minden mozdulatukat figyelték. Természetesen meg sem szólaltak, mert tudták, hogy minden szavukat fölhasználják az Ellenállás elleni bizonyítékul, így hát az éjszaka kényelmetlen volt, de nem rossz.
Tudta viszont, hogy most kezdenek a dolgok rosszra fordulni. Eddig azért hagyták őket, hogy közvetlenül Cohaagen hallgathassa ki őket. Quaid tudta, hogy a kormányzó mindent bevet ellenük, amit jónak lát, céljai elérésére. Richter egy bunkó; brutális alak, akinek azonban nincs képzelőereje ahhoz, hogy igazi gazemberségeket kitaláljon. Cohaagen, vele ellentétben, valóságos fehér galléros bűnöző –, simulékony modorú, de tízszer olyan veszélyes.
Menj, mondd el a fajodnak…
Cohaagennek? Aligha! Cohaagen fütyül a faj érdekére, nem beszélve a galaxiséról! Neki csak az kell, ami jó a Mars Űrgyarmatnak, annak pedig – szerinte – csak az jó, ami Vilos Cohaagen hatalmát erősíti. A No'ui-tudomány az ember által el sem képzelhető hatalmat jelent; nem kerülhet egy ilyen nyomorúságos kis diktátor kezébe.
Elhatározta, hogy inkább bármilyen rettenetes kínzást kiáll, mintsem hogy kiadja az információit. Cohaagen nem tudhat az idegen bemutató-oktató kamráról; jól elrejtették a kanyargós ösvények között, hogy csak az találja meg, aki különösen kíváncsi és kitartó. Hausert az Ellenállás küldte ki, hogy oldja meg az űrlények létesítményének rejtélyét – a feladat lelkesítette, különben nem lett volna ilyen kitartó. Épp akkor döbbent rá arra is, hogy szereti Melinát, s az egészet őérte csinálta: hogy bízzék benne, hogy viszontszeresse. Nem, itt aztán egy szót sem fog szólni a No'ui-üzenetről!
Értesd meg velük, hogy a választás az övék.
Az emberiség vagy mit sem törődik az egész létesítménnyel, mint eddig, vagy fölhasználja, méghozzá pozitív módon, ahogy ez a No'ui szándékában áll. Ha negatív célokra használják, elpusztul. Ezt jelenti a nóvarajz, a jelkép. A nóva egy fölragyogó csillag, lényegében hatalmas robbanás az űrben, amely mindent elpusztít maga körül.
Az űrhangyák létesítménye fölrobbanna, talán begyújtaná a föld alatti gleccser alá rejtett hidrazinsavat. A robbanásban bizonyosan elpusztulna az egész marsi kolónia. Ez a választék: használd jól vagy veszítsd el! Cohaagen azonban csak úgy csinálna, mint aki jól akarja használni; helyette azonban rögtön monopolizálná, a hatalmat pedig arra használná, hogy nemcsak a Mars, hanem az egész emberi faj diktátora legyen. Erre nem számíthattak az űrhangyák, mert nem ismerték a kétszínűséget. Az ő számukra egy dolog vagy van, vagy nincs; még az olyan viszonylag egyszerű fogalmakat sem értik, mint a "jelképes". Az a faj mindent a szó szoros értelmében vesz, már amikor kibújik a tojásból, genetikailag kódolva, örökölt értékekkel.
Rátok bízzuk a dolgot. Ez a következtetésük lényege. Egyvalakinek átadták az üzenetüket – annak, aki történetesen a központjukba jött –, és megbíztak benne, rábízták, hogy tegye meg a megfelelő lépéseket. Megbízták, hogy legyen a követük, és ő elhatározta, hogy becsülettel megszolgálja ezt a bizalmat. Azt akarta, hogy az emberiség is utazó legyen, a galaxis egyik jelentős népe. Így inkább megtartja a titkot Cohaagen előtt; inkább pusztuljon el a létesítmény, mint hogy rosszra használják. Inkább föláldozza a maga életét – még Melináét is e célért. Tudta, hogy az asszony is így akarná. Nem mondott el néki semmit, nehogy kiszedhessék belőle a titkot.
Melina! Mi van, ha Cohaagen őt kínozza meg a jelenlétében? Biztosan megtenné, ha úgy gondolja, hogy hatékony. Képes lesz akkor is kitartani?!
Egy válasz van: muszáj!
Talán szerencséjük van, és Cohaagen nem tudja, hogy Quaid mit fedezett föl. Végül is úgy látszik, előtte se tudta, amikor elrendelte az emlékezetbeültetést, és a Földre küldte Quaidot. Az áruló Benny se jött rá, különben nem gyilkolta volna meg Quatót. Ezek azt gondolják, hogy az egyetlen titok: az űrlények létesítménye képes levegőt létrehozni. Pedig hát ez a legkevesebb!
Gondolatait megzavarták. Emberek csörtettek be az irodába, kezükben egy tetemmel. A tárgyalóasztalra dobták. George volt, s a melléből kinőve Quato feje.
Cohaagen rámeredt:
– Ez hát a nagy ember!
Richter és Benny, akik őrként álltak Quaid és Melina mellett, kuncogtak. Élvezték az eredményeiket. Megoldották a Marsi Fölszabadítási Front vezérének a titkát, elpusztították őt és a szervezetét is.
Quaid látta, hogy Melina szemébe könnyek gyűlnek. Még mindig magát okolja a súlyos tévedésért, amiért Bennyt becipelte a fölkelés legbelsőbb szentélyébe. De hát honnét tudhatta volna? Benny mellettük állt, segítette az ügyet, segített nekik a szökésben. Benny igazi profi – ez mindent elmond. Akkor már inkább őt, Quaidot lehet hibáztatni, vagy még inkább a benne rejtőző Hausert, aki nem ismerte föl a másik profit, amikor találkozott vele.
Cohaagen óvatosan megvizsgálta Quato fejét. Undorodva grimaszolt.
– Nem csoda, hogy ritkán mutatkozott.
Hátat fordított a tetemnek, intett a pribékeknek, akik fölragadták a holttestet, és kivitték. Egy másik rendőr letörölgette az asztalt. Cohaagen nagyon sokat adott a megjelenésre; nem szerette, ha vérfoltok maradtak utána.
– Odalépett Quaidhoz, és váratlanul megveregette a vállát.
– Gratulálok, Quaid! – mondta kedélyesen – Igazi hős vagy.
Quaid válasza tömör, célratörő volt.
– A kurva anyád!
Cohaagen furcsamód nem sértődött meg.
– Ugyan, ne szerénykedj! Quato halott; az Ellenállást fölszámoltuk; te voltál az egésznek a kulcsa!
Quaid látta, hogy Melina kétkedve figyeli. Sosem volt bizonyos abban, hogy ő hűséges-e az Ellenálláshoz. Most sem az, hiába bizonyította; mennyire szereti.
– Hazudik –nyugtatta meg Quaid. Lehet, hogy mindketten meghalnak, de azt akarta, hogy az asszony higgyen neki,
Cohaagen most Melinához fordult.
– Ne hibáztassa őt, aranyom! Nem tud semmit. – Szélesen elmosolyodott. – Ez az egész dolog lényege.
Melina teljesen összezavarodott – és Quaid is. Miről beszél ez?
– Látod, Quaid, a néhai Quato úrnak volt egy nagyon kellemetlen szokása: kiszagolta a kémeinket. Nem tudtuk, hogy telepata, vagy mi a fene. Egyetlen emberünknek sem sikerült a közelébe jutnia, így hát Hauser és én egy szép napon összeültünk és kitaláltunk téged – a tökéletes spiont.
– Hazudik – mondta Quaid. – Hauser maga ellen fordult!
– Azt akartuk, hogy úgy tudjátok! Sőt: maga Hauser jelentkezett önként, hogy az emlékeit kitöröljük és újraprogramozzuk. Akkor történt ez, amikor előszörre nem sikerült Quato közelébe jutnia, mert ez a gyanakvó szajha… Cohaagen Melina felé intett, aki erre majdnem szemen köpte. – Sose vitte a katakombákhoz. Egyenesen a Piramishoz cipelte, és egy rohadt szót se szólt a másik bejáratról. Csak arról az üres gödörről beszélt neki, amit semmire se használtak. Amikor azután Hauser leesett, Melina akkor se rohant Quatóhoz, hanem visszament Venusville-be, és újra kurvának álcázta magát. Nagy kudarc volt az egész: nem bíztak Hauserban. Nem eléggé. Ki kellett valamit találnunk, hogy megszerezzük a bizalmukat.
– Na, hagyjuk már a hazudozást! – szólt közbe undorodva Quaid. Richterre mutatott, amennyire a bilincs engedte. – Ez itt meg akar ölni, mióta az Emlékezet Rt.-hez betettem a lábam. Ugyanígy Harry és Lori is, még odalent a Földön. Az ember nem ölet meg valakit, akit épp be akar építeni az Ellenállásba.
– Richter nem volt beavatva a tervünkbe. A többiek pedig a parancsnoksága alatt álltak.
– Akkor miért élek még mindig?
Cohaagen bizonyos büszkeséggel mosolygott.
– Mert te több klasszissal jobb vagy! És hát mi is segítettünk. Benny például…
Benny gúnyosan meghajolt.
– Nagy örömömre szolgált, ember.
– Az a fickó például, akinek azt az orvosi táskát adtad – folytatta Cohaagen –, tudod, a táskát a kis mutatványokkal, amik olyan jól jöttek. Az is a mi emberünk volt.
Quaid egy percig sem hitte.
– Ezt nem veszem be! Túl tökéletes.
– Tökéletes?! Egy nagy nyavalyát! Elcseszted a memóriareteszedet, mielőtt aktiválhattunk volna! Stevens megölette magát a szállodánál, ahol megtalált végre! Közben meg Richter mindenbe beleszart, amit hónapokig terveztünk! – Cohaagen Richterre meredt, aki lesütötte a szemét. – Csoda, hogy az egész összejött!
Quaid bólintott. Vonakodva, de elismerte, hogy logikusan hangzik. Tegyük fel, hogy Hauser Cohaagen ügynöke maradt. Amikor Melina – több mint baráti kapcsolatuk ellenére – nem vezette Quato nyomára, valahogy ki kellett szállnia abból a szerepből, így hát megjátszottá, hogy lezuhan a szakadékba, odalent pedig megvárta Cohaagen embereit, hogy "elfogják", és megkezdődhessék a még fantasztikusabb terv végrehajtása. Akkor a visszatérő álma az élete utolsó eseménye volt, mielőtt a beültetett emlékezet átvette fölötte az uralmat.
Történt azonban két dolog, amivel nem számoltak. Az egyik: rájött, hogy szereti Melinát a tettetésből valóság lett. A másik pedig, hogy fölfedezte a No'ui-üzenetet. Az aztán mindent megváltoztatott!
De akkor miért jelentkezett önként erre a ravasz küldetésre, ami magában is elég kockázatos volt, Richter balfácánkodása nélkül?! Azért, hogy kelepcébe csalja a nőt, akit szeret, és hogy elárulja a No'uikat, akik megtérítették az ügyüknek? Ennek így semmi értelme! Szóval Cohaagen biztosan hazudik.
Ez megint egy újabb kis játék, hogy valamilyen információt csaljanak ki belőle? Vagy Cohaagen arra gyanakszik, hogy ő mégiscsak többet tud az űrlények létesítményéről, mint amennyit elárult, és ezt az egészet azért csinálja, hogy mindent kiszedjen belőle? Hát az nem fog menni!
– Hát Cohaagen, azt meg kell adni – mondta, mint aki föladni készül az egészet –, ez a leghihetőbb baromság, amit egész életemben hallottam!
– Ne hidd el nekem, Quaid! De van nekünk egy közös barátunk, aki beszélni szeretne veled.
– El ne árulja a nevét! Hadd találgassak!
Cohaagen bekapcsolta a videokészüléket. Természetesen Hauser jelent meg rajta, ugyanazon a helyszínen, ugyanabban a ruhában, mint ahogy az előző képlemezen látta, a földi szállodában.
– Hello, Quaid! Ha most engem hallgatsz, az azt jelenti, hogy Quato halott, a te segítségeddel. Tudtam, hogy nem fogok csalódni benned. – Nevetett, s hangjában volt valami kegyetlen, ami teljesen hiányzott a mostani Quaidból. Sajnálom, hogy miattam bele kellett másznod abba a sok szarba, de hát haver, végül is te nem vagy ember, csak egy betáplált program.
Quaid ellenállásának utolsó fala is leomlott. Igaz: Hauser önként jelentkezett! De miért? Miért árulja el Melinát és a…?!
– Szeretnék neked sok boldogságot és hosszú életet kívánni, öreg barátom, de hát ez sajnos nem megy – folytatta Hauser a képernyőn. – Tudod, amiben most vagy, az sajnos az én testem, és… – vállat vont, csaknem mentegetőzve. – Szeretném visszakapni.
Quaid szíve jéggé fagyott. Ha a mostani személyiségét úgy programozták, akkor ezt a programot meg is lehet szüntetni. Ez a Hauser nevű gazember veszi át fölötte újra az uralmat!
– Sajnálom, hogy ilyen smucig vagyok: vissza is veszem, amit adtam – folytatta Hauser –, de hát így igazságos. Végül is én voltam itt előbb. Szóval adios, amigo, és kösz, hogy nem hagytad megöletni magad! – Hauser elvigyorodott, az olyan győztes modorában, aki irgalmas a legyőzöttel szemben. – Ki tudja? Talán még találkozunk az álmainkban.
A képlemez véget ért.
Quaid döbbenten Melinára nézett. Az ugyanúgy érzett, mint ő. Rádöbbent, hogy mindkettőjüket becsapták.
De a kérdés még mindig megmaradt: mi van akkor Hauser szerelmével? Miért tette ezt az asszonnyal, és a No'uik üzenete?
Ekkor rádöbbent. Hauser tudta, hogy nem szólhat Cohaagennek a No'uiról – de miként kerülhetné ezt el, ha egyszer Cohaagennek dolgozik? A kormányzó következő húzása Hauser visszatértekor nyilván az lett volna, hogy elfogatja Melinát, és kínvallatással kiszedi belőle, hol van Quato. Valahogy meg kellett mentenie az asszonyt és megtartani az idegenek titkát. Mindaddig, amíg megtalálja a megfelelő embert, akinek elmondhatja. Így hát kitalált egy trükköt mindkettőre, önkéntesnek jelentkezett egy olyan feladatra, amelynek a legfőbb feltétele volt, hogy Melinát hagyják békén, különben nem lesz meg, amikor Quaid visszatér. Ráadásul az emlékbeültetés jól elrejti az agyában az űrhangyák üzenetét. Ráadásul ráijesztett Cohaagenre a berendezés hírével, ami képes légkört létrehozni így a kormányzó maga titkolta el azt, amiből pedig neki lett volna a legnagyobb haszna!
Hauser nyilván azt remélte, hogy Quaid előbb fog emlékezni a No'ui-üzenetre, mint ahogy elvezeti Cohaagent Quatóhoz. És majdnem sikerült.
Majdnem.
Most, hogy visszaültetik belé Hauser memóriáját, előbb-utóbb a titkát is fölfedezik. Amikor emlékezetbeültetést végeznek, nem kell leolvasniuk az előző emlékeket; az új egyszerűen mélyebbre nyomja őket. Olyan ez, mint amikor új üzenet kerül egy régi képlemezre: a kutya se törődik vele, mire írják az újat! De amikor a régit kell helyreállítani – akkor minden apró elemet ellenőrizni kell, nehogy hibát kövessenek el.
Titok ott nem maradhat titokban!
Cohaagen elpusztította a fölkelőket, ráadásul sokkal többet nyer, mint amire számított. Csak mert Hauser kétségbeesett terve nem egészen vált be.
A fenébe!
A legrosszabb az, hogy Melina sosem fogja megtudni, mit akart tenni Hauser. Valahogy ez jobban fájt, mint az a kézzel fogható baj, amibe most Hauser kudarca miatt került.

24. fejezet	Kitörés

Quaid és Melina hamarosan egy székbe kötözve találta magát. Az orvosi szék a nagyipari változata volt annak, amivel Quaid az Emlékezet Rt.-nél találkozott. Lázasan kereste annak lehetőségét, hogy kiszabaduljon. Ám a kopóknak gondjuk volt rá, hogy mindkettőjüket úgy megkötözzék, mint egy sonkát. Ha ő ki is szabadulna, Melina még akkor is fogságban marad.
Tegyük fel, hogy nem akadályozza meg őket a memóriabeültetésben. Van esélye annak, hogy az orvosok nem veszik észre, mi van a kezükben? Lehetséges, hogy Quaid helyett ismét létrehozzák Hausert, és közben érintetlenül hagyják a titkát? Aligha. Az átültetőszerkezet azonnal riaszt, ha valami szokatlannal találkozik. Az űrlények üzenete meg egyenesen lármát keltene benne. De hát mit tehet így, lekötözve?
Cohaagen némán figyelte, ahogy az orvos és hat asszisztens előkészül az újraprogramozó eljárásra. Melina csuklójába már be is vezették az intravénás tűt. Quaid megfeszítette magát, küzdött, ahogy az asszisztens őt is megszúrta. Nem a bökés fájdalma zavarta, hanem a tudat: az injekcióval olyan szert kap, amely megbénítja. Megbénítja arra az időre, amíg elveszik tőle a személyiségét.
– Nyugi, Quaid! – mondta Cohaagen. – Örülni fogsz majd, ha újra Hauser lehetsz.
– Az a fickó egy hülye seggfej!
Valóban így érezte. Bizonyos pontig: amíg rá nem jött, hogy tényleg szereti Melinát, és amíg meg nem kapta a No'ui üzenetét. Attól kezdve tőle telhetőén igyekezett jóvátenni az életét és ezenközben tönkretette a Marsi Felszabadítás! Frontot. Szóval a "hülye seggfej" elnevezés ráillik.
– Az lehet – vigyorgott Cohaagen –, de van neki egy szép nagy háza meg egy Mercedesé. És, úgy tudom, szereted Melinát nem?
Az asszonyra nézett, akinek arca eltorzult, mert Cohaagennek még a tekintetétől is undorodott.
– Nos, mostantól akár minden este megkefélheted! – mondta a kormányzó. – Melina Hauser felesége lesz. Sőt: újraprogramozzuk, hogy tisztelettudó, engedelmes, alázatos legyen. Olyan, amilyennek egy nőnek lennie kell.
Quaid és Melina rémülten néztek egymásra. Ha ilyen asszonyt akarna, tökéletesen megelégedett volna Lorival, aki kitűnően játszotta ezt a szerepet. De már a memóriaretesz okozta bonyodalmak előtt is elégedetlenkedett, és Melinára vágyott. Igazi asszonyt kívánt, aki független, bátor. Ha egy ilyen nő szereti, az már valami. És ha ő netán valamiben hibázik, az ilyen asszony egy-két perc alatt gatyába rázza! Már a gondolat is, hogy Melinából engedelmes bábut formálnak, taszította. És tudta, hogy Melina sem akar ilyesfajta szajha lenni. Éppúgy nem, ahogy áruló sem lenne. Kétségtelen, a Végső Mentsvárban eljátszotta a szájhát, de az csak szerep volt. Mit jelenthet neki, ha élete hátralévő részére bezárják ebbe a szerepbe? Ezzel az erővel akár az agylebenyét is kivehetnék. A végeredmény, bizonyos értelemben, ugyanaz.
A videofon hívást jelzett. Az egyik asszisztens válaszolt, majd Cohaagenhez fordult.
– Uram, önt keresik.
A kormányzó türelmetlenül lépett a képernyőhöz, amelyen egy ideges technikus látszott, mutatók és mérőórák garmadája előtt.
– Mi van?!
– Uram – hallatszott a technikus aggodalmas hangja –, a G-szektorban jóformán már nincs is oxigén.
– Ne tegyenek semmit! – válaszolta Cohaagen.
– Egy órán belül mind meghalnak, uram. Cohaagen megnyomott egy gombot a videofonon, mire három gyors egymás utáni kép villant föl Venusville-ről. Mindenütt emberek hevertek a földön, a bejárati ajtók közelében. Szájuk tátva, levegő után kapkodtak. Melina nézni sem bírta, elfordult, Quaid azonban még dühödtebben küzdött a szíjakkal. Meg kell szabadulnia! Meg kell állítania ezt az őrültséget!
A kormányzó visszakapcsolt a technikusra.
– Ha egy óráig sem tartanak ki, legalább hamarosan vége lesz! – mondta, és kikapcsolta a készüléket.
– Ne legyen húgyagyú, Cohaagen! – ordította Quaid. – Adjon nekik levegőt!
– Barátom, öt perc se telik bele, és fütyülni fogsz erre a népségre. Cohaagen most az orvoshoz fordult. – Igyekezzen már!
A doktor ráhelyezte a sisakszerű gépezetet Melina fejére. Az megpróbált elfordulni, de nem sikerült neki. Fogoly volt. Az orvos most Quaid sisakjával bajlódott. Richter megállította.
– Khmm… bocsánat, doki… Amikor ez az ember újra Hauser lesz, emlékezni fog ebből az egészből valamire?
– Semmire sem – biztosította az orvos.
– Köszönöm – mondta Richter, és teljes erőből pofon vágta a leszíjazott Quaidot.
Csillagokat látott. Biztos, hogy nagy monoklija lesz, talán még agyrázkódása is. Pedig a fejtámla fölfogta az ütés javát. Rámeredt Richterre, aki csak vigyorgott.
– Te aztán bátor vagy, nagyfiú! – jegyezte meg Quaid gunyorosan.
Cohaagen elrántotta mellőle Richtert.
– Sajnálom. Ennek hamarosan vége, és akkor újra barátok leszünk. Valamennyien.
Épp annyira, amennyire barátja lehet egy fészekre való skorpiónak. Persze ez a legkevesebb. Hogyan rejthetné el a No'ui-üzenetet?
A doktor beindította a gépet. Rémesen sivító hangot adott. Emlékeztetett a múlt századi fogorvosi fúrógépre, arra a fajtára, amelyet még most is alkalmaznak, a horrorvideókban. Cohaagen furcsa képet vágott, és Richterrel együtt kifelé indult a laboratóriumból. Az ajtóban megállt, és visszafordult.
– Egyébként ma este egy kis buli lesz nálam. Ugorj be, Melinával együtt, mondjuk este kilenc táján.
Quaid a fogát csikorgatta, nem válaszolt. A kormányzó most az orvoshoz fordult.
– Doki, ugye majd figyelmezteti?
– Uhum – bólintott szórakozottan az orvos.
Richter integetett.
– Viszlát a bulin!
És ott majd meglepetést színlel, amikor meglátja Hauser bedagadt szemét. Micsoda álszent féreg; de még mindig ez a legkevésbé ellenszenves tulajdonsága.
Cohaagen és Richter kiléptek a laboratóriumból. A fölszerelés zaja most már igazán rémítően hatott. Nem annyira a működése zavarta, mert fájdalmat nem okoz, hanem a várható eredmény. Olyan ez az egész, mintha élő agyvelejüket fűrészelnék szét, hogy bizonyos részei helyett olyan darabokat építsenek be, amiket most hoztak a hullaházból.
Quaid és Melina harcolt. Minden erejükkel küzdöttek, hogy ne hasson rájuk az átprogramozás. Ez azonban mind kevés a gép hatalmas energiájával szemben. Quaid neki feszítette karját a fémbilincseknek, ám azok meg sem moccantak.
– Kérem, ne mozogjon! – szólt az orvos. Most már fájdalmat érzett. Fizikai és lelki
fájdalmat, ahogy karja megfeszült a bilincsekben, tudata pedig próbált ellenállni az agymosásnak. Mindkét fájdalom egyre erősödött. Quaid keservesen ráncolta a homlokát, mintha ez bármit segíthetne rajta.
– Ne küzdjön ellene! – figyelmeztette a doktor. – Csak akkor fáj, ha küzd!
Quaid látta, hogy Melina is hiába harcol. Könnyek folytak végig a lány arcán, szája sarkában hab jelent meg. Vonaglott a székében. A berendezés sivítása már alig volt elviselhető. Mégis összehasonlíthatatlanul kevésbé gyötrelmes a hiábavaló küzdelem fájdalmához képest. Látta, hogy nincs segítség. És mégsem engedheti, hogy megtörténjen! Vajon ilyesmit érez egy nő, amikor megerőszakolják? Bizony, ez is egyfajta erőszaktétel.
– Ez nagyon kifinomult eljárás, Quaid úr! figyelmeztette az orvos. – Ha nem marad nyugton, még a végén skizofréniásként ébred föl!
És akkor nem találják meg a No'ui-üzenetet? Ha így van, akkor ez talán a menekülés egyik lehetősége. Ám nem nagyon bízott benne. Minden erejét megfeszítette, hogy személyiségét egybentartsa – és hogy kiszabaduljon a székből.
A bilincsek nem engedtek, Cohaagen gondosan ellenőrizte, hogy minden rendben legyen. A szék összetartó csavarjai azonban, mintha megnyikordultak volna.
– Kicsit több nyugtatót nyomjanak bele! szólt az orvos az egyik asszisztensnek.
Na, akkor kész! Quaid tudta, ez az utolsó esélye. Ám erői végesek; mit tehet még?
No'ui! – kiáltotta némán, magában. Segítsetek!
Ekkor valami eddig ismeretlen forrásból új erő költözött belé. A lárma, a fájdalom, testének feszültsége elérte csúcspontját. Úgy érezte, többet már nem bír ki, és mégis! Ereje egyre nőtt. Talán az őrültség ereje ez, amit a No'ui beültetés hozott felszínre belőle? Mindegy. Még jobban megfeszítette a karját. Szája kiáltásra nyílt.
És most hatalmas reccsenéssel, kiszakította a szék egyik karfáját. Úgy lógott a jobb csuklójáról, mint egy mankó. Kiszabadult!
Azonnal kirántotta az intravénás tűt a karjából. Egyik keze szabad, így már…
A doktor rohant oda, hogy lefogja. Quaid meglendítette a karfát, mint egy otromba fegyvert. Iszonyatosat sújtott az orvos torkára.
Most az asszisztensek következtek. Egyikük megragadta a csuklóját. Quaid fél karjával megszorította, majd eltörte a nyakát.
Maradt egy másodperce, hogy magán segítsen. Lerántotta fejéről a sisakot. Ennyit az agymosásról! Rettenetes fájdalom nyilaik a fejébe. Mintha a drótokat egyenesen az agyából szakítaná ki. Azután elmúlt.
A háta mögött hirtelen egy másik asszisztens ragadta meg a csuklóját. Quaid belekapaszkodott a férfi hajába, és a vállán át előredobta. Az fejével a térde között ért földet. Quaid összeszorította a két térdét, teljes erőből nyomta támadója koponyáját. Akár egy diótörő roppantana össze egy diót. A férfi fölkiáltott és összerogyott.
Quaid gyorsan kikapcsolta a bal karját leszorító bilincset. Most már mindkét keze szabad volt. Látta, hogy Melina még mindig küzd a beültetés ellen.
– Tarts ki! – kiáltotta.
Most egyszerre hárman támadtak rá, és megragadták a karját. A negyedik hosszú fémrúddal rontott felé. Quaid pajzsként maga elé rántotta az egyik asszisztenst. A vasrúd kiszúrta a férfi szemét. Ezt neki szánták! A többiek döbbenten megmerevedtek egy pillanatra. Ezt a lélegzetvételnyi szünetet arra használta föl, hogy egyik bokáját kiszabadítsa.
Épp időben: gyorsan belerúgott a legközelebbi támadójába. A két lába közé célzott. Nagyon jól emlékezett, milyen érzés; erre még Lori tanította meg.
Az asszisztens összeesett.
Quaid fölállt, fél lábbal még mindig a székhez bilincselve. Most erre nincs ideje. Ketten támadtak rá, akár vadászok a medvére. Az egyiknél a vasrúd, a másiknál tűzoltóbalta. Lebukott a fejszecsapás elől, miközben megragadta a rudat. Másik kezével gyorsan kikapcsolta az utolsó bilincset. A fejsze ismét lesújtott. Az utolsó pillanatban hajolt el előle. Most már teljesen szabad volt. Először azt a férfit intézte el – a saját fegyverével –, aki a vasrúddal támadott. Azután lerántotta a sisakot Melina fejéről.
Utolsó ellenfele most megtette, amit már az elején kellett volna: bekapcsolta a szirénát, aztán az ajtó felé rohant. Quaid utánaugrott, elkapta, de nem állította meg. Inkább egy kicsit meggyorsította útját. Az asszisztens orra nyomán véres csík maradt az ajtón, ahogy lecsúszott a padlóra. Kár, hogy nem Richter, neki válaszul a pofonra – jó alaposan megkocogtatta volna az orrát. Igaz, ettől csúnyább már aligha lenne, mint amilyen.
Quaid visszarohant Melinához, és kikapcsolta a bilincseit.
– Jól vagy?
A lány bólintott.
Ez kevés. Sokkal tovább volt a sisak alatt, mint ő.
– Még te vagy te?
A lány ezen elgondolkodott.
– Nem tudom biztosan, édes szívem mondta tökéletesen engedelmes hangon. Szerinted?!
Quaid kétségbeesetten, összetörtén nézett rá. Ekkor Melina elnevette magát:
– Gyerünk innen a büdös francba!
Ez a kemény hang zene volt Quaid füleinek! Az utolsó bilincset is kinyitotta. A lány fölállt a székből, megragadta a tűzoltófejszét, és az ajtó felé rohant.
Kirontottak a laboratóriumból. Mindenütt szólt a riadó. A kanyar felől két katona vágott elébük. Melina az egyiknek a mellébe csapta a fejszét, Quaid pedig kupán vágta a másikat. Kettő-null.
Magukhoz ragadták a katonák fegyverét, a felvonóhoz robogtak, és megnyomták a gombot. Quaid alig hitte, hogy egyszerű lesz elcsípniük a lefelé tartó liftet. Ugyanakkor mégis meg kellett próbálni.
Csing! A fölfelé tartó lift érkezett. Megállt, az ajtó kinyílt, és – tucatnyian nyüzsögtek odabent: fegyveresek! 
Quaid hosszú, gyors sorozatot adott le a katonától zsákmányolt fegyverből, és lekaszabolta valamennyit. Csing! A felvonó ajtaja jótékonyan rácsukódott a véres látványra.
Máris jött a másik lift. Csing! Lefelé tartott. Az ajtó kinyílt. Üres volt! Úgy látszik, néha még a liftek is tanulékonyak. Beugrottak.
Ahogy a szerkezet megindult velük lefelé, Quaid Melinához fordult.
– Ha esetleg később már nem beszélhetnénk, szeretném, ha tudnád, hogy… Bármi történt is eddig…
Melina közel lépett hozzá, és megcsókolta.
– Tudom – súgta kisvártatva.
– De Hauser szövege a képlemezen…
– Ezüsttálcán szervírozhattak volna föl a számodra, ha nem ugrálsz – válaszolta Melina. – Te viszont küzdöttél, mint egy ördög, hogy kiszabadíts. Szóval tudom, hogy a régi Hauser hazudott.
– Kívánlak! Szeretlek! De…
– De nem azon az áron, hogy eláruljuk a Marsot!
– Igen, de…
A lift megállt a földszinten.
– Később! – mondta a lány idegesen.
Az ajtó kinyílt. Lázas sürgölődést láttak odakint, míg a riasztócsengők változatlanul szóltak. Bányászok rohangáltak mindenütt, mint a megkergült hangyák. Erőgépek, önjáró páncélosok száguldoztak minden irányba. Rengeteg zavarodottan szaladgáló katonát láttak. A riadóra szemlátomást lázas, de céltalan futkosással válaszolt mindegyik.
Egymásra néztek. Lehet, hogy ilyen egyszerű?
Kiléptek, igyekeztek éppolyan elfoglaltnak látszani, mint a többiek. Nem vált be a trükk. Észrevették őket. Valaki tüzet nyitott rájuk.
Elrohantak. Quaid hirtelen fölugrott egy mozgó erőgépre, kilökte a sofőrt a vezetőfülkéből, és a helyére ült. Megragadta a kormányt, aztán kinézett az ablakon. Melinát kereste.
Sokfelől lőttek rá, de a golyók lepattantak a gép acéltestéről. Nem látta a nőt.
–Melina! – kiáltotta kétségbeesetten.
– Mi van? – hallotta egész közelről az asszony pimasz hangját. Döbbenten oldalt fordult. Melina ott ült mellette az utasülésen, épp az ajtót csukta be. Nem várta meg, amíg hívta.
Quaid felbőgette a motort. A jármű valósággal megugrott. Olyan volt, mint egy sárkánygyík. A katonák és a bányászok szanaszét szaladtak.

Cohaagen az irodájának hatalmas, padlótól a mennyezetig érő panorámaablaka előtt állt, és rosszkedvűen nézte a város kupoláit. A horizont rózsaszínben játszott: közeledett a hajnal. Valahol messze szirénák vijjogtak, hangjuk itt tompán szólt, de megállás nélkül.
Richter a terem túlsó végén állt. Miféle bizonyítékra vár még a kormányzó? Hiszen mostanra már világossá vált, hogy így vagy úgy, de le kell számolniuk azzal az árulóval, akivé Hauser lett.
– Nos, uram? – szólalt meg végül. Cohaagen egy hosszú percig nem válaszolt.
Hauser az egyik legjobb ügynöke volt. Hogy újra megfékezhessék, arra a gatyájuk is rámegy. A szeretet, barátság csak idáig tartott. Az az ember már túlélte a saját hasznosságát.
Anélkül, hogy megfordult volna, halkan felelt:
– Ölje meg!
– A büdös életbe, ideje volt – dünnyögte halkan Richter. Összecsapta a bokáját, majd egy szabályos hátraarc után kicsörtetett a teremből.
Ha azt hitte, a kormányzó nem hallotta, amit mormogott, tévedett. Cohaagen megfeszült a szavakra. Ha ez a Richter nem avatkozik bele a dolgokba, az egész haditervük baj nélkül megvalósulhatott volna. Kétségtelen, hogy Quaid túlságosan ragaszkodik ehhez a mostani, átmeneti személyiségéhez. És az ember előbb-utóbb hinni kezd magában, ha folyton az életéért kell küzdenie. Ezt pedig Richternek köszönheti. Ha a piszkos munkát elvégezte, Richtertől is megszabadul. A büdös életbe, ideje lesz!
Cohaagen felgyülemlett dühe most kitört. Rámeredt a halra, amely békésen úszkált az asztalán lévő kerek üvegedényben. Egyetlen mozdulattal lesöpörte a földre. A gömb darabokra tört, a halacska kétségbeesetten vergődött, levegő után kapkodva. Ezt látva, a kormányzó elmosolyodott egy pillanatra.
Ideje, hogy a legfontosabb teendőire összpontosítson. Azt eddig csak gyanította, hogy Hauser többet tud az űrbéli létesítményről, mint amennyit elárult. Most azonban már bizonyos volt benne. Tovább nem várhat.
Bekapcsolta a videofont.
– Küldje ide a robbantókat!
Komoran nézett az égre. Nem tetszett neki ez az egész: el kell pusztítania Hausert és az űrlények építményét. Mind a kettő nagy hasznára lehetne – más körülmények között. Első azonban a biztonság.
Valamiféle birodalmat épített föl itt, és ezt sem a barátság, sem a kapzsi bírvágy nem veszélyeztetheti.

25. fejezet	Reaktor

– Ismered az utat a Piramis-bányához? – kérdezte Quaid, amint az erőgép tovarobogott velük.
– Igen – válaszolta Melina, és előremutatott. – Ott fordulj jobbra!
Quaid megtekerte a kormányt, és befordultak egy széles alagútba. Teljes sebességgel száguldottak, csaknem eltaposva a menekülő bányászokat.
– Vigyázz! – kiáltotta az asszony, mert nem szerette volna, ha bántódása esik az egyszerű embereknek. A bosszút Cohaagen talpnyalóinak tartogatta.
– Elsőnek kell odaérnünk! – mondta Quaid feszülten. – Cohaagen föl akarja robbantani a reaktort.
Melina rémülten felkiáltott.
– Nem…!
– Ha a Marsnak levegője lesz, Cohaagen kész van.
És ez még a legkevesebb, amit mondhat. Nagyot rántott a kormányon, hogy kikerüljön egy bányászt, aki rémületében elesett. Tovább száguldottak előre, a most már üres alagútban.
– Ha a Marsnak levegője lesz – folytatta Melina –, szabadok leszünk.
– Mindannyian szabadok leszünk – visszhangozta Quaid. – De ez még mind semmi. A No'ui…
– A micsoda?
– Nem volt időm elmondani. Különben sem lett volna biztonságos, amíg Cohaagen kiszedheti belőled. Én, azaz Hauser, az űrlények szakadékában többet is tettem annál, mint hogy elhagytalak.
– Elhagytál? – kérdezte Melina csúnyán grimaszolva.
– Hauser spion volt, most már jól emlékszem. Csak játszott veled. Megjátszottá azt a zuhanást is, hogy Cohaagen "elfoghassa", vagy talán látszólag meg is ölje. A feladatát befejezte; sikertelenül, mert túl okos voltál hozzájuk. De nemcsak ez volt az oka.
– Értem, nem kell magyaráznod!
– Dehogynem! Még nem érted! Hauser Cohaagen embere volt, érzéketlen gép, aki kész volt bárkit kihasználni, hogy végrehajtsa az Ügyintéző parancsát. És akkor beléptél az életébe! Megmutattad neki, mit jelent hinni valamiben. Mit jelent jónak lenni. Csodálni, tisztelni kezdett, és egyszer csak… Az érzelmei olyan idegenek voltak a számára, hogy sokáig nem is ismerte föl őket. Elnyomta magában, harcolt ellenük. Csak akkor jött rá, hogy nem tud elárulni, amikor odalent volt a Piramis-bányában… Mert szeret, így hát járt-kelt odalent, megpróbálta végrehajtani a küldetését, amire te kérted. És ekkor megtalálta az idegeneket.
Melina rámeredt.
– Az…?
– Ha nem is magukat az idegeneket, de az üzenetüket. Azt a létesítményt a No'uik építették. Egy intelligens, hangyaszerű galaktikus faj. Nekünk szánták, ha majd egyszer fölérünk hozzájuk ésszel. Azért, hogy levegője legyen a Marsnak, hogy átadhassák nekünk a tudásukat, hogy olyan faj lehessünk, mint ők: galaktikus utazók, akik terjesztik a civilizáció áldásait.
– Misszionáriusok! – sóhajtotta Melina.
– Úgy van. És Hausernek tetszett a dolog. A No'ui megbízott benne, rábízta, hogy mondja el a saját fajtájának: mi ez a létesítmény és mire szolgál. Mert ha jól használjuk, utazók leszünk. Ám ha rosszul, vagy ha megpróbáljuk lerombolni…
– Önmegsemmisítő gépezet van beépítve? kérdezte a nő.
– Úgy van. Olyan, mint egy bomba. Ha megfelelően lépsz, jól működik az egész, nagyszerű lesz a jövőnk. Új korszakot nyit, szebbet, mint amilyet eddig álmodni mertünk. De ha rosszul lépsz, robban! Talán a hidrazinsav miatt… Százezer tonnányi lehet belőle a gleccserek alatt.
– El tudom képzelni! Ha az kikerül a felszínre, az emberi élet minden nyomát elpusztítja a Marson!
– Igen. A No'ui nem lacafacázik. Láttam egy fiókájukat. Éppen, hogy kikelt a tojásból, máris kérdésekre kellett válaszolnia. Olyanokra, amikre én nem tudtam a választ. Bizonyítania kellett, hogy közülük való, különben ott rögtön elpusztították volna. Szóval ezt a létesítményt vagy jól használjuk, vagy elveszítjük. Harmadik lehetőség nincs. Tehát ha Cohaagen megpróbálja elpusztítani, nemcsak az általa nyerhető légkört veszítjük el, hanem az életünket is.
A lány jeges rémülettel hallgatta.
– És ezek a tények térítették meg Hausert?
– Ezek a tények fejezték be azt, amit te kezdtél el. Képtelen lett volna elviselni, ha téged megkínoznak. Pedig tudta, hogy Cohaagen ezt fogja tenni, hogy megmondja neki, hol van Quato. Azt is tudta azonban, hogy nem árulhatja el Cohaagennek a létesítmény igazi lényegét. A kormányzó arra már rájött, hogy ezzel a dologgal levegőt lehet csinálni. Emiatt igyekezett eltitkolni, nehogy tönkre tegye a monopóliumát. De ha fölfedezi, hogy mennyivel többet ér, hogy általa mindent megtanulhat az idegenektől, és megszázszorozhatja a hatalmát…
– A Földet is elfoglalta volna! – kiáltotta Melina. – Megjátszottá volna, hogy ő a jó fiú: fölhasználta volna a reaktort, levegőt adott volna a Marsnak, hogy közben mindent megtudjon a gépről. De ha ebben sikerrel jár, már nem lett volna szüksége a levegőmonopóliumra. Mindent megkaparinthatott volna!
– Pontosan. Hauser… Nem mentegetem, mert nagy marha volt, te azonban nagy változást értél el nála. A No'uik hatása meg egyenesen úgy működött, mint egy beültetett emlék a fejében. Megtért, és a jót akarta cselekedni. Cohaagen azonban időnként rutinszerűen ellenőrizte ügynökei elméjét, csakhogy biztos legyen benne: nem szivárogtak be közéjük kémek, így hamarosan mindent megtudott volna a No'uiról. Hauser tehát…
– Önként jelentkezett az új feladatra! – fejezte be a nő.
– Igen. Ezzel megmentette a létesítményt, és megmentett téged is. Most azonban…
– Itt vagyok veled, Doug. Tedd, amit tenned kell. Oda kell mennünk, és beindítanunk azt a dolgot, mielőtt Cohaagen lerombolja.
– Azután gondoskodnunk kell arról is, hogy ő halott legyen – felelte Quaid. – Így nem játszhatja el, hogy ő indította be. Nem tetszeleghet a nagy hős szerepében, akinek továbbra is főnöknek kell maradnia. Ez az ember még a varangyos békáról is ledumálná a bibircsókot… Lehet, hogy most a feladat közben meghalunk…
– Quato és az Ellenállás harcosai is az életüket adták – mondta halkan Melina. – Kevesebbet én sem tehetek.
Aztán közel hajolt hozzá, és megcsókolta az arcát.
– Van ezen a micsodán rádió? – kérdezte Quaid. – Jobb, ha ellenőrizzük az üldözőket.
Á lány bekapcsolta a rádiót. Átlagos készülék volt, amely éppúgy vehette a kereskedelmi adókat, mint a magánforgalmazást. Melina állomásokat keresett.
– Úgy látszik, nem használják, így mások nem jöhetnek rá, mi történik.
– Akkor viszont most nem tudnak együttműködni a bekerítésünkben – vágta rá Quaid, némi elégedettséggel. – Tehát ez egy sima lóverseny: ki ér előbb célba!
Melina olyan állomáson állította meg a rádió keresőjét, ahol híreket mondtak.
"…és a rendkívüli választások eredményeként ma este be is jelentik" – fejezte be az előző hírt a bemondó. – Más: a tudomány frontjáról jelentik, hogy a csillagászok újabb »megmagyarázhatatlan« nóvát fedeztek föl. Ezzel már hétre emelkedett a számuk. A tudósok szerint ezeknek a nóváknak nem volna szabad létrejönniük, mert nem a megfelelő csillagból keletkeznek…" Két tény ismét összeállt Quaid agyában.
– Uramisten! – suttogta. Melina döbbenten ránézett.
– Mi a baj?
– A hírek… Ezek a nóvák… Most jöttem rá! – elhallgatott, mint aki nem akar hinni magának.
– Mi a baj, Doug?!
– Ezek a nóvák mesterségesek! Ezért nem érti őket senki. Megtermékenyítés eredményei. Ugyanazon a módon keletkeztek, ahogy a No'uik egész fajokat megtermékenyítenek.
– Feltéve, ha ezek az űrlények tényleg olyan hatalmasok, ahogy mondod – mondta Melina kétkedve. – Én nem hiszem, hogy…
– Hidd el! Még azt sem láttad, valójában mekkora az a reaktor! Ha ilyesmit tudnak építeni, ha a tudományukkal képesek légkört létrehozni, akkor bármikor nóvává termékenyítenek egy csillagot!
– Hát, ha te mondod… De mi közünk ehhez?
– Mondtam, hogy nem lacafacáznak! Mindent, vagy semmit akarnak! Nincs két lehetőség.
– Igen, de…
– A rombolás jelképe – mondta, és érezte közben, miként nő benne a rémület –, egy nóva volt!
Melina vállat vont.
– És miért ne? Nálunk a méreg szimbóluma például egy koponya és két keresztbe tett lábszárcsont. Mi se szó szerint értjük; ez a képes beszéd.
– Ők nem ismerik a képes beszédet. Mindent szó szerint vesznek, talán mert genetikailag előreprogramozottak, mint a hangyák. Az ő számukra valami Vagy van, vagy nincs. Vagy pedig nem vesznek róla tudomást. Nincs "félig", ha csak nem építik éppen. Tehát, amikor a nóva jelképét használják…
Most már Melinán is látszott a rémület.
– Úgy érted, hogy…?
– Úgy értem, hogy amikor azt mondják, nóva, akkor azt gondolják, nóva. Szóval, ha kárt teszünk a reaktorban…
– A Napunk nóvává lesz?
– Valamilyen módon biztosan összehangolták Abban a pillanatban, amikor baj van a reaktorral, jelet küld a Napnak. Az pedig fölszikrázik, és mindent magával ránt, feltehetőleg a Jupiter körpályáján keresztül. Galaktikus méretekben csak egy kis villanás, de a mi fajunknak elég lesz. Éppen úgy, ahogy azok a fajok múltak ki ezer évekkel ezelőtt, amelyek nem állták ki a próbát. Most látjuk a nóváikat. Három követelményt támasztott a No'ui. Az egyik: saját erőnkből kell elérnünk arra a szintre, hogy korlátozottan ugyan, de mozogjunk a Világűrben. A második: rá kell jönnünk magunktól, mi ez a létesítmény. A harmadikát nem határozták meg pontosan, de most már tudjuk, hogy azt jelenti: vagy jól kell csinálnunk, vagy sehogy.
– Nincs második esély – mondta Melina, és mereven maga elé révedt.
– Mindent, vagy semmit! – mondta Quaid komoran. Eszébe jutott régi álma a pusztuló emberiségről. Úgy látszik, az nem álom volt, hanem az űrlények figyelmeztetése!
– Mindent vagy semmit – mondta Melina is. – Istenem, Doug… – Igen.
Nyílsebesen száguldott végig az alagúton, és úgy érezte, hogy belül megbénult.

Az erőgép áthaladt egy kereszteződésen. Hirtelen másik gép húzódott mögéjük és üldözni kezdte őket. Melina hátranézett.
– Ez Benny! – kiáltotta. – Vigyázz, mert nagyon jól vezet!
Valóban. Ezek az erőgépek nagyjából egyforma sebességet bírnak. Benny gépe azonban vészesen közeledett. Elején a hatalmas fejtőgép fúrója forogni kezdett.
– Vigyázz! – sikoltott Melina.
Quaid azonban nem sokat tehetett. Figyelte a visszapillantó tükörben, ahogy az üldöző mind közelebb ér, míg végül a fúrófej behatolt az ő járművükbe. A hatalmas fúrót sziklákra méretezték. Vajon, hogy viselkedik az acéllal szemben?
Rettenetes hangon kezdte az acél enni az acélt. Szilánkok vágódtak a pilótafülkébe. Vadul rázkódott az egész gép.
Kérdezz csak hülyeséget! Nagyon jól bírja az acélt! Quaid már teljes sebességgel száguldott, mégis sikerült némi többletet kihoznia a gépből, így kissé megugrott. Nem sok haszonnal: Benny utolérte, és ismét megjelent a hátuk mögött a fúrófej. Széles hegye már a kabinjukhoz ért. Éhesen zabálta, amit maga előtt talált. Előregörnyedtek, de túl sok helyük már nem volt. A fülsiketítő zajban érezték, hogy ez a gép hamarosan kolbászt csinál belőlük.
A pörgés hirtelen megállt, néhány hüvelyknyire a hátuktól. Melina megfordult.
– Azt hiszem, vége. Sziklákhoz tervezték, és azok hamarabb összetörnek. Úgy látszik, beakadt.
– Beakadt? – mosolyodott el vészjóslóan Quaid. – Akkor talán elkaphatjuk, a golyóinál fogva.
– Golyói? – nézett rá oldalról, csodálkozva, Melina.
– Igen. Hadd lássuk, hogy tetszik neki, ha mi kezdjük tekerni.
Quaid hirtelen balra kanyarodott, majd gyorsan jobbra rántotta a kormányt. Benny gépe, amelyet a beszorult fúrófejnél fogva rabul ejtettek, jobbról is, balról is nekicsapódott a sziklafalnak. A fekete kétségbeesetten fékezett, és elszakadt tőlük. Ám ezzel még nem volt vége: félig a falnak rohant, s egyik kereke fönnakadt.
– Ezt a golyós dolgot jól megjegyzem. És majd alkalmazom, ha rosszul viselkedsz! mondta Melina.
Quaid hátranézve látta, hogy Benny nehézkesen kanyarog, csikorgó kerekekkel. Nemsokára visszazökkent az útra, és máris újra a nyomukban volt.
Egy sötét csarnokba értek. Quaid jobbra irányította a reflektorukat, és úgy találta, elég helye van egy fordulathoz. Kikapcsolta a lámpát, és a sötétben megpördült a géppel.
– Mit csinálsz? – kérdezte ijedten Melina:
– A golyói után talán most a seggéhez is eljutunk! Lássuk, hogy ízlik neki a saját főztje.
Befejezte a fordulatot, és lelassított. Látta Benny közeledő reflektorait, majd a gép elejét. A fények gyanakodva körbevillantak a teremben.
Quaid felpörgette a motort, és bekapcsolta a reflektort. A lámpa megvilágította a fekete gépének oldalát.
Vadul forgó fúrófejjel egyenesen Benny vezetőfülkéje felé rohantak.
– Na, most seggbe tekerlek! – mondta Quaid.
Látták, amint Benny szemei kikerekednek, szája rémülten nagyra nyílik a reflektor fényében, ahogy észrevette a felé közeledő fúrófejet. Megpróbált gyorsítani, de már késő volt. A fúró keresztülrágta magát a kabinon, a műanyag és az üveg egy pillanatra sem akadályozhatta. Úgy pörgött, mint egy hatalmas daráló, Bennyből pillanatok alatt darált hús lett, annyira a szónak nem átvitt értelmében, hogy ez még a No'uiknak is tetszett volna.
A másik jármű a barlang túlsó falához szorult, így Quaid nem tudott hirtelen fékezni: a fúró beleharapott a falba. Por és törmelék zúdult szanaszét, és az egész gép rázkódott.
Nem volt mit tenni, folytatni kellett. A sziklafal dőlni kezdett. Quaid gázt adott, remélte, hogy nem akadnak be a kövek közé. Szerencséje volt; már látta, hogy a fal túloldalán is üreg van.
– Doug! – kiáltotta Melina.
Most már ő is látta. A szerencse balszerencsébe fordult. Semmi sem volt előttük. Egyenesen az űrlények reaktorának gödrébe fúrtak bele!
Rátaposott a fékre. Ám a gép ekkor már átbillent a szakadék szélén, és lassanként zuhanni kezdett. Összeroncsolt hátsó fele azonban egy pillanatra megakadt a sziklafalban.
– Ugorj! – kiáltotta Quaid, és letépte magáról a biztonsági övet.
Alig hogy kivetették magukat az ajtón, és megkapaszkodtak a sziklafalban, amikor az erőgép hatalmas dördüléssel lezuhant a mélybe.
De miért nem fulladnak meg? Ebben a gödörben – úgy emlékszik – légüres tér van; álmában űrruhában jöttek ide. Hogy is feledhetné a zavart, amikor sisakon keresztül akarta megcsókolni Melinát. És itt most levegő, meg légnyomás van.
Aztán eszébe jutott még valami, amit Hauserként tudott: a reaktor néhány egysége légnyomás alatt van, mert Cohaagen többet akart megtudni róla. Óvatos volt azonban; hál'Istennek! Hiszen ha valami ostobaságot tett volna, már a Nap is nóva lenne. Szerencsére a légnyomás nem ártott a reaktornak, mert úgy építették, hogy ellenálló legyen. Hauser és Melina – akkor régen – a légnyomás nélküli, földerítetlen reaktorrészben lépett be, amelyről Cohaagen azt gondolta, hogy érdektelen. Hauser pedig fölfedezte a lényeget. Ez az egész itt nem egyetlen egység, hanem egységek bonyolult hálózata. A reaktor maga is csak a jéghegy csúcsa, majdnem teljesen szó szerinti értelemben. Egy pillanatig az üreg két oldalán lógtak, majd gyorsan lemásztak, és lenéztek a szakadék mélyére.
– Igazad van – suttogta Melina megilletődötten. – Sosem láttam ekkorát. Tízszer nagyobb, mint gondoltam, és…
– És százszor olyan bonyolult – mondta ő is megilletődötten, noha első látogatása idején már földerítette ezt a részt. Később pedig, eltemetett emlékeiben ismét. Ráadásul egyszer átélte a No'uik magyarázatát is.
– Ez a jövőnk. Az ember jövője, ha el tudjuk indítani, mielőtt Cohaagen lerombolja.
Még mindig a mélybe néztek. Az egyik falból hatalmas fémrácsozat nyúlt ki. Némiképp hasonlított egy olyan Eiffel-toronyra, amelyet az oldalára fordítottak. Négy ilyen rácsozat tartott egy hatalmas, kerek fémlapot, a szakadék közepén.
A kerek platformból óriási oszlopok emelkedtek ki, amelyek a szakadék tetején kezdődtek, és valahol a lenti sötétségben vesztek el. Itt-ott ívek és további lemezek erősítették meg őket.
Quaid lefelé mászott, majd ráugrott a rácsozatra.
– Gyere! – intett Melinának.
A lány mellé lépett, és hosszan tanulmányozta a veszedelmes pillért, amelyen végig kellett menniük, egyenesen a sötétségbe. Lehet, hogy néhány ezer évet kibírt, most azonban bizonytalannak látszott.
Váratlanul rémítő dördülés visszhangzott a szakadékon. Mindketten összerezzentek.
– Az erőgép – mondta Quaid. – Még csak most ért le.
Mintha már percekkel ezelőtt kiugrottak volna belőle, pedig alighanem csak néhány másodperce. A reaktor hatalmas mérete időérzéküket is eltorzította – gondolta.
– Hamarosan itt lesznek – figyelmeztette Melina. – Neked kell az elsőnek lenned!
– Gyerünk! Nincs tériszonyod?
– Dehogy nincs – vallotta be a lány. – De ha arra gondolok, mi forog kockán, nem érdekel.
– Jó kislány vagy – mondta Quaid, pedig tudta, hogy nem kislány: Melina egy gyönyörű asszony.
Elindultak a rácsozaton keresztül, olyan gyorsan, amennyire csak mertek – anélkül, hogy lenéztek volna.

26. fejezet	Döntés

Venusville utcái kihaltak voltak. Az emberek úgy-ahogy visszavánszorogtak kunyhóikba. A bányászok a Végső Mentsvárban kis kanna levegőt adtak kézről kézre. Tony a földön ült, vállát a csapos vallanak vetette, ölében Hüvelyk Manyi fejét simogatta. Nem volt mit tenni; várták a véget.

A Piramis-bányában Richter egy kerek fémteraszon állt, mögötte tizenhat katonája. Lefelé figyeltek. Az Ügynökség hóhéra nagy erejű kézilámpával világította meg az űrlények szakadékát és a rést, amelyet Quaid erőgépe ütött annak falán. A fényben észrevette, hogy mindenütt fémpillérek állnak ki a falból; ezek vezetnek az alacsonyabban lévő teraszokhoz.
Kimeresztette a szemét. Valahol lent, mint két hangyát, meglátta Quaidot és Melinát, amint az egyik pilléren másztak.
Richter elvigyorodott. Ezúttal nem ússza meg a Zsákmány. Ami meg a nőt illeti – nos, tudta, mit fog tenni vele. Quaid a felelős Lori haláláért, ő pedig hasonlóan fizet majd meg neki. Szemet szemért! De a lázadó cafka nem fog olyan könnyen, gyorsan meghalni, mint Lori. Ó, nem! És majd gondoskodik róla, hogy Quaid minden percét lássa árinak, ami azelőtt "történik a nőjével, mielőtt meghal. Mielőtt befejezi, arra fogja kényszerítem Quaidot, hogy könyörögjön Melina haláláért.
Katonáival együtt becsörtetett a liftbe.

Quaid és Melina nem könnyen mászott át a rácsozatról a fém körívre. Megállapították, hogy annak közepén egy liftakna található, amelynek kábelei eltűntek valahol, nagy magasságban a fejük fölött. Quaid először furcsállta, hiszen a No'uiknak nincs szükségük ilyesmire. Aztán eszébe jutott: hát persze, ezt embereknek építették!
Oszlopok erdejében jártak, még mindig lenyűgözve a hatalmas méretektől. Ezek az oszlopok vastagok, akár az óriásfenyők; törzsük enyhén rozsdás.
– Ez az egész egy mérhetetlen nagy atomreaktor – mondta el ismét Quaid. – A turbíniumtömbök kicsusszannak a tartójukból, és itt zuhannak le a lenti gleccserbe. Ettől indul be a láncreakció. A sugártól a jég oxigénné és hidrogénné hasad. A gáz fölemelkedik, a gravitáció foglyul ejti…
– És a Marsnak máris légköre van! – fejezte be Melina.
– Még, nem. Ez a gáz még csak vízpára: hidrogén és oxigén. Nem tehet belélegezni. A hidrogént használják föl a fúzióhoz; héliummá alakítják, mint a múlt századi hidrogénbombákban, ez adja az energiát az eljáráshoz. A gleccser alatt lévő hidrozinsav alkotórészeire esik szét, hidrogénje egyesül a víz oxigénjével, és ekkor jön létre az a levegő, amit már beszívhatunk. A keverék kicsit oxigéndús, de ez legalább kiegyenlíti a kezdeti csökkent nyomást. Amikor a légkör kialakult, majd beállíthatjuk. Mindez nagyon gyorsan zajlik le – sokkal gyorsabban, mint bármilyen folyamat, amit ismerünk.
Maga is megdöbbent, milyen sok mindenre emlékszik; ahogy a No'uik információi előjöttek emlékeiből.
– De ez még csak egy fázis. A Mars hideg, ezért fűteni kell, hogy növényeket telepíthessünk, és hogy az emberek űrruha nélkül járkálhassanak, mint a Földön. A hővezetők végig föl vannak szerelve a…
Hirtelen elhallgatott, mert meghallott valamit. A lift megállt. Ajtó nyílt, és csizmák koppantak az acélrácsozaton. A távolban zseblámpák-fénye villant.
Egy oszlop mögé húzta Melinát, de a mozdulattól egy darab rozsdás fém nagy koppanással a fémteraszra zuhant. A lámpák fénye hirtelen feléjük irány ült.
– Itt az idő a B-tervre – mondta halkan Quaid.
– Milyen tervre?
– Meglátod!
Ahogy a katonák közeledtek, hirtelen meglátták Quaidot, amint fölugrik, elrohan, és egy oszlop mögé bújik. Richter és emberei odasiettek, körbevették az oszlopot. Alighogy megkerülték, már tüzeltek is.
Furcsamód Quaid nem volt ott, viszont négy katona lelőtte egymást.
Richter fölmordult, mert maga sem értette, hogy történhetett mindez.
– Szóródjatok szét!
Átvizsgálták az egész térületet. Egy katona közel került Quaidhoz, anélkül, hogy észrevette volna.
Quaid megnyomta órája gombját, mire egy hologram jelent meg vele szemben. Melina szeme elkerekedett. Szóval így csinálta! Az előbb nem is értette; holovetítője van, amely mindig annak a képét mutatja, akinek a karján van az óra! Ravasz dolog!
A katona rámeredt a hologramra, majd tüzet nyitott. Biztos volt, abban, hogy a zsákmányt látja.
Eközben az igazi Quaid mögé lépett, és egyetlen mozdulattal eltörte a nyakát. Hauser talán nem különösebben rendes fickó, de harcolni biztosan megtanult; reflexei megkönnyítették azt, amit Quaid maga nem mert volna megtenni,
Richterék tovább kutattak. Quaid hirtelen kidugta a fejét egy másik oszlop mögül.
Ezúttal többen észrevették, odarohantak, és lőni kezdtek rá. Golyóik azonban ismét csak egymást találták, és négy újabb katonát kinyújtóztattak.
– Tüzet szüntess! – üvöltötte Richter. – Csak egy hologram! Ne csináljatok hülyét magatokból!
Mindez azonban már elkésett a kilenc halott katonának.
Quaid most Melinának dobta oda a hologramos órát.
Két katona egyszerre látta, egészen más helyen, Melinát feléjük jönni. Mindketten lőni kezdtek – és megölték egymást.
Most három katona közelítette meg Quaidot. Fegyverüket rászegezték. A férfi elmosolyodott.
– Azt hiszitek, megtaláltatok?!
De nem rájuk nézett, hanem féloldalt. Ezt furcsállták. Nyilván ez a hologram! Körülnéztek, hogy megtalálják a valódi Quaidot.
Csak hát ez volt a valódi. Hirtelen rájuk tekintett, és mind a hármat lelőtte.
– Bizony, megtaláltatok.
Két katona végigegyensúlyozott a teraszon. Melina elébük lépett. Keresztüllőtték. Ugyanebben a pillanatban vérszökőkút tört ki a mellükből; és ezen át távozott az életük, Melina lőtt beléjük – hátulról.
A valódi Quaid szeme közben találkozott a valódi Melinával. Megérintették egymást, hogy megbizonyosodjanak erről. Oszloptól oszlopig, óvatosan lopóztak a lift felé. A felvonó üres volt, ajtaja nyitva. Beléptek.
Quaid becsukta az ajtót. A lift döbbenetes sebességgel emelkedni kezdett. Megkönnyebbülten átölelték egymást.
– Nem tudtam, hogy működésbe hozták az űrlények rendszerének bármelyik darabját is mondta Quaid –, de ezek szerint van itt valamilyen energiaforrás. Vagy ők vezették be. Cohaagen nyilván nagyon kíváncsi erre a létesítményre.
– Fogd be a szád, és csókolj meg! – parancsolta Melina, fölfelé tekintve.
Szeme hirtelen kitágult, és egész teste megfeszült.
– Mi a baj?
Azután már ő is hallotta a tompa neszt a fejük fölött. Föltekintett. A mennyezet egyik fémlapja néhány hüvelyknyit odébb csúszott. Richter fölöttük van, a tetőn! Pisztolya csöve megjelent a résben. Elsütötte. A golyó a lift padlójába fúródott, alig valamivel mellettük.
Quaid magához rántotta Melinát, nem olyan romantikus-gyöndégen, mint ahogy szerette volna. Előhúzta a pisztolyát. Ő is, Melina is viszonozták a tüzet, de golyóik gellert kapva visszavágódtak a lift mennyezetéről. Ha így folytatják, előbb-utóbb magukat lövik agyon.
Richternek nem volt szüksége a katonáira. Hagyta, hogy eltereljék a Zsákmány figyelmét, ő meg közben fölállította ezt a kis kelepcét. Tudta, hogy Quaid túléli a fegyvereseket, és idejön. Most ő odafönt védett helyzetben van, ezek pedig fedetlenek. Úgy látszik, a hóhér egyre okosabb!
Quaid és Melina összevissza ugráltak a liftben, hogy nehezebb legyen eltalálni őket. Ez azonban kevés volt. Richter újabb lövéseket adott le rájuk, és megsebesítette Quaid vállát.
Ez így tovább nem mehet! Quaid kirántotta a száguldó lift ajtaját. Mindketten kimászták, és a fülke szemközti oldalán fölfelé kapaszkodtak. Az ügynök lőtt, de már ők is tüzelhettek. Most, hogy odakint voltak, Richter már nem bújhatott az áthatolhatatlan fémfal mögé. Neki is vigyázni kellett, hogy el ne találják.
Melina félrehajolt egy lövés elől, de közben elveszhette az egyensúlyát. Pisztolya leesett, ő maga is csak úgy tudott fönnmaradni, hegy mindkét kezével még kapaszkodott, a semmibe lógva.
Richter most Quaidra célzott, aki gyorsan megragadta pisztolyos karját.
E pillanatban fölnézett. A hóhér feje fölött közeledni látta a következő fémteraszt. Ez veszélyt jelentett, mert a padozaton csak annyi rés volt, hogy a lift áthaladjon. Minden, ami a fülke falán kívül van, egyszerűen leborotválódik. Quaid úgy érezte magát, mint a tészta, amely közelről nézi a tésztavágót. Most már Richter is észrevette a helyzetet. Gonoszul elvigyorodott.
Quaid megpróbált a fülke tetejére mászni, a másik azonban visszalökte. Quaid ekkor megragadta hóhéra másik kezét is – és csak lógott. Néhány pillanat múlva mind a négy kezet leszeli a borotva.
Richter hátradőlt, hogy kirántsa magát a veszélyből. Lényegében ezzel őt is fölsegítette a tetőre. Legkevésbé azt akarta persze, hogy halálos ellensége megmeneküljön, de azért a saját bőre elég drága volt neki. Quaid alig tudta maga alá rántani a lábát a közeledő fémterasz elől.
Melina hajszálnyival előbb vetette be magát a lift belsejébe, hogy a lemezhez értek.

Cohaagen az űrlények irányító központja mellett állt, és figyelte, ahogy az utászok kirakják a fölszerelésüket. Eddig azt remélte, hogy valami hasznosat tud meg erről az idegen létesítményről, azt azonban már nem engedhette meg, hogy elkezdjen levegőt termelni a Marsnak. Nem tudhatta, kinek locsogott Quaid a gyanújáról, abban sem lehetett biztos, hogy minden lázadót elpusztítottak. A fölkelő asszony nyilvánvalóan átcsábította az ő oldalukra áruló ügynökét, az pedig fűnek-fának elmesélhette a levegő titkát. Így hát most mindent le kell rombolnia, mielőtt még ezeknek az úgynevezett "hazafiaknak" fényes ötletei támadnának.
Fuccsa dolog a monopólium: ha egyszer elveszett, szinte, sosem lehet visszaszerezni többé. A friss levegő lehetősége, vágyképzete végtelen számú leendő forradalmárt szülne. Ideje bevégezni ezt az egész dolgot, méghozzá azzal, hogy a lehetőségét is megsemmisítsék. Elég ostobaság volt idáig halogatni. Csak hát elég kellemetlen egy robbantás, hisz a földi kormányhivatalnokok amúgy is megállás nélkül gyötrik az idegen létesítmények műemlékvédelme miatt. Nos, a robbantás után majd bármikor bejöhetnek a Piramis-bányába, és addig csodálhatják az idegen romokat, ameddig csak kedvük tartja. Egy biztos: ingyenlevegő nem lesz, a hatalmát pedig ismét megszilárdíthatja!
Lenézett a liftaknába. Két parányi, verekedő alakot látott az emelkedő fülke tetején. Tehát Quaid túlélte Richter tisztogató hadműveletét, és még mindig bajt kever! Kicsit csodálta az exügynök konokságát; Hauser elfeledett szakértelméből merít. Szegény Hauser, tökéletes ügynök volt. Kár, hogy így eltorzult a személyisége. Sokkal kiválóbb; mint amilyen Richter valaha is lehet.
Most azonban ideje, hogy egy valódi profi vegye át a kezdeményezést: Cohaagen elővett egy gránátot, kibiztosította és gondosan a lift idefönti motorjára helyezte. Azután besietett az irányítóterembe.
Bumm! A gránát fölrobbant; szétroncsolva a lift motorjának szerkezetét, leszakítva a főtengelyt bakjairól.
Cohaagen elégedetten lesett ki a központból. Most már gondoskodott Quaidról és Richterről is, aki már meglehetősen sokkal élte túl a saját hasznosságát.

A vadul verekedő két férfi hallotta a robbanást, és érezte, hogy a lift megrázkódik. A kábelek veszedelmesen rángatóztak körülöttük. A felvonó megtorpant.
A fönti főtengely kiugrott tartóbakjairól, lassan, nyugodtan szállni kezdett lefelé, mintegy óramutató.
Richter föltekintett, hogy meglássa, mi történt.
– A fenébe! Ez engem is ki akar nyírni! – kiáltotta.
– Hát, bizony, nagyon nehéz igaz barátra lelni egy kígyófészekben! – mondta a másik, megjátszott sajnálattal.
Kétségbeesetten kapaszkodtak az életükért, ahogy a főtengely lefelé zuhant. Gúnyos hangja ellenére Quaid sem volt biztos abban, hogy sokáig él. Elég hosszúriak látszott az út arra lefelé!
A főtengely ebben a pillanatban megakadt egy hatalmas acélrácsozaton, amely hidat formált a szakadék fölött. Most még nem zuhantak le. Ám, ahogy a főtengely megállt, a rázkódás végigszaladt a kábeleken, és mindketten leestek a fülke tetejéről. Kétségbeesetten kapkodtak, hogy valamiben megkapaszkodjanak. Quaidnak sikerült megmarkolnia egy lazán Fityegő kábelt. Richter ugyanezt tette, de nem sok hasznukra volt, mert a kábeleket odafönt már nem rögzítette semmi. Mindketten zuhaaaaantaaak!…
Quaid szeme előtt nem futott le az egész élete, ahogy a regényekben szokott. Sőt, még az elmúlt napok sem: Egyetlen gondolata Melina volt, aki a liftfülke ajtajából látja majd az ő halálát. Sajnálta, hogy így érvégét a szerelmük – és az életük is. Még az emberiségé, amikor majd a No'uik nóvája begyullad.
Zuhanásuk hirtelen rándulással abbamaradt A kábel valamin fönnakadt... De nem! Most látta, hogy ugyanannak a – hosszú fémsodronynak a két végébe kapaszkodnak, egymást kiegyensúlyozva. A kábel közepét a főtengely tartotta, fölöttük. Mint egy harang nyelve, himbálóztak a szakadék fölött, jó huszonöt lábnyira a felvonó alatt. A sors újabb iróniája: most egymást mentették meg. Quaid körülnézett, a menekülés lehetőségét keresve. Kiút azonban nincs; a lift és a főtengely alatt csüngnek, és semmi sincs karnyújtásnyi távolságban. Egy pillanatra úgy tetszett, hogy a felvonó ajtajában Melina mozdulatlan alakját látja! Az asszony félig öntudatlanul heverhet ott, ahogy a robbanás ereje leverte a lábáról. De mit; tehetne érte, ha magánál volna is?
Quaidnak és Richternek együtt kell túlélniük – vagy lezuhanniuk.
Ahogy lengedeztek, Richter kihasználta, hogy ellenfele nem figyel, és a közelébe manőverezte magát. Felé rúgott, a lába közé célozva. Quaid az utolsó pillanatban félrefordult, de csak annyira, hogy a rúgás erejét a combja fogta föl. A lendülettől odébb himbálózott, ez is csökkentette valamennyire a kínt, de azért fájt…
A mozgástól kissé lejjebb csusszant a kábel feléje eső vége. Quaid amúgy is nehezebb volt valamivel, ezért ő került lejjebb, míg Richter valamivel följebb emelkedett.
– Ne csináld! – ordította Quaid.
A következő lendülettől Richter még magasabbra került. Ezúttal a bordáit rúgta meg. Quaid ismét megpróbált elfordulni, de azért alaposan megkapta.
– Hülye! – kiáltotta. – Hallgass ide!
Richter ekkor épp a túloldalra lendült, így most nem rúghat belé; de ez, persze, nem tarthat sokáig.
– Ha lerúgsz innen, te is lezuhansz!
– Túrót! – felelte Richter, és a lendületből visszaérkezve fejbe rúgta Quaidot.
Annak ismét sikerült valamit tompítania a rúgás erején, de azért csengett a füle.
– Gondolkodj! – kiáltotta. – Ha elengedem a kábelt, ez a vége átcsúszik a főtengely fölött, és a saját súlyod ránt le a szakadékba!
Richter fölnézett. Végre rájött, hogy a másiknak igaza van. Lefékezte a következő rúgást. Ahhoz nem volt elég esze, hogy magától felismerje a veszélyt, és nem volt elég értelmes ahhoz sem, hogy megoldást találjon.
No, ez nem baj. Quaid megragadta Richter lábát, és a kábel végét gyorsan a bokájára tekerte. Az dühösen próbálta elrúgni magától.
– Mi a francot csinálsz?!
Quaid följebb húzta magát a saját sodronyán, és dühödt ütésekkel, rúgásokkal sorozta meg Richtert. A másik megdöbbent, hogy ilyen ostoba módon támadják.
– Hagyd abba – kiáltotta –, te marha!
Pontosan úgy, ahogy néhány pillanattal ezelőtt Quaid ordított.
Az azonban tovább ütötte ellenfelét, aki csak védekezett, mert minden erősebb mozdulatnál attól reszketett, hogy lezuhan. A szakadékra meredt, és szinte megdermedt.
– Te mondtad, hogyha én leesek, te is leesel!
– Úgy látszik, rosszul mondtam – válaszolta Quaid.
Hatalmas jobb horga arra kényszerítette Richtert, hogy elengedje őt és a kábelt is. A bokájánál megkötve, fejjel előre zuhanni kezdett. A lendülettől a kábel kezdett átcsusszanni a főtengely fölött. Richter vagy húszlábnyit esett lefelé, Quaid pedig a maga oldalán ugyanennyit emelkedett Elérte a főtengelyt.
Egyik kezével megragadta a vasrudat, és odakiáltott a másiknak, aki fejjel lefelé lógott, mint egy homokzsák:
– Viszlát az esti partin, Richter!
Az valamit mondani akart, de arca eltorzult a rémülettől, amint rájött, hogy túljártak az eszén.
Quaid ekkor teljesen elengedte a kábelt.
– Fenékig!
Az utolsó nyolclábnyi zsinórzat átcsúszott a főtengelyen, és Richter lezuhant. Rémült kiáltása hosszú másodpercekig hallatszott.
Quaid azt remélte, van valami gyors út fölfelé. Még meg kell állítania Cohaagent, nehogy lerombolja a reaktort – és kiirtsa az egész emberi fajt.

Cohaagen emberei az irányító központban sürgölődtek. Ez a terem voltaképp hatalmas kőbarlang volt, tele bonyolult szerkezetekkel, elektronikus konzolokkal. Pontosan olyan, amilyennek Quaid látta, amikor Quato fölébresztette az emlékezetét. A lenti, roppant méretű oszlopokban lényegében az itteni kicsiny konzolok folytatódtak. A kvarckő mennyezeten át beragyogott a napfény. A kőfal egyik oldalán ott állt a hieroglifákkal borított kődarab, az oltár, a galaxis szimbóluma.
A nagy terem különböző részein utászok dolgoztak. Robbanóanyagot helyeztek el, kábelt fektettek, légkalapáccsal lyukakat fúrtak a gyutacsoknak. A lárma elviselhetetlen volt.
Az egyik sarokban egy katona elmélyült figyelemmel dőlt rá működő kőtörő kalapácsára. Valaki megkocogtatta a vállát. Fölnézett: Melina állt előtte. A katona szinte megdermedt.
A mögötte lapuló Quaid viszont gyorsan cselekedett. Kitépte a kezéből a légkalapácsot, és a mellébe vágta.
A közelben álló utász meglátta őket, és rohanvást igyekezett oda a maga fúrógépével. Ez azonban Quaid kedvenc fegyvere volt.
– Fúrja valami az oldaladat?! – kérdezte gúnyosan, miközben a géppel keresztüldöfte ellenségét, majd rövidesen további két katonát, amint elindult a jelképes rajz felé.
Cohaagen most vette észre őket. Megragadta a detonátort, és elrejtőzött.
Melina fölvette egy halott katona fegyverét. Körülnézett. Egy újabb fegyveres Quaid mögé lopakodott. Már csaknem rávetette magát, amikor Melina lepuffantotta.
Cohaagen bekötötte a vezetékeket a detonátorba.
Quaid épp az oltárhoz ért, és egy katonával küzdött. Legyőzte. Földre dobta a légkalapácsot, kirántotta a gyutacsokat a kőtáblába fúrt lyukakból, és messzire hajította őket.
Kezét kinyújtotta a faragott rajz felé, arra, ahová az emberi tenyeret vésték. Ekkor szólalt meg Cohaagen.
– Sajnálom Doug! Nem engedhetem még!
Quaid megpördült, és meglátta a kormányzó kezében a detonátort. Az intett neki, hogy jöjjön el az oltártól. Quaid hátrálva elindult.
– Ha egyszer a folyamat elkezdődik mondta Cohaagen –, átterjed a Mars teljés turbíniumkészletére. Az egész bolygó elpusztul a nukleáris leolvadásban. Ezért nem kapcsolták be soha a reaktort, akik építették.
– Magának fogalma sincs arról, mit beszél!
– Hát neked van? – Cohaagen hangjából jól kiérződött a gúny. – A nagy Doug Quaid eljött, hogy megmentse a Marsot! Sajnálom, ki kell ábrándítsalak, de fél perc múlva a nagy Doug Quaid halott lesz. Azután én fölrobbantom ezt a helyet, és még így is időben hazaérek a vacsorához.
Cohaagen felsóhajtott, és szomorúan megrázta a fejét. Olyan rengeteg időt töltött Hauser kiképzésével! Oly soká tartott, míg megalkotta belőle a tökéletes gyilkológépet, a tökéletes ügynököt! Milyen sokat beszélgettek arról, hogyan kell használni a hatalmat, a megfélemlítést. Hauser tökéletes profi volt, kiváló szakember. És ha Cohaagennek valaha volt olyan barátféléje, hát ő volt az. Hiányozni fog.
– Nem akartam, hogy így érjen véget – mondta. – Vissza akartam szerezni Hausert. De nem, neked Quaidnak kellett lenned, mindenáron!
– Én Quaid vagyok!
– Te, fiam, semmi vagy! – kiáltotta Cohaagen. Hirtelen dühös lett erre az emberre, aki elfoglalta a barátja helyét. – Te csak egy két lábon járó, ostoba program vagy! Én találtalak ki! Mindent éri találtam ki: az álmaidat, az emlékeidet, a hősies kényszerképzeteidet! Lehetnél valaki! Lehetnél igazi hős! De ehelyett te egy álom akarsz lenni!
Cohaagen a bal kezébe fogta a detonátort, jobbjával pedig előhúzott a kabátjából egy pisztolyt. Magasra emelte, célzott.
– De egyszer, tudod, minden álom véget ér.
A pisztolylövés hangja visszhangzóit a teremben. De nem Quaidot találták el. Cohaagen összeesett. Vérzett a válla. A lift mellett álló Melina lőtte meg.
Quaid már rohant is, hogy elrúgja a fegyvert a kormányzó közeléből, s közben észrevette, hogy annak esés közben sikerült megtartania a detonátort. Ugyan, gondolta, csak blöfföl! Sokkal jobban szeret élni. Aligha robbantja föl az irányító központot, ha ő is itt pusztul.
Cohaagen mindezt kiolvasta a szeméből. Gonoszul elmosolyodott. Lenyomta a detonátor kapcsolóját.
Hatalmas robbanás rázta meg a termet. Szinte minden a levegőbe röpült, csak az oltárkő maradt ép, mert onnan Quaid kirántotta a gyutacsokat. Cohaagen tehát nem blöffölt!
A mennyezetben hatalmas lyuk tátongott. A légüres tér szívóereje mindent a rés felé rántott. Tárgyak és testek emelkedtek a levegőbe, miközben körbeforogtak a mesterséges tornádóban.
Cohaagen egy sziklába kapaszkodott. Melina a sarokba kuporodott. Quaid, aki félig-meddig már a levegőbe emelkedett, herkulesi erőfeszítéssel próbált az oltár felé kúszni. Nem pusztulhat el! Mindennek ez a kulcsa: ha még működik, van esély! Vajon mekkora a rombolásnak az a szintje, amit még elvisel a reaktor, mielőtt beindítja a maga romboló mechanizmusát? Vajon gondoltak a No'uik ki nem számítható veszélyekre, például egy nem várt meteorit romboló erejére? Talán csak volt annyi eszük?! Reméli!
Megragadott egy kötelet, ami félig-meddig szabadon lengedezett a levegőben, és annak a segítségével kúszott tovább az oltár felé. Igaz, a kupola kilyukadt, de amíg a szelet érzi, amely mindent kifelé ránt, addig idebent is van levegő. Amikor azután elfogy…
Cohaagen keservesen fölemelkedett, és Quaid meg az oltár közé vonszolta magát. Tudta, hogy még nincs vége a harcnak.
Quaid hason fekve a bal karjára emelkedett, és jobbjával a falba vésett tenyérrajz felé nyúlt.
– Ne tedd! – kiáltotta túl Cohaagen a kitóduló levegő süvítését. – Mindenkit megölsz!
Quaid mozdulatlanná dermedt. Cohaagen hangjában szenvedélyes aggodalmat érzett. Hirtelen kételyek fogták le. Honnan tudhatná, hogy az emlékei, amelyeket Quato segített elő belőle, valódiak-e? Mi van, ha azok is beültetettek? Ha Cohaagennak igaza van, az űrlények reaktora mindenkit megöl a Marson. És ő lesz a felelős.
Cohaagen feléje rúgott, de még mindig érvelt.
– Minden férfi! Minden nő! Minden gyermek!
Dühödten rátaposott Quaid bal tenyerére.
– Mind meghalnak, Quaid. Mind!
Quaid lelki szemeivel látta mindazokat, akikkel Venusville-ben találkozott. Fölvillantak előtte azok a jellegtelen arcú emberek, akikből kiöltek minden büszkeséget és önbecsülést. Akiket kihasználtak, és elhajítottak, mint a szemetet: irgalmatlanul, szánalom nélkül. És épp az az ember tette ezt, aki most az életükért könyörög.
Különösen egyre emlékezett élesen: annak a kisfiúnak a deformált arcára, akit Benny taxijának ablakából pillantott meg. Ez az emlék pedig nem beültetett, éppoly valódi, mint a fájdalom a bal kezében. Milyen jövője lehet annak a kisgyereknek egy ilyen ember uralma alatt, mint Cohaagen?
Tudta a választ. Látta maga körül mindenütt Venusville-ben. Cohaagen ismét hazudik. Ismét játékot próbál játszani a tudatával. Éppúgy az orránál fogva akarja vezetni, ahogy mindenki mást. Ez az ember bármit elmond, bármit megtesz, csakhogy a hatalma megmaradjon. Ő az, aki elpusztítana minden férfit, miden nőt, minden gyereket a Marson – ha hagyják.
De most Quaid meg fogja állítani.
– Túrót! – kiáltotta oda Cohaagennak. Utolsó erejével kinyújtotta a kezét, és jobb tenyerét a tenyér veséiébe, a falra helyezte.
Csiklandós érzése támadt. A fejében mintha megszólalt volna egy hang: megtetted.
Bénító, mély hangú zümmögés rázta meg az irányító központot. Elkezdődött! Az itteni műszerek nyilván csak álcázásra szolgáltak, vagy az apróbb javításokat segítették. Cohaagen fölrobbantotta ugyan őket, de ez talán csak annyit jelentett, mintha egy rádióról letörik a kereső-gombot: nehezebb nélküle megtalálni a megfelelő állomást, de azért odabent minden működik.
Az egész rendszer dolgozni kezdett. Az ősi gépezet nyikorgott és nyögött. Turbíniumtömbjei százával csusszantak a helyükre. Cohaagen levette a lábát Quaid bál kezéről. Kénytelen volt, mert a légörvény a tető rése felé rántotta.
A tömbök egymás után zuhantak le, a jég irányába. Messze odalent a gleccser olvadni kezdett. A folyamat elkezdődött, és most már magától működik, Quaid megtette, ami ehhez szükséges volt. A kémiai folyamatok elkezdődtek, a nukleáris fúzió beindult, és égészen addig tart, míg a Marson légkör, meleg és folyóvíz nem lesz.
Melinát is magasba rántotta az örvényi Quaid ekkor hagyta, hogy őt is magával ragadja, mert utol akarta érni a lányt, hogy átölelhesse. Ha addig itt tarthatnák magukat a lyuk szélénél, függve, míg a nyomás kiegyenlítődik! De ez lehetetlennek látszott. Úr lesz itt, és megöli őket, mielőtt megtelik az egész bolygó levegővel.
Az űrlények szakadékából minden hulladék kezdett fölfelé szállni: holttestek, fegyverek, munkagépek maradványai, sziklák és homok. Amikor mindez elszáll, megszűnik a légnyomás, ők ketten pedig meghalnak. A Mars és az emberiség azonban megmenekült! Legalább Melina karjaiban pusztul el; valahogy így képzelte, ha már egyszer mennie kell.
A barlang vízpárával telt meg. Furcsa illata volt. Érezte meleg nyirkosságát.
Ez már a reaktorból érkező vízpára. Működik a folyamat, amely az új légkört teremti meg!
Újabb roncsok szálltak a levegőben. Látta Benny föltrancsírozott tetemét, Richtert, aki kezével még mindig a kábelt markolta.
Érezte, hogy a leküzdhetetlen erő Melinát a rés felé rántja. Igyekezett visszatartani, de hiába. A tornádó kifelé rántotta őket. Tulajdonképpen még erősebb is volt, mint eddig, amint a No'uik gyára teljes erővel működni kezdett. Quaid tudta, hogy az odalent előállított levegő rengeteg más csatornán át jut ki a felszínre a bolygó minden pontján. Amíg azonban ez a lyuk itt van a kupolán, itt is tódul kifelé a levegő.
Még mindig összefogódzkodva süvítettek kifele. Quaid kinyújtotta a karját, hogy megkapaszkodjon a kupola falában, de a nyomás túl erős volt, mindkettőjüket kilökte.
Odakint, a légüres térben, a szél hirtelen elhalt. Néhány méternyi röpülés után egy kis vulkán tövébe pottyantak. Nem messzire maguktól Cohaagen tetemét látták. Groteszk látvány volt: szeme kigúvadt, dagadt nyelve kilógott a szájából, füléből vér szivárgott. Cohaagen számtalan embert pusztított el a zsilipkamrákban, kis bűnökért, például mert ellenálltak a jogtalan letartóztatásnak. Most őt is hasonló módon érte el a végzet. Valódi igazságszolgáltatás volt ez.
Quaid érezte, hogy tüdejéből fogyni kezd a levegő. Melina is tátongott, mint a partra vetett hal.
Quaid hunyorgott, igyekezett védeni szemgolyóit, ameddig lehetett. Még ebben a reménytelen helyzetben is az életéért küzdött, néhány újabb másodpercért!
Látta, amint a kupolából gejzírként tör ki a gáz és a vízpára. Hatalmas fehér felhő formálódott a marsi égen. Tapintani lehetett a melegét.
Melina kezét kereste, és érezte, hogy a nő ujjai megszorítják ujjait, így hát együtt halnak meg, de azzal a tudattal, hogy az emberiség megmenekült.
A Piramis-hegy reszketni kezdett. Szél süvített ki belőle. Oldalából hullani kezdett a föld a szikla, lassanként fölfedve, hogy a kéreg alatt valódi piramis van. Az űrlények piramisa. Eddig elrejtették, de most már nincs rá szükség.
Nyálkahártya]ük vérezni kezdett. Szorították egymást. Tudták, hogy itt a vég.
A fehér felhő ekkor lassan körülvette őket. Meleg esőcseppek hullottak rájuk, és kis, porszemnyi magvakat láttak repülni a levegőben. Különleges növények magvai, melyeket a No'uik hoztak létre. Tudta, emlékezett rá. A szél széthordja őket, gyökeret eresztenek, és szerves anyaggá változtatják a Mars ellenséges talaját. Később aztán a földi növények is megteremnek majd itt. Így kezdődik a Mars lakhatóvá formálása, így válik lassan új "földi" paradicsommá. Örült, hogy ezt láthatja a halála előtt.
Hirtelen rájött, hogy lélegzik! Mellette Melina is ezt tette. Tüdejük kitágult, ahogy szinte beleharaptak a levegőbe. Egymásra tekintettek. Lehet, hogy átlépték a halál küszöbét, és ez már valamiféle túlvilág, ahol szabadon lélegeznek?!
A felhő továbbvonult, de még mindig kapták levegőt. Föltekintettek.
A vörös marsi ég kékülni kezdett a Piramis-hegy környékén.
Kezd terjedni a légkör a bolygón! Milyen szerencséjük van, hogy közel voltak, így nekik is hamar jutott belőle. Szenvedtek igaz, de nem haltak meg. A levegő most már sűrűsödik, és már csaknem normálisan lélegeznek!
Erejüket összegyűjtve felültek. Érezték, milyen hűvös van. A levegő melegen tört föl a hegy gyomrából, ám ahogy terjedt, hűlni kezdett. Hópihék hullottak rájuk. Alattuk azonban langyosodott a föld, ahogy az atomreaktor hője szétáradt, így hát fáztak, de nem fagytak meg. Észrevették egymás hajában, arcán a hópelyheket. Mosolyogva megérintették és lenyalták egymás arcáról.
Ismét körülnézték, nagy kerek szemekkel, rácsodálkoztak a szépülő világra. Az ég már egészen kék volt, de a hó is erősebben esett.
Összebújtak, hogy melegítsék egymást, ugyanakkor csókot is váltottak. Az élet csodálatos!
Ez a gondolat visszhangzott Venusville-ben is; az emberek kiáltozni, ujjongani kezdtek az utcákon.
Amikor a reaktor beindult, az összes kupola széttört a Marson. Védelmüktől megfosztva az emberek valamennyien ott estek össze, ahol voltak, amint a légnyomás szűnni kezdett. A gazdag turisták a Hilton halljában fetrengtek. A bányászok, akik még odalent dolgoztak, elejtették szerszámaikat, és térdre hullottak. Ám a lázadók számára a széttört kupola valósággal üdvözítő látvány volt Légnyomáscsökkenésben meghalni elég rettenetes, de legalább gyorsabb, mint amit Cohaagen szánt nekik Venusville-ben: a lassú fulladás. A Végső Mentsvárban Tony elég erőt gyűjtött össze, hogy öklét gyöngén megrázza az ég felé és…
Csoda történt! Hüvelyk Manyi megmoccant a földön, majd fölük. A csapos fölemelte a fejét, és nagyot lélegzett. Tony döbbenten rájuk meredt. Mélyet sóhajtott, majd még egyet. Levegő! Hogy lehet?! Hiszen a nagy ventilátorok nem indultak meg! És mégis! Nagyokat lélegzett, és hangosan nevetni kezdett. Levegő!
A következő pillanatban valamennyien fölkacagtak. Hamarosan talpra ugrottak, és vad örömtáncba fogtak. Kitáncoltak az utcákra, és mindenki csatlakozott hozzájuk. Férfiak, nők, gyerekek álltak be a hosszan kanyargó sorba, amely áttekergőzött Venusville főterén, sőt a környező utcákon is. Levegő! Cohaagen kegyetlen monopóliuma megtört!
Minden csodának látszott.

Quaid és Melina lefelé néztek: a hópelyhek, ahogy földet értek, rögtön elolvadtak. A talaj, akár a szivacs, szívta magába a nedvességet. Mindenütt víz csillant. Lesz egy kis erózió, de azért a No'uik növényeinek magvai már a helyükön vannak. Hamarosan gyökeret eresztenek, megfogják a Mars porát, lehorgonyozzák és humusszá változtatják. A vörös bolygó hamarosan zöld lesz. Melina Quaid mellére dőlt.
– Nos, Quaid úr, reméljük, élvezte kirándulását a mi gyönyörű bolygónkon.
– Az "élvezte" nem a megfelelő szó – válaszolta a férfi komoran. Nehéz harcban szerezték meg a jogot, hogy tovább éljen az emberi faj. A rettenetes ár azonban még túlságosan nyomta a szívét.
– Ugyan, uram! Hát nem látta az összes turistalátványosságot? Nem ölte meg a gonosz fickókat, és nem mentette meg a bolygót, ahogy programunk ígérte? – Melina csábosan rámosolygott; – Még álmai asszonyát is megkapta.
A lány viccelt, de az Emlékezet Rt.-ből ismerős szavaktól Quaid szívébe hidegség költözött.
– Rettenetes érzésem támadt – mondta. Mi van, ha ez az egész tényleg csak álom?
– Akkor gyorsan csókolj meg, mielőtt fölébredsz! – válaszolta a lány komolyan.
Quaid elkergette a ború fekete felhőit. Karjába vette Melinát, és hosszan, odaadóan megcsókolta. Elege volt az álmokból. A valóság sokkal szebb azoknál.