Madárfejűek Társasága
NNCL720-3Ebv2.0

FŐNIX FANTASZTIKUS KÖNYVEK

RÁTH-VÉGH ISTVÁN
AZ ÉRCMADÁR

CSOKONAI KIADÓ
DEBRECEN, 1989

Lektorálta:
NEMES ISTVÁN

© RÁTH-VÉGH KATALIN

ISBN 963 260 000 2

Csokonai Kiadóvállalat
Felelős kiadó: Dr. Bakó Endre igazgató
A kiadásban közreműködött
a KSH-SZÜV Szekszárdi Számítóközpontja
Szedte: Editor Kisszövetkezet. Szekszárd
Nyomta az Alföldi Nyomda, Debrecen
A rendelés törzsszáma: 1466.66-14-2
Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Cs. Nagy Ibolya
Műszaki szerkesztő: Takács László
A fedélterv Kathy László munkája
Megjelent 30.000 példányban. 12.58 A/5 ív terjedelemben
Készült Debrecenben, az 1989. évben

Tartalom

I. A tűzözön
II. Hannibál táborában
III. Carthagóban
IV. Rómában
V. Carthago ostroma

ELSŐ RÉSZ

A tűzözön

A 193*-ik év egyik csöndes nyári délutánján négy férfi üldögélt a croydoni repülőtéren. Szemüket állandóan észak felé vonta a fenségesen borzalmas kép, minőt halandó ember még nem látott.
London égett előttük, a hétmilliós város.
Fekete füstje átfogta az egész horizontot; terjedt, hömpölygött, lobogott, mérföldnyi területeket árasztva el hamuval és korommal. Kelet felé magasabban gomolyogtak a füstoszlopok; ott égtek a dokkok milliárdokat érő kincsei, a London Docks árutömegei, a Surrey and Commercial Docks 140 hektárján felhalmozott farakományok, s a West India Docks, a Royal Victoria and Albert Docks óceán járó hajói. Nyugaton kissé behorpadt a füsttömeg a parkok fölött, csupán egy helyen, a Hyde Park és a Regents Park között dudorodott ki ismét, ahol a British Museumnak pénzzel ki nem fejezhető, az emberi kultúrára mérhetetlen értéket jelentő gyűjteményeit emésztette a tűz.
Az Apokalipszis rettentő látomása vált itt valóra. Testet öltöttek, életre keltek János apostol földöntúli jelenései.
"Jaj! Jaj! Ama nagy város, mely öltözött vala bíborba és bársonyba és skarlátba és megékesíttetett arannyal, drágakövekkel és gyöngyökkel, elveszett!…"
"És kiáltanak, látván az ő égésének füstit és ezt mondják: Micsoda város volt hasonlatos e nagy városhoz…"
És nem csupán London égett ezekben a napokban, égett Angliának valamennyi nagy városa, égett a kicsiny Corydon is, égett benne Keresztelő Szt. János temploma, pirosló lángok nyaldosták a Whitgift's Hospitalt s immár üszkösödő zsarátnokká omlott össze a Grand Theatre and Opera House. A tűz nem kímélt templomot, kórházat, dalcsarnokot; egyforma dühvel rohanta meg és emésztette el valamennyit.
De hát hogyan keletkezett ez az irtózatos világégés?
A négy férfi halkan beszélgetett.
– Ott égnek a National Gallery műkincsei: már elhamvadt a Madonna degli Ansidei, Raffaello remekműve, amit 70 000 font sterlingért vett Marlborough herceg. Ez a legnagyobb ár, amit valaha képért fizettek. Amott füstölög a British Museum. Már porrá omlottak Phidias márványai, és ismét törmelékké hullott szét a halikarnassusi mauzóleum maradványa, Mausolos király szobrával együtt. Valaha a világ hét csodája közé tartozott, most kormos kőhulladék.
Aki így beszélt, szőke bajuszú, germán típusú férfi volt, német repülőtiszti formaruhában. Neve: Hans Herrenschmidt, dr. phil. et med. Amint beszédéből látszik, az élő lexikon alaposságával szólt hozzá minden kérdéshez, nagy tudománya nem zárván ki, hogy bursch korában ne lett légyen híres ivó, és még híresebb verekedő.
– Látják – szólalt meg a szomszédja – azt a szívós kis füstgomolyt? Az a British Museum könyvtára. Hárommillió kötet könyv ég ott, az emberi civilizáció teljes kincsesháza. A könyvespolcok hosszúsága 65 kilométer. A Reading Room már bizonnyal beomlott. Voltak már ebben a kerek olvasóteremben? Az átmérője 43 méter, vagyis 50 centiméterrel veri a római Szent Péter-templom kupoláját.
Világos, hogy a számadatok és a sportkifejezések embere csakis angol lehetett. Az is volt, simára borotvált, rózsás arcú fiatalember. Névjegye így festett: H. F. Eythorne, Bart., B. A., V. C., R. A. F. F. U. és angol szokás szerint még egy sereg betű. H. F. = Henry Francis. Bart = Baronet. B. A. = Bachelor of Arts, vagyis diplomát szerzett az oxfordi egyetemen. V. C. =Victoria Cross, vagyis kitüntette magát az 193* világháborúban s megkapta a Viktória-keresztet. R. A. F. F. U. = Royal Air Force Fencing Union (Kir. légi haderők vívó egyesülete). A többi betűből hozzáértők még azt is kihüvelyezhetik, hogy Sir Henry nevezetes sportegyesületeknek a tagja, és champion az atlétika különböző ágaiban. Egyébként szintén repülőtiszt az angol hadseregben.
A harmadik férfi, nyírott fekete bajszú, nyúlánk magyar repülő főhadnagy, halkan felsóhajtott:
– És ha elképzeljük, hogy éppen úgy ég most Párizsban a Bibliotheque Nationale, Milánóban a Biblioteca Amabrosiana, Firenzében a Biblioteca Laurenziana, Budapesten az Egyetemi Könyvtár, a Nemzeti Múzeum könyvtára, hogy így ég egész Párizs, Bécs, Berlin, Budapest, New York és Yokohama –, s hogy így ég az öt világrészben minden nagyváros, s hogy az egész földgolyó be van hintve temetetlen holttestekkel, kiölve minden élet, minden munka, minden reménység!
Szenczy Lászlónak hívták a magyar fiút, hivatásos katona volt. Bajtársai odahaza elnevezték "száraz bohém"-nak, mert kapható volt minden bolondságra, de nem ivott és nem kártyázott. A tréfáért sohasem haragudott meg, amire igen jó oka volt: úgy vívott mint egy félisten, s a legutóbbi vívóversenyen pocsékká verte az egész olimpiai bajnoktársaságot. Egyébként szabad idejében a könyvtárakat bújta.
Még a negyedik férfit kell bemutatnunk: de Versac vicomte. Ez a de Versac kapitány volt a szpáhiknál, és ő is fogoly gyanánt került a croydoni táborba, mint Herrenschmidt és Szenczy. Inkább afrikai típusnak látszott, mint franciának, arcszíne sötét, haja sűrű és gyapjas, mint a négeré, szakálla dús, tömött. Herrenschmidt szerint olyan feje volt, mint Hannibálnak. A vicomte, aki különben gőgös és szófukar ember volt, mosolyogva adott Herrenschmidtnek igazat, s kegyeskedett elmondani, hogy ő anyai ágon a Dumas-családdal rokon, akik tudvalevőén afrikai eredetűek.
Általában rendkívül zárkózottan viselkedett; annyit meg lehetett tudni elejtett szavaiból, hogy Párizsban az okkult tudományokkal foglalkozott s tagja volt mindenféle gyanús lélekidéző társaságnak. Ismerte az arab varázslók, perzsa mágusok és indiai fakírok üzleti titkait; foglalkozott a nekromantiával; bejárta Keletet, s ott titokzatos ismeretekre tett szert Állítólag járt Mezopotámiában, a jeziditák közt is, az ördögimádóknál, akik szertartásaikat a sátán tiszteletére rendezik. Versac epésen fordult a némethez:
– És ez a világégés az önök hazájában lobbant lángra.
– Francia szokás, mindig bűnbakot keresni – felelte Herrenschmidt a bölcsész flegmájával.
Szenczy azonban felfortyant.
– A vicomte igen jól tudja, hogy a békeszerződéseket Párizsban gyártották. Ha a német néppel lenyelettek ilyen mérgezett papirost, ne csodálkozzanak, hogy pár év múlva visszaöklendezte az önök szemébe. Önök kuruzsolták beteggé egész Európát, önök okozták, hogy a német jeladásra kitört a gyomorrontás az egész világon.
Sir Henry rezümét tartott.
– Németország Svájcon keresztül betört Franciaországba. A bolgár nekiment a szerbnek, a török a görögnek. A magyar háromfelé harcolt, a lengyel négyfelé, írek, egyiptomiak, hinduk, búrok kitűzték a lázadás lobogóját. Az őrület terjedt tovább. Olaszország bevonult Dalmáciába, Japán megtámadta Amerikát, a déli államok szövetkeztek az Unió ellen, Marokkó, Algír, Tunisz arabjai legyilkolták a franciákat, Oroszország mint egy megbódult kolosszus hadakozott jobbra-balra, lengyellel, tatárral, kínaival, japánnal és saját magával, ahol pedig nem volt külső ellenség, ott az emberek nekimentek egymásnak, és egymást öldökölték.
– Nohát – kérdé Szenczy – ki okozta, hogy az egész földgolyó rengett az egymásnak rohanó seregek robajától? A németeké ez a gyönyörű dicsőség? Nem uraim, a diplomáciáé. A meghibbant agyú diplomácia fújta ehhez a tánchoz a láb alá valót, élén az önök francia diplomatáival, akik azt hitték, fuvolán zenélnek, pedig csak egy rossz dudát nyekergettek.
Versac vállat vont.
– Enf in, mindegy. Nincs már se diplomácia, se hadsereg. Nézze, Herrenschmidt doktor, vitatkozás helyett inkább derítse fel utolsó óráinkat a tudomány vigaszával, és magyarázza meg, hogy voltaképpen mi ez a kis undorító betegség, ami a legrövidebb idő alatt velünk is végezni fog?
Szenczy a foga között morogta:
– Velem ugyan nem végez a csuma. Erről majd teszünk. Herrenschmidt megragadta az alkalmat, hogy formás kis
előadást tartson.
– Mint méltóztatnak tudni, a hároméves új világháborúban végképp megállt minden termelés. Mindenütt hadiszereket gyártottak; aki épkézláb ember volt, elment a frontra. Az eke berozsdásodott, a föld vételien maradt, a jószágot megették. A veszedelemmel senki sem törődött, minden hadviselő fél va banque-ot játszott; azt gondolta: majd győz, és akkor elveszi a másikét. Egy szép napon aztán nem volt elvenni való sehol sem. A teljesen elgyöngült, kiéhezett emberiség arra eszmélt, hogy nincs már több ennivaló, mint ő saját maga, s nyomban meg is jelent a Rém, amely pár hónap alatt tökéletesen felfalta. Hogy honnan tört elő a rettentő kór, azt megmondani nem tudom, mert máról holnapra csődöt mondott minden közlekedés, az emberek rakásra hullottak, mint az első fagy után a falevél. Hogy mi a betegség lényege, azt sem tudom; a külső formából ítélve úgy látszik, hogy valamennyi előkelő bacilus entente-ot alakított az emberiség ellen. A betegen egyszerre ütnek ki a kolera, a pestis, a skarlát és diftéria tünetei. C. P. S. D., ahogy Sir Henry mondaná. Orvosság nincs, a betegség kínos, undorító, de gyorsan végez. Hogy mi életben vagyunk, azt egyedül annak köszönhetjük, hogy megtaláltuk a croydoni kaszárnya befalazott pincéjében mindazt az élelmiszert, amelyet a boldog emlékezetű élelmezési biztosunk – az Isten áldja meg haló porában is – a foglyoknak kiutalt adagokból ellopott. Az én szerény tudományom csak annyiban segített, hogy méltóztattak tanácsomat megfogadni, s állandóan a bődülésig teleettük magunkat.
– Mi volnánk az utolsók a földön, akik életben vannak?
– Nem! Repülő tourjaimon láttam még egyes helyeken füstöt – nem égő városok füstjét, hanem égő tűzhelyekét. Ott bizonyosan vannak még felhalmozott élelmiszerkészletek, s egyes kis embercsoportok ott még tartják magukat. Ilyen helyek lehetnek magányos szigeteken, hegytetőkön épült és jól ellátott turistaszállókban, vagy a magyar Alfölden eldugott tanyákon.
Sir Henry átvette a szót.
– Mi a magyarázata annak a másik betegségnek, a lelki ragálynak, mely az emberek kezébe fáklyát adott, hogy felgyújtsák a tulajdon otthonukat?
– Ezt már könnyű megmagyarázni. A tömegpszichózisnak törvényei vannak. Mikor kitört a C. P. S. D., az eszét vesztett vagyonos osztály tobzódásba fojtotta rémületét. A proletariátus feldühödött a féktelen kicsapongáson, és nekifordult a polgárságnak. Mint a kipukkanó léggömbből a gáz, úgy süvítettek elő mindenhonnan elvadult anarchista csoportok, akiknek most virágzott a búzájuk. Az egész földkerekségen egyszerre tört ki a gyújtogatási téboly, felgyújtottak palotát, templomot, középületet; nem törődtek vele, ha saját vackuk is odaég. Ha lesz ember, aki ezt a kataklizmát túléli, s ha lesz még folytatása az emberiségnek, akkor 1000 vagy 2000 év múlva tűzözön-nek fogják a legendák mondani a mostani felfordulást
– És mit gondol ön, lesz folytatás?
– Egész biztosan lesz. Amilyen gyorsan jött a ragály, olyan gyorsan el is fogja veszíteni a virulenciáját. Azokon a kis embercsoportokon végül megtörik az ereje, és a bacilus entente megeszi önmagát, ahogy mi megettük magunkat. A megmaradt emberek azután újrakezdik az életet.
– De minő életet! – sóhajtott Szenczy.
– Azt igen könnyű meghatározni. Az első pár generáció visszasüllyed a tökéletes állati sorba. Életük nem lesz egyéb, mint keserves küszködés, hogy előteremtsék a mindennapi kenyerüket. Vadászat, halászat, szántás-vetés. Azaz vadászat aligha, mert ha ellőtték az utolsó töltényüket, újat nem tudnak csinálni, s a puskájukat szegre akaszthatják dísztárgynak. Azt hiszem, ez lesz az első "Schmücke dein Heim".
– De valami csak megmarad a civilizációból! – veté ellen a magyar.
– Igen, de annak nem sok hasznát vehetik. Mit gondol, ha az ön tanyai embere berándul a város romjai közé, majd tudományos eszközök után fog ott kutatni? Dehogy. A bútorokról lehúzza a szövetet ruhának és a fáját elhordja fűteni. Az életfenntartás mindennap megújuló rettenetes gondja felszívja, elemészti minden életerejüket. Mikor majd a jövő generációk egyébre is kezdenek gondolni, akkorra elrohadt, elrozsdásodott minden gép, minden eszköz.
– És a könyvek?
– No hiszen, a könyveink! Azt hiszi ön, hogy a mi papirosunk kibír pár századot? Ha a tűz és nedvesség épen hagy néhány kötetet, azok csak a tizenhatodik század becsületes nyomtatványai lehetnek. Egy csomó Plantin, Elzevir, miegymás. Ez is majd mind latin és görög klasszikus. A mi egész modern tudományunkat megeszi a penész, és ha az írás és olvasás tudománya nem vész ki teljesen, akkor néhány század múlva az emberiség megint csak az ókor civilizációjára lesz ráutalva. Ha valahol kiásnak egy rozsdás gépezetet, nem tudnak vele mit csinálni.
– És mit gondol, mennyi idő kell ahhoz, míg az emberiség megint felocsúdik?
– Azt hiszem, a fejlődés gyorsabb tempóban következik be, mert hiszen valami mégis megmarad, valami keveset itt-ott mégis fel lehet használni. Mindenesetre szerencsés utódaink megtakarítják az egész diluviális korszakot, s mindjárt az alluviálison kezdhetik.
– Új népek, új nemzetek sora következik hát! Herrenschmidt ismét tudományos arcot öltött, és fölényes
dikcióval kezdett magyarázni, mintha nem is siralomházban ülnének, hanem valamely német egyetem katedrájáról árasztaná a tudomány malasztját a fogékony lelkű ifjúság nyaka közé.
– Éppenséggel nem fognak új nemzetek kialakulni. A tudomány alaptörvényei csalhatatlanok. Két ilyen alaptétel fogja meghatározni az új emberiség kialakulását. Ez a két tétel: a miliő és a fejlődés. Ismerik önök Taine elméletét a miliőről? Minden alá van vetve a környezetnek és ahhoz alkalmazkodik. Ahogy nem látunk pálmafát Grönlandban és fenyőfát Szaharában, épp úgy nem lakhatnak Itáliában eszkimók és fenn a hideg északon tüzesvérű olaszok. Mikor Egyiptomban jártam, megfigyeltem a fellah leányokat: épp olyanok voltak, mint a háromezer év előtti leányok az abydosi reliefeken. Pedig ezek arabok és semmi közük a régi egyiptomiakhoz, de a környezet a saját képére formálta őket. Görögországban megint görögök fognak lakni és Itáliában rómaiak. Rómának is ott kell újraépülnie, ahol most van, központi fekvése csak ezt avathatja fővárossá. És nem bolondultak meg az emberek, hogy máshol építkezzenek, mikor itt van előttük a rengeteg kőhalmaz.
– És a fejlődés?
– Natura non facit saltum. A természetben nincs ugrás. A népeknek végig kell élniök gyermekkorukat, férfikorukat, s némely nép meg fogja érni halálát is. Róma nem kezdheti mindjárt császárságon a dolgát, mert előbb végig kell haladnia a belső fejlődés fokozatain.
Itt de Versac közbeszólt:
– És a belső fejlődést kívülről nem akadályozza majd semmi?
– Dehogynem! Egész világos, hogy a Földközi-tenger legkedvezőbb pontján versenytársának kell keletkeznie, s ez a versenytárs nem lehet más, mint Carthago.
De Versac felugrott ültében, és izgatottan kezdett fel s alá járkálni. Sir Henry kiverte pipáját, és zsebre tette. Herrenschmidtnek nem tetszett Sir Henry hallgatása, és egyenesen hozzáfordult.
– Ön kételkedik a tudomány alapigazságaiban? Azt hiszi, másképp fognak a dolgok alakulni?
Sir Henry vallásos ember volt, mint minden angol és csöndes nyugalommal felelt.
– Tökéletesen elhiszem, hogy minden úgy lesz, ahogy ön mondja. És ha így lesz, azért lesz így, mert Isten úgy akarja, hogy az emberiség újból megtegye verejtékes útját a földön. Most megkaptuk vétkeink büntetéséül a tűzözönt, az új sarj fejére talán más, jobb ítélet van kimondva.
Mindnyájan elhallgattak. A beszélgetés közt rájuk esteledett; az égő London füstje összefolyt az éjszaka sötétségével s keleten babonás, vörös fénnyel feltűnt a fogyó hold sarlója. A helyzet különössége, az éjszaka misztikuma megejtette valamennyiüket; valami sajátos lázas izgalom vett rajtuk erőt.
De Versac törte meg a csöndet.
– Ön Carthagót említette. Vajon meglesz Carthagónak a maga Hannibálja és Rómának a maga Scipiója?
– Kétségtelenül – feleié Herrenschmidt. A nagy idők mindig megteremtik a maguk nagy embereit. Carthago akkor fogja megtámadni Rómát, mikor lesz elég ereje s lesz olyan embere, ki ezt az erőt organizálni tudja. Lehet, hogy a vezért Hannibálnak fogják hívni, hisz ez Carthagóban gyakori név s ha megmaradnak Polybius írásai, a vezér onnan fog meríteni és szándékosan fogja felvenni a Hannibál nevet. Hisz e névnek értelme is van: Hanni-Baal, vagyis Baal isten kegyeltje.
– Ön ezt is tudja? – monda de Versac sajátos mosollyal.
– Sőt, többet is. Tudom előre, hogy Hannibál merről fogja megtámadni Rómát.
– Nos?
– Az Alpokon keresztül. Meglepő csapást máshonnan nem mérhet Rómára. Meg fog ismétlődni a gigászi hadművelet.
– A Kis Szent Bernát-hágón át?
– Nem! Ennek újabban nem lenne értelme. Sokkal könnyebb az út Martignyből Aostáig a Nagy Szent Bernáton keresztül.
De Versac felelni akart valamit, de elharapta a szót. Szenczy megszólalt.
– Nem tudom, ez a különös éjszaka kelti-e fel bennem ezeket a babonás gondolatokat, de az jutott eszembe; mintha a nagy hadvezetőkben egy ember lelke kelt volna újra életre. Mintha Nagy Sándor, Hannibál, XII. Károly, Napóleon mind nem lenne egyéb, mint egy embernek az újabb és újabb inkarnációja.
– Ön ezt babonának nevezi? – szólt izgatottan de Versac. – Nem látja a svéd királynak északi származásához éppen nem illő szenvedélyességében, nyakasságában az afrikai vezér jellemét? Nem találja meg mindezt épp úgy Napóleonban? Nem hallott ön soha a lélekvándorlásról, melynek tana ott kísért minden ókori vallás mélyén, az egyiptomiaktól a föníciai népekig, míg teljes rendszerbe foglalva ki nem alakul a buddhizmusban?
– Az egyiptomiak barmok voltak – szólt a tudós fölényével Herrenschmidt. – Az ő múmiakultuszuk tulajdonképpen ellentmondott a hitüknek. Végre is lélekvándorlásról tudományos értelemben lehet beszélni, hiszen ha az emberi test atomokból áll, úgy ezek az atomok nem semmisülhetnek meg, s lehetséges, hogy valamely ismeretlen erő újból csoportosítja őket. De ha az atomokat ott marasztalják a múmia pólyájában, akkor azokból sohasem alakulhat új emberi test.
– És sejti ön, mi lehet az az ismeretlen erő, mely az atomokat új testté varázsolja? Nem tűnt fel önnek, hogy a reinkarnáció esetei legszembeszökőbbek a híres hadvezérek eseteiben, akik a rombolást, a pusztítást szolgálják?
– Ó, ó! A jó öreg ördög elmélete! A sátán, a derék címbora, aki kiesett a legfelsőbb gráciából és arra pocsékolja az idejét, hogy borsot törjön a mennyei hatalmak orra alá! Sir Henry, mit szól ehhez? Hisz ön a kecskelábú alvilági gentleman létezésében?
De Sir Henry váratlan komolysággal felelt:
– Ha istent hiszek, kell hinnem az ördögöt is, aki az Úr munkáját meg akarja hiúsítani.
Szenczy beleszólt:
– Versac, maga járt a jeziditák közt. Mondja, látott ott valamit, ami az ön nézetét megerősítené?
– I saw! (Láttam!) – feleié kurtán de Versac, és szava metsző élességgel süvített az éjszaka csendjébe.
Idegen, borzongó érzés járta át a másik hármat, mintha egyszerre jeges szél csapott volna feléjük.
– Ezen az éjszakán mindent elhiszek – dörmögött Szenczy.
Rövid hallgatás után de Versac ismét megszólalt:
– Nekem nincsenek nézeteim, nekem hitem van.
– De miért hisz ön a romboló hatalomban, s miért nem az építőben?
– Mit tudják önök, mi a romboló és mi az építő erő? A nap életet ad a magyar róna szántóföldjén, és életet öl a Szahara sivatagján. És mi más Baal isten, mint maga a nap? Föníciában Moloch volt a neve, Egyiptomban Ammon Re. A jeriditáknál nem volt neve, mert ott nem volt bálványképre szükség, mert ott…
De Versac elhallgatott, mint aki már sokat talált mondani. Majd egyszerre úgy tett, mintha más tárgyra akarna áttérni és cinikus kíméletlenséggel kérdezte:
– Nem mondanák meg uraim, hány napra van még élelmünk?
– Hány napra? – álmélkodott Herrenschmidt. – Ha ön a mértékletesség nemes erényét óhajtja gyakorolni, akkor kivasalhat élelmiszerkészleteinkből két breakfastet és két szerény lunch-öt, de ha egy becsületes dinnerrel akar jóllakni, akkor úgy egye végig a menüt, mint aki elérkezett az ómegához a görög alfabetben. Különösen, ha Sir Henry jeles és népszerű kutyájának, Jimnek kiadjuk a porcióját. A francia folytatta a gúnyolódást:
– ÉS nem mondanák meg, igen tisztelt uraim, hogy azután mi lesz?
– Azután? Szerény körünkben egy új látogatót fogunk tisztelhetni. C. P. S. D. szerencséltetni fog, s miután bizonyára ismerős az angol társadalmi szokásokkal, mindegyikünk számára lead egy vizitkártyát. Sir Henry, holnap vagy holnapután az ön rózsás arca olyan kék lesz, mint a legszebb szilva, amelyből valaha a brit királyságban plumpuddingot sütöttek.
Nem válaszolt senki. A francia izgatottsága egyre fokozódott, nem találta helyét, ide-oda futkosott, egyik cigarettát a másik után szívta el, gyors, ideges szippantásokkal. A többiek csöndesen ültek: egyszerre megjelent előttük az, melyről idáig tréfálkozva beszéltek, s mely most rettenetes, vérhűtő komolysággal mutatott csontkarjával feléjük. A szörnyű bizonyosságú, kikerülhetetlen halál fantomja lebegett fölöttük; tudták, hogy még csak annyi idejük van hátra, ameddig a béke boldog korszakában egy vasúti utazás tartott egyik országból a másikba, s ők éppoly bizonyossággal el fognak jutni abba a tartományba, honnan nincs visszatérés.
Sir Henry elővett egy kis sima aranyszelencét és szó nélkül átnyújtotta Herrenschmidtnek.
– Mi ez? – kérdé a német felpattantva a szelence fedelét. – Gumiarábikum?
– Nem. Indiai kígyóméreg, amely egy perc alatt öl. Majd ön lesz szíves ezt feloldani, és mindegyikünknek adni egy injekciót a vivőérbe. Mr. Szenczyvel már megállapodtunk, mert ezt az undok betegséget nem vagyunk hajlandók elviselni.
Herrenschmidtet elhagyta az akasztófahumora.
– Úgy látszik, ez a legokosabb, amit tehetünk.
Ekkor de Versac, mint aki gondolatmenetének a végére jutott, megállt és feléjük fordult:
– Nohát, én mondok okosabbat. Önök eszerint el vannak szánva a halálra?
A három férfi csendesen bólintott.
A francia egy közönséges üvegfiolát s egy kis csomagot vett elő a zsebéből. A csomagot kibontotta: valami vattaszerű anyag volt benne.
– Engedjék meg, hogy én adjam az injekciót a saját szeremből.
– Mi ennek a hatása? – kérdé Herrenschmidt.
– Egy pillanat alatt elállítja a szívműködést. Ha pedig ezzel a preparált gyapottal elzárom a légzőutakat, a gyapotban felitatott szer olyan vegyi működést fejt ki, mely a tüdőt nyomban légteleníti. Ugyebár, ez a halál?
– Úgy van. Azonnali, fájdalom nélküli halál.
– Már most gyerünk tovább. Hallottak önök azokról az amerikai orvosokról, akik a már elállott szívműködést masszázzsal vagy izgatószerekkel képesek voltak újra megindítani? Mi egyéb ez, mint a halott föltámasztása?
– Nem egészen. Ezek az amerikai produkciók csak akkor hatnak, ha nyomban a szívműködés elállása után csinálják. Akkor még a test bomlása nem kezdődött meg, és a látszólagos halottban még ott rejtőzik az a rejtélyes, megmagyarázhatatlan valami, amit úgy szokás hívni: élet.
– És ha az én szeremnek megvolna az a titokzatos hatása, hogy megakadályozza a test bomlását s leköti, fogva tartja azt a földöntúli valamit, amit ön életnek nevez? Mi fog történni akkor? Az, hogy ha valaki egyszer eltávolítja a légzőutak nyílásaiból a gyapotot, a levegő betódul a tüdőbe, a szívműködés megindul és az élet ismét zsákmányul ejti a testet, vagy ahogy ön mondaná, a test visszanyeri az életet. A halott feltámad!
A három férfi összenézett. Hiszen ez a menekülés útja!
– De mi a csudának akar ön minket jégre tenni, és megint feltámasztani?
– Én? Nem mondtam, hogy én támasztom fel. Valaki. Valaki, akit egyszer arra visz a dolga.
– És akkor megint nézhetjük, hogy merre tágasabb az út a csuma elől – szólt közbe Szenczy.
– Hol lesz az már akkor!
– Mikor?
– Hát úgy – egy vagy két évezred után…
Herrenschmidt hangosan fel akart kacagni, de hirtelen úgy érezte, mintha ezen az éjszakán elfelejtette volna a nevetést. Egy hördülés tört elő melléből: a rettenet, az elszörnyedés hörgése. A másik kettőhöz fordult: azok némán ültek, gondolataikba mélyedve.
– Mi ennek a csodaszernek a titka?
– Azért titok, hogy ne mondjam el. De talán Sir Henry hallotta hírét azoknak az indiai fakíroknak, akiket eltemetnek elevenen s csak akkor ásnak ki újra, mikor sírjukon kinőtt a fű? Egy másik fakír valamit motoszkál rajta, s a halott fakír annak rendje és módja szerint feltámad.
Sir Henry bólintott.
– Ez igaz. De van önnek bizonyítéka az ön szere mellett?
– Lesz szíves a kutyáját ide hívni?
Sir Henry füttyentett, és Jim őrült iramodással rohant gazdájához. Jim fehér, kurta farkú foxterrier volt, barna szegélyű fekete folttal a bal szeme körül, mintha monoklit hordana. Részt vett gazdája légi útjain, s ezért a "repülő kutya" néven vált közismertté. Teljesen kifejlett egyéniséggel rendelkezett, megvoltak a saját nézetei, melyekből nem engedett. Így teljesen megvetette és elítélte a lassú mozgást, mint légi kutyához illik Vagy mozdulatlanul feküdt, fejét két első lábára fektetve s úgy tett, mintha aludnék, holott szeme csak félig volt behunyva s állandóan figyelt a gyanús jelenségekben bővelkedő külvilágra, vagy pedig teljes erejéből vágtatott, mintha meg lenne tébolyodva.
Sir Henry ölébe vette a kutyáját.
– Szegény pajtásom te! De talán jobb neked így… Go on, vicomte!
Versac elővett egy pravazfecskendőt, telehúzta a fiolából, s míg Jim gyanútlanul fúrta fejét gazdája karja alá, gyakorlott kézzel, egy pillanat alatt végbevitte az operációt. Szegény Jim lefordult Sir Henry öléből, s még csak nem is vonaglott. Azután a francia gyorsan szétfeszítette a kutya száját, nyelvét hátratolta a torkába, s a gyapottal orrát, fülét betömte.
– Ha a nyelvet hátratoljuk, az bedagad a torokba és légmentesen zár. Tessék doktor, vizsgálja meg.
Herrenschmidt ide-oda forgatta a kutya merev testét, vizsgálta, auskultálta, majd kimondta a véleményét:
– Ez bizony meg van dögölve.
– És most lássuk a bizonyítékot – szólt Sir Henry és szava komoran, szinte fenyegetően hangzott.
Versac gúnyos mosollyal térdelt a kutya mellé, kikapdosta orrából, füléből a gyapotot, és benyúlt a torkába. Épp annyi ideje volt, hogy kezét visszarántsa, mert Jim dühös vakkantással szökött talpra, s nyilván szívesen kezdte volna második életét azzal, hogy elharapja a francia kezét. Minthogy gazdája előtt nem mert ugatni, hát beérte azzal, hogy melléje feküdt, és onnan pislogott ellenségesen Versac felé.
Sir Henry meghatva simogatta kutyája fejét. Jim érzéknél megoszlottak; miközben nagyokat nyalt a simogató kézen, nyakán a szőre felborzolódott, mint a vadkan sörtéje, elárulva, minő indulatokat táplál a francia iránt.
– Rendben van a dolog, uraim? – kérdé Versac.
– Done, sir! Őszintén megvallom, hogy az én vallásos meggyőződésem sohasem volt kibékülve az öngyilkosság eszméjével, ha tehát ön végzi el helyettem, annál jobb. Ami pedig a feltámadást illeti – eh, majd meglátjuk. Végre is, semmi sem lehetetlen.

There are more things in heaven and earth, Horatio,
Than are dreamt of in your philosophy…
(Sok oly dolog van földön és égen.
Miről elmétek nem is álmodik…)

Herrenschmidt folytatta:
– Sir Henry helyesen idézi Hamletet. Amit a költő mond, az nincs ellentétben a tudománnyal, mert a tudomány nem zárkózik el új lehetőségek elől. S ha Versac vicomte ígérete beválik, az előttem, mint tudós előtt olyan perspektívát nyit meg, melyre élvezettel gondolok. Tehát, ha Sir Henry a vallás nevében járult hozzá, én a tudomány nevében szintén beleegyezem.
Szenczy talpra ugrott.
– Én pedig beleegyezem, akár becsap Versac, akár nem. Ha nem, akkor olyan kalandban lesz részem, amihez sifli az egész világháború. Ha becsap, legfeljebb ott vagyok, ahol a mádi zsidó, ahogy nálunk mondják. Gyerünk azzal a húsvéti spriccelővel, vicomte!
– Egy percre még, Mr. Szenczy. Nem ismerem azon tételeket, melyeket önöknél a mádi zsidónak nevezett gentleman állított fel, s melyek az ön hazájában oly népszerűségnek örvendenek. Nem is vonom kétségbe azoknak tudományos jogosultságát De egy kérdésem volna a vicomte-hoz: Mi az ön érdeke ebben az egész üzletben, Sir?
Versac felkacagott.
– A kérdés angol emberre vall! Nos hát én is kérdezek egyet-mást, s a kérdésekben benn lesz a felelet. Mondják, miért van nekem ilyen afrikai külsőm? Miért álltam be húsz év előtt szpáhinak a franciák hadseregébe és hajóztattam be magam Tunéziába? Mi az a rejtélyes erő, mely engem azóta is minduntalan Tuniszba vitt? Miért tanyáztam ott a legutolsó ásatások idején? S miért adtam magam is százezer frankot az ásatás céljaira? Miért történt az, hogy mikor a la malgai dombot kezdték feltúrni, én a felindulástól reszketve kiáltottam rá az ásatást vezető tudósra: ne itt ássanak, arra keletre, háromszáz lábbal a ciszternák alatt, ott volt Hannibál nyári palotája?!
A többiek ámulva, érdeklődve, izgatottan figyeltek.
– És megtalálták?
– Meg! És mikor a pincében kutattak, azonnal megmutattam, hol van az elfalazott rejtek, melybe Hannibál menekülése után fegyvereit hordták le. Megtalálták, tele volt fegyverrel. Mint egy automata, úgy nyúltam egy rozsdás sisak után, felpróbáltam s úgy illett a fejemre, mint az ön londoni Scottkalapja civilben, Sir Henry!
– Azt akarja ön ezzel mondani…
– Azt! A testem de Versac vicomteé, de ebben a testben a pun vezér tévelygő lelke lakik. Francia vagyok, s egy párizsi nagyvilági ember életét élem, de álmaim tele vannak titokzatos látomásokkal. Rég letűnt nemzetek közt, rég porrá omlott városok között élek. Ilyenkor de Versac lelke alszik, de a pun vezér lelke ébren van és emlékezik! S ha eljön az idő, midőn az új Carthago és az új Róma szembekerül egymással, akkor ez a tévelygő lélek ott fog ismét testet ölteni, ahol reá szükség lesz, végzetének örökéletű törvénye szerint. Hannibál újjászületik Carthagóban, újra vezetni fogja a pun hadakat, újra átkel az Alpokon és lecsap Rómára, mint zsákmányára a kőszáli sas!
– És ha ismét Róma győz?
– Nem fog győzni! Megmarkolom a sors kerekét és visszafordítom!
Olyan sajátságos szuggesztív erő volt Versac szavaiban, hogy beszédének fordulatát észre sem vették. Versac már első személyben beszélt.
– A repülőgépek! – kiáltott fel Szenczy.
– Úgy van. Néhány repülőgépet kapjak a kezem alá és parancsolok a történelemnek!
Herrenschmidtből ismét kitört a tudós.
– Ön mond valamit vicomte. Hasdrubal seregét amiatt semmisítette meg Sena Gallica mellett a két római konzul, mert nem tudott Hannibállal érintkezni. Ha jó hírszolgálatuk van és Umbriában egyesülnek, akkor ők törlik le Rómát a föld színéről.
– Tehát a gépeinkkel együtt el akar minket raktározni? kérdé Sir Henry.
– Igen.
– És mi módon szándékozik reánk akadni?
– Emlékezni fogok reá. Ahogy de Versac megálmodta, hol vannak elrejtve Hannibál fegyverei, úgy fog Hannibál álmodni arról, amit de Versac tudott: hogy a Nagy-Szent Bernát-hágó rejtett helyén egy rég letűnt korszak férfiai várják ébredésüket titokzatos erejű gépeik mellett.
– Ah! Tehát a Nagy-Szent Bernát-hágó van kiszemelve?
– Ön adta a tanácsot, doktor. A vidéket alaposan ismerem, csakugyan ez a hely a legalkalmasabb.
– S így a mi feladatunk lesz, hogy Hannibált segítsük gépeinkkel Róma ellen?
– Remélem – felelt udvarias meghajlással Versac –, hogy nem lesz nehéz önöket Carthago pártjára hódítani.
– Erről majd még beszélünk – dörmögte halkan Szenczy. Sir Henry elővette az óráját
– Uraim, azt hiszem megegyeztünk. Már most méltóztassanak figyelembe venni, hogy ide a Nagy-Szent Bernát legalább 850 kilométer légvonalban.
– Össze is kell szednünk egyet-mást! – kiáltotta Szenczy.
– Eszközöket, műszereket! – harsogta de Versac.
Sir Henry befejezte a megszakított mondatot:
– Élelmiszerünk pedig nincs több, csak egy ebédre való.
– Rajta! Rajta! – sürgette Szenczy.
– És a gépek? Hová tesszük a gépeket? – vetette még közbe Herrenschmidt.
Versac nyugodt biztonsággal nézett rá, mint aki tervének minden részletével tisztában van.
– A jég alá! Ha Szibériában annyi ezer év után teljesen épen maradt meg a jégbe fagyott mammut teste, akkor az önök gépeit is épen fogja visszaadni a gleccser.
A kis társaságon teljesen erőt vett a kaland izgalma. Egyszerre elfelejtették a világkatasztrófát, el a rájuk leselkedő rettenetes halált: ismét a levegő vakmerő kalandorai voltak, akik nem félik, hanem keresik a veszedelmet, ami nekik csak idegingerlő játék.
Gyorsan, gyorsan! ez lett a jelszó.
Egy-kettőre kijelölték a gépeket. Három páncélos repülőgépet visznek magukkal és egy pompás, 100 személyre készült légi omnibuszt, a British Aeroplan Aviation Co. Limited remekbe készült gyártmányát. Ezek a gépek már mind alumíniumból készültek, a motor legkisebb alkatrésze is alumínium öntvényből volt, úgyhogy nyugodtan lehetett jég alá süllyeszteni: nem fog rajtuk a rozsda.
De hát ki fogja a negyedik gépet vezetni? Versac nem volt pilóta, nem értett hozzá.
Íme be kell mutatnunk a társaság ötödik tagját, aki eddig a tisztektől távolabb őrködött a gépfegyver mellett, megakadályozandó valamely esetleges anarchista megrohanást, s közben Bird's Eye dohányt füstölt egy kurta szárú selmeci pipából.
Zömök, barna képű, magyar legény volt, fekete bajusza hegyesre pödörve; csinos fiú lett volna, csak az ábrázata volt általában telehintve pattanással, mint a csillagokkal a nyári éjszaka. Jelenleg a Göncölszekér csillagképletével volt megáldva: négy volt a bal pofáján, három pedig, mint a Göncölszekér rúdja, az orra irányában haladt, pontosan annak hegyén fejezvén be a csillagzatot.
Úgy hívták: Martsa Émán. A boldogtalan március, 26-án, Emánuel napján született. Az öreg Martsa, aki becsületes földész volt Tápiószentmártonban, a leghatározottabban irtózott mindentől, ami a gondolkodás fogalma alá tartozott. Annyira nem szeretett gondolkodni, hogy a fiának sem tudott rendes keresztnevet kigondolni, hát elfogadta a koma indítványát, megnézték mi van aznap a kalendáriumban írva, és így lett a csillagképű ifjúból Emánuel, vagyis a helyi tájszólás szerint röviden Émán.
Émán élettörténete nem volt eddig eseménydús. Múltjának legmélyén, még gyermekéveiben, egy csirkelopás körvonalait láthatnók kibontakozni, később pedig, legénykorában, tizenöt napra ítélte a pestvidéki törvényszék, amint ő mondta: egy leány "végett". Tulajdonképpen egy ólmosbot végett kapta a tizenöt napot, sőt még pontosabban úgynevezett folytonosság hiány végett, amit egy cimborájának a fején repesztett az ólmosbottal. A leány csak annyiban szerepelt az ügyben, hogy a bálon a cimborával is táncolt és Émán úgy vélte, hogy ezzel az ő becsületén csorba esett
Még később egy csikó veszett el a faluban és a nyomozás szálai Ernámnál futottak össze. Émán azonban tagadott. Tagadott akkor is, mikor a próbacsendőr, kinek ez volt első kísérlete a kriminalisztika terén, egyre fokozódó nyomatékkal kérdezgette. Az első fokú nyomaték az volt, hogy a csizmája sarkával ránehezedett Émán mezítelen lába fejére. A másodfokú nyomaték barátságos kézszorításban állott, de Émán ujjai közé előbb egy-egy plajbász dugatott, úgy, hogy a szerencsétlennel elfordult a világ és kéket-zöldet-vereset látott, ahány színű volt a ceruza. Végre harmadik instanciában kapott két olyan rettenetes pofont, amilyent csak súlyos paraszti tenyér képes volt leadni, ettől azután meglátta az ultraviolettet. Azért mégis tagadott vitézül, s végre is a próbacsendőr kénytelen volt lemondani a beismerő vallomásról s ehelyett azt írta be a "tényvázlatba": Tagadásával szemben ellene bizonyít, hogy a lopott csikó nem találtatott meg nála, tehát bizonyosan bevitte a városba és eladta.
A próbacsendőrt elcsapták, de a pofonok emléke megmaradt.
Dyen keménykötésű legény volt Martsa Émán. Semmitől vissza nem riadó, fejét soha el nem vesztő, rendíthetetlen nyugalmú, kitűnő pilóta. Szenczynek kutyahűségű szolgája. A hadifogságban kicsit fájt a szíve a tápiószentmártoni leány végett, de vigaszt lelt a brit nemzet némely kultúrintézményében: whiskyt ivott és bagózott. Egyébként fogalma sem volt arról, hogy mi történik körülötte: annyit megértett, hogy kiütött a kolera, fogytán a menázsi és Londonban nagy tűz van. Jelenleg azon elmélkedett, hogy milyen haszontalan nép ez a londoni tűzoltóság; mikor Szentmártonban kigyulladt a Hajgató Péter istállója, az önkéntes tűzoltók egyszeriben eloltották.
Elmélkedéséből Szenczy vezényszava riasztotta fék
– Indulás egy óra múlva! Gépeket kitolni!
Mindenki rohant, a gépeket egykettőre kitolták a hangárokból. Az alumíniumszárnyak ezüstösen csillantak meg a holdfényen, a légi omnibusz oldalán az építő társaság nagy arany kezdőbetűi villogtak: B. A. A. C. L.
A négy tiszt gyorsan megállapodott, hogy mit visznek magukkal. Versac megrakja fegyverrel és robbanószerrel a légi omnibusz kamráját, a többiek pedig hátizsákba szednek minden hasznos tárgyat, amit a kaszárnyában találnak. Felosztották egymás közt az emeleteket és futott ki-ki a maga dolga után.
Émánra főhadnagya rárivallt:
– Benzintankokat megtölteni! Egy-kettő, szedd a lábad!
– Be quick! be quick! (gyorsan, gyorsan!) – süvítette a fülébe Sir Henry és nyargalt a kaszárnya felé.
– Kuvik, kuvik – méltatlankodott Émán, akinek nem volt ínyére ez a hirtelen sietség. – A hólyagot sem fújják fel egy lélegzettel.
Azzal tempósan indult a dolga után. De sehogyan se ment a fejébe, hogy neki az angol is parancsoljon. Morgott, dörmögött, majd pedig, mint a dörgés után megeredő zápor, belőle is megeredt a káromkodás, mellyel lelkének borúján enyhíteni szokott.
Eleinte rövid tőmondatokban szólalt meg. "Azt a kuvikoló mindenségit." "Azt a…" és így tovább. Később áttért a mellékmondatokra: "Hogy az a bagolyfülű idesapja akárhova tegye." "Hogy az a…" és így tovább. Azután összefoglalta a főmondatot a mellékmondattal és úgy kicifrázta, mint az úri suszter a bagariacipőt.
Szenczy már futva érkezett meg az első rakománnyal, de Émán még mindig győzte a kiszólásokat, úgy hogy gazdája megsokallta és futtában reáripakodott:
– Nem megmondtam eleget, hogy ne káromkodjál olyan csúnyán a hétszentségit annak a bagólében pácolt mocskos nyelvednek!
Mely kitanítás után rohant tovább.
Még nem telt el az óra, már mindenki elkészült a dolgával. Émán jelentette, hogy a tankok tele vannak. Versac éléskamrája szintén megtelt acélgombócokkal és hasonlókkal. A többi három zűrzavaros összevisszaságban hordott egybe mindenfélét, ami a keze ügyébe akadt. Sir Henry volt az utolsó: a bibliáját kereste, anélkül nem akart elindulni.
A hold aranyos sarlója sápadt ezüstté fakult; keleten már szürkült az ég.
Szenczy a vezérgépre szökött, Versac mögéje ült, Herrenschmidt és az angol egy-egy páncélos gépet vezetett, Émánra pedig a légi omnibuszt bízták. Jim hatalmas ugrással termett gazdája mellett. Az automatikus indítókészüléket megrántották s a négy gép berregve, zakatolva zúdult a friss reggeli levegőbe.
Csakhamar elhagyták Anglia fehér partjait, s mire a tenger fölé értek, már a kelő nap sugarai táncoltak a habokon. De minő tenger volt ez! Sehol egy vitorla, sehol egy gőzös – halott országok tengere. Némán, elszorult szívvel ültek a pilóták gépükön; amerre néztek, nem láttak egyebet, mint vigasztalan pusztulás szomorú képét. Majd, hogy ismét szárazföld felett repültek, jobbra egy nagy fekete felhő borult a horizontra: ott égett Párizs. Azután ismét pusztaság, megint égő városok. Később átrepültek a Jurán és kéken mosolyogva terült el alattuk a gyönyörű Genfi-tó.
Halott volt itt minden. Vevey, Montreux, Territet s a többi virágos kertváros, hol azelőtt pezsgett az életöröm, most nem adott életjelt magáról. Csak távolabb, a Rochers de faaye csúcsán csavarodott egy vékony füstoszlop az ég felé, ott emberek laktak a nagy szállodában. Szenczy látcsövével ki tudott venni annyit, hogy a fogaskerekű vasút pályája szét volt rombolva, nyilván az ide szorult embercsoport elsáncolta magát a 2000 méteres magasságban, s a szálloda bőséges élelmiszerkészletével talán sikerül túlélniök a vészt.
– Ha van ennivalójuk, kiböjtölik a ragályt – szólt önmagához Herrenschmidt és elégedetten mosolygott a paradoxonon.
Azután délkeletnek kanyarodtak, végig a Rhone völgyén; feltűnt Martigny kerek tornya, s megcsillantak előttük a Nagy-Szent Bernát havasai. Ügyesen, biztos kézzel vezette Szenczy a kis légi flottát a kősziklák rideg birodalmán keresztül. Szerencsére nem volt sem szél, sem köd s baj nélkül jutottak át a veszedelmes pontokon. Mindössze egy bolond kőszáli sas repült neki a vezérgépnek, talán amiatt bőszült fel, hogy idegenek törtek be birodalmába, de a légcsavar fejen találja és szárnyaival csapkodva zuhant le a mélységbe.
Végigszálltak a Valsorey patak mentén s pár percig keringtek a gleccser fölött, míg kiszemeltek egy helyet, ahol a gleccser szélesen, simán és majdnem vízszintesen terült el a morénak között; ott a vezérgép leszállt s nyomában lelibbent a többi.
Émán olyan ügyesen ért földet hatalmas járművével, hogy Versac megelégedetten veregetett a vállára. A dicséret ugyan teljesen hidegen hagyta a magyart, mert Versacot ki nem állhatta, azért, mert olyan cigányképe volt. Úgy is hívta: Füstös Pofa. Sir Henrynek megtetszett az elnevezés, rajta is ragadt Versacon az indián törzsfőnöki név, ami angolul úgy hangzott: Smoky Face. Egyébként Émán Sir Henryt sem kedvelte, mert nagyon kurtán szokott neki parancsolni. Herrenschmidt iránt némi tiszteletet érzett, mert doktor volt, s ennélfogva úgy hívta: a Herrenspicz tekintetes úr. Ott állt hát a négy gép a gleccser zöldesen csillogó jegén.
– Már most mi lesz? – kérdezte Szenczy. Herrenschmidt kész volt a magyarázattal.
– Itt évenkint több méter magas hó esik le, aminek egy része elolvad, más része pedig összesűrűsödik s ez egyre nagyobbodó nyomás alatt jéggé tömörül. A gépeket, úgy ahogy vannak, itt kell hagyni és lassan-lassan belepi őket a jég.
– És hogy akadunk megint rájuk annak idején?
– A gleccser csak ezen a helyen széles és sima, másutt keskeny és lejtős, könnyű ezt a részt felismerni.
– De annyi-annyi év múlva?
– És ha évezredekről lenne is szó, az mindig csak a holnap lesz. A mai napra éppúgy fogunk emlékezni, mint ma a tegnapira.
Versac azonban óvatos volt.
– Valahogy mégis meg kell a helyet jelölni. A morénán túl a jobb oldali sziklafal teljesen meredek, ha ott egymástól szabályos távolságban kavernákat robbantunk, akkor olyan biztos jelünk lesz, amely dacol az idővel.
Gyorsan munkához láttak. Előszedték a dinamitpatronokat, átmásztak a morénán s a hátizsákokból kerített szerszámokkal megfúrták a kősziklát. A patronokat elhelyezték, a zsinórt meggyújtották, azután vissza a gleccserre… pár hatalmas dördülés, melyet bömbölve vertek vissza a hegyek: s öt szabálytalan, de egymástól pontosan tíz méternyire fekvő lyuk szakadt ki a szikla testéből.
– És most uraim – csendült meg Versac szava –, asztalhoz!
A szó szoros értelmében asztalhoz ültek. A gleccser szélén az olvadás napfényre hozta azokat a szikladarabokat, melyek a morénáról a jég közé sodródtak s most kiálltak belőle, mint pudingból a mandula. Egy ilyen kerek kősziklát ültek körül; ülőkének mindegyik egy jégkockát csúsztatott oda, s leterítette azzal a viaszosvászonnal, melyet Versac lepedőnyi nagy darabokban hordott be a légiomnibuszba, nem tudni mi célra.
Úgy falatoztak konzerves dobozaikból, mint egy jókedvű, kiéhezett turistatársaság. Vajaskenyér, füstölt hús, szardínia, néhány kanál illatos dzsem, egy hatalmas korty cherry brandy, – azután egy kis rövid Bock-szivar – úgy, hogy Sir Henry fölkiáltott:
– Most még a Daily Mail mai számát, és meg vagyok elégedve!
Még Émán is derülten szortyogtatta a pipáját, aki egyébként egy szót sem értett az egész dologból. A sziklaasztal mellől egyenletes kopogó zaj hallatszott: Jim nyalta ki a dzsemes dobozokat.
Szenczynek eszébe jutott valami.
– El kell keresztelni a gépeket, hogy könnyebben értessük meg magunkat.
A repülés őseinek tiszteletére a légi omnibusz a Daidalos, a kis gyorsjárású gép az Ikaros nevet kapta. A másik kettőnél nem tudtak megegyezni, mert mindegyik a maga nemzeti történetéből akart nevet választani.
Herrenschmidt kettévágta a csomót.
– A matematika nemzetközi. Vegyük innen a neveket Legyen az egyik gép Mantissa, a másik Ludolf.
Ebben megegyeztek. Émán különösen meg volt elégedve a szép nevekkel, s nyomban elhatározta, hogy ha hazamegy, s elveszi a tápiószentmártoni leányt, úgy fogják hívni a gyerekeiket. Már látta lelki szemei előtt, hogy ott játszadozik körötte a kis kék szemű Martsa Mantissa és a kis zömök Martsa Rudolf.
Émán! Émán! hol lesz a tápiószentmártoni leány, mire a te holnapod felvirrad! Minő túlvilági konyhákon fog az már mosogatni…
Alighogy a keresztelő örömére kiitták az utolsó korty cherry brandyt, Versac sietett a jókedvüket elrontani
– Uraim, dologra. Jó két óra kell, míg lejutunk Bourg St. Pierre-ig s onnan a kolostor még három óra járás.
Befejezték hát a négy gép toilettjét, melyek nyugodtan pihentek a rájuk váró jégsír felett, mint négy óriási ezüstmadár. Mind a négy gép elsőrangú angol gyártmány volt. Alig telt el harminc egynéhány év 1905. szeptember 28-a óta, mikor Orville Wright először maradt fenn tizennyolc percig a levegőben – azóta a repülőgép technikája a vihar gyorsaságával száguldott előre. Ezek a gépek olyanok voltak, mintha egy darabból lennének öntve. A gépnek egyetlen alkatrésze sem állt szabadon: motor, benzintartály, kormány, mind el volt rejtve az alumíniumcsónak első és hátsó kamrájában. A kamráknak széttolható fedele volt, mely légmentesen zárult. Az egész torpedó formájú csónakot vékony acélpáncél borította.
Leszerelték a légcsavarokat és gépfegyvereket, belökték a kamrába, azután gondosan lezártak mindent. Daidalosnak középső kamrája tulajdonképpen hosszú terem volt az utasok részére, hajókabinszerűen fényesen bebútorozva; az ablakokat is légmentesen záródó alumíniumtáblákkal lehetett befödni. Nedvesség, rozsda nem férhetett többé semmihez; akár búzát lehetett volna bennük elraktározni, mely ezredévek múlva is kicsírázott volna, mint az egyiptomi sziklasírokban talált múmiabúza.
Sietve vették föl a hátizsákokat s elindultak a moréna mentén vezető turistaúton lefelé.
Útközben Sir Henry odaszólt Szenczyhez:
– Smoky Face valamit elfelejtett. Honnan veszünk benzint, ha elfogy, ami a tankokban van? Ebből még baj lehet.
– Sőt, nagyon jó, hogy így történt. Ha valami rosszra akar kényszeríteni, azt mondhatjuk; nincs benzin.
– És ha magunknak lesz rá szükségünk?
– Akkor csinálunk petróleumból.
– És honnan veszünk petróleumot?
– Azt hiszem, eziránt célszerű lenne egy sakkmestert megkérdezni, aki előre ki tudja számítani a húzásokat.
Sir Henry nevetett. Tetszett neki Szenczy huszáros könnyelműsége; ebben az őrült kalandban ő is eldobott minden ésszerűséget.
Végre levergődtek Bourg St. Pierre-ig, s azután a sivár, rideg hágón folytatták útjukat a kolostor felé. Öreg délután volt már, mire megérkeztek, holtfáradtan, elcsigázva, újra megéhezve a szokatlan kirándulástól, s a nehéz teher alatt
Ott állt előttük a nevezetes kolostor, melyet még a 962. évben alapított menthoni Szent Bernát. Egy évezrede, hogy állandóan tizenkét barát őrködött a havasoknak ezen a vigasztalan pontján, menhelyet adva az elfáradt utasnak s megmentve azokat, kik eltévedtek a ködben, hóviharban. Ifjan haltak itt el a hős lelkű barátok; a 2472 méteres magasságban kilenc hónapig tart a tél, s néha nyár derekán is vékony jégréteg borítja a kis fekete vizű tavat a kolostor alatt.
A kapuban Herrenschmidt szórakozottan rántotta meg a jelzőharangot. A harang megkondult – nem jött elő senki. Megnyomták a kilincset: nyitva volt. Odabenn nem volt egy lélek sem. Elmenekült innen mindenki dél felé, a biztos halál elől a másik bizonyosba.
– A kutya se gyün itt az ember elé – mondotta Émán, véletlenül eltalálva az igazságot.
Bizony elmentek a híres bernáthegyi kutyák is, a barátok hűséges életmentő társai.
– Tudják mi a legérdekesebb – szólt Herrenschmidt, miközben gyors léptekkel járták be a házat. – Évenkint huszonötezer ember élvezi itt a barátok vendégszeretetét és alig a tizedrésze tesz valamit a perselybe. Ilyen az emberi hála: mikor jóllakott s kialudta magát, úgy érzi, mintha a tegnapi éhes és fáradt utas egy idegen úr lett volna, akihez neki semmi köze.
Közben ráakadtak a kifüggesztett perselyre, melybe a vendéglátás ellenében a kegyes adományokat szokták bedobni.
– Feszítsd fel!
Émán engedelmeskedett Találtak a perselyben hetvenöt frankot papírban és ezüstben, továbbá ötven frank ára hamis pénzt, nagy csomó rézgarast és harminc nadrággombot. Émán a pénzt megvetéssel félredobta, ellenben a nadrággombokat zsebre rakta. Hátha még jó lesz valamire.
– Dologra Óraim, dologra – sürgette őket Versac.
A bejáró mellett volt egy fogadószoba, abba behordtak négypamlagot
– Ötödik nem kell? – kérdezték Versacot.
– Nem! – felelte az kurtán.
Még Jimet kellett előkeríteni, aki teljesen el volt mélyedve a bernáthegyi kutyák nyomainak tanulmányozásába, azután kezdődhetett a végső munka.
Ebben a végzetes percben egyszerre lepte meg mind a három férfit a kétely. Hisz ez őrültség… eszeveszett bolond kaland az, amire vállalkoznak… hátha a francia valami gonosz dolgot tervez. De azután megint csak megvillant előttük a helyzet: itt vannak, ember nem lakta helyen, holtra csigázva, egy falat élelem nélkül.
Szenczy eltalálta valamennyiük gondolatát.
– Én úgy ki vagyok állva, hogy azt sem bánom, ha Versac a kígyómérget fecskend! belém.
Fásultan, komoran engedelmeskedtek a francia diadalmas akaratának. Émánnak azonban előbb meg kellett magyarázni a dolgot.
– Lefekszel a pamlagra, a vicomte úr beoltja a karodat, hogy ne fájjon a csuma.
Émán kételkedett:
– Iszen nem ő a doktor, hanem a Herrenspicz tekintetes úr.
– Lefeküdni, jobb kart kinyújtani! – rivallt rá Szenczy.
A legény engedelmeskedett, magában azonban azt mormogta:
– Hogy a ragya szántsa körösztbe-hosszába…

A többit már nem mondhatta el, mert Versac villámgyorsan karjába döfte a fecskendőt s Émán a szó szoros értelmében átkáromkodta magát a túlvilágra. Szép, hozzá illő vég volt.
Jim következett, aki azonban reszketett az izgalomtól és dühösen vicsorgatta a fogát a franciára.
– Majd befogom a száját a hüvelykemmel és az ujjaimmal – mondta Sir Henry.
Az emberi lélek sajátságos szökellésekre képes. Szenczy ebben a borzalmas pillanatban féktelenül elkezdett kacagni. Azon mulatott, hogy az angolnak nincs kifejezése a marokra, hanem úgy mondja ezt: "with the thumb and fingers" – a hüvelykemmel és az ujjaimmal. Szörnyen tetszett neki, hogy az angol embernek csak négy ujja van, az ötödik nem ujj, az hüvelyk.
Közben Jim elnémult, majd Sir Henry is ledőlt a pamlagra, szó nélkül fogadva a végzetes döfést. Azután Szenczy is elterült, vértelenné váló arcán elbágyadt mosollyal.
Herrenschmidt maradt utolsónak. A végső percek izgalmában a tudós visszanyerte agyának világos és tiszta ítélőképességét. Megállapította, hogy amit tesznek, az nemcsak őrültség, de több annál: ostobaság. Elraktározni magukat úgyszólván nyitott ajtók mellett, kitéve idő előtt bármely rablócsorda látogatásának, olyan épületben, mely gondozás nélkül pár évtizedet sem bír ki, akármikor a fejükre roskadhat és igazában agyonütheti őket.
De nem volt ideje soká gondolkozni, már karjához ért a pravazfecskendő hegye.
– Doktor úr – hangzott Versac hangja –, önnek különös hálával tartozom. Ön adta a Nagy-Szent Bernát eszméjét. Ön világosított fel, hogy az egyiptomiak ostobák voltak. Porrá kell lenni, hogy porból legyünk…
Azután eldőlt a német is.
Versac felvetett fővel, büszke mosollyal állt a négy élettelen test fölött Szeme maga elé meredt, mintha látomásai lennének, de csak egy percig, azután lázasan, rohanva látott a maga dolgához.
Elővette a gyapotot, elzárta a légutakat s mindegyiknek a torkába nyúlt, gyakorlott fogással tolva hátra a nyelvet. Azután kiterítette a földre a nagy viaszosvászon lepedőket, leemelte a pamlagról a testeket, begöngyölte mindegyiket a vízhatlan takaróba, a végeket gondosan összehajtogatva. Ugyanígy göngyölte be a hátizsákokat is. Jimet nem tisztelte meg külön vászonkoporsóval, egyszerűen hozzápakolta az egyik hátizsákhoz.
Mi lesz ebből?
Futva ment a gazdasági udvarba, s kis keresés után megtalálta, amire szüksége volt: meszet és homokot. Egy bádogvederben maltert habart belőle és aztán, mint aki jól ismeri a járást, az edénnyel és a csákánnyal megindult egy kis alacsony épület felé, mely meglapult a kolostor mögött. A kis épület ajtaja be volt falazva. Versac egykettőre kibontotta a falat s akkora rést hasított rajta, amelyen be lehetett bújni. Elővette a villanylámpáját, bebújt a résen, s kisvártatva elégedett arccal mászott elő.
Megint a gazdasági udvarba ment, felkutatott egy kis kézikocsit s betolta a kolostor bejárójába. Minden erejét összeszedve, verejtékezve rakta fel a vászonkoporsókat a kézikocsira és feszülő inakkal húzta el a kocsit a kibontott falig. Ott megint terhes munka várt rá: a testeket behordani a kibontott nyíláson – hova?
Óh, ha tudták volna azok négyen, hova fog jutni élettelen, merev testük, dehogy vállalkoztak volna erre a tébolyult kalandra. Inkább eltűrtek volna akármit, inkább engedték volna, hogy a csúf ragály fojtsa beléjük az életet.
A morgue volt az! A halottasház, a barátok és elpusztult utasok temetkezőhelye! Ide rakták be a kolostor lakói halottaikat; nem kellett azokat eltemetni, az állandó hideg s a falakon nagy bőséggel, pelyhesen kivirágzó salétrom megakadályozta a rothadási, megszikkasztotta, kiszárította a holttesteket Sorban álltak vagy feküdtek, a Nagy-Szent Bernát halottai, némelyik barátcsuhában, másik fehér lepedőben, a csuklyák alól torz mosolyra ferdült koponyák fehér fogsora csillant elő. A borzalom, a rettenet tanyája volt ez, melyet alighogy megvilágított a villanylámpa tolvaj fénye.
Versac kikeresett egy homályos sarkot, ott egymás mellé fektette a testeket, melléjük dobta a hátizsákokat és ezt a különös ravatalt betakarta a maradék lepedőkkel.
Azután elégült mosollyal tekintett művére.
– Itt nem fognak rátok akadni. Aki ide betéved, az ugyan hamar fog igyekezni vissza a napvilágra, akár tolvaj legyen, akár kíváncsi utas.
Ez volt a búcsúztatója. Kimászott a nyíláson, majd visszarakta a téglákat és behabarcsolta. A nap már eltűnt a bércek mögött, s még egyéb dolga is volt.
Visszament a kolostorba, s bár alig állt már a lábán, gerendákat és deszkákat hurcolt az egyik emeleti ablak alá, s ölbe rakta, mint a tűzifát. Majd egy petróleumos hordót gördített elő, beverte a fenekét és belocsolta a máglyarakást. Talált egy halom forgácsot, azzal betömködte a réseket, meggyújtotta a máglyát és eltűnt a kolostor kapujában.
Lassan besötétedett, de a lemenő nap fénye még ott játszott a havasok tetején és pirosra csókolta a bércek fehér hóköntösét. A csúcsok izzó bíborszínben égtek, mintha a jég és hó hideg világa azzal áltatná magát, hogy tud égni és lobogni.
A máglya feketén füstölt egy darabig, majd recsegve-ropogva csapott ki belőle a láng.
Az emeleti ablakban megjelent Versac alakja.
Felpillantott a pirosló havasokra… lenézett a láng közé… azután bal karjába döfte a készen tartott fecskendőt, és fejtetőre zuhant a lángok közé.
…Porrá kell lenni, hogy porból lehessünk…
A Nagy-Szent Bernáton elcsitult az utolsó emberi élet. A láng belekapott a kolostor ablakába, a vész gyorsaságával terjedt el az egész területen, s ezen az estén az éjszaka árnyainak várakozniok kellett, hogy átvehessék birodalmukat, mert odafenn bíbormosollyal tündöklőn a bérc, idelenn pedig kígyózva, lobogva, kacagva világította be az éjszakát az égő kolostor lángja.

MÁSODIK RÉSZ

Hannibál táborában

Sir Henry azt álmodta, hogy indulnia kellene vadászatra, de sehogysem bír felébredni. Már hallatszik a kennel türelmetlen csaholása, de ő még mindig alszik. Majd belép nővére a szobába s egy meleg női kéz cirógatását érzi az arcán. Azonban ez a női kéz nemcsak meleg volt, de kissé érdes, sőt némileg nedves is, és a cirógatás meglehetősen rendszertelenül történt Sir Henry arcán keresztül-kasul.
Erre kinyitotta a szemét és felkönyökölt. A meleg női kéz Jim nyelvének bizonyult, mely egy evezősverseny finisének becsületére váló stroke-okkal dolgozta meg gazdája arcát Látva, hogy fölébredt, örömében teljesen megtébolyodott Torkaszakadtából ugatott, ötször-hatszor keresztülugrotta Sir Henryt, röptében nagyokat nyalva rajta, ahol érte, majd egy másfél méter átmérőjű körben kezdett körülrohanni, amíg el nem fáradt; akkor leült és lihegve, kilógó nyelvvel, csillogó szemmel örvendezett a viszontlátásnak.
Sir Henry körülnézett. Valami deszkából összerótt, elég tágas, de kissé homályos kalyibában feküdt egy tevebőrön. Mellette hevert három társa ugyancsak tevebőrökön, hánykolódva, hörögve, mint akit rossz álom gyötör. Émán feküdt hozzá legközelebb; azt megrázta.
Émán felült.
…azt a füstös ábrázatját – dünnyögte.
Ha Sir Henry értett volna magyarul, a sportember gyönyörűségével állapíthatta volna meg, hogy Émán rekordot állított fel. Mert ez a pár szó befejezése volt annak a fohásznak, melybe alvása előtt kezdett bele, mikor a ragyát kívánta Smoky Face képére. És mióta a világ áll, még nem hangzott el olyan káromkodás, melynek eleje és vége között annyi idő telt volna el… majd megtudjuk, mennyi.
Közben Jim Szenczy arcát is addig bökdöste hideg, fekete orrával, míg felébredt. Megdörzsölte szemét és talpra ugrott. Erre Émán is feltápászkodott és vigyázzállásba vágta magát.
– Főhadnagy úrnak alássan jelentem: be van a torkom dagadva.
Bizony, Szenczy is érzett ilyesmit, sőt az orrával is úgy volt, mintha kesztyűtágítóval jártak volna benne.
– Good morning, sir – fordult az angolhoz –, azt hiszem hajnal van, mert trombitáinak.
– Ez nem trombitaszó – szólalt meg a háttérben Herrenschmidt. – Ezek elefántok.
– Elefántok? Croydonban?
– Hát hiszen nem vagyunk mi Croydonban, hanem a Nagy-Szent Bernáton. Úgy látszik, tegnap óta megváltozott a klíma, itt elefántok tanyáznak és alkalmasint pálmafák is tenyésznek. Nem lenne szíves ezt a rokonszenves ifjút kiküldeni, hogy szakítson egy pár datolyát, mert nagyon megéheztem.
A három férfiban egyszerre életre kelt a tegnap minden emléke. A tegnapi világégés… a halálos elhatározás… és az eszeveszett kaland a franciával. Döbbent csodálkozással, kételkedve néztek össze.
– Hová lett Versac?
Émán a kalyiba bejárójához lépett és félrerántotta az ajtót helyettesítő állatbőrt, de riadtan tantorodon vissza.
Két harcos állott a bejárat előtt, idegenszerű fegyverzettel, fejűkön bőrsisak, bal karjukon csillogó pajzs, jobb kezükben rövid hajítódárda. A dárdát fenyegetően emelték a legényre. Ez a jelenség annyira váratlan, annyira meglepő volt, hogy Émánnal teljesen szokatlan dolog történt: elfelejtett káromkodni.
Herrenschmidt komoly arccal fordult társai felé:
– Úgy látszik, csakugyan valami hihetetlen dolog történik velünk. A két fickón túl, mintha pikkelypáncélos lovasokat láttam volna.
Sir Henry megtoldotta:
– Észrevették, hogy az egyik fráter, a szerecsenképű, ránk vicsorította a fogát? Elöl a metszőfogai be voltak reszelve, mint a fecskefark villája.
– Bizonyosan afrikai néger. Néhány törzsnél ősidők óta szokás ez. Mikor a fiú fölserdül, kihegyezik a fogát. Valami istentiszteletféle szertartás lehet. És hallják, megint az elefántbőgés!
– Résen kell lennünk – szólt Szenczy. – Amíg a browningjaink a zsebünkben vannak, s míg a kezem ügyében van az a pár kézigránát, amit a hátizsákomba dugtam…
Itt hirtelen elhallgatott.
A zsebe üres volt!
Éppolyan üres volt a többié. Kiszedett onnan valaki mindent, még az Émán nadrággombjait is. A hátizsákoknak nyomuk sem volt. Ártalmatlanokká voltak téve, védtelenül kiszolgáltatva annak a rejtélyes valakinek, aki életre hívta őket.
De hát ki volt az? Hogyan történt? Versac keze volt a dologban?
A függöny félrecsapódott, s a villafogú néger harcos intett a fejével, hogy jöjjenek ki.
Kiléptek a kunyhó elé. Amit azután maguk körül láttak, az egyszerre megmagyarázta nekik, hogy csakugyan életre kelt, valóra vált az a fantasztikus káprázat, amit Versac vicomte jósolt nekik tegnap, a croydoni holdfényes éjszakán.
Hogy csakugyan a Nagy-Szent Bernát-hágó magaslatán vannak, az kétségtelen volt, mert idelátszottak a Grand Cornbin gleccserei. De az a nép, mely ott nyüzsgött, tolongott a hágó fennsíkján! Fekete, csupasz képű szerecsenek, szakállas, barna arcú észak-afrikaiak, germán típusú európaiak, lengő szőke hajjal, s valahány fajta volt, mind másféle fegyverzetben csörömpölt, mintha a világ minden színházának ruhatárát kifosztották volna, hogy mozifelvételt rendezzenek a havasok között. Az úton páncélos lovasság vonult végig, a kis tó partján pedig súlyos fekete tömegek mozogtak: az elefántokat itatták.
A kolostor teljesen eltűnt, helyén valami táborféle volt felütve, olyan deszkakalyibákból, amilyenből kijöttek. Egy valamivel magasabb, lapos tetejű kősziklán díszes, nyilván vezéri sátor látszott. Előtte kis csoport férfi állott, öltözetükről ítélve papok és főemberek, a középen, egyedül, büszke tartású vezéri alak. Fején egyszerű bőrsisak, mellén páncéling, vállán keresztülvetve violaszín gyapjúpalást, alkalmasint a hideg ellen. Két kísérőjük ide vezette őket, azután félreállottak.
Mikor a négy férfi a szikla alá ért, a lélegzetük elállt az ámulattól.
– Smoky Face! – suttogta Sir Henry.
Valóban ő volt, vonásról vonásra de Versac vicomte, arcának kifejezése is dölyfös, gúnyos, mint rendesen.
Szenczyn egyszerre valami káprázat vett erőt. Ebben a pillanatban elfeledte a tragikus tegnapot és szentül megvolt győződve, hogy itt csakugyan valami nagyszerű mozifelvételt rendeznek, s Versac is felöltözött vezéri maskarába. Jó kedvvel, mosolyogva intett kezével feléje s rendes társasági nyelvükön, angolul kiáltott fel hozzá:
– Halloh Versac! What a funny dress you wear! (Minő furcsa ruhája van!)
A vezér nem mozdult, de környezete haragos, felháborodott zúgásban tört ki. Úgy látszott, a vakmerő tiszteletlenség miatt zúdultak fel.
És ekkor különös dolog történt.
Szenczy, szavainak váratlan hatásától meglepve, hirtelen hátralépett és társai felé fordult. Abban a pillanatban egy dárda süvöltőit el közvetlen a füle mellett; ha nem fordítja el véletlenül a fejét, hát menthetetlenül a halántékát üti keresztül. Döbbenve tekintett oda, ahonnan a dárdát röpítették: tíz lépésnyire állott tőle a villafogú szerecsen, dühtől eltorzult arccal, az hajította feléje lándzsáját, s most, hogy nem talált, kivont karddal készült rárohanni.
De a vezér felcsattanó hangja megállította. Ismeretlen nyelven kiáltott valamit, indulatosan, parancsolólag. Szavára előlépett a csoport mögül két hatalmas termetű, páncél nélküli afrikai, övükben szíjkorbács, kezükben széles, hosszá, meztelen pallos. Lejöttek a szikla oldalába vágott lépcsőn és a hegyesfogú mellé állottak. Az elkezdett reszketni, pajzsát elejtette és térdre rogyott.
– No most szorulsz, suvikszos betyár – gondolta Szenczy. – A túlbuzgalomért megabriktolnák egy kicsit azzal a nadrágszíjjal.
És helyeslőén bólintott. Csakhogy más történt A szerecsen könyörögve nyújtotta ki kezét a vezér felé, de az tagadólag intett, mire csüggedten, megadással hajtotta le fejét Az egyik afrikai két kézre kapta pallosát – nem, ez nem volt mozifelvétel –, a pallos megvillant és a szerecsennek tőből csapta le a fejét. Az elcsonkult test vértócsába hanyatlott – valóság volt ez, riasztó valóság!
– Scisne latiné? (Értesz latinul?) – rivallt rá a vezér Szenczyre.
Mikor az nem felelt, folytatta:
– Vides Hannibalem ante oculos, ducem Carthaginensem! (Hannibált látod szemeid előtt, a carthagói vezért.)
Herrenschmidt előlépett és latinul válaszolt. Arra a vezér valamivel barátságosabb lett és intett nekik, hogy kövessék sátorába. Ott leültette őket alacsony, állatbőrrel leterített zsámolyokra, ő maga végigterült valami pamlagfélén és hosszan beszélt Herrenschmidthez, aki néha közbe is szólt tehát értette, amit a vezér mondott.
– Vajon miféle nyelven beszélhetnek? – töprengett Sir Henry.
Latinul, Sir Henry! bizony latinul, amelyet Ön is tanult hat évig az oxfordi egyetemen s amelyen egy igen szép értekezést is írt, mikor megszerezte a Bachelor of Arts illusztris címét!
De hát hogyan lehet, hogy Sir Henry tudott latinul, de nem értett latinul? Úgy, hogy az angolnak a saját honi kiejtésén kívül egyébre nem fordul a nyelve s az angol iskolákban a latint is úgy tanítják, úgy ejtik, mint a tulajdon hazai nyelvüket. Ez Herrenschmidt előtt mindjárt kiviláglott, mikor a sátorba léptek, mert Sir Henry a nyakazás fölötti felháborodásában egy latin idézettel könnyített, amit Juvenalis annak idején így írt meg:
"Sic volo, sic jubeo, sit pro ratione voluntas."
Sir Henry idézésében a vers így hangzott:
– Szejk való, szejk dzsabia, szejt prú résni valöntesz.
Tőle akár szanszkritul is tárgyalhattak volna.
Mikor a vezér befejezte beszédét, Herrenschmidt komoly arccal fordult társaihoz.
– Uraim, amit mi annak idején a croydoni repülőtéren jövendölgettünk, az immár kézzelfogható valósággá teljesült. Ez a férfi Hannibál, a carthagói vezér, s odakünn a pun hadak vonulnak az Alpokon keresztül Róma ellen. Hogy mi az összefüggés Versac vicomte és Hannibál között, azt csak sejtem, de egyelőre nem tudom. A vezér azt mondja, hogy álmot látott, s aknában egy óriás szárnyas ifjú jelent meg előtte, mondván, hogy kövesse fölfelé a Rhodanus folyását, amint a nagy tóba ömlik, s ahol könyököt alkot, ott menjen át a havasokon.
– Érdekes – bólintott Sir Henry. – Az első számú Hannibál is ilyesféle álmot látott a nagy hadjárat előtt, így írja meg Tejtösz Lejviösz.
– Az ifjú megmondta, hogy itt és itt merev testű, de élő emberekre fog akadni, akik gépezetek segélyével úszni tudnak a levegőben. A mondott helyen a vezér megtalált bennünket, tábori kuruzslói kifürkészték, hogy a nyelvünk a torkunkba van tolva. Mikor nyelvünket a helyére kotorták és orrunkból, fülünkből kiszedték a dugaszt, visszatért belénk az élet. Már most a gépünket akarja látni s barátságot ígér. Barátságának legelső zálogául tekinthetjük a túlbuzgó nigger koponyáját, amelyet tisztára azért csapatott le, hogy nekünk, az ő vendégeinek elégtételt szolgáltasson.
– Először is adasson enni – indítványozta Szenczy – mert tegnap óta nem ettem.
– Mondja inkább, hogy kétezer éve nem evett – felelte keserű humorral a német. – Ahogy hamarjában kiszámítottam, ennyi ideig szenderegtünk.
Kétezer éve! Az egész nemzedék, melyben éltek, réges-régen porrá lett, elenyészett… azt az egész világot ellepte a feledés futóhomokja… csak ők maradtak meg belőle hírmondónak, árván, hazátlanul, otthon és rokonok nélkül…
Nem volt sok idejük gondolkozni, a vezér türelmetlenkedett. Herrenschmidt kérésére tapsolt, s a szolgák cseréptálakon hideg ételeket hordtak be. Kecskehús, birkahús és kovásszal készült savanyú kenyér. Mindegy, jóllaktak és kezdték rózsásabbnak látni a világot.
– Hol vannak a szárnyas gépezetek? – kérdezte a vezér.
– Innen öt órányira a jég alatt.
Hannibál bólintott.
– Igen, a jelenség ilyesmit mondott. De azután homályos lett minden, nem bírok tisztán emlékezni.
Mikor Herrenschmidt elmondta részletesen a gépek testét, a vezér kiment, hogy rendelkezzék a gépek kiásása iránt Két fegyveres szolga bennmaradt.
– Úgy látszik – szólt Sir Henry –, Smoky Face ügyeltet barátaira.
Bizony, a dolog úgy festett, mintha némileg foglyok lennének.
– Csak egyszer a gépünkön üljünk! – vélekedett Szenczy. Tíz perc elég volt Hannibálnak, hogy kiossza rendeleteit,
egy óra múlva indulást vezényelt. Mind lóra ültek s erős kísérettel, sok ezer rabszolgával és málnás öszvérrel megindultak Bourg St. Pierre felé. A három bajtárs kíváncsi volt, hogyan akar Hannibál a gépekhez jutni.
Jim ezalatt szaglászati körúton volt a táborban. Az eredménnyel nem volt megelégedve, kutyának semmi nyoma, s az embereken szokatlan, neki nem tetsző szagárnyalatokat szimatolt. Végre ráakadt a tábori konyhára, ott a hulladékokon kárpótolta magát, lesétált a tópartra s meglátta az elefántokat Jim sokat látott már ilyent a londoni állatkertben, amint a gyerekek lovagoltak rajtuk, s régi ismerősként üdvözölte őket Az üdvözlés eszeveszett ugatásban és száguldásban állott Amint ide-oda nyargalt köztűk, a nagy rohanásban nem bírt fékezni, s egy útjában heverésző állaton már csak úgy tudott átjutni, hogy felszökött a hátára, a másik oldalon lefordult. Volt köztük egy vén hun elefánt az nyugtalanul pislogott apró szemével a cikázó fehérségre, s amint közel jött hozzá, feléje meresztette ormányát Jim azt hitte, ismerkedni akar, odament és fekete orrát az elefántéhoz érintve, elkezdte azt szakértelemmel szagolni.
De a bemutatkozás váratlan fordulatot vett.
Az ormány meglendült, átkapta Jim derekát s a légi kutya hosszú idő óta ismét repült, mégpedig a kis tó közepébe repült. Tüszkölve úszott ki Jim a partra, ott megrázta magát, első bal lábát felemelte s látszott, hogy nem érti a helyzetet. És most kitűnt, hogy a világnak nincs szemtelenebb állatja a foxterriernél. Más becsületes kuvasz szűkölve szaladt volna világgá, de Jimet érdekelték az események, nyitjára akart jönni a dolognak, s bár behúzott farokkal és hidegtől reszketve, de odasomfordált a másik heverő elefánthoz, s ahogy annak nagy lapát füle elterült a földön, egyenesen letelepedett a fülére, ötször-hatszor megfordult a saját tengelye körül, majd eltalálván azt a helyet, amit az első forgásnál is eltalálhatott volna, elnyúlt a puha, meleg elefántfülön és nyugodtan monoklizta ellenfelét.
Itt sziesztázott addig, míg figyelmessé nem lett a készülődésre, azután megpillantva gazdáját, ész nélküli iramodott utánuk.
Bourg St. Pierre-ig az út sima volt és lóval is járható, mert Hannibál tízezernyi rabszolgát terelt maga előtt, akik rendbehozták a hágót. Innen tovább, gyalog kellett a patak mentén, majd a moréna mellett felhágniok. A régi turistaútnak híre-hamva sem volt, izmos, ügyes hegyilakó rabszolgák segítettek a kapaszkodásnál.
Odafönn örvendezve kiáltottak fel: ott volt a meredek kőszikla, ott az öt robbantott barlang, és szélesen, simán terült el köztük a gleccser jégtömege. A vezér megelégedetten intett
Sorra érkeztek az izzadó, támolygó rabszolgák, embermagasságú, öblös agyagedényeket cipelve rudakon. Némelyik összerogyott a teher alatt, azt életre korbácsolták. A pun vezér nem ismert akadályt, munkaerő volt bőven s a rabszolga élete olcsó. A jégmező széltében-hosszában, az öt kaverna által határolt területen, sűrűn egymás mellett gödröket ástak a jégbe, s az agyagedényeket a gödrökbe süllyesztették, úgy, hogy a kidomborodó öblük majdnem érintette egymást.
Hannibál és társasága a morénáról nézte a munkát, közben falatozva, megint birkát és kecskét. Szenczyék sehogysem értették a dolgot, de a vezért kérdezni hiábavaló fáradság lett volna, mert az csak akkor felelt, ha akart
Végre elkészültek. A gleccser olyan volt, mint egy felásott veteményes föld, melybe óriási vörösbarna káposztafejeket ültettek.
– Mivel vannak ezek az edények megtöltve? – töprengett Szenczy, mikor látta, hogy sorban szedik le a födeleket s valami folyadék csillan meg bennük.
– Olajjal – felelte Herrenschmidt. – Már sejtem, mi lesz ebből. Tudománytalan, primitív dolog, nem lehet eredménye.
Mindjárt megtudták, mi készül. A rabszolgák olajban áztatott köteleket vontak végig az edények szája fölött s egyszerre vagy száz helyen meggyújtották az olajat. A láng gyorsan futott végig az edénysorokon s csakhamar lobogva égett a hatalmas ampolnák egész csatarendje.
Émán elbámulva kiáltott fel:
– Jóságos Isten, ezek itt a jeget aszalják!
Csakugyan, nagystílű jégaszalást rendezett a vezér. Arra számított, hogy az edények áttüzesednek s lassan megolvasztják a jeget, önsúlyuknál fogva egyre lejjebb és lejjebb süllyedve az olvadó jégben.
Eleinte ment a dolog szépen, az áthevült agyagcsöbrök körül csakugyan engedni kezdett a jég, s csakhamar kétoldalt, a gleccser és a moréna között, kis patakban futott le a víz. De azután bekövetkezett, amit Herrenschmidt előre látott. Az olvadás nem volt egyenletes, egyik edény gyorsabban süllyedt el, mint a másik, s mikor szája a jég szintje alá került, a víz elárasztotta az olajat és a tűz csúnyán füstölögve kialudt. Nemsokára alig volt már égő edény, a kísérlet végképp megbukott.
Hannibál szó nélkül hátat fordított kíséretének és indult lefelé.
Bourg St. Pierre-be, helyesebben ennek a helyére érve, mert hiszen nyoma sem volt már ott a falunak, nem tért vissza a táborba, hanem sátort ültetett és futárokat küldött előre új rendeletekkel. Egész éjjel fáklyás rabszolgák ezrei jöttek-mentek, nehéz terhekkel, óriási fahasábokkal megrakodva.
Hajnalban ismét felmentek a gleccserre. Akkorra már a morénákon vagy harminc olvasztókemence-féle alkotmány állott, nyilván azokból a téglákból összeróva, melyeket a szétszedett tábori sütőkemencékből hordtak oda és sebiben felfalaztak. A hatalmas téglaüstökbe jeget raktak és alágyújtottak. A jég elolvadt, a víz átmelegedett, felforrt s akkor egyszerre favályúkon át rázúdították a forró vizet a gleccserre. A kazánokat állandóan táplálták, a forró víz egyre zubogott
A dolog ment egy darabig, de azután megint csak dilettáns munkának bizonyult. A víz másként okoskodott, mint a vezér, s megkeresve a lejtős helyeket, medret vájt magának a jégben és kanyarogva futott a gleccser széle felé. A meder mentében megolvadt a jég, de a többi helyen épen maradt.
Ez sem sikerült. Hannibál arca egyre sötétebb lett.
– Vezér – szólítá meg Herrenschmidt –, nincs más hátra, mint felvágatni az egész jégtömböt. Ez legalább egy heti munka. A jég van húsz méter vastag.
Hannibál gőgösen mosolygott, mintha ő nem gondolt volna erre is. Parancsára abbahagyták az olvasztást s a munka rendje megváltozott. Csákányos rabszolgák ezrei rohantak a jégre s kezdték megbontani. Más ezernyi rabszolga sorba állott a jégen, s ahogy a csákányosok kivágtak egy jégkockát, azt kézről kézre adták és félrerakták nagy halomba. Ahogy a munka haladt és egyre mélyebbre jutottak, létrákon hordták fel a kiásott anyagot.
És mindezt csupasz kézzel, mezítelen lábbal. Mert a bocskort kímélni kellett. Sorban dőltek ki a szerencsétlenek, elfagyott kézzel, elkékült tagokkal; csattogott a korbács, harsogtak a durva vezényszavak; amelyik nem tudott felkelni, azt félrelökték, de az eszeveszett munka haladt előre. A kíméletlenül felhasznált, óriási tömegekben odavetett emberi erő pótolta a technikai eszközöket.
A négy pilótát egyre jobban izgatta a dolog. Nem tudhatták, milyen mélyre süllyedtek a gépek, ott kellett lenniük, mikor az elsőre ráakadnak.
Émán hosszas elmélkedés után főhadnagyához fordult.
– Alássan kérdem, hogyan visszük le innen a Dajda Lajost? Nagy test az.
– Fülesbagoly! Hát beleülünk és lerepülünk.
Émán tovább elmélkedett és megint érdeklődött:
– Alássan kérdem, merre esik innen Tápiószentmárton?
– Miért tudakolod?
– Hogyha innen tágulnunk kell, tudjam, hogy merre jutok a szülémhez.
– A szülédhez? No jó. És miért gondolod, hogy tágulnunk kellene?
– Mert nem jó itt az állapot Nem tudom, miféle szerzethez szegődött a vikonyt úr ezredesnek, de annak a szerecsennek igen hamar lecsikkantották a gombját. Kemény itt a regláma.
Émánnak valami titok nyomhatta a lelkiismeretét, később megtudjuk, micsoda.
Estefelé a munkások már mélyen bedolgozták magukat a gleccser testébe. Hannibál lement sátorába, de a négy pilóta fennmaradt, s pokrócokba burkolva aludta át a hideg éjszakát. Egész éjjel fáklyafénynél folyt a munka. Hajnalban már vagy tizenöt méternyit vágtak ki a jégből, de a gépeknek még semmi nyoma.
Aggódni kezdtek. Herrenschmidt megpróbálta, hogy eloszlassa a nyugtalanságot:
–. Úgy látszik, annyi idő alatt a gleccser teste egészen megújult. A folytonos szivárgás folytán az alsó rész elfogyott, s helyet adott a reá nehezedő, újonnan képződött jégtömegnek. A gépek tehát lent lesznek a fenéken.
De a gépek csak nem akartak előkerülni. Dél felé már itt-ott sziklához ért a csákány s Hannibál – aki közben megérkezett – egyre borúsabb arccal szemlélte a munkát. A dolog most már könnyen ment, a jégtörmeléket nem kellett felhordani s kora délután már jelezték a vezérnek, hogy készen vannak.
A gleccser testét tökéletesen keresztülvágták!
És a gépeknek sehol, semmi nyoma!
Hannibál vészjósló tekintetet vetett az idegenekre és szó nélkül otthagyta őket Azok tanácstalanul, nyomott lélekkel indultak utána. Egész úton egy szót sem szóltak, az érthetetlen rejtély megoldásán töprengve.
Mikor leértek, arra lettek figyelmessé, hogy a vezér sátora előtt nagy, durván összerótt keresztet ásnak a földbe. A munkát a két hóhérlegény vezette.
Szenczy odaszólt a némethez:
– Doktor, egy magyar költő egyszer azt dalolta: "Lesz-e gyümölcs a fán, melynek nincs virága?" Ennek a fának nincs virága; vajon nem minket szánt rá Hannibál gyümölcsnek?
– Azt hiszem, egyelőre nem kerül rá sor. Nekünk nagyobb parádé dukál, az egész tábor színe előtt.
– De hát az ég szerelmére, hová lettek a gépek? Csak nem olvadtak el a jég alatt!
Sir Henry, aki idáig keveset beszélt, megszólalt:
– Mr. Herrenschmidt, süsse meg a tudományát.
– ?!
– A gleccser nem marad egy helyben, hanem mozog és lassan süllyed lefelé a völgybe.
Herrenschmidt a homlokára csapott.
– Ó, én pézsmatulok! Ó én kétpúpú teve! Ó én utolsó bölény! Hogy ez nem jutott eszembe!
Szaladni akart Hannibálhoz, de visszafogták.
– Mit akar neki mondani? Hogy hol vannak a gépek? Azt csak akkor tudnók megmondani, ha egy évig figyelnénk a gleccsert, mennyit kúszik előre, s a számítás akkor sem lenne pontos. Hordassa el az egész jégfolyamot? Képtelenség!
A helyzet megint csak vigasztalan volt. Abban megállapodtak, hogy azért mégis szólnak Hannibálnak, ha van belátása, megérti, hogy ők nem tehetnek róla. Azután hátha kitalál valamit; ennek a megátalkodott punnak semmi sem lehetetlen.
Hannibál kilépett sátora elé. Mögötte emberei egy összekötözött, halálra rémült hegylakót lökdöstek előre.
– Idegenek, – szólt a vezér – ez az ember római kém. Itt őgyelgett a sátor körül, és hazug meséket akar velem elhitetni. Mindjárt a kereszten lesz.
Herrenschmidt elkezdte magyarázni a gleccser mozgási elméletét, de a vezér haragosan dobbantott lábával:
– Tán iskolás gyereknek nézel, hogy e fajta ostobaságokat merészelsz fecsegni? Hogy a jégmező mozog! Miért nem mondod mindjárt azt, hogy a föld mozog a nap körül? Keresztre a kémet. Majd ha a kínjait látjátok, eszeljetek ki jobb mesét!
A hegylakó térdre esett és tört latinsággal kezdett újra könyörögni:
– Uram, higgy nekem, a halálba küldöttnek! A jégben ezüst mondatik lenni. Én, az ezüstöt kereső, nem vagyok kém.
Herrenschmidt az ezüst szóra a fülét hegyezte. Nem törődött Hannibállal, hanem mintha ő lenne a vezér, rárivallt a hegylakóra:
– Milyen az az ezüst?
– Fehér, uram, fehér és vastag, mint a páncél. Herrenschmidt nagyot lélegzett. Odalépett Hannibálhoz:
– Megvannak a gépek. Oldoztasd fel azt az embert, oda fog vezetni.
– Gondolsz a keresztre?
– Fejjel lefelé lógass rá, ha nem mondok igazat.
– Legyen!
A hegyi lakót feloldozták s az boldogan, sietve ment előre. A gleccserek tövén rendszerint egy barlangszerű mélyedés van, melynek aljából folyik ki a gleccserpatak, a szivárgásokból összegyülemlő vízmennyiség. A barlang mélyén, leolvadt burkától megszabadulva, egy ezüstösen fénylő, páncélszerű szilárd test állt ki a jégből – az Ikaros alumíniumszárnyának csücske! A gleccser évezredes, lassú süllyedése lehozta a gépeket a völgybe.
– Ha! – kiáltott Sir Henry, ami nála a felindulás legnagyobb fokát jelentette.
Egyenként tekintették meg a leletet; Szenczy olyan szeretettel simogatta végig, mint Toldi Miklós a megkerült Pejkót.
Hannibált mintha kicserélték volna. Őröket állíttatott a barlang elé, és az egész társasággal nyargalt vissza a táborba. Ott kegyesen elbocsátotta őket, mondván, hogy másnap reggel kiszabadítják a gépeket.
Sátorukban új lakótársat találtak. Marcus Manlius Coeliusnak hívták, fogoly római patrícius volt, akit nem adtak el rabszolgának, mert nagy váltságdíjra számítottak. Coelius szavaiból megtudták, miért olyan izgatott a vezér.
Carthagóban akkoriban két párt volt: a háborús párt, élén Hannibállal és a papi párt, mely békét akart Rómával. Nem azért, mert ez Carthagóra előnyösebb lett volna, hanem mert gyűlölték Hannibált s féltették hatalmukat annak féktelen, diktátori hajlamaitól. Ha a szárnyas gépek meséje valóra válik, akkor Hannibál tekintélye az égig nő katonái előtt és többé nem lehet vele bírni. De ha nem igaz a mese, akkor a felsült vezér tekintélyét veszti, könnyű lesz visszarendelteim Carthagóba s ott várja a bukott hadvezérek sorsa: a kereszt Megtudták azt is, hogyan bukkantak rájuk a halottas házban. A hideg futott végig rajtuk, mikor a római elmondta, milyen környezetben találták meg vászonba csomagolt testűket.
– Quid ekzöszejtösz pjútet? Quid aminisz szamasz? – kérdezte Sir Henry.
Ezt ugyan nem lehetett megérteni. Sir Henry keresett egy hegyes kis kődarabot s azzal belekaparta a földbe:
– Quid exercitus putat? Quid homines sumus?
Hát persze. Mint vélekedik a hadsereg? miféle emberek vagyunk?
Coelius elmondta, Herrenschmidt pedig tovább tolmácsolta, hogy a hadsereg egy távoli, idegen nemzet héroszainak gondolja őket, valami félig isten, félig ember, szellemféle lényeknek, akiket Hannibál titokzatos varázslattal megbűvölt és kényszerítette őket, hogy szolgálatába álljanak. Megpróbálták Coeliussal elhitetni, hogy ők emberek, de az udvarias kételkedéssel mosolygott.
– Csak legalább a jegyzőkönyveinket adnák vissza, hogy felírhassam latinul, amit akarok – sóhajtott Sir Henry, akinek nem ment a fejébe, hogy ez a római milyen rossz kiejtéssel beszéli a latin nyelvet.
Kívánsága egykettőre teljesült.
– Megint egy szerecsen – jelentette Émán.
A sátorban egy alázatosan vigyorgó szerecsen jelentkezett Félig latinul, félig valami idegen nyelven elmakogta, hogy a vezér küld vacsorára egy kancsó bort és visszaküldi a náluk talált holmijukat. Persze, nem mind küldte vissza. Megkapták a pilótasisakjukat, zsebkendőiket, jegyzőkönyveiket a ceruzával, a pénztárcájukat; Sir Henry a bibliáját, kulcsait és egy vasúti bérletjegyet Croydonból Londonba.
– Hasznos és kívánatos dolgok – mondta. – Az volt úgyis a legfőbb gondom, hogyan jutok be a londoni lakásomba, ha nincs otthon az inasom.
A szerecsen legnagyobb tisztelettel Émán iránt viseltetett. Sűrű hajlongások közt közeledett hozzá, s fontoskodva, mint akire becses és pótolhatatlan kincs őrzése bízatott, kihúzott kebléből egy kis bőrzacskót és Émán markába ürítette tartalmát; a harminc Szent Bernát-hegyi nadrággombot. Szerecsen észjárás szerint nevezetes főember lehet az, aki ily vagyonnal rendelkezik. Azután, hogy kivételes tisztességben is részesítse, valamit vihogott a maga szaharai nyelvén és orrát a nagy férfiú orrához dörzsölte.
Émán a helyzet magaslatára emelkedett. Leereszkedően veregette meg a szerecsen vállát és megsimogatta a fekete ábrázatját
– Törjön ki a nyavalya – mondotta nyájasan mosolyogva.
Mikor a szerecsen kihátrált a sátorból, megszámlálta a gombjait Huszonkilenc volt. Egyet a nigger ellopott.
Sajnos, az órákat, késeket, szivartárcákat, öngyújtókat és pipákat ott fogták, mint gyanús rendeltetésű tárgyakat. Hogy Coeliusnak is legyen öröme, Szenczy megajándékozta egy tízfilléres levélbélyeggel. A használatára is megtanította: a római nyakában valami kőből faragott szkarabeusz formájú amulettet viselt; Szenczy megnyalta a bélyeget és a szkarabeusz hasára ragasztotta. Coelius boldogan fogadkozott, hogy a becses bűvszert koporsójába fogja tétetni.
Az este falatozás és poharazás közt telt el, olajmécsesek világa mellett. A bor ugyan kegyetlen rossz volt, úgy látszik, nem értettek a kezeléséhez. Volt abban keserű mandula, méz, gyanta, s a jó ég tudja, mi mindenféle ízesítő és konzerváló egyveleg. Émán ki is mondta a véleményét:
– Ha ezt a bort az ökörnek torkába öntenek, hát meghidegülne a vére és meg lehetne enni hal helyett nagypénteken.
Még egy meglepetésben volt részük a rómainak volt beretvája, azzal sorban megberetválkoztak.
Másnap reggel Hannibál néhány pap és főtiszt kíséretében megindult velük a gépekhez.
Útközben az angol odafordult Szenczyhez:
– Mit szól egyébként ehhez a véletlenhez?
– Mázli! – felelte a magyar.
– Mázli? Mi az? Az eleje spanyol, a vége angol. Nem értem.
– Ősmagyar szó. Lehel vezér használta először, mikor kezébe adták kürtjét és agyonüthette a német herceget. Ha Hannibál útját egy évvel elhalasztja, akkor a gallusok kibányásszák a gépeinket és szétfeszegetik. Daidalos papa gyomrában pedig olyan diók vannak, hogy ha abból egyet feltörnek, elrepül az egész társaság motor nélkül a gépekkel együtt
A rabszolgák hada ismét megrohanta a gleccsert csákányaival, létráival és köteleivel: a megbontott jég harsogva, ropogva hullott szét csapásaik alatt. Mikor a gépek szárnya előbukkant, óvatosan fejtették ki a jégburokból, s a pilóták utasításai szerint, emelve, húzva, vontatva kiszállították a patak melletti térségre.
Nemsokára ott sorakoztak egymás mögött, a carthagóiak hallatlan bámulatára. Nem történt semmi bajuk, csak az acélburkolat rozsdásodott barnavörösre. Hannibál diadalmasan nézett végig a kényszeredett, sunyi mosolygású papokon. A négy pilóta sietve nyitogatta fel a kamrákat. Mindent épen találtak, úgy ahogy annak idején belerakták. A légmentesen elzárt helyen nem fért hozzá sem rozsda, sem penész. A légcsavarokat felszerelték, a motorokat megolajozták. Még csak a benzintankokat kellett megvizsgálni.
Daidalosnak két megfelelő erős motorja volt. Amint Szenczy az egyik hatalmas benzintankot megkocogtatta, ez nagyon gyanús hangot adott. Idegesen kiáltott Émánra, hogy segítsen a tank fedelét lecsavarni. A fedőlapot lecsavarták s Émán félig vigyorgó, félig rémült arccal meredt főhadnagyára, mint aki szabályellenes dolgot cselekedett, de még nem dőlt el az eredmény, lehet, hogy még dicséretet is kap.
A tankban nem volt egy csepp benzin sem.
Ellenben találtatott benne szivar, cigaretta és dohány annyi, hogy esztendőkig füstölhettek belőle. Aranyos vignettája havannás dobozok, ezres csomagolású egyiptomi cigaretták, bádogtartályokba sajtolt különféle angol dohány, szóval minden, ami dohányos embernek gyönyörűsége.
Szenczy elhűlve tekintett a legényre.
– Mit tettél? Boldogtalan!
Émán hebegett.
– Főhadnagy úrnak alássan gondoltam… jelentem gondoltam… gondoltam…
– Mit gondoltál te makogó vadmajom?
– Hogy benzint mindenhol lehet kapni bőven, de a dohányt csak jegyre adják, hát inkább abból tegyünk félre.
– És mit gondolsz, most hol veszünk benzint?
– Hol veszünk? Igenis veszünk. Van itt pénz.
És mint döntő nyomatékú enyhítő körülményt, kihúzott egy vastag csomó bankjegyet. Lehetett pár száz darab, csupa ezerfontos. Jó pénz, kitűnő pénz, az angol bank bármikor beváltja aranyra.
– Mi van a másik tankban?
– Instálom, biski.
Ez Émánra vallott. A dohány mellé kellett whiskyről is gondoskodni.
Szenczy kétségbeesve mondta el társainak a meglepetést, mire nem is kérdezve többé a legényt, rohantak a többi géphez.
– Mázli! – mondta tanulékonyán Sir Henry.
A többi tank tele volt. Persze szegényes eredmény volt ez, mert a benzin csak egy-két útra lehetett elég, s dugába dőlt a számításuk, hogy a légi omnibusz óriási tartályaiból meríthetnek addig, míg valahonnan benzint kerítenek. Maga Daidalos pedig használhatatlan lett.
Hannibál már kezdett türelmetlenkedni és jelentést követelt. Mit volt mit tenni, Herrenschmidt közölte, hogy kevés a repüléshez szükséges folyadék. Nem lehetett eltagadni Émán cselekedetét, mert a vezér élesen figyelte az egész jelenetet s megértette belőle, hogy Émán valami helytelen dolgot csinált. Meg kellett mondani, hogy az ő hibájából kevés a benzin.
Hannibál nem szólt semmit, csak odalépett Émánhoz. És ha a tápiószentmártoni próbacsendőr csontjai valahol még megvoltak, azok bizonnyal elkezdtek forogni önmaguk körül szégyenletükben. Mert olyan két pofonról még a legmerészebb fantázia sem mert álmodni, aminőt Hannibál a legény arcára lecsattantott. Ehhez képest a nyomozati pofon nem volt egyéb, mint esti szellő enyhe simítása, lehulló rózsalevél szelíd érintése, vagy anyai kéz gyöngéd cirógatása.
A legény zsinórra tett kézzel állta a pofont. Arcát elöntötte a hajnal pirossága, melybe a Göncölszekér csillagképlete teljesen beleolvadt. A vezér öt ujjának a nyomai küllőszerűen törtek elő a bíborszínű ragyogásból, mint az északi fény kisugárzása.
S ez még nem volt minden. Intésére a két hóhér a legény mellé állt és vállon ragadta.
– Végállomás! – gondolta Émán elkeseredve.
Modern regényírók lélekrázó realitással szokták leírni, hogy mit érez a halálraítélt a kivégzés előtt. Ugyan sohasem beszéltek kivégzett emberrel; őket sem ítélték még halálra; nem is a saját kivégzésük után írták meg a regényt, de annyiszor ecsetelték már ezt a lelkiállapotot, hogy végre is nekik lett igazuk, mert a halálra ítéltek kötelességüknek tartják az előíráshoz alkalmazkodni. Tehát az utolsó másodpercben Émán is végigélte egész gyermekkorát és ifjúságát, látta önmagát a pelenkában; majd libát őrzött a mezőn és trágyát hordott az istállóból; lelki szemei előtt megvillant a szüléje, a próbacsendőr és az eljegyzett ara, lelki fülei pedig tehénbőgést és malacröfögést véltek hallani. Csak az iskola nem tűnt fel emlékei között, oda nem járt soha.
Szenczy elszorult szívvel nézte hű legénye balsorsát. Majd egy hirtelen bolond ötlettől megkapva, ahogy ez már a legválságosabb percekben szokása volt – odakiáltott a németnek:
– Mondja, hogy ezek szertartási tárgyak! Herrenschmidt villámgyorsan felfogta a gondolatot. Római szokás szerint, kinyújtott karral, előrefeszített tenyérrel lépett Hannibál elé.
– Vezér, az ifjú jót akart. Ezek a tárgyak kegyes szertartások eszközei, melyekkel védszellemeinket szoktuk tisztelni. Az egyik edényben füstölőszerek vannak, ezekkel a levegő szellemének pártfogásáért imádkozunk. A másikban a tűz szellemének szentelt folyadék van. Ha ebből egy korty lefut a torkunkon, érezzük, hogy a tűz szelleme jelen van, megszállta testünket és emberfölötti erőt öntött belénk.
A papok fülelni kezdtek. Hannibál, akinek csodálatos gyorsjárású esze ebben a pillanatban már hónapokkal előre járt, így szólt:
– Mutassátok be rögtön az áldozatot. Mindegyik szellemnek külön papja van?
– Vegyesen tiszteljük őket. Fekete bajuszú társunk (Szenczyre mutatott) inkább a lég szellemeinek áldoz. Én és ama csupaszképű férfi inkább a tűz szellemét tiszteljük. A vétkes ifjú, ki haragodat magára vonta, a legkegyesebb életű közöttünk. Ő reggeltől estig, állandóan mindkét szellemnek mutat be áldozatokat
Gyorsan megmagyarázta Szenczynek, hogy miről van szó. Szenczy ünnepélyes arcot vágott, felbontott egy skatulya egyiptomi cigarettát és sorra kínálta társait. Émán nem tudta, ébren van-e vagy álmodik, de azért nyúlt a cigaretta után. Herrenschmidt szavára egy rabszolga acél, kova, tapló segélyével keserves csiholással tüzet csinált. Szenzy megállt középen, ég felé emelte karjait és a következő varázsigéket rebegte:
– Kerekes kerekét kereken kerekíti kerekre. Émán el ne röhögd magad, mert úgy nyakon váglak, hogy sifli az a két pofon, amit az előbb kaptál.
Dehogy mert Émán szegény nevetni, még mindig meg volt ijedve. Azzal rágyújtottak. A carthagóiakon a meglepetés moraja futott végig, amint a kék füstkarikákat ég felé látták lebegni. Mikor elkezdték az orrukon is kifújni a füstöt, hangos felkiáltások hallatszottak. Majd a tűz szellemének szóló áldozat következett. Szenczy kért egy kis agyagból égetett olajmécsest, azt kiöblítette a patakban és megmerítette whiskyvel. Sorban húztak egyet belőle. Kicsit benzinszagú volt, de jó volt
Szenczy megint megfeledkezett magáról, és hazai szokás szerint a hozzá legközelebb álló papot udvariasan megkínálta a pálinkával. Az riadtan hőkölt vissza. Hannibál lenéző pillantást vetett rá, kikapta az ampolnát Szenczy kezéből és hogy megmutassa nyilvánosan bátorságát, egyet kortyantott belőle. Úgy látszik, a vasszervezetű punnak a torka ércből volt, mert a szokatlan ital meg sem köhögtette. Ellenben ámulva látták katonái, hogy a vezér arcán különös változás ment végbe: elkezdett mosolyogni. A whisky éreztette hatását.
Erre a pap is fölbátorodott, a mécses után nyúlt és nagyot húzott. Rettenetes krákogás és prüszkölés lett az eredmény, arca szederjessé lilázott, mint akit készül megütni a guta. A többi pap haragos lármában tört ki, de egyszerre a kolléga ábrázata kisimult és megelégedetten nézett körül.
– Valóban – szólt latinul –, védszellemetek jóindulatú lény.
Hannibálhoz fordult és pun nyelven mondott neki valamit. Hannibál tagadólag intett, a pap sebesen pergő nyelvvel kezdett feleselni, de végre a vezér dühösen toppantott s a pogány pap elfojtott haraggal kotródott vissza társai közé.
Utóbb Coeliustól megtudták, hogy a pap igényt tartott az áldozati italra s azt követelte, hogy engedjék át neki, ő Baal isten imádata mellett a tűz szellemének tiszteletét is hajlandó ellátni. A carthagóiak ugyan Baalt imádták, rendszeres emberáldozatokkal, de mint üzleti szellemű nép, a saját honi isteneik mellett, egész sereg idegen istent is tartottak raktáron. Úgy okoskodtak, hogy nem árt más országok isteneit lekenyerezni. Ahol kiszimatoltak egy befolyásos külföldi istent, annak legott olcsó kis templomot építettek és áldozatokat mutattak be. Ami romlott hús és poshadt gabona volt Carthagóban, azt mind Jupiter, Zeusz, Izisz, Ormuzd és társai oltárán égették el.
Baal papjának tetszését az áldozati ital igen megnyerte, de Hannibál furfangos esze messzire eléje vágott az eseményeknek. Nyilván valami egyéb tervet kovácsolt. Kiadta rendeleteit: a tűz szellemének tiszteletét egyelőre fel kell függeszteni, az áldozati ital elzárandó, azonban előbb egy kancsó a vezér sátorába szállítandó. A lég szelleme akadálytalanul tisztelhető. Majd megkérdeztette Emánt, hogy kárpótlásul a két pofonért mondja meg, mi a leghőbb óhajtása, a vezér lehetőleg teljesíteni fogja.
Émán a két tolmácson keresztül visszatelefonálta, hogy a makrapipáját óhajtja. Hannibál ajka titkos mosolyra rándult, csak ezt akarta tudni. Nyomban visszaadatta a pipákat Émánnak is, társainak is. Az volt az álmélkodás, mikor a pipákból sűrű füstfellegek kezdtek gomolyogni! A pap – utóbb kisült, hogy Bomilcarnak hívják – ezt a gyönyörűséget is meg akarta kóstolni és igen elővette az ájtatosság, de Hannibál kijelentette, hogy egyelőre senki más nem áldozhat, csak az idegenek.
Következett a gépek elszállítása. Szenczy azt indítványozta, hogy kíséreljék meg mindjárt a repülést, de a vezér nem engedte. A repülésnek ünnepélyesen kell történnie, az egész tábor színe előtt A gépeket s legnagyobb vigyázattal, temérdek rabszolga segítségével elefántok hátára rakták. Daidalosnak négy elefánt jutott, hatalmas szárnyai alig fértek el a sziklák között. Az út már el volt egyengetve; ahol kellett, a patak áthidalva s épségben érkeztek meg a táborba.
Hannibál nem soká szokott tétovázni, rögtön parancsot adott az indulásra. Az egész tábor felkavarodott, mint a zúgó méhkas; látszólag izgatott összevisszaságban futkostak, de tulajdonképpen a legpontosabb, tervszerű munkát végezték. Közben, amíg a tábor felkészült, a vezér magához hívatta Szenczyéket a sátorába.
– Idegen szövetségeseim – kezdte –, miként használ játok ti szárnyas gépeiteket az ellenség ellen? Egy-egy gép hány embert képes megölni?
Azok már összebeszéltek, hogy a bombákról és gépfegyverekről mélységesen hallgatni fognak. Még nem lehetett tudni, hogy Carthago mellé kell-e állniok, vagy Róma mellé.
– Dicsőséges vezér – felelte Herrenschmidt –, ezek a gépek nem öldöklésre valók.
– Nem-e? Avagy nem lehetne-e belőlük sziklákat ledobni, égő folyadékot leönteni az ellenség fejére?
– Nem. A gép olyan gyorsan száll, hogy a ledobott tárgy nem találja el a célt.
– Nem lehet a gépekkel az ellenség lovassága közé repülni és halomra dönteni őket?
– Éppenséggel nem. Olyan alacsonyan a géppel nem lehet repülni, nekimennénk valaminek és összezúznánk magunkat
– Majd meglátom az első próbánál, igazat szólsz-e. Különben az ellenséget megölni az én katonáim is tudják. A ti dolgotok egyelőre más lesz.
Azzal a sátor földjére kiterített egy rengeteg nagy pergamentet. Térkép volt, a huszadik század térképeihez képest primitív munka, de azért el lehetett rajta igazodni. Becsületes ábrázolat volt: a városok nem holmi karikákkal voltak jelezve, hanem szépen kirajzolva, tornyok, bástyák, házak; a folyókon vitorlás bárkák úszkáltak és a hegyeken szép lombos erdők terjeszkedtek. A három repülőtiszt rögtön ráismert: Felső-Olaszország térképe.
– Damn it! – átkozódott csöndesen Sir Henry. – A gazember kitalálta a csavaros eszével, mi a légi felderítés.
Bizony, az lett belőle.
– Mondjátok meg idegenek, ha ti vezetnétek a római hadakat, hol várnátok reám? Mert azt már bizonyára tudja a római, hogy elindultam Hispániából.
Szenczy, a képzett katonatiszt, aki egyébként könyv nélkül ismerte Itália térképét, rögtön kész volt a felelettel.
– A szorosok elé a tengertől egész eddig a hágóig őrséget kell állítani, amelyik az előretolt könnyű erőknek jelenti, hogy hol hatolt át a carthagói sereg. Ilyen könnyű erőket félkörben kell felállítani éspedig a legalkalmasabb helyek: Ivrea, Torino, Bra és Acqui. A főerő Piacenzában várakozik, védve a Pó és a Trebbia által. A könnyű erők maguk után vonják az ellenséget, bármerről támadjon, s fényjelekkel, váltott lovon nyargaló futárokkal adják a főerő tudtára a támadás irányát. A főerő megmozdul, a neki legalkalmasabb terepen csatát áll és pihent hadaival a fáradt ellenséget megveri.
Herrenschmidt elmagyarázta a vezérnek a haditervet, csak a városok neveit kellett a térkép szerint latinul mondani. Ivrea helyett Eporedia állt a térképen; Torino, Bra, Acqui és Piacenza helyett Taurasia, Pollentia, Aquae Statiellae és Placentia.
Hannibál csodálkozva nézett a magyarra.
– A hadvezetéshez, látom, értesz. Nem szeretnék veled ellenségként kerülni szembe.
– A keservit – gondolta Szenczy a tolmácsolás után –, ez most még jobban fog ránk vigyázni.
Hannibál folytatta.
– Azonban nem ismered a rómait. A római államnak az a célja, hogy engem megverjen, de a római consulnak az a fontos, hogy ő győzzön. Értitek? Ő győzzön és ne a másik, mert csak a győztest illeti meg a triumphus, a diadalmenet. A consul tehát annak örül, ha a vezértársát megverik. Ezt az örömet én meg fogom szerezni mind a kettőnek, egymás után, mert nem hiszem, hogy egyesülve várjanak rám. A te terved lemondást, önmegtartóztatást kíván, arra pedig a római főember nem képes.
– Magyarország! – sóhajtotta Szenczy. – Így várta ki Zápolya is a mohácsi csatát.
– A ti dolgotok tehát az lesz, hogy gépeiteken vigyetek engem körül az ellenség földjén, el a fejük fölött, hadd lássam, hogy vannak elhelyezve a római seregek. Valóban, a főbb táborhelyek azok, amiket említettél. Hány napra van szükségetek, hogy azokat bejárjuk?
Herrenschmidt gyorsan számításokat tett. A térképen a távolságok stadiumokban voltak jelezve. Egy stadium. = 600 láb = 184 méter. Az egész körút kitehetett 3000 stadiumot, körülbelül 550 kilométert.
– Nem tudom, csendes időnk lesz-e mindenütt, vagy ellenszelet kapunk. Átlagszámítással, mondjuk másfél óra alatt megtesszük az utat.
Hannibál eltorzult arccal szökött fel.
– Megőrültél? Amit gyalog két hét alatt sem lehet bejárni, azt te másfél óra alatt repülöd végig? A lelked sem fog ilyen gyorsan szállni az alvilágba, ha tréfálni merészelsz Hannibállal!
Herrenschmidt vállat vont. Meglátta, hogy a sátor mélyén, egy alacsony tábori asztalra voltak kirakva azok a holmik, amiket elszedtek a zsebükből. Az öngyújtóra mutatott.
– Nem adnád kezembe azt a kis játékszert egy percre, vezér?
Hannibál restellte, hogy félelmet mutasson, inkább intett, hogy vegye el. Herrenschmidt leemelte a kupakot, elrántotta a kis fogaskereket s a kétezer éves benzinnel itatott kanóc lángra lobbant. Nyugodtan rágyújtott egy egyiptomira s visszatette a kupakot.
A vezér elbámult.
– Mi ez?
– Úgy hallom, a rómaiak Vesta istennő tiszteletére örökké lobogó tüzeket égetnek és külön papnők ügyelnek, hogy a tűz ki ne aludjék. Nekünk erre nincs szükségünk. Mi itt hordjuk az örök tüzet a zsebünkben.
– Csodás, valóban csodás dolgok ezek.
– Elhiszed-e most vezér, hogyha Vesta örök tüzet be tudjuk szorítani ebbe a kis szerszámba, akkor háromezer stadiumot is be tudunk szorítani másfél órába?
Az okoskodás rettenetesen sántított, de a vezér nem vette észre. Tovább gondolkozott.
– Azt mondjátok, hogy a kegyes életű ifjú nem hozott elegendő szentelt folyadékot. Mennyi időre elég az, ami van?
– Bizony, két-három ilyen útnál nem többre.
– Honnan lehetne még keríteni? Ha a föld alól is, előteremtem!
– Valóban a föld alól kell azt megszerezni! Ti ugyebár csak olajat égettek?
– Azt.
– Nem hallottál, vezér, olyan országokról, ahol pokolszagú források bugyognak a föld mélyéből, miket ha meggyújtanak, az alvilág tüze lobban lángra bennük? Nincs oly nép valahol, mely ezzel a föld alatti olajjal világít?
Hannibál a homlokára ütött.
– Naphtha! – mondta.
– Ez az! Naphtha – örvendezett Herrenschmidt. – Szerezz naphthát s mi abból leszűrjük a szárnyakat röpítő folyadékot, a benzinust.
– Babiloni kalmárok mondották, hogy náluk ilyen naphtát égetnek a mécsesekben. Távoli országból viszik ezt a karavánok hozzájuk. Mihelyt hadaimmal a tengerhez érek, parancsot küldök Carthagóba, hogy tíz hajóteherrel hozassanak belőle. Akkor tehát lesz elegendő benzinus. Most pedig induljunk. Mire a tábor elkészül, vissza akarok térni.
A légi útra Herrenschmidtnek kellett vállalkoznia, mert csak ő tudott latinul. Kissé elszorult a szíve, mikor feltette sisakját és szemüvegét, arra gondolt, minő könnyen kiszabadulhatna most ebből a gyanús környezetből. De aztán eszébe jutottak társai: Hannibál katonái ízekre tépnék őket, ha a vezér nem térne vissza. Egyébként más nemű gondoskodás is történt, hogy netáni szökési tervétől eltérítsék. Mikor Ikarost megvizsgálták és rendbehozták s ő elfoglalta a pilótaülést, a vezér is beszállt és mögéje ült, de kezében rövid, meztelen kardot tartott. Nem lehetett menekülni, az éles penge őrködött fölötte. Mikor társai a pilótát leszíjazták, a vezér megelégedetten bólintott. Azt hitte, ez az ő megnyugtatására történt Persze, saját magát nem engedte leköttetni.
A tábor sürgés-forgása megállt. Az egész hadsereg odacsődült s részben a sziklákra, hegyoldalra felszorulva leste a nagyszerű pillanatot, mikor vezérük elindul az idegen hérosszal, hogy meghódítsa a levegőt. Valóban, ünnepélyes pillanat volt. Még a három pilóta is meg volt kissé illetődve; csodálták a vezér rettenthetetlen bátorságát, mellyel az ismeretlen légi útra vállalkozott. Végre elkészültek.
– All right! – jelentette Sir Henry.
Herrenschmidt elrántotta az indítót, s a levegő ezüstszárnyú királynője kétezer éves pihenő után puhán, könnyű iramodással rebbent fel birodalmába. A pun sereg először halálos némasággal bámult a tovaszálló gép után, de mikor látták, hogy megfordul, visszatér és ott kering a fejük fölött, őrjöngő diadalordításban törtek ki. Tomboltak, üvöltöttek, kardjukkal döngették a pajzsukat, némelyik eszeveszett táncba fogott, mások a földön hemperegtek, mint a részegek, volt olyan, aki az elragadtatás lázában levetette magát a szikláról, hogy a feje szétloccsant a zuhanástól. Az elefántok félelmetesen trombitáltak, a megriadt lovak bőgtek, nyerítettek, alig lehetett őket féken tartani. Az egész tábor olyan volt, mintha hirtelen őrület ejtette volna rabul; csak Bomilcarék maradtak veszteg, csúnya, irigy arcot fintorgatva.
A gép néhány fordulatot csinált, azután nyílsebesen vágott délkelet felé s hirtelen eltűnt szem elől.
Mit érezhetett Hannibál! Alatta a saját tábora, mint kicsi, nyüzsgő hangyaboly s előtte a mélységben zöld mezők, ezüst folyók, fehér városok, – az ígéret földje – a gazdag, mosolygó Itália!
Alig tért magához az első meglepetés izgalmától, már ott repültek a síkság fölött. Alattuk volt Eporedia. A város falai előtt szabályszerűen felállítva, elrendezve és megerősítve hatalmas római tábor. Persze, ebből a magasságból nézve, apró gyermekjáték csupán. A tábor lakói alighogy észrevehettek a nagy magasságban tovaszálló égi csodát; mire figyelmessé lettek rá, már el is tűnt.
Megint egy város: Taurasia. Ismét hasonló erős tábor. A gép északkeletnek fordult. Nemsokára alattuk keskeny ezüst szalag futott be egy szélesebb szalagba: ott volt a Pó és a Trebia szögletében Placentia. A gép közeledett a földhöz, hogy jól szemügyre vehessenek mindent, de tábornak nem volt semmi nyoma. Ikaros ismét hazafelé kanyarodott, s alig volt néhány perc híja a másfél órának, mikor megjelent a pun tábor fölött, s harsogó üdvriadás között lelibbent a földre.
Kiszálltak a gépből, s a vezér intésére siettek utána a sátor felé. Hannibál úgyszólván emberi testeken lépkedett végig, mert a katonák elébe vetették magukat, hogy palástja szegélyét csókolhassák.
– Mit mondtam nektek? – szólt odabenn diadalmas arccal. – Nincs Piacentiában egy árva katona sem, mind itt vannak, fogom őket, a markomban tartom őket. Oh, a bolondok! Szétforgácsolták az erejüket két részre. Eporediánál áll az egyik consul, Taurasiánál a másik és lesnek engem. Mit beszélek! egymást lesik, hogy mint boldogulnak velem. Atyám, Baal isten! pusztítás istene! fiad római holttestekből áldoz neked hekatombát!
A három pilóta megdöbbenve nézett össze. Ismét azt a rejtélyes, felmagasztosult mosolyt látták a vezér arcán, amivel annak idején Versac vicomte kísérte lélekdöbbentő fejtegetéseit a rombolás szelleméről. Herrenschmidt, aki azt is megértette, amit mondott, összerázkódott.
– A reinkarnáció! – suttogta. – Hát ő volna csakugyan?
A tábor nagy zúgás és zajgás közt megindult. Lefelé már könnyen haladtak, mert a háromnapos késlekedés alatt az utakat teljesen rendbe hozták A leszállásnál nem történt különösebb esemény. Az idegenek pilótasisakjukban egész jól beleillettek a tarka-barka hadinép közé, mely néma tisztelettel vette őket körül. Különösen Emánt tisztelték, mint szent életű ájtatos ifjút, ki reggeltől estig a lég szellemének áldozott
Útközben sokat beszélgettek Marcus Coeliusszal, aki nagy műveltségű férfiúnak bizonyult. A beszélgetést úgy kell képzelni, hogy Herrenschmidt volt a felvevő és a leadó állomás, mert Szenczy emlékezetében csak lassan kezdett újraéledni a gimnáziumban beszedett latin tudomány, az angollal pedig csupán írásban lehetett boldogulni. Végre Herrenschmidt rájött, hogyan kell Sir Henryt latinra tanítani. Leírta ezt a két szót: Gens humana.
– Szíveskedjék ezt elolvasni.
– Dsensz júmene.
Herrenschmidt akkor leírta jó angol helyesírással: guans hoomawnor. Sir Henry szépen leolvasta:
– Gens humana.
így már jó volt, ezzel a rendszerrel az angol részt vehetett a társalgásban.
Még egy másik nyelvészeti hír is érkezett. Émán hosszas elmélkedés után elhatározta, hogy megtanul cigányul. Ő ugyanis Hannibált és a punokat konokul cigányoknak minősítette s minthogy a cigány félig-meddig hazai nyelv számba ment, nem tartotta önérzetével ellenkezőnek, hogy ráfordítsa a nyelvét. Angolul, franciául a világért sem tanult volna meg, azokat lenézte. Fogott magának egy naplopó kuktainast a tábori konyháról, attól órákat vett és nadrággombokkal fizetett
Coeliustól megtudták, minő a mostani világ képe
A két ezredév előtti tűzözön csak legenda alakjában élt már. A középkor és újkor története teljesen elveszett. Mikor az emberiség kezdett kiemelkedni a barbarizmus állapotából, és hozzáfogott a tudomány műveléséhez, már akkor nem állt más könyv rendelkezésükre, mint a középkori kéziratok, s a könyvnyomtatás elejéről való szívós kiadványok. A fejlődő kultúrközpontokon – többnyire Görögországban és a kisázsiai partokon – szép könyvtárakat gyűjtöttek össze ezekből a leletekből, de az örökös háborúskodás folytán a könyvtárak nagy részét elpusztították, fölégették. Hozzáértő tudósok szerető gondossággal mentették meg kedves könyveik egy részét, s pusztulni hagyták, amit nem értettek, így aztán, ami kevés könyv és írás megmaradt, az a klasszikus ókorral foglalkozott.
Mikor az új Róma lassanként gazdagságra és hatalomra tett szert, felhasználta a könyvek tanításait, s a régi Róma szervezetét és szokásait kisajátította; úgyszólván felvette magára, mint egy kész ruhát.
Herrenschmidt megállapította, hogy a könyvek rendszertelen összevisszaságban maradtak fenn. Ismerték Titus Liviust, Polybiust, Tacitust, de nem tudtak Július Caesar írásairól. Megtalálták Vergiliust, Catullust, Juvenalist – de csodálatos módon Horatius minden munkája elveszett.
– Más, későbbi korok művei nem maradtak meg?
– Itt-ott, a római és athéni könyvtárakban őriznek néhány kötetet, de azokat nem értjük. Annyit tudunk, hogy a tűzözön előtt nagy műveltségű nemzetek éltek a földön, mert sok mindent megtaláltunk eszközeikből, gépeikből, műtárgyaikból; de rendeltetésüket és használatuk módját nem ismerjük.
Herrenschmidt felsóhajtott. A mi egész kultúránk íme nem egyéb, mint annak idején az egyiptomi hieroglifák titka: érdekes különlegesség.
– Mit ösmertek a nagyvilágból?
Coelius elcsodálkozott.
– Az egészet ösmerjük! Európát, Ázsiát és Afrikát. Afrika nyugati partja, melyet a világot körülvevő tenger hullámai mosnak, sokáig ösmeretlen volt, de nemrég a carthagóiak azt is felkutatták. Atlas hegyén túl, messzire eljutottak a carthagói hajók, de ott már csak vademberek laknak. Testük egészen szőrrel födött, ismeretlen barbár nyelven beszélnek, s kövekkel dobálták a punokat. Hármat elfogtak közülük, de mert karmoltak és haraptak, Hanno vezér büntetésül elevenen megnyúzatta őket. Ha valaha Carthagóba kerültök, – kívánom, mennél előbb – ott megláthatjátok kifüggesztett bőrüket Hanno fogadalmi templomában.
– Hát Amerika és Ausztrália?
– Városok azok vagy folyók?
Herrenschmidtnek nem volt kedve magyarázgatni. Inkább ő kérdezett. Kíváncsi volt Hannibál történetére. Coelius elmondta, hogy Hannibál ádáz ellensége a rómaiaknak. Gyermekkorában atyja megeskette, hogy küzdeni fog Róma ellen. És ő állta a fogadást. A gőgös Róma sohasem szenvedett el olyan csapásokat, aminőket Hannibál mért rá Hispániában. Az afrikai keselyű lecsapott a római sasra és kergette maga előtt, mint a galambot. Egyik város a másik után omlott porba Hannibál előtt, egyik légiót a másik után szórta szét, mint a polyvát. Pusztulás járt Hannibál nyomán, rémület járt előtte. Róma, miután Hispániából kiszorult, Itália védelmére fegyverkezett fel végső nagy erőfeszítéssel; tudta, hogy Hannibál meg fogja támadni, csak a támadás irányát nem sejtette még.
Coelius felsóhajtott:
– Bár világosítanák föl az istenek a versengő vezérek elméjét! Ha megint mindegyik a maga kezére dolgozik, akkor Róma elveszett.
Nem folytathatták a társalgást, mert a menet megállóit. Eljutottak az első város alá. Az olaszok egykor Aostának hívták, de most az Augusta Praetorium Salastorium nevet viselte ismét, mint négyezer év előtt. A várost a consul védtelenül hagyta, mert bár fekvése kedvező volt, de arra nem volt alkalmas hely, hogy döntő csatát lehessen nyerni. Márpedig az volt a fő: a döntő csata, a triumphus. Holmi kisebb ütközetekért csak ovatio dukált, s ez a másodrendű ünnepség nem elégítette ki a consul dicsőségvágyát. Hogy mi lesz a várossal és védtelen lakóival, azzal nem sokat törődött.
A város vénjei a kapu előtt várták Hannibált. A vezérnek kegyes hangulata volt: a feldúlást és felégetést elengedte. Nyilván arra gondolt, hogy esetleg ezen az úton vissza is kell mennie s akkor jó lesz megszállni a barátságos városban. A feltételeken hamar megegyeztek: tíz ezüst talentum hadisarc, kétezer rabszolga az elpusztultak pótlására s élelmiszerek a hadseregnek. A fegyverek beszolgáltatandók. Mindez egy éjszaka alatt megtörtént, s a sereg továbbvonult.
Útközben Jimmel nevezetes esemény történt.
Ahogy a Duria major völgyében lefelé haladtak, egy helyen át kellett kelni a folyón. Az elefántokat ilyen kisebb folyón úgy szokták átszállítani, hogy a vén vezérhímet egy rabszolga ingerli, míg dühbe jön és nekimegy. Akkor a rabszolga a vízbe veti magát s átúszik, az öreg hím pedig nyomában gázol, s utána tódul az egész csorda. Ha a rabszolgát útközben az elefánt elcsípi, az az ő baja. De ezúttal a művelet nem akart sikerülni. Az öreg hím barátságos kedélyhangulatban volt, az ingerkedő rabszolgára jóindulattal pislogott és nem mozdult. A sereg mozgása megakadt; még ha hevenyészett hidat vernek, az is órákig tart.
Ekkor Jim "kezébe vette" az ügyet. Látva, hogy ellenségét bosszantják, ő is csatlakozott a rabszolgához és őrült csaholással keringett az elefánt körül. Keresztül a lábai között, el a hasa alatt, óriási szökésekkel igyekezve elkapni a farka végét. Szóval elkövetett mindent, amire csak arcátlan foxterrier képes. Az öreg hím, aki azóta utálta Jimet, mióta az ormányát akarta megszagolni, végre csakugyan méregbe gurult és nekicsörtetett a kutyának. Jim valahogy elvétette a menekülés útját, nem volt másfelé kitérése, beleszökött a folyóba és nagy hirtelenséggel átlapátolta magát a túlsó partra. A vén hím és az egész csorda utána. Persze mire átgázoltak, Jim már az előőrsök körül nyargalt és úgy tett, mint aki tisztán egészségügyi okokból üdítő fürdőt vett és most utána edző testmozgást végez. Még csak hátra sem nézett.
Ettől fogva megnőtt Jim becsülete a punok előtt. A konyhában a legjobb falatokat kapta. A kukta, Émán nyelvmestere, annyira ment hazafias felbuzdulásában, hogy egy nadrággombot zsinórra fűzött és Jim nyakába akasztotta. Bomilcar ajánlatot tett Hannibálnak, hogy miután a rómaiak szent tyúkokat hordanak magukkal a hadjáratokon, célszerű lenne nekik is szent kutyát tartani s erre a célra a népszerű Jim kalitkába lenne zárandó és szolgálatára papok lennének rendélendők. Azonban Hannibálnak megvoltak a saját tervei, Bomilcárra rá sem hallgatott s mikor az sokat erősködött, egyszerűen kirúgta a sátorból. A vezér modora nem tartozott a gyöngédek közé.
Így maradt meg Jim egyszerű, de szabad polgári kutyának.
Még egy epizódról kell említést tenni. Augusta Praetoria megszállása kevés zsákmányt hozott a katonáknak Egyesek zúgolódtak is. Különösen nagy volt a mozgás a hispániai segédcsapatok között. Ezek – lehettek vagy kétezren – elküldték vezérembereiket Hannibálhoz. A vezér kedvetlenül fogadta őket.
– Mit akartok?
– Zsákmányt, dúsát, amit ígértél.
– Ígértem, igen, hogy odalenn Itáliában dús zsákmányban lesz részetek. Meg is kapjátok.
– De mi nem akarunk várni. Az a kívánságunk, hogy a legközelebbi várost engedd át nekünk, majd kielégítjük magunkat.
A vezér szeme félelmesen villogott.
– Majd gondolkozom rajta. Jöjjetek fél óra múlva vissza. A tíz kiküldött távozott. Hannibál elmélkedése nem tartott
soká. Odafordult az egyik emberéhez, aki a rabszolgák számtartója volt.
– Van a rabszolgák közt olyan, aki Porta Doriából származik? (Így hívták a legközelebbi várost.)
– Van kettő. Még Hispániában fogtuk el őket.
– Hozasd őket elő. Fürösszék meg a lábamat, feltörte a kengyel.
Mi lesz ebből? gondolta Herrenschmidt, aki végighallgatta a beszélgetést Hannibál többnyire latinul beszélt, az előkelő világnyelv használata emelte tekintélyét,
A két rabszolgát előkerítették, s azok hozzáláttak a vezér lábának mosogatásához, így fogadta a visszatérő küldöttséget.
– Követeléseteket méltányosnak találtam. Porta Doria a tietek.
A két rabszolga megreszketett.
– Mi a szándékotok vele? – folytatta a vezér.
– A gyengéket és betegeket leöljük, a többit eladjuk neked rabszolgának. Az értékes holmit összeszedjük, azután a várost felégetjük.
Hannibál helyeslőén fogadta a rövid, de tartalmas programot
– Porta Doria innen száz stadium. Hajnalban indulhattok, de iparkodjatok, mert pár óra múlva a sereg nyomotokban lesz.
– Addig már az utolsó csecsemő fejét is szétzúzzuk a falakon – monda megnyugtatóan a vezető.
– Helyes. De még egy csekélységre van szükség. Tíz túszt fogtok állítani, nehogy átszökjetek a rómaiakhoz.
A vezetők odamentek társaikhoz, s kisvártatva visszatértek, hogy a csapat beleegyezik, ám maradjon vissza tíz férfi túsz gyanánt.
– Ti magatok lesztek a tíz túsz – mondta kegyetlen mosollyal Hannibál.
A nagyszájú szónokok álla leesett. De nem lehetett okoskodni, közrefogták őket és hátravitték a foglyok közé.
A hispániaiak kicsit morogtak, de azután elmentek aludni, hogy még szürkületkor útnak eredhessenek. Hannibál hanyag közönnyel fordult a két rabszolgához.
– Azt mondják, hogy itt a bérceken olyan virág terem, melynek szirma soha el nem hervad. Ez a dicsőség virága. Ezt akarom a sisakom mellé tűzni, mikor megütközöm a rómaival. Menjetek, reggelre kerítsetek nekem ilyen virágot
A két rabszolga mélyen hajlongva távozott.
Az éj csöndben telt el. Reggel a sereg útnak indult, a hispániai csapat már előrement. Dél felé elérték Porta Doriát, s ott viszontláttak a hispániaiakat. Szépen ott sorakoztak az út mellett, de hanyatt fekve; mindegyiknek a feje melléje volt helyezve, mint ahogy a fáradt vándor maga mellé teszi a batyuját.
Az történt ugyanis, hogy a két rabszolgának legkisebb gondja volt havasi gyopárt keresni Hannibál sisakja mellé, hanem az ismert hegyi ösvényeken megszöktek, a legelső majorságnál lovat kerítettek, fellármázták szülővárosukat s lóhalálában vágtattak Eporediáig, hírt adni a consulnak. Mire a hispániaiak Porta Doria elé értek, már lesből várta őket a római lovasság, rájuk tört s mind egy szálig levágta. Megcsonkított testüket kirakták az országúira, Hannibál bosszantására.
Hannibál megelégedetten mosolygott. Csak ezt akarta: szépszerével megszabadulni a megbízhatatlan, lázadó csapattól.
A három repülőtiszt elszörnyedt ezen a kegyetlenségen. Csak most látták, milyen a pogány erkölcs-világa. Oh, fognak ők még ennél különbet is látni.
Porta Doria üres volt, lakói elmenekültek. Hannibál keresztülvonult rajta, éjszakára ismét tábort ütött, s mire a kelő nap felragyogott, szemben vele szabad szemmel is láthatóan, feltűntek a római tábor sátrai.
Itália sorsdöntő órája közeledett.
Egyelőre mindegyik sereg mozdulatlan maradt, várta, hogy mit kezd a másik. Itt-ott kisebb portyázó csapatok összeütköztek, minden nagyobb baj nélkül. Egyik ilyen portyázásnál elfogtak egy rómait s nagy diadallal Hannibál elé vitték. Ennek legelső kérdése az volt:
– Melyik consul vezeti a sereget?
– Publius Cornelius Scipio.
Hannibál felkiáltott örömében. Vidám volt, mint mindig csata előtt, és kegyesen fordult Herrenschmidtékhez:
– Ez a Scipio régi ellenfelem, már Siciliában összemértük fegyvereinket Nem hívták mindig Scipiónak: hiúságból adoptáltatta magát az öreg Publius Corneliusszal. Elvette az eszét a nagyzás. Azt hitte, megismétlődik a történelem, ha felveszi a hajdani Scipio nevet, aki megverte a hajdani Hannibált. Milyen szép is lenne, elfogni Hannibált, megláncolva hajtani a diadalszekér előtt, azután feldúlni Carthagót és hazamenni Africanusnak! Nem úgy lesz, barátom Scipio. Meglátod ugyan Carthagót, de mint az én szolgám és úgy foglak hívni: Africanulus.
Azután a fogoly pajzsát kezdte vizsgáltatni. Nagy, egész testet befödő, de azért könnyű bőrpajzs volt, kiálló szögekkel megrakva. A szögek acélból készültek, élesre és hegyesre köszörülve, olyan volt a pajzs, mint egy óriási sün tüskés háta.
– Miért van ez a pajzs így megszögelve? – kérdezte.
– Nem tudom, uram – felelt nyugodtan a római.
– Hát te mit gondolsz? – fordult Herrenschmidthez.
– Én nem értem. Azt tudom, hogy mikor a rómaiak falat vívnak, szorosan egymás mellé simulnak s pajzsukat hátukra kapják. Az egész csapat egy testet alkot, érclapokkal lefödve, melyen lesiklik minden kő és fegyver, amit a várbeliek rádobálnak. Ez a testudo, a teknősbéka. De hogy a sündisznó mi legyen, azt nem is sejtem. Ezen megakad, amit rádobálnak.
– No hát én tudom. Ez az elefántoknak szól.
Azzal előhívatta egyik alvezérét.
– Minden elefánt mellé jobbról-balról tíz embert kell beosztani. Mikor a rómaiak eldobálják a szöges pajzsokat, azzal a szándékkal, hogy az elefánt telelepjen, akkor az elefántokat lassítani kell, az emberek előre rohannak, a pajzsokat fölkapdossák és hátrahordják. Ha nincs rá idő, szöges felüket a földnek kell fordítani.
Kicsinylően legyintett kezével:
– Ez az Africanulus egész tudománya.
Majd a papokat hívatta:
– Baal tiszteletére hekatombát ajánlok fel. Intézkedjenek.
Bomilcar sárga, ritkás szakállú arcán förtelmes vigyorgás rándult végig. Herrenschmidt magyarázni kezdte a dolgot a többieknek:
– Görög szokás, száz ökröt áldozni az isteneknek. Minthogy a száz ökröt a hadsereg részére amúgy is le kell vágni, a kegyes szertartás nem kerül semmibe. A görög és a pun a tulajdon istenét is becsapja.
A papok és embereik gyorsan munkához láttak. A tábor közepén két sor erős karót vertek le a földbe, pontosan százat-százat egy sorba. A két sor egymástól három méter távolságra volt, az egyes karók egymástól két méternyire. A tábort nagy négyszögben a karóallé köré csődítették és elkotródtak. Kisvártatva megint visszajöttek, nagy ünnepélyességgel, síp- és trombitaszóval. Mögöttük fegyveres katonák menete kísérte az áldozatokat.
De ezek nem barmok voltak, hanem emberek!
Oh, a nagytudományú doktor tévedett. Hannibál nem szokta Baal istent becsapni. Száz szerencsétlent válogattak össze az áldozatra. Volt köztük szökevény rabszolga, aki tisztában volt vele, hogy a halál vár rá, – de voltak ott ártatlan, mit sem vétett hadifoglyok, celtiberek, gallusok és jámbor hegylakók, kiket vezetők gyanánt fogdostak össze – s végül ott lépkedett sötét, dacos arccal a tíz hispániai túsz. A karóknál sorba állították őket és lerángatták a ruhájukat.
A pilóták szívét összemarkolta a rémület. De nem merték mutatni irtózatukat, a papok rájuk uszíthatnák a tömeget és Hannibál védelme későn érkeznék.
– Karóba húzzák őket – suttogta Szenczy.
Nem, ettől nem kell félni, ez igen hosszadalmas dolog lenne csata előtt. Az áldozatok csuklójára és bokájára köteleket hurkoltak, arccal a földre nyomták őket s a kötelek végét a karók köré csavarták, úgy, hogy az ember ki volt feszítve a két karó között. Sorban feküdt így egymás mellett száz kifeszített áldozat, mintha egy kétszáz méter hosszú, három méter széles utcát véges-végig emberi testekkel köveztek volna ki.
Előlépett száz pap, kezükben hétágú, szegecsvégű szíjkorbács. Bomilcar valami felajánlásfélét rikácsolt, s azzal valamennyien, mint a ketrecből kiszabadult fenevadak, megrohanták az áldozatokat. A korbács csattogása csakhamar beleveszett a megkínzott szerencsétlenek hörgésébe és jajgatásába. A fehérlő test-utca pirosodni kezdett, felhasogatott bőrük alól ömlött a vér. S az őrjöngő papok a vér látásától eszüket vesztve, egyre tébolyultabban vágták a nyomorultak testét; ha a jobb karjuk elfáradt, bal kézbe vették az ostort; volt olyan, aki már állni sem tudott a kimerüléstől, az letérdelt áldozata mellé, s a korbács nyelével ütötte-vágta, azt lehetett várni, hogy mindjárt nekiesik s a fogával kezdi marcangolni.
A négy férfi némán, meredten nézte az undorító drámát. A magyar legény egész testében reszketett. Bűnösöket parancsra kivégezni: ez nem szokatlan dolog a háborúban. De nekik mit sem vétő embereknek ilyen ádáz, vérivó szomjúsággal nekirontani: ez gyáva, cudar, alávaló kegyetlenség volt.
A papok kimerültén, verejtékező homlokukat köntösükbe törülgetve félretámolyogtak. Ismét katonák léptek elő, a köteleken igazítottak, a testeket megforgatták, úgy hogy az áldozatok most már hanyatt feküdtek, a tulajdon vérük tócsájában, megtört szemükkel az ég felé. Még élt valamennyi, mellük kínosan hörgött.
– A kegyelemdöfés következik – gondolta Szenczy.
Megint tévedett. Rövid, szaggatott bőgés hallatszott, és nehézkes cammogással előügettek az elefántok, hátukon a vezetővel. Elöl az öreg hím. Vezetője hangos ordítással hajszolta neki a test-utcának, s a vén hím megérezve a vérszagot, feltartott ormánnyal, bőgve taposott végig az áldozatok testén. Nyomon követte tíz másik elefánt. Ezért kellett a nyomorultakat megfordítani, hogy lássák a rájuk rontó állatokat, s kínjukat fokozza a halálos rémület.
Nem, ezt nem lehetett végignézni. De hiába hunyták le szemüket, fülük nem zárulhatott be a hörgés, nyögés, csontok ropogása elől.
Mire az elefántok a másik oldalon kivonultak, már csak alaktalan, véres hústömegek jelezték útjukat.
Mindennek vége volt. Baal isten megkapta a maga részét; még csak máglyára kellett rakni a tetemeket és ünnepélyesen elégetni. A három tiszt összenézett: tekintetük egy néma fogadást fejezett ki…
Az éjszaka feszült várakozásban telt el. Szürkületkor a város felől zűrzavaros lárma jelezte, hogy Scipio elhagyta a tábort és ütközetre készül. Nyomban Hannibál is kiadta a rendeleteit s a pun sereg kivonult sáncai mögül a római elé. A pilóták közül csak Herrenschmidtet vitte magával, a többi erős tiszteleti őrség mellett ott maradt a táborban. Ikarost a vezér kísérete mögött tolták ki a mezőre.
Herrenschmidt eleinte nem tudott eligazodni: a homályban ide-oda tolongó csapatok látszólag rendszertelenül törtettek az ellenség felé. De mikor a hajnal derengését tiszta napfény váltotta fel, ámulva látta, hogy az egész pun sereg tökéletes, mértani pontosságú csatarendbe van sorakoztatva.
Szemközt éppoly szabályos sorokban álltak a rómaiak.
– Uff – gondolta Herrenschmidt –, hisz én ebből feleltem az érettségin.
Csakugyan, a római sereg klasszikus hadirendben sorakozott. Középen állt hármas tagozásban a gyalogság, az egyes csapattestek közt hézagokkal, hogy veszedelem esetén a hátulról előre rohanó soroknak legyen elegendő helyük. Az első oszlopban álltak az egész könnyű gyalogosok: a hastati, páncélingben, bőrsisakkal, kopjával, kis kerek pajzzsal. Azután jöttek a principes, pikkelyes páncél volt rajtuk, a loricasquamata; sisakjuk ércből volt, pajzsuk négyszögletű és öblös. Leghátul állott a hadsereg virága: a triariusok, harcedzett, kipróbált vitézségű veteránok. Lorica plumatát viseltek, madártoll formájú érclemezből összerótt páncélt, tarajos ércsisakot, lebocsátható ellenzővel, hosszú, négyszögletű pajzsot, a scutumot. Kezükben a félelmetes, döfésre és hajításra egyaránt szolgáló pilum, hat láb hosszú súlyos kelevéz.
A két szárnyat jobbról-balról a lovasság foglalta el.
A sereg mögött, kis emelkedésen állott Scipio vezérkarával, előtte tigrisbőrös katonák tartották a consult jelvényeket, a vesszőcsomóba ékelt bárdot. A tigris feje a sisakra volt ráhúzva, bundája végigomlott a fascest tartó katona hátán; az ember feje úgyszólván a vadállat torkából kandikált ki.
A gyalogságtól jobbra-balra, a hadoszlopok és a lovasság között, egy-egy hosszúra nyúló csapat helyezkedett el. Lehetett mindegyik csapatban vagy ötszáz ember, hármas sorokban állottak, kezükben az a különös, szögekkel kivert pajzs, aminőt az elfogott rómaiaknál láttak.
– A sündisznók – gondolta Herrenschmidt.
– Echinati – mormogta Hannibál. – Majd meglátjuk, mit tudtok.
Hannibál csatarendje nem volt állandó, mint a rómaiaké, minden egyes ütközetben változtatta, hogy ki ne tanulhassák. Ezúttal legelőre tolt egy mindenféle könnyű hajítófegyverrel ellátott, szedett-vedett csapatot. Voltak ott parittyás baleárok; líbiai nyilasok, akik bal halántékukon lenyírták a hajukat, jobb felől pedig hosszúra eresztették; míniummal bemázolt arcú gyzantok s ég tudja még miféle rendetlen; majomhúson nevelkedett afrikai söpredék.
– No, ezek az első rohamra kereket oldanak – gondolta Herrenschmidt.
Lehet, hogy Hannibálnak is ez volt a véleménye.
A másik vonalban voltak felállítva a szövetséges csapatok. Ez már rendezettebb hadinépnek látszott. Övig mezítelen gallusok hosszú egyenes karddal, – fehér gyolcsruhájú celtiberek – állatbőrökbe burkolt hegylakók.
A harmadik vonalban állott a nehéz fegyverzetű pun gyalogság, a hadsereg legfőbb ereje, Hannibál viharvert, soha le nem győzött honi katonái.
A két szárnyon a római lovassággal farkasszemet nézett a numídiai lovasság. Mögöttük harcra készen húsz-húsz hadi elefánt, hátukon torony a vezető és az íjászok számára; mindegyik elefánt két oldalán tíz-tíz egész könnyű fegyverzetű, gyorslábú szerecsen.
Hannibál nem vonult hátra, mint Scipio, hanem közvetlenül a szövetségesek háta mögé tolatta Ikarost, arra felhágott és onnan intézte a csatát. Vezéri bot helyett rövid meztelen kard volt a kezében: ez az elővigyázati rendszabály a pilótának szólott. Ikaros előtt volt felütve a fővezéri standard: hatalmas zöld lobogó, Hannibál családi színe. Úgy látszik, az afrikai partvidéken a távoli múltból valahogy átszűrődött a zöldnek, a próféta szent színének a megbecsülése.
Hannibál nem soká habozott. Kiadta a parancsot, s az előretolt rína népség elkezdte nyilazni, parittyázni az ellenséget.
Arra megharsantak a római kürtök. Süvöltve szólt az óriási tengeri csigából készült, csavaros, rézöblű bucina, mintha a tengeren megélt viharok zúgását adná ki magából. Bőgött, bömbölt a cornu, a hatalmas ökörszarv tülök, és valamennyit túlharsogta recsegő, szaggatott hangjával a riasztó érc trombita, a mto.
"At tuba terribili sonitu taratantara canit!" (Ennius.)
A római sereg megindult, gyors, egyenletes léptekkel, mint egy óriási acélgépezet. Ugyanakkor a két szárnyon a vexilliferek felemelték lobogóikat, s a lovasság előrevágtatott.
A nyilas, parittyás csőcselék nem várta be a rohamot, megszaladt, és elvegyült a gallusok közé. A numídiai lovasság abban a pillanatban, mikor a vexillumot magasra emelték, viharsebesen nyargalt a rómaiak elé, s fele úton összecsapott velük. Közben a római gyalogság éle elérkezett a pun szövetségesekhez és egymásra törtek.
A csata kifejlődött és teljes erővel tombolt. A két szárnyon rengett a föld a nyihogó paripák dobaja alatt, csattogtak a kardok, döngtek a pajzsok a lezúduló csapásoktól, a középen tízféle nemzet vad csataordítása kavarodott őrült hangzavarrá – átok, sikoltás, halálhörgés, sebesültek segélykiáltása –, fegyvercsörgés és lábdobogás mindenfelé. A római harsonák állandóan üvöltöttek, a carthagói sípok és szirénák sivítva feleltek vissza, s hogy még rémesebb legyen a kaotikus tombolás, ijesztő bőgés hallatszott két oldalról: a türelmetlen elefántok kezdtek trombitáim.
A pun szövetségesek vitézül harcoltak, de már kezdtek ingadozni, mert a második hadoszlop is közéjük nyomult. A pun derékhad még mindig nem mozdult, s közben a triariusok is felvonultak. Ezt a pillanatot várta Hannibál. Egész haditerve erre volt felépítve – Itália sorsa a következő percektől függött.
Jelt adott, s az elefántok előrekanyarodva megindultak kétoldalt a triariusok ellen. A haditerv világos volt. Az elefántok széttiporják a triariusok hadirendjét; ha a pilum megsebesíti őket, annál jobb, mert még jobban fognak dühöngeni és pusztítani köztük. Ahogy teljes lesz a zavar, a pun nehézgyalogság előretör és rendezett erejével a felbomlott római sereget szétveri, levágja.
Mikor az elefántokat vezetőik nekihajszolták a triariusoknak, az echinatusok kis csapata szembefordult velük, és a tüskés pajzsot hátra akasztva, futólépésben indult ellenük, mintha fel akarná venni velük a harcot. Lehettek mindkét oldalon vagy ötszázan, csupa római polgár, patrícius és plebejus vegyesen.
Herrenschmidt ámulva nézte ezt a jelenetet. A húsz-húsz elefánt súlyos tömege mint megannyi mozgó hegy zúdult előre, s szemberohant velük egy csomó parányi ember, hátra vetett pajzzsal, csupasz karddal a kézben. Mintha ezer hangya támadna meg negyven óriási, páncélos egyszarvú bogarat.
A vezetők hangos rikoltozással ösztökélték az elefántokat ügetésre s a lomha nagy testek nekilódultak. A tíz-tíz szerecsen előre nyomakodott, hogy az eldobált pajzsokat idejében felkapkodják. De a rómaiak hozzá sem nyúltak a pajzshoz, futottak tovább az elefántok felé, egyre közelebb… Mi lesz ebből? Hiszen már nincs annyi idejük, hogy a pajzsokat eldobálják – még pár másodperc, s ott hevernek az elefántok lábai alatt.
Mi történik itt?
Az történt, hogy ezer római ifjú összeállt, megváltani a hazája életét, ha kell, a saját élete árán! Oh, nem a magasban kell a hazaszeretet tündöklő példáit keresnünk – a római vezér, a római politikus lelkében nagyon kis helyre szorul a haza képe, a többit betölti az egyéni érdek és pártérdek, a vagyon, a hiúság – a préda és a triumphus! A haza nevét a névtelenek zárják igazán a szívükbe; ők dolgoznak a hazáért és ők halnak meg érte.
Az utolsó másodpercben a hármas sorban futó rómaiak arccal a földre vetették magukat, szorosan egymás mellett. Az elefántok előtt ott feküdt az echinus, az óriási sün, kiálló acéltüskéivel A vezetők már későn eszméltek rá a veszedelemre. A teljes iramban levő súlyos tömegeket nem lehetett visszatartani. Az elefántok belerohantak a sündisznó acéltöviseibe.
Hannibál dühös káromkodásra fakadt, tudta már, mi fog ebből következni. A szögek mélyen befúródtak az elefántok puha talpába s elevenre találva, irtóztató fájdalmat váltottak ki. A megriadt állat hiába kapkodta lábait, akárhova rakta, mindenhol szögbe lépett. Rettenetes bömbölésbe törtek ki, a harcoló sorok egy pillanatra megálltak, véres munkájukból felriasztva a lélekdermesztő bőgéstől. Némelyik elefántnak lábába ragadt a szöges pajzs, úgy botorkált vele, mintha talpakon járna, rémült kínlódással iparkodva lerázni a kínzó szerszámot. Más a fájdalomtól elvágódott, maga alá temetve rómait és afrikait, lezuhanó tornyával agyonzúzva néhányat a kísérői közül. Amelyik lerúgta lábáról a pajzsot, az nem törődött többé semmivel, hanem nyílegyenesen rohant, amerre vizet sejtett, a folyó felé, hogy sajgó sebét megáztassa.
A rómaiak egy része széttiport testtel hevert a földön, a megmaradtak talpra szöktek és levágták a szerecsen kísérőket. A triariusok, mintha csak ezt a percet várták volna, kétfelé kanyarodtak, s rohamlépésben a szárnyak irányában futva, hátba támadták az elszántan küzdő numídiai lovasságot. A pilum megtette a magáét. A két tűz közé szorult afrikai lovasok nem bírtak tovább helytállni, megfordultak, és megeresztett kantárszárral vágtattak a pun tábor felé.
Minden elveszett
Hannibál vezér! a te hekatombád áldozatainak vérét beitta a föld, de a halni kész ifjak szent tüze lobogva szállt az ég felé és meghallgatásra talált!
Hannibál azonnal tisztában volt vele, hogy a csatát elvesztette. Hiábavaló lenne a derékhadat harcba vetni, levágnák az utolsó emberig. A győzelem Róma mellé szegődött. Jelt adott, a pun derékhad megfordult és indult a tábor felé. A szövetségeseket sorsukra hagyta. Ő maga nem mozdult, pedig a harc alig húsz lépésnyire kavargott tőle. Közben a római lovasság észrevette a zöld vezéri zászlót, abbahagyta az üldözést és becsesebb zsákmányt remélve körülfogta a vezért. Azt hitték, erős testőrcsapat van körülötte s csak lassú ügetésben közeledtek… Mikor a kör egészen szűk lett és a vezért magát is megpillantották a különös, ércmadárszerű emelvényen, őrült diadalordításban törtek ki.
– Hannibál! Hannibál – hangzott mindenfelől; a decuriók kiugrottak a sorból, hogy megvédjék a pun vezért. Mert most már védelmezni kellett, nehogy bolond fővel valaki leszúrja és Scipio diadalmenete elveszítse legfőbb ékességét. A gyalogsági harc már közvetlen a gép előtt folyt; a szegény, cserbenhagyott gallusok hősiesen verekedtek, vezetőik a hadi jelvényeket dobálták már a rómaiak közé: ez volt a végső eszköz, hogy a katonát a jelvény kimentésére buzdítva, erejének még egy megfeszítésére kényszerítsék.
Az utolsó pillanatban Hannibál odaszólt a pilótához:
– Sursum versus!
A gép nekiiramodott és a levegőbe szökkent. Egy decuriónak majd a sisakját ütötte le; az lefordult a lóról ijedtében. Az egész római sereg megmerevedve nézte ezt a csodát: a pun vezért egy óriási ércmadár a magasba vitte, s a szélvész sebességével ragadta tábora felé. Annyira meglepte őket ez a hihetetlen látvány, hogy üldözésre senki sem mert gondolni. A gallusokat, celtibereket leölték, de a pun sereg bántatlanul térhetett sáncai közé.
Ez az eporediai csata története.
A táborba érve, Hannibál a három tisztet sátorába rendelte. Nem látszott nagyon levertnek, az esze már távoli terveken járt, s nyilván leszámolt vele, hogy mostani vállalata nem sikerült. Többé-kevésbé kalandorok voltak ezek a nagy hadvezetők, mindent feltettek egy kockára s talán éppen azért lettek híreseimért a kocka többnyire hatot vetett. Ha mindig vakot vetett volna, a nevűket nem őrizte volna meg a történelem.
– Hungarus barátom, – szólította meg Szenczyt – a csatát elvesztettem. Vissza kell mennem Hispániába, mert itt a katonáim éhen pusztulnának. De nem baj, hadd bízza el magát Róma, annál nagyobb csapást mérünk reá. Ti gépeitek segítségével fölégetitek hajóhadát s akkor onnan támadom meg, ahonnan akarom.
– Azt lesd – gondolta Szenczy.
– Már most mondd meg te, ki a hadvezetésben járatosnak látszol, mit fog tenni Scipio?
– Ha egy csepp esze van – felelte Szenczy –, akkor egyesül a másik consullal, átmennek a havasokon Segusiónál, amit mi Susának hívunk, s mire te mostan utadat visszafelé téve, nagy kerülő úton leérsz a Rhodanus északi folyásához, ott utadat állják és elfognak seregestül.
– Jól beszéltél, Hungarus. Majd meglátjuk, mije nagyobb Scipiónak az esze vagy a hiúsága.
Azzal kegyesen elbocsátotta őket.
Ezen az estén csak két sátorban voltak jókedvűek az emberek. Az egyik sátor természetesen a repülőtiszteké volt.
– Ha elgondolom – szólt Herrenschmidt –, hogy csak egyik gépfegyverünket kellett volna Ikarosra szerelni, s Scipio egész táborából hírmondó sem maradt volna.
– Elismerés ületi a szárnyas ifjút – jegyzé meg Sir Henry –, hogy Hannibálnak álmában nem tárta fel a gépkamrák titkait.
A három tiszt megállapodott, hogy a fegyverekről és egyéb hasznos tárgyakról egy szót sem árulnak el a vezérnek, még csak egy távcsövet sem mutatnak meg neki. A bálványimádó, emberáldozatokkal dolgozó Carthagót nem lehetett segíteni. De megállapodtak abban is, hogy ha hozzáférnek fegyvereikhez, csak végszükség esetén, önvédelemből fogják használni. Igazi katonák voltak, akik nem féltek a haláltól, de nem is találták gyönyörűségüket az öldöklésben. Az öles mesterségbeli, komoly munka volt az ő szemükben, nem pedig vérszomjas kedvtelés. Vérszomjat csak a népszónokok szoktak érezni, akik biztos helyről, a szájukkal ölik rakásra az ellenséget.
A másik sátor Bomilcáréké volt, ahol igen emelkedett hangulatban tárgyalták az eseményeket. Rég nem voltak olyan boldogok, mint ma, mikor hazájuk története talán végzetes fordulatot vett. Hogyne, hisz a vesztes Hannibállal könnyebb lesz elbánni odahaza.
Éjfél előtt futárok járták végig a tábort és halk szóval parancsot adtak az indulásra. A tábor felszedelőzködött, az őrtüzek égve maradtak.
Herrenschmidt álmélkodott: – Negyedik gimnazista koromban tanultam ezt a hadicselt!
Hát bizony átlátszó kis cselecske volt ez. Míg az őrtüzek égtek, a sereg továbbvonult. Reggelre hűlt helye volt a punoknak. De ugyanilyen hűlt helye volt a rómaiaknak is. Scipio éppúgy égette egész éjjel a tábortüzeit s hajnalra ő is odébbállott. A kölcsönös becsapás közmegelégedésre sikerült.
Scipio délnyugatnak vette útját, messze elkerülte Taurasiában táborozó vezértársát, átkelt egypár hegyen és megérkezett Segusióba. Ott kipihente magát, kiszámította, hogy mikor kell Hannibálnak a Nagy-Szent Bernáton át a Rhodanus első nagyobb mellékfolyójához érnie, s kényelmesen megindult, hogy a fáradt pun hadakat bevárja és pihent seregével tönkreverje. Mikor már útban volt, futárt küldött Taurasiába a másik consulhoz, hogy jöjjön utána és egyesüljenek. Persze, volt rá gondja, hogy ne egyesülhessenek.
A másik consul, Titus Semprenius Metellus, éppolyan kevéssé iparkodott Scipio után. Gondolta, hadd verjék azt meg nélküle, legalább nem lesz triumphus. Lassan elsétált Segusióba seregével, s ott úgy tett, mint aki fáradt és erőt gyűjt.
Csodálatos volt Scipio igazi római gőgje. Tulajdon szemével látta Hannibált az ércmadáron elrepülni; sejtette, hogy az valami rémületes hatalom birtokában van, mégsem félt tőle. Aromái sohasem hitte, hogy valaki nála különb lehet. Az ércmadarat egyszerű varázslatnak tudta be, s megtette az ellenintézkedéseket, hogy a bűbájt megtörje. Engesztelő áldozatokat rendelt, tíz font arany értékű ajándékot küldött Júnónak Lavíniumba; díszlakomát tartott Hercules tiszteletére és alvezéreit kötelezte, hogy különböző fogadalmakat tegyenek. Végül ősi római szokás szerint elevenen eltemettetett két gallust. Az ügyeket ekként elrendezvén, és az isteneket magának megnyervén, nyugodtan várta a fejleményeket.
Hannibál visszavonulása rendben történt. Azonban Auguszta Praetoriánál – miután a várost illendően kirabolta és felégette – nem folytatta útját a Nagy-Szent Bernát felé, hanem nyugatnak kanyarodott és nekivágott a Kis-Szent Bernát-hágónak. Emberfölötti erőfeszítéssel hajszolta át seregét a havasokon, szinte szerencse volt, hogy nem kellett az elefántokat magával vinnie, mert csak öt maradt meg mindössze, akik a gépeket vitték. Mire Scipio megérkezett az egykori Iséréhez, ő már rég ott volt és kipihente magát.
Herrenschmidtnek ismét fel kellett vinni a vezért Ikaroson s így pontosan megtudták Scipio minden mozdulatát. Lesbe álltak egy hegy mögött, s várták, hogy Scipio átszállítsa seregét a folyón. Mikor a fele sereg átkelt, süvölteni kezdtek a carthagói sípok, a numídiai lovasság rácsapott a meglepett rómaiakra és Scipio szeme láttára koncolták fel seregének javát.
A hadjárat be volt fejezve, nem lehetett többé semmit sem csinálni. Hannibált útjára kellett engedni. Scipio visszatért Segusióba s a két consul csúnyán összeperlekedett. Hiába, a triumphusnak vége volt, a vesztett csata lerontotta az elsőnek értékét.
Hannibál végigpusztította a Rhodanus mellékét, mint a fogát csattogtató-sebzett farkas; azután átkelt a Pireneusokon; a helyőrségeket megerősítette, végre kíséretével Gadesben hajóra szállt, és hazatért Afrikába.

HARMADIK RÉSZ

Carthagóban

A ragyogó délszaki nap sugarai szelíden siklottak el a sima tengeren, mikor az aranyos testű, bíborvitorlás vezéri hajó befutott a carthagói öbölbe.
A három tiszt némán, csodálkozva nézte az eléjük táruló látványt. Mind a hárman jártak már Tuniszban, ismerték azt a sivár pusztaságot, mely a hajdani Carthago helyén terült el. Most pedig újra ott pompázott, új életre kelve a tenger királynője. Tarka paloták, márványtól tündöklő csarnokok, zöldesen fénylő, bronzzal kivert tetejű tornyok és kupolák rengetege áradt el a tengerparton, körülfogva a városon uralgó dombot, a Byrsa fellegvárát. A Byrsa bástyái mögül messze láthatóan emelkedett ki egy félelmes csoda: aranyszarvú, tátott torkú gigászi bálványkép, Baal isten szobra. Mellette a templom: hosszú, lapos tetejű oszlopcsarnok.
A régi hadikikötő a város déli részén, újra helyre volt állítva. Északra tőle ismét egykori helyén állt az arzenál, hatalmas, de arányos épület, óriási vasrácsos kapuval a tenger felé. A rács és az ablakok kerete zöldre volt mázolva; Hannibál, ahol csak lehetett, kierőszakolta a családi színeit. A várost mérföldekre terjedő óriási fal vette körül, az akkori haditudomány minden fortélya szerint építve.
A kikötőbe érve, Hannibál partra szállt, de a kirakodással várt, amíg beállt a sötétség. Addig a gépek a hajón maradtak, ponyvákkal letakarva; a carthagóiak nem láthattak belőlük semmit. Éjjel felszállíttatta a gépeket a fellegvárba s a fölvezető utakat elzáratta. Oda mától fogva csak engedéllyel lehetett menni.
Az idegeneket a vezér saját palotájában szállásolta el. Ő maga alighogy üdvözölte családját, már ment a tanácsba, felvenni a küzdelmet Bomilcárékkal. Később megtudták, hogy Hannibál maradt felül; a tanácsnak égi csodákat ígért és Róma pusztulását A tanács pár hónapi haladékot adott, hogy tulajdon szemével lássa repülni az ércmadarakat. Addig megérkezik a naphtha; egyelőre nem lehetett repülni, mert a benzin teljesen elfogyott
Másnap reggel szolgaseregtől környezve egy ifjú asszony lépett be az idegenekhez. Görög szabású ruha volt rajta, fején zöld fátyol Oldalán büszke tartású, tíz év körüli fiúcska lépegetett.
– Üdvöz legyetek idegen férfiak – szólott. Én Tyndaris vagyok, Hannibál vezér felesége. Ez itt egyetlen fiunk, a kis Maharbal. A vezér meghagyta, hogy gondotokat viseljem, mint szeretett vendégeinek. Ma este ünnepi lakomát rendez tiszteletetekre.
És kedves főhajtással indult vissza. Közben Jim és a kis Maharbal összebarátkoztak, aminek őrült kergetőzés lett a vége. A kis pun fiú szaladt a kutya után, a kutya meg előre-hátra táncolt előtte. Végre egy előzékeny szerecsen meg akarta fogni, aminek az lett a vége, hogy kegyetlenül beleharapott a lábikrájába. Jim a táborozás alatt bizonyos társadalmi és jogi ismeretekre tett szert: a rabszolgát megismerte a szagáról és tudta, hogy büntetlenül lehet megharapni. A nagy hancúrozásnak az lett az eredménye, hogy a kis Maharbal pártfogásába vette a társaságot és meleg barátságot kötött velük.
Délelőtt vezetővel és díszőrséggel bejárták a várost. Carthago fényes és pompás város volt, de nem szép. A kalmárkodó, üzletek után rohanó kereskedőnépnek nem volt ízlése, ők maguk nem is értettek semmiféle művészethez. Egyszerűen megvették a más nemzetek művészetét. Összehordtak a középtenger minden vidékéről temérdek szobrot, amit drága pénzért rájuk sóztak, volt ott jó, rossz vegyest. A házak több emeletesek voltak, mert a hellyel takarékoskodni kellett. A pun építészek fantáziája csodálatos bakugrásokat művelt. Lehetett ott látni egyiptomi pilont, dór oszlopcsarnokot, galliai romokról lemásolt gót csipkézetet, keleti mecsetekre emlékeztető kupolákat, sőt néha valamennyi motívumot együttesen örökítették meg egy házon. Szenczy odafordult Herrenschmidthez:
– Ön tehát azt állítja, hogy kezd hinni a reinkarnációban, s hogy Versac vicomte újraéledt Hannibál testében?
– Igen. De miért jut eszébe ez éppen most?
– Mert most már én is hiszek benne. Bagoly legyek, ha nem a budapesti építészek reinkarnálódtak ezekben a carthagói kollégákban.
Vezetőjük egy Bodostar nevű előkelő pun ember volt Művelt, sok földet bejárt ember; persze, műveltség alatt nála nem görög lelki kultúrát kellett érteni, hanem divatos érdeklődést művészet és tudomány iránt, mely arra való, hogy gazdag emberek megvásárolják és felékesítsék vele termeiket és önmagukat. Elvitte őket a templomokba is, kivéve Baal isten hatalmas szentélyét a Byrsa tetején; oda most nem mehetett fel senki.
Meglátogatták Hannónak, a nyugat-afrikai fölfedezőnek fogadalmi templomát is. Kíváncsiak voltak a három vadember bőrére, kiket Hanno büntetésül elevenen megnyúzatott Hát ott lógott a három boldogtalannak bőre az oltár mellett, alattuk márványtábla, mely az eseményt megörökítette.
– Ha! – mondta Sir Henry.
Biz az három fiatal gorillának volt a földi hüvelye.
– El ne szólja magát – figyelmeztette Szenczy az angolt – Ha elárulja, hogy ezek gorillák, a carthagóiak képesek istenné kinevezni ezt a három nyúzott majmot s minket tesznek meg papoknak.
A föltevés nem is volt valószínűtlen, mert innen a szent sakál templomába vezették őket. Ennek a tisztelete Egyiptomból származott át Carthagóba. Ronda kis állat volt a szent sakál, félig róka, félig farkas, az idegenektől megijedt és bebújt egy lyukba az oltár mögött. Ez volt a lakása.
Azután felkeresték Artemis templomát. Egyszer a punok egy görög várost ostromoltak, melynek Artemis volt a védasszonya; mint jó üzletemberek, ajánlatot tettek neki, hogy hagyja el a várost és jöjjön Carthagóba, náluk jobb dolga lesz. Különben ezt a fogást is a rómaiaktól tanulták, nem volt ez egyéb, mint a római evocatio. Úgy látszik, Artemis elfogadta az üzletet, mert a várost bevették, s az istennő Carthagóban kis templomot kapott
A papnő eléjük jött. Bájos, kékszemű leány volt, szőke haját aranyabroncs tartotta össze s a fejéről zöld fátyol hullott a vállára,
– Rhodope vagyok – monda –, Artemis szolgálója.
– Szenczy – mondotta a magyar tiszt, udvariasan sapkájához emelve kezét.
A leány nem értette a bemutatkozás huszadik századbeli formáját
Szenczy azonban egyszerre bámulatos folyékonysággal kezdett latinul beszélni.
– Úrnőm! Carthagóban zöld fátyolt osztogatnak a szépségversenyeken?
A leányka elpirult a szokatlan bók miatt.
– Csak ketten hordunk zöld fátyolt a városban. Ha a másikat láttátok, úgy az a nővérem volt, Tyndaris.
– Hannibál felesége!
– Úgy van. Bölcsőnk Graeciában ringott, onnan hurcoltak a győztes pun hadak szolgaságba, míg Hannibál vezér magához emelt
– Úgy hát nagyon szeretitek a vezért?
Rhodope nem felelt Két karját felemelte, tenyerét előre tartva, ami imádkozó állást jelentett, így maradt, arcán szelíd mosollyal, amíg az idegenek kivonultak a templomból.
Émán odakinn megnyilatkozott:
– Hogy melyik rigójancsi tudta idehegedülni ezt a gyönyörűséget!
– Kár ez ide, ugye?
– Bizony kár a cigánynak. Elvenné ezt a szentmártoni szolgabíró is.
Estére gyülekezni kezdett Hannibálnál a meghívott társaság, csupa előkelő pun férfi. Hannibál háza görög módra épült; oszlopos folyosók szegték be a kis belső udvart, s a szobák a folyosókról nyíltak. Az udvar végén emelkedett a Megaron, emeletes épület, fenn az asszonyok lakásával.
Mikor a szobákat mutogatták az idegeneknek, Szenczy egy kedves hangot hallott a háta mögött.
– Ave domine!
Rhodope volt. Visszamaradtak a peristylumban, s Rhodope sebesen, fojtott hangon kezdett beszélni.
– Azt kérdezted, Hungarus, szeretem-e a vezért? Tudd meg hát, hogy gyűlölöm! Őt is épp úgy, mint az egész carthagói barbár, kegyetlen népsöpredéket! Családom Szicíliába származott át, s mi Lilybaeum ostrománál estünk fogságba. Atyám elesett a várfalakon, anyámat szemem láttára szúrta le egy pun katona. Hannibál azért emelte magához Tyndarist, mert nem akart carthagói leányt feleségül venni, nehogy az asszony családja osztozzék befolyásában. Őszinte vagyok hozzád, mert valami azt súgja, hogy bízhatom benned, s ti is éppolyan foglyok vagytok, mint én, hiába ez a képmutató tiszteletadás.
– Nem próbáltátok meg a menekülést?
– Hová? Nincs senkim a nagyvilágban. Ide köt Tyndaris és a kis Maharbal, kiket telkemből szeretek.
– Ha én segíthetnék rajtad!
– Magadra gondolj. A vezérnek ne higgy. Holmitok vasládákba zárva ott van Artemis templomában. Rám bízta, hogy őrizzem, de bennem sem bízik teljesen, és négy fegyveres líbiai áll őrséget állandóan a láda mellett.
Szenczynek eszébe ötlött, hogy hátha Rhodope tartja kis kezében börtönük kapujának kulcsát.
– Úrnőm! A te szolgád egy kegyre kér, hogy még hódolóbb szolgád lehessen. Ha eljön az ideje – most még nincs itt, mert ércmadarainkat még nem tudjuk felröpíteni –, ha a kedvező időpont elérkezik, megtennéd-e, hogy holminkat kezünkbe adod? Mi annak segítségével kivágjuk magunkat innen, ha tízezer olyan ördög támadna is ránk, mint a vezér.
– Artemisre! Megtenném. De hogy távolítsam el az őröket?
– Nem tudsz arról, hogy a vezér megtöltetett egy nagy kancsót azzal a folyadékkal, melyet a nagy ércmadár gyomrában találtunk?
– De igen. Ma mondta Tyndaris. A kancsó a vezér belső szobájában van.
– Végy el belőle egy pintre valót és tartsd készen. Ha azt megitatod az őrséggel, lerészegszenek és ártalmatlanokká válnak.
Rhodope arca felragyogott.
– Úgy lesz. Csak annyit üzenj: Artemis segíts – és holmitokat megkapjátok.
– De azután mi történik veled?
– Engem ne félts. Megvéd a kis Maharbal. Meg aztán mi kár lenne értem, gyönge, haszontalan leányért? Ti isteni származású férfiak vagytok: ha megtöritek a varázst és kiszabadultok, talán megdöntitek Baalt, a vérívó szörnyeteget.
Szenczy mosolygott.
– Nem vagyunk mi istenek. Épp olyan emberek vagyunk mint te. A szívünk éppúgy dobog, mint a tied. Az enyém még annál is jobban.
Artemis papnője elpirult, magas egyházi méltóságához éppen nem illő módon rámosolygott a magyar fiúra és szégyenlősen megfutamodott.
Szenczy a társaság után indult. Hannibál termei káprázatosak voltak, de művészietlenek; a pompa és ragyogás nem volt egyéb, mint a dúsgazdag ember fitogtató fényűzése. Egyik terem elefántcsonttal volt burkolva, a másik csupa gyöngyházzal, a harmadikat ezüstlapokkal rakták ki. A bútor is mindegyikben megfelelő volt: elefántcsontból faragott, gyöngyházzal burkolt, ezüsttel kivert székek, asztalok és pamlagok. Az ebédlőterem sikerült a legcifrábbra. Oldalfalai ezernyi ezer különféle, drága fajta kagylóval és tengeri csigával voltak berakva, a mennyezeten kőből faragott színes gyümölcsfüzérek függtek. A padló mozaik volt, abból a különleges fajtából, amit a görögök aszarótosznak, söpretlennek neveztek. Színes márványból mindenféle ételhulladékot utánoztak, csontot, kagylóhéjat, datolyamagot, szőlőszemet és egyéb szemetet, mintha nem söpörték volna ki lakoma után a szobát.
Émán óvatosan szedegette a lábát, hogy rá ne lépjen egy gránátalmacsutkára és meg ne csússzék egy citromhéjon, csak mikor rájött a turpisságra, akkor kezdte el csöndesen szidni a szemétdombon nevelkedett gusztusát ennek a füstös nemzetségnek.
A vacsoránál a vendégek görög szokás szerint pamlagokon feküdtek, az ételek felvagdalva kerültek az asztalra, úgy hogy kanállal lehetett enni. Hannibál a terem végén feküdt, külön asztalnál, egyedül. Nem szólt senkihez, s nem is ette végig a dús ételsort, amit a szolgák vendégei elé raktak, hanem egyszerű tányéron nem evett mást, mint kecskehúst és datolyát.
– Pozőr az öreg – gondolta Szenczy. – Nyilván olvasta Priscos Rhetort és most Attilásdit játszik.
A nők nem vettek részt a lakomán.
Az első fogás valami gyanúsan rezgő tengeri puhány volt, rejtélyes mártással megszelídítve. Olyanféle színe volt, mint a vörös káposztának.
– Bíborcsiga – magyarázta a Herrenschmidt mellett heverő Bodostar.
Herrenschmidtnek kifogásai voltak.
– Mi beérjük a gyomrunk természetes színével. Miért akarja a vezér bíborra festeni?
– Közönséges csigát csak közönséges emberek esznek. A bíborcsiga drága és nemes eledel, a vezér vendégeihez illő.
Bizony nem ettek ők a nemes eledelből, mert kifordult a szájukból. Azután a második fogás következett, ez még gyanúsabban reszketett, mint a csiga.
– Vajon mi lehet ez?
– Pacsirtaagyvelő. Egy egész tulkot vehetett volna a vezér azon a pénzen, amibe ez az egy tál étel került.
– Rossz üzlet, uram – szólt közbe Sir Henry. – A pacsirtának nincs vesepecsenyéje.
– Majd kaptok pecsenyét is, most még csak az étvágygerjesztő eledelek vannak soron.
Egy kanállal legyűrtek a velőhaséból.
Behozták a harmadik étvágygerjesztőt. Ettől mindenféle egyéb érzés gerjedt a díszvendégekben, étvágyat kivéve. Ahogy Herrenschmidt megbökte kanalával a tányérjára rakott halmocskát, csak szétesett apróra, mint a lencse. Madárszem saláta volt, leöblögetve illatos ecettel és olajjal.
Bodostar csodálkozva fordult a némethez, kinek tekintete csüggedten révedezett a carthagói szakácsművészet alkotásán.
– Ezt is megveted, Germanus?
– Dehogy vetem meg. Csak éppen attól félek, hogy ha lenyelem, a gyomromban ez a madár meglátja a tulajdon agyvelejét és abból baj lehet.
Bodostar sietett aggályait eloszlatni.
– Nem hiszed talán, hogy a vezér ugyanazokat a pacsirtákat használtatta föl, amelyeknek velejéből ettetek? Ez nem lenne méltó hozzá. Ezek fülemüleszemek.
Vagy úgy. Herrenschmidt nagyzolni kezdett:
– Fülemüleszemnek mifelénk most nincs szezonja. Csak akkor esszük, ha a madár elvándorolt és nehezebb hozzájutni.
Bodostar egyelőre le volt főzve. Azután behordták a tartalmasabb ételeket. Hoztak sült tevepúpot. Kemény volt Hoztak pávapecsenyét: szívós volt. Hoztak rózsaszín flamingót: rágós volt, pocsolyaszagú volt. Ahogy a vacsora előrehaladt, a vendégek egyre éhesebbek lettek, kivéve Émánt. Neki nem volt szokatlan a heverés, mert odahaza is mindig hason fekve szalonnázott, mikor a malacokat őrizte. A tevepúp asa foetidával volt fűszerezve, s Émán megszimmantva a honi fokhagyma illatot, tisztességesen belakott belőle.
Szenczy, akinek elméjét a veszedelem meg szokta ihletni, most is kipattantott egy ötletet. Odaintett egy rabszolgát s megüzente Hannibálnak, részesítené őt abban a tisztességben, hogy a saját eledelét megosztaná vele. Hannibál kegyteljesen mosolygott a hódolaton, s küldött neki egy tányér kecskehúst és datolyát, amit Szenczy, eléggé nem kárhoztató önzéssel, az utolsó falatig bevágott és elfelejtette társait megkínálni vele.
Utoljára is kénytelenek voltak kárpótolni magukat az egyetlen ehető ételből, amely szintén reszketett ugyan, mert krémféle volt, de kellemes citromíze folytán meg lehetett enni.
Bodostar diadalmasan nézett Herrenschmidtre:
– Ugyebár, azt hiszed, hogy ez citrommal van ízesítve?
– Ha a gyémántnak citromíze lenne, immár hajlandó lennék elhinni, hogy a vezér gyémántokat töretett porrá és avval hintették meg az ételeket. Ám a citromnak semmiféle atyafiát nem ismerem az ásványvilágban.
– De az állatvilágban igen. Ismered azokat a fehérszárnyú lepkéket, melyek egész nyáron át ott repdesnek a kertekben? Ha ilyen lepkének ledörzsöljük a hímport a szárnyáról, enyhe citromillatot áraszt. Ezernyi lepkét fogtak össze ma reggel a rabszolgák Carthago kertjeiben, hogy megízesítsék Hannibál vendégeinek a csemegéjét.
Herrenschmidt olyasmit érzett, mintha az egész tál étel kifelé kívánkoznék belőle, hogy ismét Carthago kertjeiben szálldogáljon virágról virágra.
Közben Hannibál eltávozott, rövid főhajtással köszöntve vendégeit. A társalgás elevenebb lett, a boroskancsók szaporábban ürültek. A beszéd a filozófiára fordult. Herrenschmidt, a tanult filozófus hamar tisztában volt a carthagóiak bölcsészetével. Olyan volt az is, mint a művészetük. Meg nem értett, külsőséges, cifrálkodó. Nem Platónnak mély, erkölcsi tartalmú, szemlélődő tanításai érdekelték őket, hanem Epikuros önző tételei, Carneades szkepszise és a miletosi Eubulides szőrszálhasogatásai.
Bodostar a vendégek szórakoztatására egy Eubulides-féle szofizmát röppentett fel, mint valami tűzijátékot.
– Íme egy példa. Germanus, minő elmés fordulatokra tanít a filozófia. Aki valamit el nem vesztett, az megvan neki; én nem vesztettem el a szarvaimat, tehát megvannak a szarvaim.
Herrenschmidt elismerően bólintott.
– Ökör vagy, az kétségtelen – mondta németül.
– Szavaid idegen hangzásúak, nem értem.
– Csak azt mondtam, hogy mily szép a bölcselkedés. A filozófia mélységei a magasságokba ragadják az emberi elmét.
– Hah! – kiáltott fel elragadtatva Bodostar. – Új és eddig nem ösmert paradoxonokat mondasz. Engedd meg, hogy följegyezhessem.
Előtapsolta két rabszolgáját, viasztáblákat hozatott és fölíratta a nagybecsű mondást, mely véletlenül szaladt ki Herrenschmidt száján.
– Tudsz még ilyeneket? Mondj valamit az emberi életről.
– Csak minél nagyobb butaságot, sir – biztatta Sir Henry angolul – Gondoljon Oscar Wilde-ra.
Az ám. Herrenschmidt felfohászkodott néhai Wilde Oszkár múzsájához és kivágta a plágiumot:
– Az élet sokkal komolyabb, semhogy másként lehessen felfogni, mint tréfásan.
Óriási hatás.
– Tovább, tovább. Mi a nézeted a művészetről?
Herrenschmidt most már sajátjából termelt.
– A művészet a lélek gyönyöre és a gyönyör a művészet lelke…
És így tovább. Közben feltűnt, hogy Szenczy borát vízzel vegyíti, nem úgy, mint a carthagóiak, akik tisztán itták, ellentétben a római szokással.
– Miért vegyíted vízzel az italt?
Szenczy megirigyelte Herrenschmidt babérjait:
– A bor sokkal tisztább ital, semhogy tisztán lehessen inni.
– Rekord, sir – mondotta az angol, a sportférfiú elismerésével.
Azután áttértek az irodalomra. Kitűnt, hogy Bodostar az irodalom berkeiben is járatos.
– Ha megengeditek, rabszolgáim elő fogják adni legújabb költeményemet.
Tapsolt és belépett tíz rabszolga.
– Teremtőm, – gondolta Szenczy – ha ezek most mind szavalni fognak, mikor lesz vége?
A rabszolgák csakugyan hozzáfogtak a szavaláshoz, – de nem úgy, mint Szenczy gondolta, egymás után, hanem egyszerre. Ugyanazt a verset mondták mindannyian, ki vékonyán, ki vastagon, ki szoprán, ki basszus hangon, az egyik skandálva, a másik érzéssel, az egyik mozdulatlanul, a másik őrülten gesztikulálva.
– Herrenschmidt – szólt Szenczy –, megint itt a lélekvándorlás. Ezek a betyárok kétezer év előtt futuristák voltak.
Sőt dadaisták, amint a következmény mutatta. Bodostar szerényen elővett egy pergamenlapot.
– Ti még nem tudjátok, hogy utóbbi időkben a carthagói költészet új csapásokon indult el. Az új irány már a költemény külső formájában feltünteti, hangsúlyozza azt az eszmét, melyet a költemény ki akar fejezni, így a harcias dalok kard vagy pajzs formájában íratnak; a tavaszról írt vers virágok alakját mutatja. Az én szerzeményem arról szól, hogy egy ifjú jegyesének kellemeit dicséri. A vers vázát ábrázol, mintegy jelképezvén, hogy az ifjú vázát nyújt át jegyesének, melybe virágokat lehet rakni.
Azzal bemutatta a verset, amint következik. Persze, a tökéletlen magyar fordítás távolról sem képes visszaadni a pun eredeti szépségeit

MINŐAZÉN
JEGYESEM
AZÉN
SZÉP
JEGYESEMOLYANMIKÉNT
AHOLDCSENDESÉJJELEN
MINTAPIHENŐKISKÉKTŐ
MINTAZILLATOSIBOLYA
MINTALIBEGOPILLANGÓ
MINTAZENGŐMADARKA
MINTAFEHÉRFELHŐ
MINTAKISPATAK
MINTASZELLŐ
MINTANYÁR
MINTANAP
FENN
AKÉK
ÉGEN
ILYENAZÉNBAJOS KEDVESJEGYESEM

A vendégek el voltak ragadtatva. Herrenschmidt kilátásba helyezte, hogy meg fogja énekelni a mai lakomát boroskancsó alakjában, – Szenczy pedig fogadkozott, hogy ő egy egész flamingót fog költeni.
A vacsora véget ért, a vendégek szétoszlottak. Mielőtt kimentek az ebédlőből, Émán hegyeset köpött az aszarótoszra, mondván:
– E még hibádzott a sok piszok mellől.
Szobájukba érve, Sir Henry komolyan fordult társaihoz:
– Ennek a nyomorult városnak el kell buknia. Istentiszteletűk vérszomjas és kegyetlen, tudományuk megáll a három nyúzott majomnál, bölcsészetük üres és hiú, művészetük ostoba. Ezek csak rabolnak és ölnek, a kultúrát nem viszik előre.
Szenczy elmondta beszélgetését Rhodopéval.
– Csak a revolvereinket kapjuk kézbe, meg azt a pár kézigránátot, ami a hátizsákomban van. Ha annyi időt nyerünk az első meglepetés hatása alatt, míg hozzájutunk Daidaloshoz, és egy gépfegyverünket felszereljük, jöhet Hannibál az egész hadseregével.
Elhatározták, hogy mihelyt a naphthahajók megérkeznek s elegendő benzint pároltak le, rögtön hozzáfognak a szökés előkészítéséhez. Ha sikerül szökniök, Róma mellé szegődnek, és megdöntik Baal isten kultuszát. De hogyan férjenek a repülőgépekhez? Ha a gépek állandóan a Byrsán maradnak, akkor a szökés csak úgy lehetséges, ha valahogyan csellel feljutnak a fellegvárba. Arra gondolni sem lehetett, hogy a Byrsa hármas bástyafalán át tudjanak törni; hátizsákjukban voltak ugyan robbanószerek, de ha egy-két kaput sikerűmé is levegőbe repíteni, a harmadiknál elnyomná őket a felriadt őrsereg.
A benzinkészítéshez hamarabb foghattak hozzá, mint gondolták. Hannibál már Hispániából előreküldte megbízottjait, s egyikük egy hajórakomány naphthára akadt Alexandriában. Mikor a naphthahajó befutott a carthagói kikötőbe, Hannibál azonnal kiadta a rendeletet, hogy meg kell kezdeni a benzinus készítést. Néhány kísérlet után sikerült megfelelő üstöket felállítani, melyekből a naphtha gőzét agyagcsöveken elvezették, s a pára tiszta benzin alakjában lecsapódott.
Közben a következő esemény történt.
Egy este munka végeztével a három tiszt még valami igazítani valót talált a párolószerkezeten. Émán pedig addig is elkéredzkedett legújabb barátjához, a szent sakál papjához. Ugyanis összebarátkozott az egyiptomi pappal, aki földmívelő ország fia lévén, éppoly boldog volt, mint Émán, hogy elbeszélgethetett szántás-vetésről, aratásról. Jim persze hozzácsatlakozott.
Hazafelé beszóltak Émánért s együtt mentek tovább. Természetesen, a díszőrség mindig előttük és mögöttük haladt. Sir Henry egyszerre észrevette, hogy Jim magaviselete megváltozott Teljesen szakított a carthagói utcaszögletek tanulmányozásával és állandóan a tisztek sarkában baktatott. Feltűnően udvarias és előzékeny volt, az eldobott cigarettavégeknek utánaszaladt és visszahozta, akinek a kezéhez hozzáfért, azt végignyalta. Tuszkolt, a fogát mutogatta, s minduntalan föltekintett gazdáira, mintha azt mondaná: "nem parancsoltok valamit? Én mindent megteszek, mert én jó kis kutya vagyok".
– By Jove! – szólt Sir Henry – ez a kutya rossz fát tett a tűzre. Túlságosan előzékeny, ami ellenkezik a természetével.
Émánt is balsejtelmek kezdték gyötörni.
– Főhadnagy úrnak jelentem: az ebkutya nem olyan csapodár, mint szók lenni. Igen alázatos: ha sipkája lenne, a kéziben tartaná.
Hát nemsokára megtudták, mi idézte elő Jim jellemében a feltűnő változást. Alig pihenték ki magukat odahaza, izgatott szóváltás hangzott be az udvarról. Megösmerték az egyiptomi pap rikácsolását, aki mindenáron Hannibállal akart beszélni, majd csillapító asszony! hangok hallatszottak, s a kis Maharbal csengő szava is belevegyült a hangzavarba. Csakhamar Hannibál belső rabszolgája jelent meg, hogy a vezér hívatja az idegeneket.
Künn, a peristyliumban Tyndaris suhant el mellettük, s odaszólt Szenczynek:
– Kutyátok megfojtotta a szent sakált. De ne féljetek: a kis Maharbal megvédelmez.
Szenczy továbbadta az újdonságot:
– No kutya – sóhajtott Émán –, rád dől a törvény.
Ő ismerte Hannibál gyors igazságszolgáltatását, és már látni vélte, mint nyúzzák meg Jimet elevenen.
A delikvens azonban utánuk nyomakodott Hannibál szobájába, s megpillantva egy pamlagon a kis Maharbalt, ölébe szökött, s mintha valamely asylumban ülne, a legnagyobb nyugodtsággal engedte fülét vakartatni.
Hannibál rövid volt.
– Kutyátok bebújt a szent sakál után a lyukba, és elharapta a torkát. Carthagói szokás szerint ily szentségtörés miatt meg kellene halnotok. Én azonban mást határoztam. Helyettetek karóba huzatom az egyiptomi papot, miért nem vigyázott jobban a sakálra.
Bölcs és megnyugtató ítélet volt.
– Nem fellebbezek – gondolta Szenczy.
Hannibál folytatta.
– Kutyátokat elvihetitek, ez a gyermek könyörgött érette. De az imádkozó ifjú itt marad egy szóra.
Szegény Émánnak leesett az álla, mikor meghallotta, hogy őt még külön ott marasztalják bizalmas beszélgetésre. Bánatában bele akart rúgni Jimbe, aki a bajt okozta, de az már ott cicázott Maharballal az udvaron.
A három tiszt kedvetlenül tért szobájába. Hannibál kegyessége gyanús volt, s Émán sorsa aggasztotta őket. Aggodalmuk fokozódott, mikor Émán nem jött vissza. Másnap Rhodope elmondta, hogy Émántól elvették a pipáját és felszállították a fellegvárba. Hogy mi a szándéka vele Hannibálnak, azt nem lehetett megtudni.
Íme a szökés újabb akadálya! Addig nem is gondolhattak menekülésre, amíg társuktól el voltak választva; a hű legényt nem hagyhatták cserben. Szenczyt különösen lesújtotta a fiú balsorsa, alig lehetett szavát hallani.
Körülbelül két óra múlva megtudták, hogy Hannibál furfangos elméje minő tervet kovácsolt. Egy napon a tanács elé hívatták őket. Dúsan aranyozott, öblös karosszékben ültek Carthago vénjei; fehér szakáll övezte sötétbarna, kifejezéstelen arcukat, mintha nem is élnének, hanem faragott bálványképeket ültettek volna a székekbe. Csupán Bomilcar arcán vonaglott az élet: a rosszakarat, a gyűlölködés sugárzott róla. Hannibál a középen ült, még díszesebb karosszékben. Úgy látszott, vezéri állásával valami politikai hatalom is járt. Félig kormányzó, félig főpap lehetett a carthagói alkotmány szerint
– Idegenek! – szólt Hannibál latinul. – Mikor kutyátok elharapta a szent sakál torkát, földöntúli parancsnak engedelmeskedett
– All right – gondolta Sir Henry. – Most legalább megtudtam, miért nem szokott nekem engedelmeskedni. Túlvilági hatalmak rontják el a nevelését.
A vezér folytatta:
– A sok isten tisztelete nem egyéb, mint babonaság. Ezt Baal isten üzente, mikor kutyátokkal megölette az egyiptomi állatot Titeket is Baal isten küldött hozzám. Mert nincs több isten a világon, csak egy, és ez Baal, atyáim istene.
Hannibál felállt és szeme félelmetesen villogott.
– Baal isten minden: ő a tűz, a víz, a föld, a levegő. Carthago papjait vétkes mulasztás terheli, hogy Baalt csupán úgy tisztelték, mint a tűz istenét. Láttátok aranyosszarvú szobrát a Byrsa tetején? Istentisztelet alkalmával tűz lobog fel a szobor belsejében, olyankor az isten áldozatot követel, s engesztelésül gyermekeket dobnak nyitott száján keresztül a tűzbe.
Hannibál Bomilcar felé fordult.
– De ezzel Baalnak csak úgy áldoztatok, mint a tűz istenének. Hát Baal, mint a víz, a föld, a levegő istene nem kap áldozatot? Mi szükség a temérdek idegen istenre, nem elég a mi honi istenünk, Baal, aki egy személyben minden?
A vének kőmerev arca megélénkült, helyeslőén bólingattak. Bomilcar sárga ábrázatja még sárgább lett a dühtől. Hannibál terve kezdett érthetővé válni. Ha az idegen isteneket detronizálják, s Baal t négyszeres minőségben tisztelik, akkor Baalnak egy helyett négy főpapja lesz, és a befolyás megoszlik a négy között Márpedig a többi három nyilván Hannibál embere s Bomilcarék alól szépen kirántják a gyékényt.
Hannibál egyre szenvedélyesebb lett.
– Baal istennek kell egyedül uralkodnia Carthagóban. És nemcsak itt, hanem az egész földön, melyet a világtenger hullámai körülfolynak! Rómának el kell pusztulnia! Carthago lesz úr a világon, s minden teremtett lélek Baal istent fogja szolgálni. Az ő képét imádják majd minden városban, s tiszteletére patakokban folyik a vér. Vér! emberek vére! ez kell a mi istenünknek, ezt követeli a tűz, víz, föld és levegő mindenható ura!
A három tiszt elszédülten nézett a vad szenvedélytől eltorzuló arcú vezérre. Meglátták végre kettős arcát: a végtelen nagyeszű politikust és hadvezért, s a vérivó bálványképnek vakhitű, fanatikus szolgáját. Látták, mint markolja össze hatalmas öklében egy messzire ható cselszövénynek valamennyi szálát. Az új istentisztelet révén kezébe kerít minden papi befolyást, a tanácsot pedig úgy nyeri meg a maga részére, hogy a Róma elleni háborúnak vallási színt ad. Így aztán legyőzi gyűlölt ellenségét, Rómát, s vakbuzgó lelkét kielégíti azzal, hogy elterjeszti Baal rettentő kultuszát az egész ismert világon. Egy fogással lakatja jól minden szenvedélyét: a hatalomvágyat, a gyűlöletet és a vérszomjas fanatizmust
Hannibál ismét levágta magát karosszékébe.
– A ti ércmadaraitok Baal rendeléséből kerültek kezembe. Nem egyebek ők, mint Baal gyermekei. Azért küldte őket Baal mihozzánk, hogy bennük megnyilvánítsa magát, mint a levegő istenét. Úgy határoztam, hogy holnap reggel Baalnak, mint a levegő urának tiszteletére imaünnepet rendezünk és áldozatot fogunk bemutatni. A víz és föld kiengesztelése másszor fog megtörténni.
– Hány gyermek kell az áldozatra? – szólalt meg Bomilcar.
– Csak egy – felelte a vezér. Azzal a tisztekhez fordult.
– Az áldozat úgy fog végbemenni, hogy egyiktek a kis ércmadáron felrepül s magával viszi a gyermeket. Mikor kellő magasságba ér, a gyermek vezényszóra ki fog ugrani. A carthagói gyermeket úgy nevelték, hogy a haláltól sem riad vissza, ha atyja ráparancsol. Az ércmadárnak olyan magasra kell repülnie, mint az Atlas orma. Azon túl már nincs levegő, s ekként a gyermek lehulló teste megszenteli az egész levegőtengert. Melyiktek kívánja azt a tisztességet, hogy felvigye az áldozati gyermeket?
A három férfi rémült undorral kiáltott fel egyszerre:
– Egyikünk sem!
A vezér csodálkozva nézett rájuk.
– Hogyan? Nem akartok vállalkozni?
Szenczy előlépett és hevesen, magáról szinte megfeledkezve kiáltotta:
– Nem és százszor nem! Erre a kegyetlenségre nem vagyunk kaphatók!
Hannibál homloka összerándult.
– Az eszedet vesztetted el, Hungarus? Kegyetlennek merészeled nevezni Carthago ősrégi istentiszteletét? Szavaidnak szörnyű következése lehet. Miféle istent hiszel, hogy azt véled, megvéd attól, ami reálok várhat?
– Én és társaim nem a vérontás istenét hisszük. A mi istenünk a szeretet és megbocsátás istene.
A szenátus vénjei érdeklődve néztek Szenczyre, mint valami eszelősre. Egyikük mély, színtelen hangon megszólalt:
– A ti istenetek a megbocsátás istene? Tehát ha az ellenség a kezetekbe kerül, ti azt nem végzitek ki szörnyű kínok között, hanem kegyelmet adtok neki?
– Valóban úgy van. A mi istenünk azt parancsolja: ne ölj. Mi csak akkor használjuk fegyverünket, ha a hazánkat meg kell védeni.
Az öreg megcsóválta szakállas fejét:
– Veszedelmes tanítások ezek. Ha ez az őrültség ragályos lenne, és elterjedhetne Carthagóban, a városnak el kellene pusztulnia.
Hannibál türelmetlenül vágott közbe:
– Elég legyen a fecsegésből. Felviszitek a gyermeket?
– Nem!
– Akkor meg kell halnotok.
– Inkább meghalunk – felelte Szenczy kétségbeesett elszántsággal.
– Nem lesz könnyű a halál! Láttátok Eporediánál a félholtra korbácsolt, összetaposott foglyokat? Ezeknek a kínja csak annyi, mint a kihúzott fog fájdalma azokhoz a kínokhoz képest, mikkel titeket halálra fognak gyötörni. Az afrikai hóhérok olyan fogásokat tudnak, minőkről álmodni sem vagytok képesek!
A három férfi sápadtan nézett össze. Hát ez lenne a vég! Sir Henry odaszólt társaihoz angolul:
– Ha meg kell halni, bátran haljunk meg. A másik kettő bólintott a fejével.
Ekkor Bomilcar, a bólintást beleegyezésnek vélve, elérkezettnek látta az időt a cselekvésre. Felkelt és kaján mosolygással kezdett beszélni.
– Hannibál vezér, látom, hogy a tanács pártodon van. Legyen tehát akaratod szerint, áldozzunk Baalnak, mint a levegő urának. De Baal nagy és hatalmas! Őt nem lehet megsérteni azzal, hogy akármilyen hitvány, talán beteg gyermeket áldozzunk neki. Ezzel haragját idézhetjük a város fejére. Az első áldozatnak értékesnek kell lennie; az atya legyen nagy és hatalmas, a gyermek ép és erős. Ki nagyobb és hatalmasabb Hannibálnál? ki épebb és erősebb, mint az ő fia, a kicsiny Maharbal?
Hannibál arca mozdulatlan maradt, egy vonása sem árulta el azt, amit éreznie kellett. Körülnézett s rögtön tisztában volt vele, hogy bele kell esnie Bomilcar kelepcéjébe. A tanács legtöbb tagja titokban irigye volt Hannibálnak, ezeknek kapóra jött, hogy megforgathatják a túlságosan hatalmas ember szívében a kést. A vén ember, kit az imént a vezér elnémított, szólásra emelkedett.
– Hannibál! Nagy és dicső kitüntetés az, melyre téged Bomilcar ajánl. Valóban a te fiad az egyetlen, aki méltó az első áldozatra. Te pedig örvendj az alkalomnak, mert meggyőzheted Carthago népét, hogy valóban Baal istent szolgálod, nem pedig saját hatalmi céljaidat. Legyen Maharbal a holnapi áldozat Dicsőség Hannibálnak!
A vén ember ájtatos szemforgatások között leült. A tanács rábólintott Hannibál látta, hogy gyermeke elveszett. De a rettenthetetlen férfi most is szilárd maradt és nem engedte át Bomilcarnak a győzelmet A tisztek felé fordult.
– Íme az én fiam lett kijelölve. Ne higgyétek, hogyha tovább is makrancoskodtok, majd számíthattok az én pártfogásomra. A halál árnyéka fejetek fölött lebeg.
A három férfi szótlan maradt A vezér folytatta.
– Itt, a tanács színe előtt halljátok határozatomat. Annyi időt sem engedek a gondolkozásra, amíg a legkisebb fövényórának homokja lefut. Most nyomban feleljetek, mélyítek fog felrepülni? Ha még mindig vonakodtok, titeket foglak holnap feláldozni. Épp hárman vagytok, jut a víznek, földnek, levegőnek.
– Temettess el elevenen, azt sem bánom, – felelte mogorván Szenczy.
– Oh, oh! Úgy látszik, nem tudod, hogyan megy Carthagóban az élve temetkezés? Az elítéltet nyakig beássák a földbe, szemhéját levágják, hogy jobban égesse az afrikai nap tüze és óriási vörös hangyákat telepítenek mellé. Elképzeled a többit, Hungarus? mikor a hangyák megindulnak orrába, fülébe, szemébe?…
Szenczynek teljesen szavát vette a borzadály. Ezúttal nem pattant ki az agyából semminő mentő ötlet. De makacs elszántsággal keményítette meg magát, hogy történjék bármi, nem áldoz a pogány istennek. Ekkor váratlanul megszólalt Sir Henry.
– The cushion (a vánkos)…
A három férfi annyira egymásra volt utalva az idegen világban, úgy össze voltak szokva, hogy gondolkozásuk teljesen egy csapáson haladt, s gyakran egy szóból megértették a másik egész gondolatmenetét. Szenczy azonnal felfogta, mire célzott az angol. Nyomban reá egy név ötlött eszébe: Rhodope. Most már tudta, mit kell tennie.
– Jól van, vezér. Felviszem a gyermeket.
Hannibál megvetéssel nézett Bomilcarra. A cselvetés nem sikerült. Ez a rettenetes ember képes volt a tulajdon gyermekét feláldozni vakhitének. Pedig szerette a gyermeket, a rideg emberek nagy szeretetével, kiknek lelkéhez nehéz rést találni, de ha valaki bejutott, megkapja mindazt a szeretetet, ami ott rejtve tenyészik.
A három férfit az őrség hazakísérte. Csakhamar behangzott szobájukba a szívtépő jajveszékelés, melyre az asszonyok fakadtak, mikor megtudták a kis Maharbal sorsát. Egyszerre félrerántották az ajtófüggönyt, s minden illem ellenére berohant Rhodope, kisírt szemmel, kuszáit fürtökkel.
– Artemisre! most kell kívánnotok a segítséget!
– Még nem – szólt Szenczy. – Most még korai lenne. De mást mondok, Rhodope.
Azzal a fülébe suttogott valamit. A leány ámulattal hallgatta, arcán a fájdalom vonaglása szelíd mosollyá simult.
– Úgy lesz, ahogy kívánod. Ha megteszed, akkor Rhodope élete csak arra való, hogy neked szolgáljon vele.
Kisuhant az ajtón, s lassankint a sírás elcsillapult. Hannibál házában nyugalomra tértek, de talán csak a kis Maharbal volt az egyetlen, aki elpihent. Hogy a vezérnek milyen volt az éjszakája, azt nem tudta meg senki.
Másnap reggel indulni kellett az ünnepre. A három tiszt kissé izgatott volt; bíztak ugyan tervükben, de azért szerettek volna már túlesni rajta. Mikor a fellegvárba vezető úton haladtak, meggyőződtek róla, hogy erőszakkal lehetetlen oda feljutni. Több méternyi vastag bástyafalak, tömör bronzkapuk, előttük széles árok hegyes érckarókkal kiverve, körülöttük őrtornyok; nem, itt még az ekrazitbombák sem segíthetnének, melyek Daidalos kamrájában rejtőztek, mert az őrtornyokból lenyilaznák őket.
Odafönn már minden el volt készítve az imaünnepre. Baal isten bronzszobra szépen meg volt tisztogatva, aranyos szarvaira virágkoszorúkat akasztottak. Jobbra, Baal és a templom között, hatalmas, hosszúkás test látszott, bíborterítőkkel végig betakarva.
– Ez Daidalos! – kiáltott Szenczy.
– Nyilván a templomból tolták elő – tette hozzá Herrenschmidt. – De mit akarhat vele Hannibál?
Csakugyan, az oszlopcsarnokos templom mintha csak hangárnak készült volna, benne rejtőztek idáig a gépek. Daidalos mögött állott a kisebbik gép, Ikaros. De hova lett a másik kettő? Nyomuk sem volt, nyilván Hannibál máshol rejtette el őket, mintha sejtette volna, hogy meg kell osztani a menekülés eszközeit. Ismét egy új akadálya a szökésnek!
Az imaünnep megkezdődött. A tanácstagok s Carthago előkelő polgárai félkörben álltak fel, balra Baal szobrától. Ott volt Hannibál is, mellette a kis Maharbal, a halálra szánt áldozat. Gőgös, himationszerű lepel volt a gyermeken, mely egész testét betakarta. Mellette Jim ült a két hátulsó lábán, nem lehet tudni, hogyan került oda. A félkör szélén, testőrségükkel körülvéve, állottak az idegen tisztek. Lenn, a Byrsa alatt, hullámzott a carthagói százezernyi néptömeg. Ezen az oldalon a hegy meredeken volt levágva, nem volt szükség várfalakra, s a tömeg tisztán láthatta, ami odafenn történik.
Szenczy Rhodopét kereste, de a nők nem voltak ott. Carthagói szokás szerint ugyan ilyenkor az áldozati gyermek nőrokonainak jelen kellett lenni, s öröméneket dalolni Baal tiszteletére, de a két idegen nőnek megengedték, hogy otthon maradhassanak.
Elsőnek a Baal-bálvány papjai vonultak ki a templomból. Bomilcar nagy parádéban volt. Tűzvörös palást lógott a nyakában, flamingótollakból készült fejdísze volt, derekán szivárványszínű selyemsálak voltak átkötve, lúdtalpait aranysarukba szorították, kezében rövid, görbe aranykardot tartott. Előtte szerecsen rabszolgák Baal isten kis aranyszobrait vitték, mögötte a papok cifrán kiöltözött serege lépkedett. Leghátul a zenekar síppal, dobbal, trombitával művelt valami kegyetlen muzsikát.
Ma nem kapott a tűzisten emberáldozatot, be kellett érnie a kis fehér báránnyal, melyet Bomilcar aranykardjával leszúrt, vérével a szobrot körülhintette, s szétvagdalt tagjait belehajigálta a torkába.
– Ma bárányhúst ebédelnek Bomilcarék – gondolta Szenczy, bizonyosra vélvén, hogy a bárányt hátul szépen kiszedegetik a szoborból.
Azután Bomilcar szent táncokat táncolt, vagyis leguggolt, sebesen forgott maga körül és csúnyán üvöltött melléje. Olyan volt, mint a búgócsiga. Mikor ez is megtörtént, füstölőket hoztak és erős keleti fűszerekkel körülfüstölték a szobrot.
A carthagóiakra mindez nem tett mélyebb hatást, nyilván látták már eleget.
Most következett a meglepetés, melyet már előre jeleztek a népnek, Hannibál be fogja mutatni Baalt, mint a levegő istenét. Intésére egyszerre lehullottak a bíbortakarók, s ott állott Carthago bámuló népe előtt az óriási ércmadár, Daidalos. Acélteste fényesre volt csiszolva, alumínium szárnyai tündököltek, amint az erős afrikai napsugár végigsiklott rajtuk. Oldalán négy aranybetű ragyogott: B. A. A. L.
Sir Henry a szájába dugta a zsebkendőjét. Ha ezt nem teszi, kész az ünneprontó botrány: a flegmatikus angolból fékezhetetlenül kitört volna a kacagás. Az a négy betű nem volt egyéb, mint a gépet építő részvénytársaságnak a kezdőbetűi: British Aeronautic Aviation Company Limited. A C betű vagy leesett szállítás közben, vagy Hannibál szedette le; mindegy, a carthagói hívek minden kétséget kirekesztő módon meggyőződhettek arról, hogy az ércmadár nem más, mint Baal isten tulajdon maga. Ott volt az oldalán a vizitkártyája.
Mikor az első meglepetés moraja lecsillapult, Hannibál intett, hogy jöjjenek elő Baalnak, a levegő istenének új papjai. Mindenki feszült figyelemmel fordult a templom felé, ahonnan a menet kibukkant, s érdeklődve nézte a délceg tartású főpapot, aki nem volt más, mint Martsa Émán.
Most Szenczyn lett volna a sor, hogy elkiáltsa magát, de nem jött hang a torkából, úgy elcsodálkozott. Sejtette, hogy Hannibál a dolog újszerűségével akarta a carthagóiakat elkápráztatni, de hamarjában nem volt képes megérteni, hogyan tudta Émánt erre a szerepre befogni.
Émán kiválóan viselkedett. Már megjelenése is igen méltóságteljes volt. Kék palást omlott végig rajta, mintegy a levegő kék színét jelképezve. Fejére pilótasisakja feszült, a sisakról virágfüzérek hullottak le vállára, mint a pudlikutya sörénye. Pilótaszemüvege fel volt téve, ezáltal egész lényén valami titokzatos, bagolyszerű merevség ömlött el. Négy szerecsen szolga lépkedett előtte, akik bíborvánkosokon rejtélyes istentiszteleti tárgyakat szállítottak. E misztikus tárgyak a következők voltak: egy makrapipa, egy doboz havanna szivar, egy fali telefonszekrény és egy szájharmonika.
– Ó a gazember – suttogta Szenczy. – Hogy jutott ez ehhez a hivatalhoz és mit akar a telefonszekrénnyel?
– Úgy látszik – szólt Herrenschmidt –, Hannibál Émán barátunk rendelkezésére bocsátotta régiségtárát és ez most felszerelte magát onnan.
Csakugyan, a telefonszekrény valami ásatáskor kerülhetett napfényre, s a carthagóiak nyilván úgy őrizték, mint megfejthetetlen rendeltetésű érdekes ritkaságot. Egész jó állapotban volt, csak a selyem rohadt le a rézdrótokról.
A régiségtárból Émán szakértő szemmel egyéb ritkaságokat is kiválogatott. Bal kezében hatalmas alabárdot szorongatott, mellyel hajdanában valamely szicíliai bakter őrizhette a közbiztonságot. Jobbra, balra két kék ruhás szerecsen lépdelt peckesen mellette, s mint a lictorok a fascest, aranyos póznákra erősített érctáblákat egyensúlyoztak a vállukon, melyeken mágikus varázsigék voltak ércbetűkkel felróva. Az egyiken ez állott: Rue de Bab Souika, a másikon pedig: Avenue Jules Ferry.
Két francia feliratú utcatábla volt, melyet az egykori Tunisz romjai közül ástak ki.
Mikor Émán Daidalos elé ért kíséretével, elkezdett kegyesen hajlongani a nép előtt, majd a mögötte álló szolgától átvett egy díszes kancsót, abból töltött valami folyadékot egy kis aranykehelybe, s apró kortyokban kiitta. Ahogy a torkát meghökkentette az ital, Sir Henry nyomban ráismert.
– Whisky – mondotta.
Persze, hogy az volt. Hannibál megtalálta Émán egyéniségének kulcsát. Előbb elszedte a pipáját, s a legényt ekként megfosztván minden földi gyönyörűségtől, teljesen megtörte, úgyhogy dohány és pálinka ellenében mindenre kapható lett.
Az áldozati kehely kiürítése volt az istentisztelet bevezető része.
– Vajon miféle liturgiát eszelt ki ez a betyár? – gondolta Szenczy.
Nem kell Émánt félteni. Az ő furfangos paraszteszével kidolgozott egy tökéletes istentiszteleti sémát. Az egyik szerecsent odaállította Daidalos elé, zsinórral a nyakába akasztotta a telefonszekrényt, a két hallgatókagylót füléhez emelte, s odahajolt a beszélő kagylóhoz.
– Ez most telefonál Baalnak! – álmélkodott Szenczy.
Úgy is lett. Émán messzehallatszó hangon kiáltott be a telefonkagylóba.
– Halló! központ? Kérem József tizenkilenc és egy híján húszat.
Sir Henry és Herrenschmidt nem értvén magyarul, nem élvezhették a színjátékot úgy, mint Szenczy, aki csak azért nem dűlt el a kacagástól, mert haragudott Émánra a bálványimádó komédiáért.
– Kedves nagysád, szíveskedjék jól rácsöngetni. Halló! Ott Baal isten úr? Itt méltóságos Martsa Émán főpap.
– No megállj, bitang – szólt magában Szenczy –, majd megméltóságollak én úgy, hogy tudom leszállsz az uborkafáról.
A legény nem gyanította, hogy gazdája hallja minden szavát. A carthagóiak feszült figyelemmel kísérték a titokzatos műveletet, olyasmit sejthettek, hogy maga Baal rejtőzködik a szekrénybe s az idegen főpap közvetlenül vele beszélget.
Émán tovább telefonált.
– Mit teccik üzenni a Bomil Károly főpap úrnak? Hogy a görcs rángassa egyenesre a ferde ábrázatját? Igenis. És az ekszelenciás Hannibál úrnak mit mondjak? verje meg az isten, amiért ilyen paprikajancsit csinál belőlem.
Ez a beösmerés volt az első enyhítő körülmény, amit Szenczy Émán javára írt. – A válasz megjött:
– Pácolják be fokhagymával, akassza fel magát a füstre és lógjon ott, amíg szalonna nem lesz belőle. Igenis.
A legény változatlan jámborsággal adta le a súlyos becsületsértéseket. Még az egész carthagói nép számára volt egy közlendője:
– A kénköves istennyila csapjon ebbe a cudar városba és pörkölje le tövig olyankor, mikor én nem vagyok benne.
Azzal a hallgatókagylókat visszaakasztotta, s a telefonszekrény a rabszolga nyakáról ismét a bíborvánkosra vándorolt. A műsor első száma határozottan sikerült. Következett a második. Émán a szájharmonika után nyúlt és egy érzelmes melódiát fújt el rajta a hulló falevélről, mely valamikor régen Budapest cselédszobáiban annyi érzékeny szívet ejtett remegő melankóliába.
Nagyon szép volt. Azután a táncra került sor, de úgy, hogy énekelt is mellé. A szent tánc egy szép andalgóval kezdődött:

Esik eső karikára
Förster Aurél kalapjára,
Valahány csepp esik raja,
Annyi áldás szálljon raja,
Éljen a Förster!

Igen hangulatos kortesnóta volt ez a hajdani követválasztás idejéből, s ha jó volt egy magyar képviselőjelöltnek, beérhette vele Baal isten is. Azután csípőre tette kezét a legény s áttért a lassú csárdásra, érces hangon dalolva mellé:

Nem akar az ökörcsorda legelnyi,
Nem akar a kedves babám szeretnyi…

A hatás egyre fokozódott. Végül rágyújtott a kedvenc nótájára és elkezdte a frisset:

Csurog a hajamrúl a zsír,
Egész világ rúlam beszíl.
Sej! haj! szőke a babám!

Bokáját össze-összeütötte, megperdült maga körül. Kék palástja, rózsafüzérei messze elnyúlva lebegtek utána. A csárdás végül beleolvadt egy eszeveszett dzsiggelésbe. Bomilcar az ő művészietlen forgótáncával le volt főzve.
Méltóságos Martsa főpap úr ismét felüdítette magát az aranykehelyből s rátért az istentisztelet utolsó fázisára, a füstáldozatra. Ebben az irányban olyan újítást léptetett életbe, melyet a hajdankor dohányosai is elismeréssel honoráltak volna. Miután öngyújtójával általános csodálkozás között rágyújtott a makrapipájára, elharapta egy havanna szivarnak a végét, arra is rágyújtott, s egyszerre szívta mind a kettőt, hol az egyikből, hol a másikból szippantva egy jóízűt.
Ezt már Bomilcar sem nézhette tovább. Hannibálhoz lépett és erélyesen követelte, hogy neki is adjanak a tűzitalból. Nem lehetett megtagadni: mint a tűzisten papját, feltétlenül megillette őt is a szent ital. Nagyot húzott a kehelyből, megelégedetten krákogott s a belső tűz további követelésekre ösztönözte. Most már a pipát és a szivart is meg akarta kóstolni.
Emiatt heves elméleti vita indult meg. Hannibál nem akart belemenni, de néhány tanácstag azt vitatta, hogyha Baal isten egységes és osztatlan, s csupán a megnyilvánulásai különbözők, akkor mindegy neki, ha az áldozati szereket akármelyik bálványképe előtt használják. Végre Bodostar közvetítő indítvánnyal állt elő:
– Bomilcar táplálja lélegzetével a füstölgő rudat, az idegen főpap kis agyagkemencéjét pedig töltsék meg Bomilcar füstölőszereivel. Így Baal egyik bálványképe sem szenved rövidséget.
A közvetítő indítvány elfogadtatott. A makrapipát kiverték, megtömték myrrhával, ambrával, szegfűszeggel és egyéb finom füstölőszerekkel. Émán szájába dugták, és meggyújtották. A szivart magához ragadta Bomilcar. Mindkét illusztris főpap lekuporodott a saját bálványa előtt, s az ájtatos nézők ünnepi csendje közepette végezte a füstáldozatot.
Baal istennek azonban kifogásai lehettek a csere ellen. Émánt lassankint kiverte a verejték, még a pápaszemét is le kellett vennie. A pipafüst csípte a szemét, marta az orrát, égette a torkát, kavarta az agyvelejét. Arca elkezdett egyre jobban sárgulni, s csupán csak amiatt nem érte utol Bomilcar arcának sárgaságát, mert időközben az utóbbi megszűnt sárgának lenni és mohazöldre változott. A szivar nála is megtette hatását A két nevezetes férfiú megdöbbenve észlelte, hogy a Byrsa megmozdul és forog, sőt nemcsak forog, de fel is fordul, sőt nemcsak a Byrsa áll a feje tetejére, hanem ők maguk is követik a példát, s az általános felfordulás közepette a gyomruk még egy külön egyéni felfordulást visz végbe.
Baal atya új és váratlan áldozatot kapott, műsoron kívül.
A nézőkön a szentségtörés fölötti elszörnyedés viharzott keresztül Hannibál magánkívül volt dühében. Intésére rabszolgák rohantak eltakarítani a kitörés emlékeit; az istenség méltatlan szolgáit pedig életre cibálták s elkezdték a templom felé döfölni.
Mikor a két támolygó főméltóság Szenczy elé ért, ez nem tudta tovább türtőztetni magát. Odaugrott Émán elé és mellen ragadta.
– Te istentől elrugaszkodott kapcabetyár, nem átallottad keresztény létedre pogány papnak szegődni?
Meg volt írva a sors könyvében, hogy Émánnak egy harmadik emlékezetes pofozáson is keresztül kell esnie. De mi volt ehhez képest a próbacsendőr nyaklevese vagy Hannibál két tenyércsapása! Dilettáns kísérletezés csupán, a nyers izomerőre alapítva. Szenczy pofonjait könnyedség és elegancia jellemezte, s meglátszott rajtuk a szakember céltudatos beosztása, mely a mennyiséggel pótolja a minőséget. A pofonok a motorrobbanások gyorsaságával követték egymást. Émán virágfüzéres feje ide-oda táncolt, mint egy vihartól verdesett lobogó. A makrapipa, melyet idáig görcsösen szorongatott, kiesett kezéből és darabokra törött. Végre két szerecsen magához tért a meglepetéstől, Szenczyt eltaszigálták, s a boldogtalan egyháznagyot becipelték a templomba.
Hannibál sietett véget vetni a skandalumnak. Jelt adott, s Ikarost gyorsan előretolták. A megbotránkozás vihara elült és kíváncsi várakozás látszott a nézők arcán. Szenczy beugrott a gépbe, s társai leszíjazták. Megnézték a benzintankot: tele volt, nyilván Hannibál Émán segítségével megtöltette. Hannibál torkából nehéz, hörgő lélegzet tört elő, de erőt vett magán és hangja nem reszketett, mikor kiadta az utasítást Maharbalnak:
– Mikor Hungarus azt mondja: ugorj, azonnal ugrasz. Látom, nem remegsz. Hannibál fia vagy. Baal legyen hozzád kegyelmes.
A kisfiú csakugyan nyugodt volt, a félelemnek nyoma sem látszott rajta. Hannibál büszkén nézett végig a tanács tagjain. Maharbal fürgén bemászott a csónakba. Még egy útitársuk akadt: Jim egy akrobata ügyességével tornázta fel magát a hágcsón és követte kis pajtását. Sir Henry megnyálazta az ujját és feltartotta a levegőbe:
– Keleti szél – szólt oda Szenczyhez.
Az rábólintott és az ércmadár felrepült.
A carthagóiak lélegzetvesztve nézték ezt a csodát. Ilyen látványosságban még nem volt részük. Nemcsak hogy tulajdon szemükkel láthatták szállani a legendás madarat, de kielégülésre várt a kegyetlen vérszomj is, mely annyira jellemezte ezt a népet S az áldozat nem más, mint a hatalmas Hannibál fia, azé az emberé, akit vagy irigyeltek vagy gyűlöltek, de akit senki sem szeretett
Az ércmadár szabályos keringéssel csavarodott fölfelé. Mikor vagy kétezer méternyi magasan volt, egyszerre keletnek fordult és sebesen szállt ki a tenger fölé. A nézők között itt-ott lassú zúgás hallatszott: hogyne, hisz azt várták, hogy a gyermek szemük láttára zuhanjon le és gyönyörködhessenek összezúzott testében. És most az ércmadár kiviszi a tengerre s megfosztja őket a látványosság legizgalmasabb részleteitől.
Már jól kint járt a gép a tenger fölött, mikor a nép hangos zsivajban tört ki: a csónak szélén megjelent a gyermek s tisztán látták, amint lehulló teste elvált a tovaszálló géptől. Tizenöt-húsz méternyit zuhant a kis emberi test, s ekkor a zsivajgás eszeveszett, hisztérikus kiáltozássá fokozódott Amit most láttak, az már sok volt a carthagóiak túlfeszített idegeinek. Rejtelmes, meg nem magyarázható módon a zuhanás egyszerre megállt a gyermek feje fölött egy különös, soha nem látott formájú madár jelent meg, s mintha karmai között tartaná a kis testet lassú lebegéssel ereszkedett alá.
A szél a Byrsa felé hajtotta, s mikor már közel ért a carthagóiakhoz, akkor látták, hogy ez ismét valami újabb varázslat Nem madár volt, hanem valami ernyőféle szerkezet, melyről hosszú kötél függött alá, s a kötél végén lógott a kis Maharbal. A repülőgép nagy körökben keringett fölötte. Egyre jobban közeledett a gyermek, s alig néhány méternyire attól a helytől, honnan elindultak, ismét földet ért. Az ernyő összecsukódott, Maharbal vele együtt felbukfencezett, s abban a percben Herrenschmidt és Sir Henry már mellette volt és kiszabadította.
A gyermek apjához rohant és a nyakába ugrott. Hannibál egy pillanatra megfeledkezett magáról, a gyermeket melléhez szorította és összecsókolta. De a következő másodpercben hatalmas elméje már felfogta a helyzetet s rögtön tudta, mit kell mondania. Azzal tisztában volt, hogy ez Szenczyék mesterkedése, de gyermekét visszakapta, nem törődött vele: hogyan.
Dörgő hangon kiáltotta a tanácstagok felé:
– Carthago vénjei! Íme Baal visszaadta az áldozatot Nem azért tette ezt, hogy kegyelmezzen az apának, hisz mit ér a kegyelem, ha megfoszt a dicsőségtől, hogy feláldozhassam fiamat. Baal ezzel azt jelezte, hogy ennek a gyermeknek még nem szabad meghalnia, mert hivatása van. Ő fog apja nyomába lépni, mikor eljő az ő ideje, s ha Hannibálnak talán nem adatik meg, hogy Rómát legyőzze, úgy ő fogja Carthagót diadalra vezetni. Esküdj meg fiam, itt a nép előtt, hogy gyűlölni fogod Rómát, amíg élsz és harcolsz ellene, míg meg nem halsz.
A gyermek komoly arccal, csengő szóval kiáltotta:
– Esküszöm!
A carthagóiakat megnyerte, megigézte ez a jelenet Nem volt jelen Bomilcar, aki a hatást elronthatta volna, s így egyhangú üdvrivalgással adtak kifejezést tetszésüknek. Közben Szenczy is megérkezett és leszállt a gépről; Jim ráakadt pajtására és boldogan táncolta körül.
A csoda magyarázata egyszerű. A croydoni csomagolásnál Émánnak az utolsó percben eszébe jutott, hogy jó lesz egy ejtőernyőt is magukkal vinni. Talált egyet, mely ugrásra kész állapotba rendezve, vánkos formájában volt elcsomagolva. Ezt rászíjazta a hátizsákjára. Mikor a Nagy-Szent Bernáton Hannibál felszállt Ikaroson, belső szolgája illetlennek gondolta, hogy a vezér a kis kemény ülésre szoruljon; eszébe jutott az idegenek holmija közt lévő vánkos, és zsinórral az üléshez erősítette.
Azóta ott maradt, senki sem törődött vele. Rhodope követte Szenczy utasításait; Maharbalt felszíjazta és kitanította. Fenn, a levegőben a gyermek ledobta magáról a himationt, s a vánkost ügyesen a szíjaihoz csatolta. Szenczy fél kézzel segítette. Azután odakötötte az oldózsineget a csónak oldalához, és Szenczy vezényszavára kiugrott. Annyira bízott Rhodopéban, hogy habozás nélkül engedelmeskedett. Mikor a zsineg a lezuhanó test rántására elszakadt, a rándítás ereje megnyitotta a vánkost, az ernyő kibomlott, s mint egy óriási madárszárny, a gyermek fölé borult
A három tiszt már azt hitte, hogy nyert ügyük van. Herrenschmidt és az angol azon töprengett, miként lehetne legalább Daidalost hatalmukba kerítem; Szenczy pedig nem annak örült, hogy megmenekült a rettentő kínhaláltól, hanem a mosolyra gondolt, mellyel Rhodope fogja jutalmazni, amiért a kisfiút megmentette.
De a borzalomnak ebben a városában az ellenséges végzet újabb megpróbáltatásokat tartogatott számukra. Hannibál egyszerre különös zajra lett figyelmes, és csendet parancsolt. A fellegvárba vezető úton vágtató ló dobogása hallatszott Ki merészel ünnepnap idején lóháton nyargalni az istenek szentelt térségére? Mindenki elnémult, és leste a vakmerő lovast, aki már a templom mögött robogott. Végre megcsattant a ló körme a tér márványburkolatán, s a lovas kibukkant a templom mögött. Egyenesen Hannibál elé vágtatott, s ott olyant rántott a kantárszáron, hogy a zabla véresre szakította a paripa tajtékos száját. Mikor leugrott a nyeregből, ráismertek: Mago volt, Hannibál alvezére és Hispánia helytartója.
A lovag rekedt hangon kezdett beszélni:
– Most érkezett meg hajóm Gadesból. Átkozott legyen az óra, melyben megérkezett, és átkozott a nyelv, mely a rossz hírt jelenti. Hispánia elveszett!
Hannibál felhördült
– Megfogant az átkod, nyomorult, mert kilépetem hitvány nyelvedet. Utána szakíttatom a karodat, mely nem tudta Hispániát megvédelmezni, és tőből vágatom le a lábadat, mely gyáván megfutott!
Mago levette bőrsisakját és a vezér lába elé dobta. Fehér kötelék volt alatta, azt lerántotta, s véresen tátongott a nézők felé mély, nyitott sebe.
– Itt a tanúm, hogy nem voltam gyáva. A szenátus parancsára a két consul egyesült erővel indult Hispánia ellen. A leigázott törzsek mind hozzájuk csatlakoztak és ellenünk fordultak. Kemény volt nekik a carthagói iga, amint azt eleget mondottam neked. Egyik város a másik után veszett el, seregem maradványával Gadesbe szorultam. Az én feladatom nem az volt, hogy meghaljak, hanem hogy a sereget megmentsem. Ami kötelességem volt, megtettem.
Hannibál nem felelt, elméje azzal volt elfoglalva, hogy áttekintse a csapás jelentőségét. Mago azonban felcsattanó hangon folytatta:
– Te engem gyávának neveztél! Akinek kettőnk közül nincs igaza, annak meg kell halnia! Én nem ölhetlek meg téged, mert te vagy a vezér. Legyen hát igazad. Gyáva vagyok, megfutok előled!
Azzal a nyeregbe szökött, a kantárszárral végigvágott lova fején, és a tér másik vége felé vágtatott, ahol a Byrsa sziklateste lejtő nélkül, meredeken végződött. Mikor a szakadék szélére ért, teljes erővel belevágta sarkantyúját a ló véknyába, s a fájdalomtól megvadult paripa eszeveszett szökéssel vetette le magát a mélységbe, holtra zúzódva lovasával együtt
A kis Maharbal esküjelenetének felemelő hatása oda volt A véres látvány felizgatta a carthagóiakat Haragos, fenyegető zúgás hallatszott, még nem lehetett tudni, hogy a kitörő vihar kinek a fejére szakad.
Ekkor Baal templomából előtámolygott Bomilcar. Zöldesfakó arcán torz fintorokat szántott a féktelen düh és gyűlölet. A tanács elé botorkált, szembe Hannibállal, s ujját a vezér felé meresztve, elkezdett beszélni.
– Mindent hallottam. Nem Mago a bűnös, hanem te, Hannibál! A te gonoszságod idézte ránk Baal haragját.
Hannibál kardjához kapott, de a tanácstagok tiltó mozdulattal intették le. Hadd halljuk, mit mond Bomilcar.
– Gonoszai megháborgattad Baal ősi tiszteletét, amikor ide hoztad ezt az idegen csodát és elhitetted a tanáccsal, hogy ez Baal, a levegő istene. Nem igaz, százszor nem igaz; Baalnak nincs más eleme, mint a tűz! Ki akartad játszani a tűzistent, meg akartad fosztani ősi jogától, a gyermekáldozattól, mert féltél, hogy saját fiadra is rákerülhet a sor. És mikor beleestél a tulajdon hálódba, s mégis a te fiadat jelölték ki az áldozatra, akkor összebeszéltél az idegen varázslókkal, megszégyenítetted Baal főpapját és gonosz bűbájossággal megmentetted a fiad életét.
A zúgás erősebb lett, Hispánia elveszte bűnbakot követelt, s a fellegek Hannibál fölé tornyosultak.
Bomilcar az izgalomtól meg-megrekedő hangon tovább rikácsolt
– Carthago vénjei! Baalt ki kell engesztelni. Ércteste holnap reggelre belső tűztől fog izzani és áldozatot követel. Ősi szokás szerint, mint nagy veszedelem idején mindenkor megtettük, áldozzunk most is neki száz gyermeket a legelőkelőbb polgárok családjából.
A rettentő ajánlatra a carthagóiak lappangó vérszomja teljes erővel kitört. Bomilcar szavait helyeslő ordítozás követte. Az vérszemet kapva, folytatta.
– Ne gondold, hogy a te fiad ismét megmenekül. Neki is ott kell lennie a száz között S hogy az idegen varázslók ki ne szabadíthassák, a gyermekáldozat előtt őket is feláldozzuk, itt fogjuk Baal képe alatt a kínok kínjával halálra gyötörni őket. Készüljetek, carthagóiak, olyan kínzásokat fogtok látni, aminőkben még atyáitok szeme sem gyönyörködött.
Bomilcar undok beszéde a punok ősi vérszomját tajtékosra korbácsolta. Ujjongani, toporzékolni kezdtek. Hannibál villámgyorsan felismerte a helyzetet. Látta, hogy Bomilcar lett a néphangulat ura. Meg kellett akadályozni, hogy tovább beszéljen, s esetleg a vezér ellen lazítsa a lobbanó vérű afrikaiakat. A népharag hullámai már-már Hannibál felé csapdostak; ellene szegülni képtelenség volt, a menekülés útja csak az lehetett, ha élére áll az áradatnak. Azonnal tisztában volt vele, hogy fel kell áldozni Maharbalt és az idegeneket. Ha a repülőgépek titka velük pusztul, az a kisebb baj. Kemény lelke egy pillanatig sem habozott.
Mint ahogy az égzengés túlharsogja a malom kelepelését, dörgő hangon csattant bele Bomilcar beszédébe.
– Elég legyen, hitvány szolgája a dicsőséges Baal atyának! Mióta szokás az Carthagóban, hogy valaki meg merje előzni a vezért az indítványtevéssel? Ma is azt mondom, hogy Baal mind a négy elemnek istene. De az ősi elem a tűz, s Carthago nagy csapás idején mindig a tűznek áldozott. Úgy lesz holnap is. És nem száz, hanem kétszáz gyermeket fogunk Baal torkába vetni! Az én fiam legyen a legelső! A három idegent kínoztasd halálra, ahogy tudod. Vidd őket, vidd a gyermeket!
Mielőtt a három tiszt rettenetes sorsának teljes tudatára ébredt volna, már Bomilcar emberei rájuk rohantak és hátrakötötték a kezüket. Mikor a punok ezt meglátták, s látták azt is, hogy a vezér fiát magától eltaszítja és Bomilcar karjába löki, őrületes üvöltésbe törtek ki. Éltették, dicsőítették a vezért, aki egyszerre visszahódította a nép kegyét azzal, hogy a kegyetlenségben is legnagyobbnak mutatkozott.
Hannibál ismét felülkerekedett, ha a tulajdon gyermeke árán is.
Bomilcar belátta, hogy a vezér hatalmának immár nem árthat, hát iparkodott bosszút állni az atyán. Megragadta a gyermek karját, és durván emberei közé lökte, úgyhogy felbukott Szegény kis fiúcska kétségbeesve látta, hogy mindenki elhagyta. Hiába tárta reszkető karját apja felé, az elfordult, és köpenyével eltakarta az arcát. Barátai, az idegenek, hátrakötött kézzel, némán, sápadtan álltak, tőlük nem várhatott segítséget Édesanyja, jó Rhodope nénje, talán nem is látja őket többé. Carthagói gyermek volt, ismerte a rá váró szörnyű sorsot, s kis gyermeklelke nem bírta el a borzadályt. Könnye kicsordult, remegő lábai megroskadtak, és térdre hullott.
Bomilcarnak ez kapóra jött. A nagy Hannibál fia reszket és sír! Azt akarta, hogy könyörögjön is, hadd alázza meg még jobban a vezért Odalépett a fiacskához, nyersen nyakon ragadta és ide-oda rázta. Bizony, szegény Maharbal – hiába volt a nagy vezér fia – kegyelemért könyörgött volna, ha az utolsó percben védelmezője nem akad.
Jim már jó ideje felborzolt szőrrel nézte a felháborító durvaságot, mellyel kis pajtását gyötörték. Nem tűrhette tovább. Haragos morgással, mely dühödt csahintásba tört ki, villámgyorsan ugrott Bomilcar torkának. Az volt a pap szerencséje, hogy bal kezét idejében nyaka elé tudta kapni, s így Jim nem a torkát harapta el, hanem karjának húsába mélyesztette acélkemény fogait. Állkapcsa görcsösen összerándult, s ha akarta volna, sem tudta volna elereszteni. Bomilcar bömbölt a fájdalomtól, le akarta rázni a karjáról a megbomlott kutyát, de az szívósan lógott rajta, mint egy óriás fehér pióca. Néhány pap segítségére rohant lábát-farkát elkapták és teljes erővel húzták, cibálták; a nagy erőlködés végre eredménnyel járt, a megveszekedett állatot sikerült lerángatni, de úgy, hogy egy nagy darab bicepsz veleszakadt Bomilcar karjából.
Bomilcar elájult, sokkal alaposabban, mint az áldozati szivaroktól. Papok és katonák körülfogták a tiszteket. Jimet a papok sebtiben szintén másnapi kínhalálra ítélték. Hogy addig is szenvedjen, egy katona farkánál fogva tartotta ki a levegőbe s úgy vitte. Később a közvélemény elismeréssel nyilatkozott Jim hősies viselkedéséről, aki nyikkanás nélkül állta a szokatlan, helyzetet mint a spártai gyermek a róka marását. Nem tudták, hogy az angol foxterrier farka érzéketlen, akár a hajókötél, és Jimnek spártai magatartása semmi megerőltetésébe sem került.
Mielőtt elvezették őket, Herrenschmidt még egy kísérletet tett a szabadulásra. Erőt vett a tagjait megdermesztő rémületen és hangosan, büszkén kiáltott a tanácstagok felé:
– Vigyázzatok, carthagóiak! Ha az ércmadarat isteni rendelés küldötte ide, akkor mi is az ő küldöttei vagyunk! Aki minket bántani merészel, az romlást von Carthago városára!
Ah! a becsületes gondolkodású német tudós nem ismerte még a carthagói elmét.
Ugyanaz az öreg, aki Maharbal halálítéletét burkolta ékes szóvirágba, most ismét megszólalt mély, tompa hangon:
– Ha Baal isten küldöttei vagytok, úgy ő az utolsó percben is meg fog menteni. Ha nem ment meg, azzal tudtunkra adja, hogy gonosz varázslók vagytok csupán, akik megérdemlik a százszoros kínhalált az ő tiszteletére. Baal hatalmas.
A vének csendes nevetéssel bólogattak az agyafúrt okoskodásra. Herrenschmidt megvetéssel fordított nekik hátat.
Elvezették őket. Lementek a szerpentinen, kiléptek a Byrsa keleti kapuján, s aztán ismét nyugatnak fordulva, egy épület előtt álltak meg, mely a vár tövében, a sziklafalhoz volt ragasztva, közvetlen Baal temploma alatt. Rideg, hatalmas kőkockákból összerótt, rácsozott ablakú építmény volt: a börtön. Kettős vaskapun át jutottak be az udvarba, majd annak másik végén ismét vaskapun keresztül, abba az épületrészbe vitték őket, mely közvetlenül a Byrsa sziklatestébe volt vágva. A szoba, melyben megállapodtak, elég világos, tágas helyiség volt, nagy vasrácsos ablakkal az udvarra. Már-már megcsillant bennük a reménynek egy sugara, de csakhamar észrevehettek a katonák gúnyos, kárörvendő arcán, hogy korai a reménység.
A terem közepén alig méternyi átmérőjű lyukat vettek észre, melybe egy kötélnek a vége csüngött le. A kötél egy kerékkel forgatható csigára volt erősítve. Odataszigálták őket a lyukhoz; a kötelet átkötötték az egyik katona hóna alatt, s leeresztették a föld alatti helyiségbe. Azután a három tisztet eregették le, a katona sorban leoldozta őket odalenn a kötélről. Majd egy nyekkenés és fájdalmas vinnyogás hallatszott: Jimet hajították utánuk.
Dohos, fülledt, sötét odú volt, ahova jutottak, csak akkor tudtak tájékozódni, mikor két nagyobbfajta mécsest küldtek le a felső szobából. A fal mentén pokrócok voltak végigterítve, úgyhogy le lehetett feküdni; a középen asztal állott, ételekkel és borral. A katona leoldozta kezükről a köteléket és leült a szőnyegre, egyik kezében meztelen kardot tartva, a másikban szöges szíjostort.
– Mégis van bennük némi emberség – gondolta Szenczy a pokrócok és eledelek láttára.
Tévedett, megint tévedett. Dehogy volt a carthagóiakban emberség. Egyszerűen tudták azt, hogy a megbilincselt, rosszul táplált, már előre elgyötört áldozat annyira elfásul, hogy kevésbé lesz érzékeny a kínok iránt. Azért oldták le a köteleket, azért adtak ennivalót és fekvőhelyet, hogy ne törjenek össze már a kivégzés előtt, és jobban érezzék a hóhér rettentő kezét A föld alatti üregnek nem volt egyéb célja, minthogy lehetetlenné tegye a szökést, a katona pedig azért maradt mellettük, hogy a netaláni öngyilkossági kísérletet megakadályozza.
A kötél mellett vékonyabb zsineg függött le, ha ezt megrántották, odafenn megszólalt egy csengő. Így érintkezett a katona társaival.
A három halálraítélt elvetette magát a szőnyegen. Legelőször Herrenschmidt szólalt meg.
– Azt hiszem, barátaim, hogy a menekülés lehetetlen. Ha Rhodope révén meg is kapnánk holminkat, nem vehetnők semmi hasznát. Fegyver, dinamit nem ér semmit, legfeljebb a tulajdon fejünkre robbantanánk a kősziklát. Ez a börtön a római career mintájára épült, innen nem lehet megszökni.
Sir Henry folytatta:
– A menekülés lehetetlen. Ha valami különös csoda segítségével kijutnánk is a börtönből, hová forduljunk? A fellegvárba felhatolni nem lehet, a másik két gépet pedig kereshetjük egész Carthagóban, nem tudjuk, Hannibál hova rejtetté. Ha a csodák sorozatában lenne részünk, és kijutnánk Carthagóból anélkül, hogy agyonvernének, mihez kezdjünk azután? Étlen-szomjan kellene elpusztulnunk ebben az ellenséges világrészben.
Szenczy befejezte a tanácskozást.
– A menekülés lehetetlen. Rhodope segítségét nem vehetjük igénybe, mert ha kiadja holminkat, őneki kell bűnhődnie. Én pedig inkább őröltetem meg magamat elevenen malomkövek között, ahogy ezeknek a kutyáknak szokása kivégezni az idegent, semmint énmiattam egy gyönge asszony kerüljön hóhérkézre.
A másik kettő némán intett a fejével.
Így hát elérkezett a vég. Ezért kellett megmenekülniük a pusztító ragály elől, hogy olyan halál várjon reájuk, melyhez képest megváltás lett volna a csuma gyilkos munkája.
– Én már nem bírok gondolkozni – szólt csüggedten Szenczy. – Aki még képes rá, az gondoljon ki valamit, hogy lehetne meghalni ebben az odúban, mielőtt értünk jönnek. Soha úgy nem örültem az életnek, mint ahogy most meg tudnék örülni a gyors halálnak.
Nem kapott választ, a másik kettő éppolyan reménytvesztett tompaságba süllyedt, mint ő. Csend volt, csak a felső teremből hallatszott le a lyukon át az őrt álló katonák beszéde és topogása. Az üregben egyre nagyobb lett a hőség; Herrenschmidt levette kabátját és a feje alá tette. Egyszerre halk, nyugodt hangon megszólalt:
– Uraim, csöndesen fogadják, amit mondok. A gyors és fájdalom nélküli halál rendelkezésünkre áll. Sir Henry bizonnyal emlékszik a kígyómérges szelencére, melyet én a croydoni repülőtéren szórakozottságomban zsebretettem. Úgy látszik, a zsebem lyukas volt, a szelence lecsúszott a bélés közé, s mikor a zsebünket kikutatták, nem vették észre. Az imént a halántékomon valami kemény tárgy nyomását éreztem, megvan a szelence.
Ah, hát itt a megváltás! Az annyira óhajtott, kedves, jó, boldogító, halál! Igaza volt Szenczynek; a megelégedés mosolya ült ki arcukra, mint aki váratlanul szép ajándékot kap és csöndes gyönyörűséggel élvezi.
– Azt hiszem, fölösleges várnunk – szólt Szenczy. – Még közbejöhet valami újabb bonyodalom. Adjon, doktor, abból a gumicukorból. Megteszi az elszopogatva is.
– Én még egy negyedórát kérek – mondotta Sir Henry.
Elővette Bibliáját s a mécses alá állt. Készült a halálra.
A percek lassan múltak. Sir Henry egyik lapot a másik után fordította le, a másik kettő pedig csöndesen imádkozott magában. Végre az angol becsukta könyvét.
– Go on, gentleman! (Rajta, uraim!)
Herrenschmidt háta mögé dugta a szelencét, kicsípett néhány szemet a méregből, s hogy a katona meg ne lássa, úgy tett, mintha nyújtózkodnék, és odahullatta Szenczy mellé. Ez óvatosan felszedte és a felét továbbadta Sir Henrynek.
– Isten önökkel, barátaim – szólt Szenczy. – Csak az a gondolat fáj, hogy mi lesz azzal a szegény fiúval, akit itt hagyunk a punok körme között.
– Nem tehetünk egyebet – felelt Sir Henry. – Az Isten majd megsegíti, ahogy minket megsegített. Rám még az a feladat vár, hogy előbb a kutyámmal etessek meg egy szemet a méregből.
– Az én utolsó gondolatom a gépeink mellett van – sóhajtott Herrenschmidt. Minő sors vár vajon azokra?!
Szenczy szájához emelte kezét a méreggel.
– Különös – szólt –, néhány pillanat múlva a túlvilágon leszek, s most, az utolsó percben, ebben a förtelmes odúban olyan érzés fog el, mintha odahaza lennék, Magyarországon…
– Én nem találom különösnek – felelte az angol –, miután már vagy két perc óta valaki valahol egy magyar nótát fúj szájharmonikán, s ez váltja ki önből az otthon hangulatát
– Stop! – kiáltott félhangon Herrenschmidt – ez csak az ön legénye lehet. Várjunk egy cseppet, hátha jelent valamit
Szenczy keze lehanyatlott, s némán figyeltek a muzsikaszóra. Halkan, elmosódottan ért le a zene hangja a föld alatti üregbe, úgy látszik, a felső terem nagy ablaka nyitva volt s a legény a börtön fölött, valahol a templom oldalában fújta a szerszámját.
– Nem értem – szólt Szenczy. – Műidig ugyanaz a nóta. Csakugyan, a melódia folyton ugyanaz maradt; mikor a végére ért, megint elölről kezdte.
Herrenschmidt megmaradt első gondolata mellett
– Azt hiszem, a fiú valamit akar velünk közölni.
– De mit? – kérdezte Szenczy. – A szöveg együgyű szerelmes vers, nincs a világon semmi értelme.
– Mégis, hogy szól angolul?
Szenczy vállat vont és lefordította a primitív nótát, melyet Émán odafenn megátalkodottan zümmögött újra meg újra. Zöldre van a, zöldre van a rácsos kapu festve…
– Green coloured is the trellised gate…
Abban a pillanatban Herrenschmidt nagyot kiáltott úgyhogy a katona korbácsához kapott.
– Sie Unglücksvogel! – riadt Szenczyre, anyanyelvét használva izgatottságában. – Hiszen a fiú egyre azt duruzsolja a fülünkbe, hogy hol vannak a gépek! Ott vannak az arzenálban, ide pár száz lépésnyire, annak a kapuja van zöldre mázolva!
Szenczy szeméből kicsordult a könny. A hű legény, akit ő haragjában megütött, akit itthagyott volna a sorsára, az a megszégyenítés után is arra gondol, hogy gazdájának segítségére legyen. Émán nyilván látta a várból, hogy ide hozzák őket, s mivel abban egy percig sem kételkedett, hogy gazdája ki fogja magát onnan vágni, a maga egyszerű eszével ilyen módon iparkodott tudtára adni, hol vannak a gépek.
A három ifjút mintha kicserélték volna. Most már nem volt szó halálról… élni… kitörni, menekülni, büntetni!… Gyors suttogással tanácskoztak, elméjük hihetetlen élességgel működött, egy negyedóra alatt kidolgozták a-haditervet.
Szenczy odalépett a katonához és eléje tartotta a kis szelencét. A mécs világánál sárgán csillant meg a sima aranylap tükre.
– Akarod ezt a szelencét megszerezni? – kérdezte tört pun nyelven, latin szavakkal keverve a beszédet.
A katona sóváran nézett az aranydobozkára.
– Ismered Rhodopét, Artemis papnőjét? Eredj hozzá és mondd neki, hogy én, Hungarus, azt üzenem: "Artemis, segíts!" Soha még két szót ilyen jól meg nem fizettek.
A katona habozott.
– Elmehetnék, mert úgyis mindjárt felváltanak, hajnal óta vagyok szolgálatban. De baj lehet belőle.
– Miféle baj? Az üzenet azt jelenti, hogy mi Artemis istennő segítségét kérjük. Az istenekhez fordulni szabad a halálraítéltnek is. Baalhoz nem fordulhatunk, mert hiszen neki akarnak feláldozni bennünket.
Az okoskodás hatott, a katona kinyújtotta kezét, Szenczy átadta a szelencét.
– De meg ne csalj, mert különben holnap hangos szóval mondom el Hannibál előtt. És Rhodope rokona a vezérnek!
A katona intett. Azzal odalépett a zsineghez és megrántotta. Egy sisakos fej jelent meg odafönn, valamit beszéltek nehezen érthető afrikai dialektusban, s csakhamar másik katona ereszkedett le a kötélen, az üzenetvivőt pedig felhúzták.
Izgatott, türelmetlen várakozásban teltek az órák. Számítgatták, meddig tart az út Artemis templomához, vajon ott találja-e a katona Rhodopét? tud-e vele azonnal beszélni? mennyi idő kell rá, hogy a lány az őröket elkábítsa? mikorra érhet Rhodope ide?…
Az idő múlt, és Rhodope nem jött. Odakünn azalatt már lement a nap és beállt az alkonyat. Hátba megcsalta őket a katona? Hátha rajtavesztett Rhodope a kísérleten? Hátha nincs is már nála a holmi… és most, az élet reménye után megint kinyújtotta utánuk csontkarját a halál…
Végre, végre, mikor már alig mertek remélni, parancsszó hallatszott a magasból:
– Hungarus jöjjön fel!
Szenczy t felhúzták; ott állt a mécsektől gyengén megvilágított teremben Rhodope. Mögötte négy szolgálólány két rúdon tartotta a ládát.
– Nem jöhettem előbb – rebegte a leány –, várnom kellett, míg besötétedik, hogy észre ne vegyenek. Minden úgy történt, ahogy mondtad; az őrök kábultan fekszenek.
Szenczy megfogta a lány kezét és áhítattal emelte ajkához.
– Úrnőm, ha attól kellene tartanom, hogy csak egy hajad szála is elvész miattunk, nem fordultam volna hozzád. De hallgass meg. Ha holnap ismét megmentjük Maharbalt…
– Megmentitek a kis Maharbalt! – sikoltott közbe a leány. – Mit törődöm én akkor a magam életével!
Majd csüggedten hozzátette:
– Nem, az nem lehet. Bomilcar újra rátenné kezét
– És ha holnap reggelre Bomilcar nem lenne a világon? A lány mellére szorította kezét, mintha a szíve ki akarna
ugrani.
– Meg tudnád tenni? De mégsem… nem elég… hiszen Baal másik papja lépne a helyébe…
– És ha holnapra Baal isten sem lenne a világon?… A lány szeme megdicsőülten ragyogott.
– Oh, ha hihetnék neked, Hungarus!
Szenczy munkához látott. Rhodope kiparancsolta a katonákat a teremből, azok nem mertek a papnőnek, a vezér rokonának ellentmondani. Egyik szolgálóleány leterítette köpenyét a földre, Szenczy felnyitotta a ládát és a hátizsákokat kiürítette a köpenyre. Émán zsákjában megtalálta, amit keresett: öblös, pirosra szívott, ezüstkupakú tajtékpipát. Azután felbontott négy dínamitpatront, a vörösbarna szemcsékkel megtömte a pipát, lenyomkodta és a kupakkal lezárta.
– Feljuthatsz az éjjeli órákban a Byrsába, Rhodope?
– Ma éjjel igen. A holnapi áldozatra készülnek, s minden papnak szabad bejárása van. Az idegen istenek papjainak is.
– Fűtik már a bálványt? Rhodope megborzongott.
– Igen. Hajnalra olyan tüzes lesz, hogy ércteste is izzani fog.
– Tehát ide figyelj. Napkelte előtt, mikor a sötétség oszlani kezd, add át ezt a tajtékfüstölőt Bomilcarnak. Vigyázz, el ne ejtsd, valamennyiünk életébe kerülhet. Mondd neki, hogy ezt annak az idegen ifjúnak a táskájában találtad, aki ma reggel a füstöléssel őt olyan csúffá tette. Te ismered Hannibál terveit, s attól félsz, hogy az új bálvány tisztelete kiszorítja Artemisét. Te mindenképpen segíteni akarod Bomilcart, ha az idegen ifjú megint megpróbálná a mesterkedéseit. Ezért elcsented holmija közül ezt a füstölőt, mely nagyobb és díszesebb, mint a másik, amelyik összetört. Nyilván valami hatalmas varázslatot lehet vele csinálni. Ezt a varázslatot meg kell akadályozni, tehát legjobb lesz, ha Bomilcar a füstölőt megsemmisíti éspedig úgy, hogy mindjárt bedobja Baal torkába. Hiszed, hogy Bomilcar megteszi?
– Hogyne, bizonyosan. Carthagói szokás, hogy áldozás előtt mindenki átadja a papoknak, amitől szabadulni akar, mert fél, hogy valami rontást okozhat. Például a házban vagy a kertben talált idegen holmit, melyet azért dobhatott oda a ház valamely ellensége, hogy titkos bűverővel veszedelmet idézzen elő. Ezeket a papok összeszedik és bedobják a bálvány torkába, így a varázslat ereje megtörik. Bomilcar saját kezével fogja a füstölőt a tűzbe hajítani.
– Hogyan mászik fel a bálvány szájához?
– Aranylétrát tolnak a szobor elé s azon felhág.
– Most jól jegyezd meg, amit mondok, Rhodope. Mikor Bomilcar a létra első fokára lép, te fordulj meg, fuss a templomhoz és húzd meg magad az egyik külső oszlop mögött. Azután akármit látsz, akármit hallasz, ne ijedj meg, mert ez az én művem lesz.
– Nem fogok férni.
– A táskádat rakd tele kövekkel és tedd vissza a ládába, a ládát pedig vidd vissza a régi helyére. Ha a bekövetkező események után Hannibál keresni fogja, mondd neki, hogy ez is olyan varázslat, mint a mi menekülésünk és a többi hihetetlen csoda. Az őrök félnek a kínhaláltól, meg fognak esküdni, hogy senki sem nyúlt a ládához. Ezek az itteni katonák pedig ezek nem fognak tanúskodni, légy nyugodt!
A lány tapsolt örömében.
– Most már magamat sem féltem, Hungarus. Ha Bomilcar elpusztul az ő nyomorult istenével együtt, akkor megint Hannibál lesz az egyedüli úr Carthagóban, s ő nem fogja kutatni, hogyan menekült meg a kisfiú. Ha sejt is valamit, hallgatni fog. Hiába teszi magát érzéketlennek, nagyon szereti a gyermeket.
– Még egyet, Rhodope. Negyedik társunkat, úgy látszik, nem vihetjük magunkkal. Mi történhetik vele, ha magára hagyjuk?
– Nem lesz bántódása. Ő pap, és a carthagóiak papot nem mernek kivégezni, mert félnek, hogy istene bosszút áll. De mondok valamit. Hispániában ezrével estek fogságba előkelő carthagóiak. Ti úgysem mehettek máshová, mint Rómába. Egyezzél meg a consulokkal, hogy cseréljék ki társadat. Adjanak érte száz carthagóit, akár ezret, ha kell. Ti ennek fejében szövetségesei lesztek ez átkozott város ellen.
Szenczy megkönnyebbülten sóhajtott. A lány szavai kissé megnyugtatták.
– Ég veled, Rhodope. Az én Istenem óvja drága életedet. Visszajövök érted!
– Várlak, uram – suttogta a leány.
Azután tapsolt, a katonák bejöttek. Szenczy a köpeny négy végét összefogta, becsavarta és hátára vetette. A katonák hóna aláhurkolták a kötelet és lebocsátották. Mielőtt feje eltűnt volna az üregben, még egy utolsó pillantást vetett a leányra.
Ott állt Artemis papnője, két karját imára emelve, a mécs világossága épp reáesett, s ahogy kedves arcán, tiszta homlokán végigereszkedett az imbolygó fénysugár, olyan volt, mint mikor a tó rezgő tükrében megjelenik a hold szelíd világa…
Amíg él, nem fogja Szenczy elfelejteni ezt a végső pillantást
Odalenn fojtott örömmel, arcukra nyugodtságot erőltetve fogadták társai. A batyut letették maguk elé, körülülték, és csöndes beszélgetésbe mélyedtek. Most már valamivel gyorsabban teltek az órák. Egyszerre távoli kakasszó hangja hatolt az üregbe; az éjszaka múlófélben volt.
– Éppen jókor – szólt Szenczy. – Megéheztem.
Egész nap nem tudtak enni az izgatottságtól.
Herrenschmidt felbontott egy vattacsomagot, úgy tett, mintha egy kis üvegből öntene rá valamit, s mind a hárman felálltak. A katona bámészan nézte: mi lesz ebből? Azok egymás után belenyomták orrukat a vattába, mélyet lélegzettek, s mintha kicserélték volna őket, jókedvvel elkezdtek bokázni, majd körülállták az asztalt, és pompás étvággyal falatoztak.
A katona nem állhatta tovább.
– Micsoda erő van abban a fehér pehelycsomóban?
– Jámbor katona, sok olyan varázslatot tudunk mi, amiről a ti papjaitoknak fogalmuk sincs. Aki e bűvös anyag szagát mély lélegzettel magába szívja, az érzéketlen lesz minden fájdalom iránt. Sem a teste, sem a lelke nem fog többé fájdalmat érezni. Láthatod: cseppet sem félünk a holnapi kínzástól, szemébe nevetünk a hóhérotoknak, mert ha tüzes vassal is sütöget, mi csak annyit érzünk belőle, mintha légy mászna az arcunkon.
A katona elmélkedett egy darabig, azután megszólalt.
– Én jó voltam hozzátok, nem bántottalak. Engedjétek meg, hogy én is megszagolhassam a bűvös pihecsomót.
– Jól van. Megszagolhatod. Gyerünk, doktor, a kloroformmal.
Herrenschmidt kirántotta a dugaszt, végiglocsolta a vattát, s mielőtt a katona lassú elméje előtt gyanússá válhatott volna az erős, émelyítő illat, már az orra alatt volt a vatta. A nyomorult kiejtette kezéből a kardot, korbácsot és hátrahanyatlott.
– Rendben van – monologizált Herrenschmidt – Még két tampont az orrába, egy nagy csomót a szája elé, és az egészet kendővel szépen körülkötjük, így öregem. Ne haragudj ránk, amiért majd csak a pun paradicsomban fogsz fölébredni; jó társaságba kerülsz, ott lesz Bomilcar bátyád és Baal öregapád is.
Azzal leszedték a sisakját és köpenyegét, s Szenczy beöltözött pun közvitéznek. Szétosztották a browningokat, övükre akasztottak néhány kézigránátot. Sir Henry zsebre tette a megmaradt dinamitpatront. A batyut összekötötték és vártak.
A kakas másodszor is kukorékolt, ekkor Szenczy összefogta köpenyét, a lyuk alá állt, a kötélhurkot hóna alá tette és megrántotta a zsinórt. A csengettyűszóra valaki leszólt a lyukon olyasmit, hogy mit akar?
– Fel! – mondta röviden Szenczy pun nyelven.
Erről az egytagú szóról nem ismerhettek rá. A kötél megrándult és Szenczy lassan a magasba emelkedett. Odafenn ledobta a hurkot és körülnézett. A mécsesek világánál négy katonát látott a teremben. Nyugodtan, mint aki egész természetes dolgot végez, becsukta az ablakot, majd odament a vasajtóhoz, ráfordította a kulcsot és elébe állt.
Azok nem értették a dolgot és valamit rákiabáltak. Szenczy szép csendesen elővette az egyik browningot, célba vette a legközelebbit és homlokon lőtte. Mire a soha nem hallott dördülés okozta ijedelmükből magukhoz tértek, már a második katona fejében is benne volt a golyó. Látva, hogy két társuk elvágódik, a másik kettő a sarokba rohant a fegyverekért. Ott a harmadik a hátába kapta a lövést, a negyedik pedig akkor bukott fel, amikor kardot ragadva megfordult.
A pisztolydördülések hangja a csukott ablakon is kihatolt, és felriasztotta az őrséget. Kicsődültek az udvarra, be akartak menni a vasajtón, de az nem engedett. Beverték az ablakot, de odabenn sötét volt, mert Szenczy leütötte a mécseseket s kívülről nem lehetett belátni. Egy darabig tanakodtak, majd feszítővasakat hoztak s elkezdték az ajtót, ablakrácsot feszegetni. Ezalatt Szenczy felhúzta társait, felhozták Jimet is, meg a batyut. A holmit gyorsan szétosztották háromfelé, két katonaköpenyből még két batyut csináltak és felkötötték a hátukra. Herrenschmidt és Sir Henry szintén köpenyt öltött és sisakot tett a fejére.
A vasajtón egyre zuhogtak az ütések. A három tiszt a browningokkal és a kézigránátokkal készenlétben állott.
Odakünn lassan szürkülni kezdett.
Herrenschmidt és Sir Henry kissé izgatott volt, míg Szenczy a legteljesebb nyugalommal várta a történendőket. Vakon bízott Rhodopéban.
– Türelem – szólt – mindjárt bekapja Baal tata a verpelétit.
Az ablakon át hideg, violaszín derengés hatolt a terembe. Már kibontakoztak a bőrsisakos katonák alakjai, akik az ablakrácsot bontogatták feszítővasakkal. A vasajtót rudakkal, fejszékkel döngették egyre hevesebben. A zár ütközője recsegni kezdett.
És még mindig semmi…
Szenczy lövésre emelte browningját, mert az egyik katonának sikerült pár téglát kiszednie, s megpróbálta, hogy a nyíláson befurakodjék.
Most!
Egy rettenetes dördülés a Byrsa tetejéről, mint a lecsapó villám siketítő csattanása. A katonák egy pillanatra megmerevedtek az ijedtségtől, égiháborún kívül még ilyen hangot nem hallottak. Majd rémülten rohantak az utcai kapu felé, hogy kijussanak az épületből. Tízen-tizenöten lehettek. Míg a kettős kaput kinyitották, a csapat megrekedt előtte. Sir Henry felrántotta az ajtót és kilépett az udvarra.
– Nem, uraim – szólt –, nincs szükség tanúkra.
És a gerelyvető atléta biztos kezével hajította a kis csoport kellős közepébe a kézigránátot. A robbanás levágta a földre valamennyit. Kettő kivételével meg sem moccantak többé. Egyik, aki élve maradt, a kapunyitó katona volt, aki kezdett feltápászkodni. Herrenschmidt golyója segített rajta, visszafeküdt szépen a többi mellé. A másik az őrt álló katona volt; ez egy kissé távolabb állott a többitől, s csupán térdre esett.
– Láttad Rhodopét bejönni, ugye? – tette föl a kérdést Szenczy.
A választ egy pisztolylövés adta meg, amely az alkalmatlan tanút örökre elnémította.
És most rajta! A három tiszt kirohant a kapun, és teljes erővel futott a tengerpart felé. Futásuk nem tűnt fel senkinek, minden utca tele volt rémült, ide-oda szaladgáló emberrel, akiket a dinamitrobbanás irtózatos hangja zavart ki otthonukból.
Az arzenál sarkánál lassítottak és kifordultak a tengerpartra. A kapun belül dárdás közvitéz járkált föl-alá a posztján. Mikor meglátta a pun katonáknak öltözött tiszteket, kikiáltott a rácson át:
– Mi történt a Byrsán?
– Varázslat. Baal szétpukkant és felrepült a levegőbe – felelte Herrenschmidt.
– Megharagudott – következtetett a katona. – Itt hagyta Carthagót. Jaj a városnak.
– Nyisd ki a kaput – szólt Herrenschmidt
– Ugyan minek?
– Be akarunk menni.
– Kik vagytok? Töritek a pun nyelvet.
– Hispániái celtiberek, a szövetségesek közül. Tegnap érkeztünk Magóval. A vezér küldött, hogy nézzük meg, nem történt-e baja a két ércmadárnak.
– Mondjátok a jelszót.
Szenczy már a pisztolyához nyúlt, hogy megadja a jelszót, de Herrenschmidt leintette. Hátha erőszak nélkül is megy a dolog.
– Tudom a jelszót, de nem bírom kimondani. Nem forog rá a nyelvem.
– Zsindelyből van a nyelvetek, hogy azt sem bírjátok kimondani: Maharbal?
Ritka eset, hogy a saját butasága mentse meg valakinek az életét.
– Hamarbal… Maharbal… – dadogta Herrenschmidt – hát persze, hogy ez a jelszó. Maharbal.
A katona levette övéről a kulcsot, a zárba dugta és kinyitotta. A három tiszt benn volt az udvarban. A félhomályban izgatottan beszélgető katonákat láttak csoportosulni, akik az eseményt találgatták.
A gépeknek az udvaron nem volt semmi nyoma. Jobbra, ahol az udvar nyitva volt a hajójavító műhelyek felé, farakások, emelőrudak és műhelyépületek emelkedtek, ezek közt kellett valahol leülniök. Gyorsan megindultak a fal mellett, a műhelyek irányában.
De egyszerre árulójuk akadt. Az áruló nem volt más, mint Jim. Addig kószált és szagolgatott az udvar közepén, míg figyelmessé nem lettek rá, s mert Carthagóban mindenki ismerte az idegenek kutyáját, elkezdtek gyanakodni. Rákiáltottak a három tisztre, hogy álljanak meg, de azok annál sebesebben igyekeztek a műhelyek felé. Az altisztek sípjaikon megfújták a riadót, az őrség kettős rendekbe sorakozott, és futólépésben indult meg az idegenek után. Körülbelül harmincan lehettek.
Ismét Sir Henryn volt a sor. Megfordult, a kézigránát elrepült, lecsapott – harminc ember közül tizenöt elvágódott. A többi rémülten rohant vissza a kapu felé. Most már szaladva folytatták útjukat. Az első farakásnál Sir Henryt hátrahagyták őrszemnek, s ketten tovább futottak a gépeket keresni. A kapunál a menekülő katonák összeszedelőzködtek, úgy látszik, Hannibáltól jobban féltek, mint az ismeretlen, rettenetes erejű kézigránáttól. Nagy hirtelenséggel íjakat, hajítódárdákat hoztak elő, s ismét megkezdték az előnyomulásukat. Egy hórihorgas, ércsisakos katona vezette őket, kezében kis zászlóval, mely valami altiszti jelvény lehetett.
Sir Henry jónak látta diszkréten elvonulni a farakás mögé. Az egyre erősödő világosságnál szépen célba lehetett venni a nyurga legényt, s az angol sportférfi nem tudott ellenállni céllövő szenvedélyének. Egy dörrenés, s a hosszú altiszt felbukott, a zászló a porba hullott. Előugrott egy másik, felkapta, és buzdító hangon kiáltozott valamit. Megint egy dörrenés, ez is felbukott. Sir Henrynek megtetszett a mulatság, s most már magánkedvtelésből kezdte leszedegetni a támadóit.
Azok egyszerre mást gondoltak. Még mindig voltak vagy tízen; csatárláncba oszoltak és félkörbe kanyarodva igyekeztek ellenfelüket bekeríteni. A dolog komolyra fordult, ha megkerülik a farakást, irgalmatlanul lenyilazzák.
– Hip, hip, hip, hurrá! – hangzott egyszerre körülbelül száz lépés távolságról.
Mint akit puskából kilőttek, úgy iramodott el Sir Henry a hang irányába. Egy hangárszerű, fedett faalkotmányhoz ért Hatalmas nagy csűr volt; valami szárazdokk, melyben a hadihajókat szokták javítani. A tenger felőli, nyitott részre került s mikor bepillantott, ott pihent előtte Ludolf és Mantissa! A dokk mélyedése be volt deszkázva s a két repülőgép a deszkapadlón pihent, tíz lépésnyire a tengertől. Herrenschmidt és Szenczy már bent ült, Jim hívogatólag csaholt gazdája felé.
– Tele van-e vajon a tank? – gondolta magában Sir Henry, mikor Herrenschmidt mellé szökött.
A végső aggodalom is eloszlott. Hannibál megtöltette Émánnal a tankokat, úgy látszik, a hajóhad számára akart valami repülőlátványosságot rendezni. A hadihajók alig ötven lépésnyire horgonyoztak az arzenál előtt. A legénységet szintén felriasztotta a robbanás; az őrség is jelt adhatott nekik, mert a fedélzeten mindenütt fegyveres katonák futkostak, s itt-ott csónakokat oldoztak el a gályákról.
Az indítókészüléket elrántották, s a két gép egymás után rebbent ki a dokkból, kerekük még a vizet érte. Néhány nyílvessző koppant az acélburkolaton, s pár pillanat múlva már a Byrsa felé repültek az ércmadarak.
A nap első sugara végigsiklott Carthago aranyos kupoláin. A Byrsa tele volt néppel, minden fegyelem felbomlott. Itt-ott asszonyokat lehetett látni, akik örömükben sikoltozva ölelték magukhoz megmentett gyermeküket. Baal szobrának nyoma sem volt, csak a talapzatból maradt meg néhány kormosra feketült kődarab.
Az ércmadarak a Byrsa fölött keringtek. Szenczy legényét kereste. De Émánnak nem volt semmi nyoma. Daidalos és Ikaros benn volt a templomban; a templomajtó zárva, előtte őrség állott zöld vezéri zászlóval, annak jeléül, hogy Hannibál a templomban tartózkodik.
Szenczy kénytelen volt belátni, hogy semmit sem tehet. Ha meg is támadnák az őrséget, ezek Hannibál fanatizált katonái voltak, akik a vezér szavára nekimennek az ördögnek is. Talán megsemmisíthetnék őket kézigránátjaikkal, s felrobbanthatnák a templomajtót, de ki tudja, odabenn hány emberből áll a vezér testőrsége? A támadás kockázatos volt, felkoncolhatnák őket.
Émánt sorsára kellett hagyni. Az ércmadarak elkanyarodtak, s a felkelő nap sugaraiban fürödve, csillogva-ragyogva szálltak ki a tengerre. Ott északnak váltottak irányt, s a borzalmak városa elmaradt mögöttük.
Róma felé repültek.

NEGYEDIK RÉSZ

Rómában

A Földközi-tenger nyugodtan pihent a reggeli napfényben, habköntösén nem gyüremlett a legkisebb redő sem. Csak itt-ott csapott fel a tajték, ahol játékos kedvű halak dobták fel magukat a vízből s bukfencezve zuhantak megint vissza.
Jobb kéz felől már rég elhagyták Szicíliát, s előttük ködlött az itáliai félsziget a távolból, mikor Szenczynek eszébe jutott valami. Eltért az útiránytól, keletnek fordította a gépet, s amint egy kis magányos sziget fölé értek, siklórepüléssel leszállt a földre. A másik gép híven követte.
– Ha nem csalódom – szólt Herrenschmidt, mikor kiugrott a gépből –, ez a sziget a vulkanikus Ponza-szigetcsoporthoz tartozik, s úgy hiszem, éppen Ventotene, az ókori Pandateria, ahová a rómaiak az előkelő száműzötteket szokták küldeni. Octavia császárné, Néró felesége is itt töltötte számkivetésének idejét.
A doktor szemmel láthatólag büszke volt rá, hogy ismereteinek tárházából ismét meríthetett. Efölötti elragadtatásában elfelejtette megkérdezni, miért is jöttek ide?
Szenczy kérdezés nélkül elmondta.
– Eszembe jutott, hogyha így egyszerűen beállítunk Rómába, nem fogják elhinni, hogy barátságos szándékkal jövünk, s valami kellemetlenség érhet. Rómának mindenütt vannak kémei, várnunk kell 4-5 napig, amíg a carthagói megbízottak az eseményeket hírül viszik. A jelentésekből megtudják, hogy bántak velünk Carthagóban s tárt karokkal fogadnak.
Ez igaz volt. Be kellett tehát rendezkedni pár napra. Egy kunyhó füstje után indulva, ráakadtak a ház gazdájára, aki látta őket repülni, s ennélfogva odáig volt a rémülettől. Mindenét felajánlotta, hogy ne bántsák. Jámbor földműves volt, előtte való nap jött meg Rómából, ahova azért ment, hogy szerszámokat vásároljon és jóslatokat kérjen a termés érdekében.
A kunyhóban megszálltak, a gépeket a ház elé tolták.
A római elmondta, hogy consulválasztás volt, mert Metellus elesett Saguntum ostrománál. Helyébe Quintus Március Rufinust választották meg. Scipiót várják haza Hispániából s azután készülnek a végső mérkőzésre Carthagóval.
Másnap reggel a gazda, hogy kimutassa az idegenek iránti tiszteletét, meghívta őket az áldozati ünnepségre. Szenczyéknek nem a legjobb emlékei fűződtek a pogány áldozati szertartásokhoz, de azért elmentek nézőközönségnek. A kunyhó mellett a kertben, durván faragott oltárkő volt, azon a gazda felesége tüzet rakott. Valamennyien ünneplőbe öltöztek, fejükön virágfüzérekkel.
Tűzrakás közben a gazda sűrű sóhajtozások között panaszolta, hogy hányféle istennek kell áldozni.
– Csupán a Dii Consentes tizenketten vannak, a nagy állami ünnepeken mindegyiknek kell áldoznom, hacsak a haragjukat nem akarom a fejemre vonni. Ha valamihez hozzáfogok, áldozat kell Tanúsnak, aki minden kezdet istene. És ez még nem elég, áldozatot kíván Stimula, amiért éleszti a vállalkozási kedvet. Tutanus, amiért elhárítja a veszélyt. Nem mellőzhetem Fortunát sem, hogy adjon szerencsét és Spest, hogy el ne hagyjon a reménység. Amióta örökséget várok bátyámtól, még Martea is kap tőlem rendes áldozatot.
– Most melyik isten van soron? – kérdezte Herrenschmidt
– A mezei isteneknek fogunk áldozni, hogy biztosítsam a termést
– Ezek is lehetnek vagy öten-hatan?
– Öten-hatan? Ide figyelj, uram: Bonus eventus adja általában a jó termést, Bubona vigyáz a gulyára, Mellon adja a mézet, Puta ügyel, hogy sikerüljön a szőlőmetszés, Meditrina adja a bort. Nodotus növeszti a vetést és Robigus gondoskodik, hogy ne érje üszők. Obarator a szántás istene, Occator a boronálásé, Runcina az aratásé, Terrenis a cséplésé. Vertumnus védi a rügyeket, Pomona a gyümölcsöt, Hóra a virágot, Silvanus az erdőt, Pales az állatokat. Faunus szaporítja a jószágot, Lupercus elűzi a farkast. Terminust is meg kell nyernem, hogy el ne szántsák a földemet, mert ő a határkő istene. Hát a két dicsőséges fivér, Picumnus és Pilumnus? Picumnus tanította meg az emberiséget a gabona szétzúzására és Pilumnus védő szelleme állandóan a trágyadombok fölött lebeg.
– Egészségtelen életpálya, uram – mondotta Sir Henry rendületlen komolysággal.
Szenczy jóakarattal fordult a gazdához.
– Huszonegy van idáig. Érd be ennyivel, mert befuccsolsz.
– Nem értem uram, amit mondasz. De látom, te is sokallod. Hát még ha valamennyinek áldoznod kellene!
– És mit kap a huszonegy isten?
– Följegyeztem viasztáblára, amit az augur mondott. Összesen fel kell áldoznom tíz kakast, három borjút, négy kecskebakot, két tehenet, egy bikát és egy fehér lovat.
– Boldogtalan! Hiszen tönkremégy!
– Bizony uram, sokba kerül, a Subura boltjaiban ravasz görög kalmárok tanyáznak és megnyúzzák az egyszerű embert.
– Te boltban vásárolod a kecskebakot?
– Úgy látom, uram, nem ismered a római szokást. De csitt, lobog a tűz, kezdjük az áldozatot.
Azzal tógáját a fejére húzta és az oltár elé állott
– Favete linguis! – szólt csendet parancsolva. Mindenki hallgatott, s a gazda fia elkezdett fuvolán játszani. Az asszony letakart tálcát adott férje kezébe.
Szenczyék bámulva néztek körül és keresték a kakasokat, kecskéket, teheneket, de nem volt azoknak semmi nyoma.
Nohát mindjárt meglátták az egész menazsériát. Az áldozó férfiú kitakarta a tálcát, s ott volt rajta szépen sorba rakva valamennyi, a tíz kakas, a három borjú és így tovább. Bizony azok kenyérbélből voltak mintázva s csinosan kipingálva fehérre, tarkára. Ezeket vásárolta a suburai görögnél a vallásos férfiú, és minekutána behintette őket szentelt liszttel, egymás után behajigálta az áldozati tűzbe. A mezei istenek szívesen fogadták az adományt: a kakas sercegett, a borjú pattogott, a bika ropogott
Hát ilyen volt a rómaiak vallása. Formaszerű kötelesség, melyben a lélek nem vesz részt. Szerződés, melyet betű szerint lehetett értelmezni, s az isten belenyugszik, ha valódi tehén helyett kenyérbél tehénnel szúrják ki a szemét.
Sir Henry társaihoz fordult:
– Tartok tőle, hogy ezek még gonoszabb pogányok, mint a carthagóiak. Nem áldoznak ugyan embervérrel, de fogalmuk sincs róla, mi az áhítat, a lélek fölemelkedése és megtisztulása. Nincs erkölcsi alapjuk. Jó lesz résen lennünk.
Áldozat végeztével visszatértek a házba, s a gazda parasztszokás szerint folytatta a panaszkodást.
– Holnap a kisfiam javára kellene áldoznom Statanusnak, aki járni tanítja, Ossilagónak, aki lágy csontocskáit megerősíti és Sentinusnak, aki értelmét felkölti. Az augur szerint azt kell feláldoznom, ami a fejem fölött van és nem a kalapom. Mi lehet az? Úgy félek, hogy nem találom ki, s fiacskám béna marad és hülye.
– Ne félj, az apjára fog ütni – vigasztalta Szenczy. Herrenschmidt megfejtette a rejtélyt.
– Ami a fejed fölött van és mégsem a kalapod, az nem lehet más, mint a házad.
– Igaz, uram! Úgy van, uram! – örvendezett a római. – Sentia megélesítette elmédet. De már most mikor jutok el ismét Rómába, hogy a Suburán kis viaszházacskát vásárolhassak?
– Várj csak, mindjárt segítek rajtad.
Azzal Herrenschmidt kiment s kisvártatva ismét visszatért, a gazda markába nyomva tanulmányútjának eredményét: egy kis üres csigaházat. Az leborult előtte és jótevőjének nevezte. Nem is szenvedtek szükséget tejben, vajban, kecskehúsban négy napig, amikor is elbúcsúzván a vendéglátó gazdától, gépeikre kaptak, s a család nagy álmélkodása között elrepültek.
Róma elé érve, a Porta Appia előtt leszálltak s várták a történendőket. Nemsokára nagy loholva jött értük két lictor azzal, hogy a consul a tanácsban várja az idegeneket. Sir Henryt hátrahagyták a gépek őrzésére s ketten megindultak a lictorok után.
Az első érzés, mely elfogta őket, a határtalan bámulat volt A huszadik század Rómája tökéletesen eltűnt a föld színéről, a hitvány anyagból épült modern házak széthullottakba reneszánsz palotákat széthordták, s helyettük teljes pompájában bontakozott ki az antik világ fővárosa, a klasszikus Róma. A késő utódok mindent újraépítettek azon a helyen, ahol a huszadik század ásatásai feltárták a régi alapfalakat. Már messziről csillogott a Capitoliumon Jupiter templomának aranyos fedele, a fórumon a Basilica Constantini hatalmas kupolája, s a Traján-oszlopon, régi helyén, Trajanus császár aranyozott szobra. A Palatínus tele volt kertekkel és palotákkal, a régi fórum és a császárok fórumai ugyanazon a helyen épültek újra, ahol hajdan álltak.
Az idegeneket a Forum Romanumra vezették, a Curia Julia márványpalotájába, ahol a senatus ülésezett. A nagyteremben elefántcsontszékeken ültek a senatorok, pontifexek s a főbb hivatalnokok. Középen a consul, Quintus Marcius Rufinus.
– Idegenek – szólt a consul –, legyetek üdvözölve Rómában. A senatus előtt nincs titok. Mi tudjuk, hogy titeket Carthagóban börtönre vetettek és kínhalálra ítéltek, tudjuk azt is, hogy csodálatos bűvöletek segítségével kiszabadultatok, Baalt és főpapjait légbe röpítettétek. Miért jöttetek Rómába?
Herrenschmidt válaszolt.
– Hogy szövetségre lépjünk Carthago ellen. Mi ki akarjuk irtani Baal isten véres tiszteletét.
– A szövetséget elfogadjuk – felelte röviden a consul.
– Megálljunk, Rufínus! – kiáltott közbe egy hosszú, sovány ember a főtisztviselők közül.
Az egyik praetor volt, a kákán is csomót kereső jogász, aki semmit sem hisz el addig, amíg nincs rá perrendszerű bizonyíték.
– Mivel van bizonyítva, hogy ezek az idegenek azonosak azokkal, akik Carthagóból elmenekültek?
A consul bámulva fordult a praetor felé.
– Mivel? Azzal, hogy hárman vannak, mint hallom, egy fehér kutya van velük s két ércmadáron repülve érkeztek.
– Nem elég – csóválta fejét a praetor. – Szokásjogunk szerint mindaddig nem szerződhetünk idegenekkel, míg egy római polgár nem tanúskodik személyazonosságuk mellett.
Herrenschmidt felsóhajtott magában.
– Évezredek múltak el, országok és népek kipusztultak, de a bürokrácia ostobaságába még az idő vasfoga is beletörött.
Azonban a bonyodalom váratlanul megoldódott. Hátul, a patrícius aedilisek széksorából felemelkedett egy fiatal aedilis és csengő hangon kiáltotta:
– Én tanúskodom mellettük, Marcus Manlius Coelius! Szenczyék örvendve pillantottak az aedilisre; csakugyan,
egykori fogolytársuk volt a felszólaló.
– Tanúskodom, hogy a két idegen s még más két társuk velem együtt volt fogoly Hannibál táborában. Tanúskodom, hogy sohasem voltak Hannibál pártján, s a pun vezér kényszerítette őket, hogy ércmadaraikkal szolgálatára legyenek. Tanúskodom, hogy nem szegülhettek ellene a kényszernek, mert varázsszereiket elvették tőlük.
Coelius előre jött és a consul elé lépett.
– Íme, nézzétek, nyakamon lóg az az amulett, melyre ez az ifjú, kit Hungarusnak hívnak, bűvös képecskét ragasztott. A képecske szerencsét hozott, mert Saguntum ostrománál minden váltságdíj nélkül megszabadultam.
A senatus helyeslőén mormogott, a praetor hosszú nyakát válla közé húzta és elhallgatott. A tízfilléres levélbélyeg bevonult a római jog bizonyítási eszközei közé.
A consul befejezte a vitát.
– A szövetségi szerződést csak akkor köthetjük meg, ha Scipio consul Hispániából hazatér, mert mindkét consulnak együtt kell aláírnia. Addig Róma vendégei vagytok. Az ércmadarak számára a Porticus Deorum Consentium udvarát jelölöm ki. Nektek Marcus Coelius fog szállást adni.
A senatus visszavonult titkos megbeszélésre a Secretarium Senatus tanácstermébe, Coelius pedig magával vitte vendégeit. Visszamentek Sir Henryért a Porta Appia elé, s az ifjú rómait már előre bőven kárpótolták a vendéglátás terheiért, mert magukkal vitték a levegőbe A két gép átröpült a várfalon s egy darabig a város fölött keringett, hallatlan eksztázisba ejtve a lakosságot, mely az utolsó emberig kicsődült az utcára. A senatus kivonult a rostra (szószék) emelvényére s onnan nézte a légi mutatványt. A Dii Consentes temploma előtt az ércmadarak földre szálltak s betolták őket az udvarra.
Annyi viszontagság után a három tisztnek végre pár heti pihenője volt. Coelius kíséretében többször bejárták a várost Ami leginkább szemükbe tűnt, az a hihetetlen mennyiségű templom, oltár és emlékoszlop volt, melyeket mind különféle istenségek tiszteletére emeltek. A carthagói istenek gyülekezete kis intim társaság volt ehhez a sokasághoz képest.
Egyetlen utcában Fortuna istennőnek hét templomát fedezték fel. Coelius magyarázatokkal szolgált.
– Ez Fortuna privata, amaz Fortuna publica. Egyikben a magánosok szerencséjéért imádkoznak, a másikban a köz boldogulásáért. Fortuna equestris a patríciusok számára épült, Fortuna plebeia pedig a köznép részére. Fortuna virilis a férfiaké, Fortuna muliebris az asszonyoké. Az a kis templom a sarkon túl, Fortuna redux, kinek védelme alatt a katonák szerencsésen visszatérnek a háborúból. Egyik oszlop feliratán Hannibál neve tűnt szemükbe.
– Ezt Rediculus isten tiszteletére emelték, aki Hannibált Eporediánál visszafordította.
Úgy látszott, a senatus tetszés szerinti mennyiségben gyártotta az isteneket és védszellemeket. Aszerint, amint a politikai szükség megkívánta, új és új isteneket kreáltak, s ha templomra nem futotta, legalábbis oltárt vagy oszlopot állítottak a tiszteletére. A papi hivatallal a politikai párthíveket elégítették ki.
Sir Henry egyre jobban csóválta a fejét. A régi görög mitológiában volt legalább érzés és lélek, de a rómaiak istenei rideg üzletemberek voltak, akikkel szerződni kellett és áldozattal fizetni az áldásért.
– Azt hiszem, eben gubát cseréltünk – szólt Szenczy.
– Nem ismerem az önök honi szokásait – felelte Sir Henry. – Amennyiben önök ebekért öltönydarabokat szoktak cserébe adni s ezt ön arra vonatkoztatja, hogy a carthagói kutyák helyett római rongyokat kaptunk, abban igaza van. Nem bízom abban a népben, amelynek ennyi istene van. Szeretni csak egy istent lehet, és szeretet nélkül nincs kultúra. De apropó kutya, hol csavarog megint ez a haszontalan Jim? Megtépem a fülét, ha előkerül.
– Ne bántsa – csillapította Szenczy. – Nem látja? Ott van a sarkon, kegyes cselekedetet végez, áldozatot mutat be a sarokkövek védszellemének.
Az üzleti alapon szervezett istentisztelet nem volt képes kielégíteni a nép lelkét. Minden ember belsejében él valami öntudatlan sejtelme a földöntúli erőknek, félelemmel vegyült vágyakozás, mely e titokzatos erőkkel érintkezésbe óhajt jutni. Ezt a misztikus vágyakozást szolgálta a babona, mely Rómában hihetetlen mértékben virágzott. Akinek lelki baja volt, az a jósokhoz folyamodott. Hivatalos jóslással szolgált az augur a madarak röptéből, az extispex az állatok beléből. Magánpraxist folytattak a haruspexek, akik szintén béljóslattal keresték kenyerüket és a sagak, a rejtélyes szertartásokkal működő varázslónők. Tele volt a város ázsiai és afrikai idegen bűvésszel, akik csillagokból jósoltak, halottakat idéztek, varázstükörrel és varázsvesszővel dolgoztak.
Aki beteg lett, azt a jószerencse őrizte, hogy meg nem halt, ha orvos keze közé került. A gyógyászat alapja volt a varázserejű fű, a hármas szám alkalmazásával készült kenőcs és a bűvös hatású formula.
Egy napon, amikor a három bajtárs hazatért szállására, nagy zűrzavar fogadta őket. Coelius megcsúszott a márványlépcsőn és könyökben kificamította a karját. A rabszolgák orvos után szaladtak s előkerítettek egy görög származású medikust. Az orvos mindenekelőtt fehér kakast és mézet követelt. Kerítettek neki kakast is, mézet is. A kakasnak vérét vette, összekeverte a mézzel hármas arányban, s így elkészítvén a hatalmas gyógyerejű kenőcsöt, hozzáfogott az orvosláshoz. Közben Coelius nagyokat ordított a fájdalomtól.
A görög a beteg jobb oldalára állt és vontatott, éneklő hangon mondta el a bűvös formulát:
– Sanitas fracta met as vaeta dories dor dories astatutaries.
Majd átment a bal oldalra és tovább kántált:
– Huat hanat huat istapista sista, domiabo, damnoustra et luxato.
Végre megállt a középen és kicifrázta a legerőteljesebb varázsmondást:
– Huat, huat, huat, ista sis tar sis ardanuabon donnaustra.
Ekképpen a bűvölet megtörténvén, a kenőccsel bekente a ficamodás helyét, majd megfogta a beteg karját és megpróbálta a kimenyült tagot helyrerántani. Eredmény: egy irtóztató rúgás a medikus gyomra közepébe, amit a fájdalomtól meggyötört Coelius önvédédemből adott le. A doktor lefordult a beteg mellé és versenyt ordítottak.
Herrenschmidt nem nézhette tovább a komédiát. Szobájába sietett, vasládában őrzött holmija közt megkereste a morfinpasztillákat, megmagyarázta Coelisnak, hogyan kell a pasztillát bevenni és mi lesz a következménye.
– El akarsz kábítani? – nyögte Coelius. – Nem bánom, csak ne fájjon többé. De mondd előbb el varázsigéidet.
Herrenschmidt megpróbálta elmagyarázni, hogy ez biztos hatású orvosszer és nincs szükség varázsigékre, de Coelius bizalmatlanná vált.
– Varázsigék nélkül nem lehet gyógyítani. Amit anélkül csinálnak, az nem gyógyítás, az kuruzslás.
Herrenschmidt dühbe jött. Íme, a művelt római, az ő meghitt barátjuk sem mentes az ostoba babonáktól s inkább bízza magát a tudatlan vajákosra, mint őrá, aki kitanulta a jénai egyetemet Ugyan, szegény Coeliusnak nemigen lehetett fogalma a jénai egyetemről.
– Maradj magadnak – szólt mérgesen s indult kifelé a pasztillával.
– Megálljon – szólt Szenczy –, majd én szolgálok varázsigével.
Azzal odaállt a beteg elé, s először is két kezét összekulcsolva elkezdett hüvelykujjaival malmozni. E rejtélyes művelet ámulatba ejtette a jelenlevőket. Mielőtt azonban a bűvös mondatba belefoghatott volna, az orvos feltápászkodott és azt követelte, hogy közölje vele Szenczy az igéző formulát, majd ő fogja elmondani, mert idegeneknek nincs joguk Rómában orvosi gyakorlatot folytatni.
– Szívesen – felelte Szenczy. – De az én varázsigém csak úgy hat, ha egy lélegzetvétel alatt gyorsan el tudják mondani háromszor egymás után.
Azzal nagyot lélegzett és szédítő sebességgel kivágta háromszor
– "Két kék pap pakfong pipakupakja."
A görögnek leesett az álla. Járatos volt mindenféle bűvölésben, de ilyent még nem hallott. Viasztáblát hozatott s követelte, hogy írják le neki. Szenczy előszedte a gimnáziumban reáragadt görög tudományát és leírta:
"χητ χηχ παπ παχψωυγ πιπαχουπαχια"
A medikus nekifohászkodott, s megpróbálta kimondani, de a nyelve kificamodott, akárcsak Coelius könyöke. Végre a beteg türelmetlen lett és az orvost kidobatta. Szenczy komoly ábrázattal malmozott, elmondta újra a varázsigéjét, a beteg bevette a pasztillát, elkábult, s Herrenschmidt helyrerántotta a karját.
Egyébiránt a napok kellemesen teltek. Szenczy a Via Sacra régiségboltjait bújta és hajdani vívókardokra vadászott, mert erősen vágyódott egy kis vívógyakorlat után. Herrenschmidt a könyvtárakban búvárkodott. Sir Henryt Coelius megismertette az aranyifjúsággal s mivel aedilis volt és hivatali kötelessége volt a játékokra felügyelni, rendesen magával vitte a Circus Maximusba a kocsiversenyekre. Az angol sportférfi hamar tisztában volt vele, hogy melyik versenytársaság lovai vannak legjobb formában; fogadásokat kötött, s csakhamar összenyert húsz denarius aureust. Eljárt a labdázóterekre is, de a primitív labdajátékokkal nem volt megelégedve, s megtanította az aranyifjakat futballozni. A harpastum nevű labdát használta fel, mely elég nagy és könnyű volt a futballhoz. Az ifjúságon teljes erővel kitört a futball-láz, s csakhamar az előkelő negyedek visszhangzónak a szakkifejezésektől. Golkyperus, centerhalfius, offseidium, halfteimium és más hasonló műszavak gazdagították a latin nyelvet. A ragály átterjedt a plebeiusnegyedekre is. Végre a censorok is figyelmessé lettek a dologra, mert egy alkalommal az utcagyerekek az Atrium Vestae háta mögött futballoztak, s a labdával orron rúgták az arra haladó pontifex maximust.
Scipio megérkezése minden más eseményt háttérbe szorított.
A consul nagy dérrel-durral vonult be a városba. Már értesítették, hogy a senatus még az ovatiót is megtagadta tőle, azzal az indoklással, hogy az ovatio mindkét consult megilletné ugyan, de mivel Metellus elesett, Scipiót nem lehet a holt consul felett előnyben részesíteni. Örüljön, hogy élve maradt.
A hiú Scipio vérig volt sértve. Egy kissé parvenü volt; nem származott ősnemes családból, s csupán adoptio útján jutott be a patríciusok közé. Ez volt az oka, hogy betegesen szomjazott minden díszt és kitüntetést; az első akart lenni Rómában, hogy a triumfáló hadvezér aranyhímes tógájával takarhassa el származásának hibáját.
Viszont Rufinus, consultársa, a régi patriarchális királyokig tudta felvinni családfáját Neki nem volt szüksége külső díszre, anélkül is mindenki tisztelte Rómában. Egyenes lelkű, igazságszerető férfiú volt Rufinus, sohasem irányozta tetteit más, mint a haza érdeke. A hadvezetést nem kereste, jobban értett a belső igazgatáshoz és a külpolitikához. Ennélfogva az egyetlen ember volt, akivel a heves vérű Scipio úgy-ahogy megfért, mert nem látott benne versenytársat.
Scipio hiúságának megadta a kegyelemdöfést a hír, hogy a három idegennel Róma szövetségre fog lépni Carthago ellen. Ha ez megtörténik, a siker oroszlánrésze az ércmadaraké lesz, s ő megint elesik a triumphustól. Ettől a perctől fogva az idegeneket személyes ellenségeinek tekintette.
Scipiónak nagy pártja volt Rómában. Nem lelkesedésből sorakoztak mellé, hanem azért, mert mérhetetlenül gazdag volt és pazar bőkezűséggel fizette híveit. Legbensőbb bizalmasa Marcus Pomponius Matho volt, a praetor peregrinus, aki a római polgárok és az idegenek közti perekben ítélkezett. Ez volt az a kellemetlen, vékonydongájú férfi, aki a senatusban már belekötött az idegenekbe. Coeliustól megtudták bővebb jellemrajzát. Jó szónoknak ismerték, de a nyelvének három éle volt, minta sásnak, s akkor volt boldog, ha árthatott valakinek. Akadékoskodó, szúnyogban hajat kereső, másnak javán aggódó, más vesztével hízó, rosszakaratú ember volt Matho, haragudott ez még talán saját magára is. Coelius szerint a késnek nem élével, hanem fokával nyúzná meg a vádlottakat, ha rajta állna. Mikor hosszú lépésekkel végigment az utcán, a fejét ide-oda dobálta, két karját lóbálta, mintha mindenütt vádlottakat keresne, akiket el kellene csípni; tógája repült utána, mint valami denevérszárny.
Szenczy utálattal fordult el tőle, mikor egyszer a fórumon látta.
– Úgy látszik, ez is csak azért szeretne egy fertályóráig mennykő lenni, hogy minden élőt agyonüthessen.
Elérkezett február 15-e, a Lupercalia ünnepe. Ezen a napon reggel a senatus ünnepi ülést tartott, melyre meghívták az idegeneket, hogy Scipio jelenlétében megkössék a szövetségi szerződést. Délelőtt 11 órára volt kitűzve a játékok kezdete a Colosseumban. A játékok költségeit Scipio fedezte visszatérésének örömére; persze nem kímélte a pénzt, nagyszerű mutatványokkal igyekezett megnyerni a nép kegyét.
Korán reggel a három ifjú a városban barangolt, hogy elüsse az időt a tanácsülésig. Szenczy elmaradt társaitól, s a Via Sacra régiséges boltjaiban kutatott régi fegyvereket. Ezen a napon szerencséje akadt, egyik boltban felfedezett két pár vívókardot. Nagy örömében kifutott a homályos helyiségből az utcára s ott boldogan vizsgálgatta ragadmányát. Amint így gyönyörködött régi kedves fegyverében, egyszerre különös menet közeledett feléje. Elöl lépkedett a centurio kivont rövid karddal, mögötte két katona egy férfit és egy nőt fogott közre. Gallusok voltak; a férfinak hatalmas rőt szakáll verdeste a mellét, a nőnek szőke haja kibontva omlott le derekáig. Kezükön bilincs volt, de a fejükön virágkoszorú.
Mit jelentsen ez?
Szenczy nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze a centuriót:
– Kik ezek az emberek?
– Gallusok – felelte röviden és barátságtalanul a centurio.
– Hova viszed őket?
– A forum boariumra. Engedj utamra, idegen.
– Mondd meg előbb, miért van bilincs a kezükön és koszorú a fejükön?
– A bilincs azt jelenti, hogy rabok, a koszorú pedig, hogy ki vannak jelölve az áldozatra.
Szenczy meghökkent.
– Vitéz centurio, én Hungarus vagyok, Róma szövetségese. Talán már hallottál felőlem. Nem mondanád meg, miféle áldozatról van szó?
Ebben a percben a két gallus térdre roskadt Szenczy előtt. A nő kétségbeesett sikoltással tárta feléje karját.
– Te Róma szövetségese vagy! Ments meg minket! Elevenen akarnak eltemetni!
Szenczynek fejébe szökött a vér. Odaugrott, hogy felsegítse, de a centurio megelőzte és durva kézzel rántotta talpra a nőt A másik két katona a férfit öklözte fel a földről. A centurio haragosan rivallt Szenczyre:
– Ha Róma szövetségese vagy, tiszteld a római szokást! Nagy hadjárat előtt két gallust szoktak elevenen eltemetni az istenek tiszteletére. Most tudod. Félre az útból!
Szenczynek nem kellett több. Elfelejtette, hogy egymagában van Róma kellős közepén, csupán egy csorba vívókarddal a kezében, nem törődött vele, hogy szemben áll három katonával, akik kétélű gladiussal vannak felfegyverkezve; mint a tigris ugrott neki a centuriónak s egy gyors csapással úgy vágta ki kezéből a kardot, hogy az pengve repült a Via Sacra másik oldalára.
A két katona kardot rántott és a centurióra nézett. Ez azonban tagadólag intett, mert meglátott valamit. A valami egy menet volt, amely a Szenczy háta mögötti sarkon kanyarodott ki a Via Sacrára. Két lictor jött elöl a fascessel, majd lupercusok és katonák kísértek egy foglyot. A lictorok látva a kavarodást, odaléptek a centurióhoz, aki sápadtan a dühtől előadta panaszát. Az idősebbik lictor hivatali méltósággal rendelkezett.
– Idegen, állj a másik fogoly mellé. A praetor peregrinus elé állítunk, ott elmondhatod mentségedet.
– Ebbe belehibáztam – gondolta Szenczy. – Nem baj, majd kihúz Rufinus consul.
Azzal megfordult, hogy a másik fogoly mellé álljon.
Bizony, a másik fogoly nem volt más, mint Sir Henry.
Vele a következő baleset történt. Amint a Palatínus lejtőjén sétálgatott, épp akkor futottak le a hegyoldalon a lupercusok, miután elvégezték Faunus isten tiszteletére az áldozatot a Lupercal-barlangban, ahol a hitrege szerint a nőstényfarkas táplálta a kis Romulust és Remust. Ősi szokás szerint a feláldozott kecskebakot nyomban megnyúzták, bőréből szíjakat hasogattak, és stílszerű, kecskebakhoz illő ugrándozásokkal körülnyargalták a Palatínust, a szíjakkal nagyokat húzván az útban talált járókelőkre. Azok boldogan fogadták a csapást, mert ez megtisztította őket és megóvta a betegségtől.
Sir Henrynek azonban más egészségtani meggyőződései voltak, s mint angol gentleman, különben sem értette a tréfát. Mikor egyik száguldó lupercus az ő hátára is odasózott egyet a kecskebőrszíjjal, bíz ő kicsavarta azt kezéből, s elkapván a nyakát, úgy megrakta a szent életű férfiút, hogy az bizonnyal örök időkre mentes maradt minden betegségtől, ide nem számítva a hurkákat, melyek a hátán keletkeztek. A többi lupercus társának segítségére sietett, aminek az lett a vége, hogy Sir Henry hihetetlen rövid idő alatt két lupercust lebokszolt a lábáról, más kettőt pedig csúnyán megfutamított. A nagy csetepatéra előkerült két lictor, akiket Sir Henry a hivatalos személyiségeket megillető tisztelettel fogadott és elégült mosollyal engedte, hogy közrefogják. Nem vette nagyon tragikusan a dolgot.
Szenczy kissé ideges volt a gallusok esete miatt, különösen a leány sorsa nyugtalanította. Mindig tisztelte a női nemet, különösen, ha fiatal volt és szőke. Sir Henry megnyugtatta.
– Majd bevesszük a szövetségi szerződésbe, hogy a két gallust el kell ereszteni. Csak a doktor kerüljön elő, mert mindjárt kezdődik a tanácsülés.
Kívánsága gyorsan teljesült. Mikor a Curia Julia palotájában a praetor peregrinus termébe vezették őket, már ott állt Herrenschmidt doktor. Neki is megvolt a maga díszkísérete: jobbra-balra egy lictor.
Hát ezzel mi történt?
A praetor peregrinus széles mosollyal fogadta őket.
– Mosolyoghatsz – mondta magában Szenczy –, kutyaábrázatból sohasem lesz orca.
A praetor alig tudta titkolni megelégedését.
– Idegenek, – szólt – ti megsértettétek Rómát. Most nincs idő az ügy tárgyalására, majd tanácsülés után beszélünk róla.
Azzal végigsimította tógája ráncait, és kivitorlázott a teremből. Mialatt arra vártak, hogy a senatus elé szólítják őket, Herrenschmidt elmondta kalandját.
Sol, a napisten templománál eszébe jutott, hogy bemegy egy kis beszélgetésre Sol papjához, akit Coelius asztalánál ismert meg mint tudománykedvelő, művelt férfit. A derék flamen épp egy rejtélyes kis tárgyat vizsgálgatott, mely valamelyik ásatásból került hozzá.
– Nézd, Germanus, minő csodálatos holmi ez. Kis kerek szelence, rejtelmes vonalakkal és betűkkel az üveglap alatt. Akárhogy forgatom, ez a tű a középen mindig egy helyre billen vissza.
Persze, hogy egy iránytű volt. Herrenschmidt megmagyarázta.
– A tű az északi irányt mutatja. Nincs ebben semmi csodálatos. Tudományos műszer, amit hajdanában úton-útfélen lehetett vásárolni. Jó amerikai gyártmány.
– Amerikai? Sohasem hallottam e nevet.
– Amerika óriási földrész, túl a tengeren, sok-sok napi járásra Hercules oszlopaitól.
A flamen megriadtan nézett Herrenschmidtre.
– Túl Hercules oszlopain? Hisz ott az Oceanus terül el!
– Persze, hogy az Oceanus. Ha az Oceanuson néhány hétig nyugatnak vitorláztok, eléritek Amerika partjait.
– Ne kísértsd istentelen beszédekkel fülemet! Tacita istennőre mondom: hallgass! Avagy nem tudod, hogy Oceanus a világtenger, mely körülfolyja a földet s azon túl nincs semmi? Nincs ott már sem föld, sem emberi hajlék, csupán Sol isten palotája, hová napi útja után megtér pihenni.
Herrenschmidt azonban vitatkozó kedvében volt
– Hát ti is hiszitek a görög mítoszt, hogy a napisten éjszaka aranyhajón körülhajózza az Okeanost, amíg ismét el nem érkezik keletre s ott megint újra kezdi útját az égen?
– Igenis, hisszük. Aurora halad Sol isten előtt, rózsás ujjaival kitárja előtte az ég kapuját, rózsákat hint fénylő szekere elé, s úgy hajtat fel a magas égre, arany haja tündöklik a fénylő sugárözönben, könnyű fénypalástját Zephyrus lebegteti!
Herrenschmidt elismeréssel hajtotta meg fejét.
– Flamen, ezt szépen mondtad. Tudod mit: írjuk meg mind a ketten versben, melyiké sikerül jobban.
A tréfából nem lett volna baj, mert a flamen jámbor ember volt, s a világért sem akart volna kellemetlenséget okozni Coelius vendégeinek. Azonban egyszerre egy mély férfihang szólat meg mögöttük:
– Blasphemia! (Istenkáromlás)
Egy augur volt, aki valami hivatalos ügyben kereste fel Sol papját. Az öreg pap ijedtében kiejtette kezéből az iránytűt, úgy hogy üvege pozdorjává törött. Az istenkáromlást nem lehetett többé elhallgatni. A flamen, hogy mentse a maga bőrét, kénytelen volt osztani az augur felháborodását, lictorokért küldtek, s Herrenschmidt is vádlott gyanánt került a praetor peregrinus elé.
A három tiszt egyelőre kedélyesen tárgyalta a hármas balesetet. Különben sem maradt sok idejük az elmélkedésre, mert csakhamar szólították őket a tanácsba.
Scipio a consultársa melletti karosszéket foglalta el, mögötte ült Matho, a praetor peregrinus. Sértő gőggel szólította meg az idegeneket.
– Consultársam, a nemes Rufinus közölte velem, hogy ti is szolgálni akartok hadseregemben.
– Nem egészen – felelte nyugodtan Herrenschmidt. – Mi szövetséget ajánlottunk Rómának.
– Szövetséget? Nagy szó. Akárkivel Róma nem szövetkezik.
– Nem mondhatod akárkinek azokat, akiknek a levegőt hasító ércmadarak engedelmeskednek.
– És miben lehetnek az ércmadaraitok Róma hasznára?
– Kezébe adjuk Carthagót véráldozat nélkül.
– Vagyis megfosztanátok Rómát attól a dicsőségtől, hogy a saját erejével verje le leghatalmasabb ellenségét.
Herrenschmidtet bosszantotta a kicsavart okoskodás.
– Nem olyan bizonyos, hogy Róma képes lenne erre. Hannibál óriási erővel fegyverkezik.
Scipio a szék elefántcsont karjára ütött.
– Hallottátok, egybegyűlt atyák? Ez az idegen merészel kételkedni Róma erejében? Én ne tudnám leverni Hannibált? én? aki már egyszer legyőztem Eporediánál?!…
Ez már egy kissé sok volt Rufinusnak. Csöndesen, de határozott hangon megszólalt:
– Scipio. Eporediánál te voltál a vezér, de a római ifjak önfeláldozása nyerte meg a csatát.
Scipio jónak látta másról beszélni.
– Mik a föltételeitek?
– Először is az, hogy Hannibáltól kiváltjátok fogoly társunkat és a másik két ércmadarat.
– Aha, már alkusztok. Tehát a két ércmadár mégsem olyan nagy hatalom, hogy megszerezze a többit. És mit adjunk értük?
– A fogoly carthagói polgárokból annyit, amennyit Hannibál kíván.
– És ha mind a kétezret kívánja?
– Akkor oda kell adni valamennyit. Scipio felkacagott.
– Jámbor idegen, valamely ellenséges szellem megzavarta látásodat. Te Róma vénjei előtt állsz, nem pedig Róma csecsemői előtt. Róma atyáitól mered követelni, hogy hitvány társatokért és nyomorú ércmadaraitokért odavessen kétezer carthagói előkelőt, akikért Carthago vékaszámra küldené táboromba az aranyat?
Rufinus ismét közbeszólt.
– Az arany becses, de Róma polgárainak vére még becsesebb. Meg kell fontolni, mit jelent az, ha vérontás nélkül jutunk Carthago birtokába.
Scipio nagyot nyelt.
– Menjünk tovább. Mi a többi feltétel?
– Hogy az emberáldozatot eltiltjátok azon a területen, ameddig Róma hatalma kiterjed.
– Ezt majd a pontifexek testülete bírálja el. Van még valami?
– Van. Carthagót Róma lefegyverzi, de a várost nem pusztítja el, s a lakosságot nem fűzi rabszíjra.
Scipiónak csak ez kellett, így aztán örökre vége minden triumphusnak. Felállt és a tanácstagokhoz fordult
– Egybegyűlt atyák! Az idegenek ajánlata valóban csábító. Mi szerezzük meg nekik a másik két ércmadarat, melyek nélkül, úgy látszik, nincs elég hatalmuk. Akkor kezünkre adják Carthagót, de úgy bánjunk vele, mint a drága myrrhinavázával, nehogy összetörjük Róma leggonoszabb ellenségét Hagyjuk meg városukat, hogy tovább fondorkodjanak Róma ellen, s a legelső alkalommal szövetségeseket szerezve, megint ránk támadjanak. Lehet erről az ajánlatról komolyan beszélni?
Rufinus válaszolt.
– Lehet, Scipio. Feldűlt városok, leolt lakosok csak ideig-óráig gazdagítják Rómát a pillanatnyi zsákmánnyal. De egy gazdag, hűbéres tartomány évszázadokig táplálja adójával az állam kincstárát. Jobb a tehenet mindennap megfejni, mint egyszerre levágni.
Scipio kijátszotta utolsó kártyáját.
– Jó. De hát mi biztosítja Rómát, hogy ha az idegenek megkapják másik két ércmadarukat, nem hagynak-e cserben s nem repülnek-e el ismeretlen országokba? Avagy hol a biztosíték, hogy bűvészkedésükkel nem fordulnak-e Róma ellen, s nem játsszák-e Rómát egy harmadik állam kezére, akivel titkos szövetségük lehet? Kik ezek az idegenek? Ki áll jót értük?
Herrenschmidt szilárdan válaszolt.
– A becsületünk, Scipio.
Az aedilisek sorában felállott Coelius.
– Ők Róma barátjai. Jótállók értük.
– Aedilis, nem kérdeztelek. Várd meg, amíg nálad idősebbek és tekintélyesebbek mondják meg, minő barátai ők Rómának. A praetor peregrinus beszéljen.
Matho szólásra emelkedett.
– Valóban, a három idegen ma reggel tettekkel bizonyította barátságát Róma iránt. A tettek a következők: sacrilegium, ciolentia, blasphemia. (Szentségtörés, erőszak, istenkáromlás.)
Ez súlyos vád volt; a tanácstagok mozgolódni kezdtek. Matho nagy szónoki készséggel adta elő a reggeli eseményeket; mire beszédének végére ért, a három bajtárs maga sem tudta, bűnösök-e vagy ártatlanok?
Scipio sietett felhasználni a hatást.
– Minthogy az egész szövetség bizalom kérdése s úgy látom, az atyákban a bizalom megingott, ily fontos ügyben nem lehet határozni a nép megkérdezése nélkül. Beszéljenek a tribunusok.
A két tribunus, aki egyszerű öltözetében élesen elütött a szenátorok ünnepi tógába öltözött csoportjától, nem habozhatott a válasszal. A felelősséget az ő nyakukba akarták varrni, nem tehettek egyebet, mint tovább hárították.
– Meg kell kérdezni a népet – mondta fez idősebbik. Rufinus kedvetlenül látta, hogy Scipio felülkerekedett
Nem erőltette a dolgot, kimondta a határozatot, hogy másnap megkérdezik a népet. Azzal fel akarta az ülést oszlatni.
– Még nem – tartóztatta Scipio. – Halljuk a praetor peregrinus ítéletét.
A három bajtárs megdöbbenve nézett egymásra. Erre nem is gondoltak. A szövetségesekből váratlanul lefokozták őket vádlottakká, s kiszolgáltatták kényre-kedvre Scipio mindenre kész híveinek. Csak nem lesz ebből valami baj?
Matho kenetteljes ábrázatot öltött és kihirdette az ítéletet:
– Mivel a szövetség ügyében a nép fog dönteni, nem vágok a nép ítélete elé és nem végeztetem lei az idegeneket.
– Ejha – gondolta Szenczy –, ez ugyancsak magasan kezdi.
A praetor folytatta.
– Ám minekutána Rómának ma nagy ünnepe van, annakutána úgy határoztam, hogy a vétkesek járuljanak hozzá a mai ünnep fényének emeléséhez. Ti mindhárman ma délután a Colosseumban Róma népe elé fogtok állni, és fölléptek a játékokban, hogy új érdekességet nyújtsunk a mai nagy napon a nézőknek. Te, Hungarus, aki olyan bátran megrohantad a három katonát, nem fogod igazságtalannak tartani, ha arra ítéllek, hogy vívj meg velük nyilvánosan, ugyanazzal a karddal, amellyel megtámadtad őket. – Te, Britannus, ugyancsak kitüntetted magad az ökölvívásban. Miért fosztanék meg a népet attól, hogy művészetedben gyönyörködjék? Különben is hallom, ügyeskedel a játékokban, hát kedvedre lesz, ha megengedem, hogy vegyél részt ma délután a quinquertiumban, melyben Scipio rendeletére Róma legelső atlétái küzdenek meg egymással. – Végre te, Germanus, ajánlkoztál Sol flamenének, hogy verset fogsz írni. A játékok végeztével költői versenyt rendezünk addig készülj el, hogy műveidet te is bemutathasd a római népnek, amely kíváncsian várja, hogy megismerkedhessek költészeteddel.
Alig fejezte be a praetor a beszédet, az ülést berekesztették s mindenki sietett a Basilica Aemiliába, ahol az ünnepi menetet összeállították. A három idegent a lictorok közrefogták s egyenesen a Colosseumba kísérték.
– Csak egyszer a kezemben legyen a kard! – biztatta Szenczy a társait. – Engem nem kell félteni.
– Engem sem – szólt Sir Henry. – Láttam ezeknek a tudományát Majd az oxfordi bajnok megmutatja nekik, mi az atlétika. Szerencse, hogy futballoztam; ez egy kissé pótolja tréninget.
– De ön, doktor – aggodalmaskodott Szenczy –, ön van a legjobban sarokba szorítva. Herrenschmidt rejtélyesen mosolygott.
– Nem kell félni. Majd odáig kigondolok valamit.
A Colosseum kapujában utolérte őket Coelius. Őszintén megmondta, hogy a népszavazás nem kecsegtet sikerrel. A mai játékok Scipio felé hajlítják a nép kegyét, s Scipio pénze elvégzi a többit. A római nép ingatag, enged a pillanatnak, s jelenleg Scipio a néphangulat ura.
A három bajtárs mélyen elszomorodott. Megint kisiklik kezükből a lehetőség, hogy megszerezzék Daidalost és kimentsék a szerencsétlen Émánt. A jövő siváran, biztatás nélkül meredt eléjük. De nem maradt sok idejük, hogy a jövendő esélyeit latolgassák, számolni kellett a közvetlen veszedelemmel.
Felvezették őket a podiumra, a főméltóságok és főpapok ülőhelyére, s ezektől oldalvást, a lépcső mellett leültették. A nézőtér zúgott, zsibongott a gyülekező néptől. A maenanium primum (első emelet) már megtelt a lovagokkal és családtagjaikkal; a második maenaniumon csöndes komolysággal üldögéltek a fehér tógába öltözött polgárok; a legfelsőbb emeleteken pedig óriási zajjal helyezkedett el a nép.
Közben az idegenek kis társasága megszaporodott; lihegve érkezett egy szolga, karján cipelve Jimet, akivel odahaza nem lehetett már bírni, olyan tébolyító ugatást és vonítást vitt végbe gazdái után. Itt aztán Sir Henry ölébe szökött és lecsillapodott.
Majd újra előkerült Coelius és odasúgta:
– Legyetek résen. Azt hiszem, Scipio valami gonoszát tervez.
Szenczy egy pillanatra arra gondolt, hogy megkéri Coeliust, hozatná el poggyászukat, hogy veszedelem esetén néhány kézigránáttal szerezzen szenzációs meglepetést a római népnek, de aztán megfontolta a dolgot. Nem szabad elhamarkodott lépést tenni; a végső cél mégiscsak az volt, hogy megnyerjék Rómát szövetségesnek, s kimentsék Émánt és a gépeket. Rábízta hát magát szerencsecsillagukra.
Végre feltárult az egyik főkapu, a porta pompaea, s bevonult a hivatalos díszmenet.
Elöl jöttek a kisebb rangú papok: a fratres arvales, a lupercusok, az extispexek s az augurok görbe botjaikkal. Utánuk lépkedtek az idegen istenek papjai: az Isis istennőt szolgáló borotváltfejű linigerek s a sistraták, Isis papnői, kezükben a sistrummal, amely olyanféle szerszám volt, mint a csörgettyű, de csörgők helyett ércpálcikákkal volt teletűzködve s ha megrázták, élesen csengő hangot adott. Majd a flamenek következtek basternáikon, elöl a Flamen Dialissal, Jupiter papjával. A basterna gyaloghintó volt, rúd ja közé elöl is, hátul is díszesen felszerszámozott öszvér volt fogva. Azután tizenöt Stella gestatoriát emeltek díszruhás rabszolgák, ezekben ültek a pontifexek, élükön a Pontifex Maximus. Most egy rendkívül díszes, aranyoszlopos, selyemfüggönyös lectica érkezett: ezen pihent duzzadó vánkosokon végignyúlva egy bíborhímzett fátyolba burkolt nőalak: a Vestalis Maxima, a Vestaszűzek főnöknője. Mögötte vonult föl a többi öt Vestalis lecticája; mindegyik előtt két lictor haladt, s körülöttük kis növendék papnők tipegtek, a sacerdotulák.
Ezután nyolc paripa vontatott egy hatalmas, nehéz díszkocsit, a tensát, amelyen a főbb istenek szobrai vonultak be az ünnepségre, oldalt tőlük a septemviri epulones, akiknek kötelessége volt nagy ünnepeken az istenszobrokat megvendégelni.
Ezzel végeszakadt a papok menetének, és hosszú sorban jöttek a polgári hivatalnokok. A kapuban ismét két lictor jelent meg: jelezve, hogy consul következik. Rufinus kocsija hajtott be az arénába; saját tenyésztésű négy lova húzta a quadrigát, a piros szegélyű tógába burkolt consul a kocsiban állva fogadta a közönség tapsait. Majd egy kis szünet állt be, amit nyilván szándékosan rendeztek a másik consul hívei. Egyszerre azután futva rohant be a kapun két lictor, s nyomukban vágtatva robogott elő Scipio fogata.
– Scipio! Ave Scipio! – üvöltött a nép a karzaton, s orkánszerűén viharzott végig az amphiteatrumon a taps.
Scipio értett a színpadi rendezéshez. Decemjuguson vonult be. Tíz hófehér paripa volt egymás mellé fogva a kocsi elé, a carrucarius alig bírta féken tartani a tuszkoló méneket. A kocsi, a carruca, végig ki volt verve arannyal és ezüsttel. Amikor a kocsijából kiszállt, színpadi gesztussal üdvözölte a népet, s kézlegyintése jel volt egy újabb meglepetésre.
– Sparsio! sparsio! – harsant meg a kiáltás valamennyi emeleten.
A balteusokon, az emeleteket elválasztó kőfalakon végigfutottak Scipio szolgái, és hatalmas porlasztó fecskendőkből drága illatszerekkel árasztották el a publikumot. A férfiak szétterítették tógájuk ráncait, hogy minél többet foghassanak fel a becses illatesőből, az asszonyok keszkenőiket terítették az aláharmatozó parfüm elé.
Alig csitult el a sparsio okozta örömujjongás, máris új riadal tört ki a legfelsőbb emeleteken.
– Missilia! missilia!
Scipio ajándékokról is gondoskodott. Emberei kis fatáblácskákat dobáltak a nép közé, melyekre fel volt írva, hogy az előmutató ennyi meg ennyi pénzt, bort, olajat vagy búzát kap Scipio palotájában. Bőségesen hullottak ezek a tessera nevű falapocskák a rivalgó plebs közé; majd minden második embernek sikerült ilyen utalványt elcsípnie.
A három bajtárs szomorúan állapította meg, hogy ma Scipio a szívek ura, a könnyen lelkesülő tömeg őt avatta a nap hősévé. Kívülük még valaki ráncolta a homlokát, fejét hátrahajtva a stella curulis támlájára: Rufínus consul, akinek puritán lelke gyűlölte az efféle népszerűséghajhászást.
Majd felvonultak a gladiátorok, atléták, venátorok és bestiariusok, s megkezdődött a játék.
Azonban hogy, hogy nem, a közönség sehogy sem bírt felmelegedni. Színházba járó emberek tudják, hogy néha akad olyan előadás, ahol semmi sem sikerül, egymást érik a kellemetlen véletlenek, a szereplők rosszkedvűek, a közönség fagyos, így indult a mai játék is, Scipio határtalan mérgére.
A nehéz fegyverzetű cruppelariusok, hoplomachusok és samnisek félóra számra verekedtek egymással eredmény nélkül. A közönség unta magát és tombolni kezdett. Ekkor egymásnak eresztették a catervariusokat, akik nem egyesével, hanem csoportosan küzdöttek. Itt meg az lett a baj, hogy az egyik csapat azonnal leverte a másikat, anélkül, hogy változatos, fordulatos küzdelem fejlődött volna ki. Erre előrántották a retiariust és secutort. Ezeket kedvelte a publikum legjobban. A retiarius szerszáma nagy háló volt és egy háromágú szigony; a secutor pajzzsal és karddal volt felfegyverezve. Ha a retiariusnak sikerült hálóját úgy kivetni, hogy a másik belebonyolódott, akkor ő nyerte meg a viadalt, mert harcképtelen ellenfelét szigonyával leszúrhatta, de ha nem sikerült a dobás, akkor szaladnia kellett, hogy a secutor le ne vágja. Itt azután az történt, hogy vagy nagyon ügyesek voltak vagy nagyon ügyetlenek, elég az hozzá, megint végét-hosszát nem érő kergetőzés következett A lanista, a gladiátorok küzdő mestere, fogát csikorgatva ment neki a két viadornak és bottal verte ki őket a porondról. Hiába, a következő pár sem tudta lázba ejteni a publikumot. Egy pajzzsal, karddal ellátott thrax állt szemben egy laqueatorral, aki ponyvával igyekezett elkapni a thrax nyakát A thrax higgadt, nyugodt mozgású férfiú volt; először elvágta a pányvát, azután elvágta a laqueator torkát.
Nem sikerült itt ma semmi.
A venatio éppolyan balsikerrel járt, mint a gladiátorok harca. A vadállatok vagy nem mentek egymásnak, vagy túlságos hamar marták egymást halálra. Mikor embert eresztettek össze farkassal vagy vaddisznóval, akkor meg mindig az embergyőzött Ez sehogy sem tetszett a közönségnek, amely szeretett volna szétmarcangolt emberi tagokban gyönyörködni.
Scipio dühösen kiáltott le a bestiariusokra, mire azok gyorsan beeresztették az arénába a nagy ütőkártyát: egy óriási hímelefántot. Három venator vette fel vele a harcot, hajító dárdákkal felfegyverkezve. Azonban az elefánt éppenséggel nem árult el harcias hajlandóságot. Kedélyesen ballagott körül az arénán, ormányát jobbra-balra himbálva, mint valami derűs kedvű öregúr a korzón, aki gyönyörködik a napfényben, és sétapálcáját lóbálva élvezi a kellemes tavaszi délelőttöt. A venátorok hiába ingerelték, rájuk se hederített, mintha csak azt mondta volna magának: Ha megpukkadtok a méregtől, akkor sem fogok dühbe jönni.
Egyszerre, mikor az elefánt a pódiumnak ahhoz a részéhez ért, amelyen az idegenek ültek, haragos vakkantás hallatszott, s a ballusztrád rácsai közt egy fekete kutyaorr jelent meg. Az elefánt egy pillanatra meglibbentette a fülét, de aztán nem törődött a dologgal és továbbcammogott. Mikor másodszor is a pódium elé ért körsétájában, Jim már a ballusztrád tetején volt s minden illemről megfeledkezve, dühödt ugatással csaholt le az elefántra. Gazdája hiába húzta vissza, Jimmel nem lehetett bírni, teljesen magánkívül volt. Az elefánt megállt és figyelni kezdett. Ekkor a botrány teljesen kifejlődött: Jimen végképp kitört az őrület, az ötméteres magasságból levetette magát az elefánt hátára, onnan a földre hemperedett, majd előrerohant, s felborzolt szőrrel, vicsorgó foggal nézett farkasszemet régi ellenfelével: az eporediai vén hímelefánttal.
Az volt csakugyan; Jim ősi verekedő ösztöne nem csalódott. Az eporediai csatából sikerült kimenekülnie a folyóhoz, ahol talpsebeit áztatta. Itt a rómaiak pányvákkal elfogták s Rómába vitték. Scipio hazatérte után kimondta rá az ítéletet: arénába vele!
Az elefánt lomha agyáról tisztulni kezdett a köd, s ő is ráismert hajdani kínzójára. Ormányát fölemelte és elkezdett trombitálni.
A közönség érdeklődve, izgatottan mozgolódott. Felkiáltások hallatszottak:
– Canis peregrinorum! (Az idegenek kutyája!)
Az elefánt nyugalmának vége volt. Haragos bőgéssel rárontott ellenségére. Természetesen, mire ormányával odavágott, Jim, már hátulról csaholt reá. Az óriás vastagbőrű bámulatos fürgeséggel forgott és vágtatott, de mindhiába, a haszontalan kutya, mint valami megbomlott darázs, állandóan körüldongta, anélkül, hogy sikerült volna elcsípnie. Jimnek délelőtti szobafogságában felgyűlt energiája csodálatos iramodásokban és bakugrásokban csapódott le, ha elfáradt, a Colosseum másik végére rohant, s ott nyugodtan leült, nyelvét kilógatva másfél arasznyira.
Ekkor közbeléptek a venátorok is. Elszállt az első kopja, és remegve állt meg az elefánt hátában. A feldühödött állat most már nem válogatott, megrohanta a venátorokat. Azok fürgén tértek ki előle, a kopjak egyre szaporodni kezdtek az elefánt hátán; némelyik elevent is ért, s vér patakzott a sebből. A hajsza teljes erővel tombolt, a közönség ujjongott és üvöltött
Végre egy kopja az elefánt szemébe fúródott A fájdalom, a kimerülés, a vérveszteség teljesen elgyengítette az állatot, s erejét vesztve térdre esett, majd elvágódott. A venátorok beljebb taszították a szemébe hatolt dárdát, az elefánt néhányat vonaglott és elcsendesedett.
A küzdelemnek vége volt. Mialatt a tapsvihar zúgott, Jim meghemperedett a homokban, talpra állt, hátulsó lábaival kétszer kirúgott megvetése jeléül, azzal a pódium elé poroszkált és bocsánatkérően pislogott fel gazdájára.
Jim első fellépte Rómában határozott sikerrel járt. A figyelem az idegenek felé fordult, s a közönség érzelmeiben némi jóindulat csillant meg.
Scipiónak persze nem tetszett a dolog, bosszúsan intett az egyik aedilisnek, mire Szenczyhez ment a paranccsal, hogy készüljön a viadalra. Szenczy nyugodtan indult le a lépcsőn. A másik kettő nehéz szívvel nézett utána. Közben megjött ismét Coelius, s meghozta Sir Henrynek, amit kívánt: gallicae nevű könnyű, puha cipőt, amely egész alacsonyan fűződött, úgyhogy a boka szabadon maradt. Egész jól pótolta a modern tornacipőt. Coelius elmondta, hogy Scipio a vívókardokat kiköszörültette. A quinquertiumról megtudták, hogy a birkózás elmarad, s az öt mérkőzés a következő lesz: cursus, discus, saltus, jaculatio, pugilatus. (Futás, diszkoszdobás, ugrás, gerelyvetés, ökölvívás.) Sir Henry megkönnyebbülten sóhajtott fel: a birkózásban nem volt jártas. Coelius azonban komoly volt és kedvetlen, mintha tudott volna valamit, amit nem akart elárulni.
Általános várakozás között megnyílt a pódium alatti ajtó, és Szenczy kilépett a porondra, övig csupasz testtel, kezében a fényesre köszörült kard. Utána jött a centurio és a két katona. Az aréna közepén felálltak a küzdő felek, Szenczy vívóállásba helyezkedett s várta, melyikkel kell mérkőznie.
A három katona egymás mellé állt, kardját felemelte, s a lanistára nézett, lesve a jelt a támadásra. Ekkor derült ki Scipioék hallatlan alávalósága. Hiszen Szenczynek nem egymás után kell ezekkel megküzdenie, hanem egyszerre! A küzdelem annyira kilátástalannak látszott, hogy a közönség egy része zúgni kezdett. Hogyne, hisz ez közönséges kivégzésnek ígérkezett, nem cirkuszi látványosságnak.
Szenczy sápadtan a haragtól, de félelem nélkül állt szembe ellenfeleivel. Herrenschmidttel elborult a világ, a browningja után nyúlt, s ha nem történik valami, a következő percben három pisztolylövés vetett volna véget az egyenlőtlen harcnak. Kiszámíthatatlan következménye lett volna a beavatkozásnak – de csakugyan történt valami.
Sir Henry kihajolt a korláton, s megfeledkezve a latin kiejtésnek nagynehezen megtanult szabályairól, a maga angol idiómájában leordította Szenczyre:
– Harésösz! Kjúrésösz!
Szenczynek az élete függött tőle, hogy megértse a rejtelmes szavakat. És megértette. A következő pillanatban megfordult, s teljes erővel futni kezdett az aréna másik vége felé. A három katona be sem várva a lanista jeladását, becsmérlő káromlások közt utána eredt.
A közönség még jobban zúgott, de a zúgás most az idegen megfutamodásának szólt.
Azonban harminc-negyven lépés után Szenczy hirtelen megfordult. A katonák elmaradtak egymástól, a centurio társai előtt szaladt. S megismétlődött az ősi római történet legendája: a Horatiusok és Curiatusok esete, amelyet Sir Henry a veszedelem végső percében társának emlékébe idézett Szenczy kezében megvillant a kard, s a centurio rémülten dobbant meg – ökléből kihullott a fegyver, s karja bénán függött alá. Alsó karját az idegen keresztülvágta. Felnézett a pódiumra és csöndesen térdre ereszkedett
A másik kettőt már arra sem méltatta a magyar levente, hogy külön küzdjön meg velük. Bevárta, míg egyszerre rátámadtak, s akkor a kardvívás művészetéből olyan mutatványt rendezett, hogy az aréna közönsége lélegzetfojtva figyelte. Játszva verte félre ellenfeleinek otromba csapásait; kardja ide-oda villant, mint a lombok közt cikázó napsugár; könnyű, ruganyos testtel szökött néha hátra előlük, majd nekirohant, mint a zsákmányra támadó párduc. Csattogtak, szikráztak a kardok; az általános csöndben tisztán hallatszott a fáradni kezdő katonák nehéz hörgése. Ekkor az egyik tehetetlen dühében banditafogásra szánta el magát: bal kézzel el akarta kapni Szenczy kardját, Szenczy felháborodott, s egy alávágással ennek is keresztülmetszette karizmait a könyök belső hajlatán. Ez is elejtette kardját és letérdelt. Utolsó ellenfelét másként tette harcképtelenné. Elkezdte a homlokát felszabdalni. Egyik piros csík a másik után jelent meg a katona homlokán, végre a vér teljesen elborította szemét, egy darabig vaktában vagdalkozott, majd amikor Szenczy kiütötte kezéből a kardot, megadta magát sorsának és letérdelt.
Szenczy a pódium elé állt és udvariasan tisztelgett kardjával. Véletlenül-e? de úgy esett, hogy a tisztelgés teljesen a Vestalis Maxima irányában történt, aki kegyes főhajtással viszonozta. Herrenschmidt morgott magában:
– Megint egy papnő. A főhadnagy úr gyűjti őket, mint gyerekkorában a bélyegeket.
Azonban az ügy még nem fejeződött be. A közönség lelkesedve tombolt, de egyre több oldalról hallatszott, hogy a katonák felé ordítják:
– Recipe ferrum!
A pódiumon a szenátorok kihajoltak, s öklüket mutogatták Szenczynek, lefelé fordított hüvelykujjai. Ekkor megértette, mit akarnak tőle, s miért térdeltek le a katonák, akik ismerték az aréna szokásait. Ha a közönség kívánta, a győztes viadornak le kellett döfni a megvert ellenfeleket.
Szenczy azonban tagadólag intett. Ha százszor is ez a szokás Rómában, magyar ember ilyent nem tesz.
Ebből azonban baj lett. A közönség meg volt sértve, itt-ott a felháborodás jelei mutatkoztak. Scipio kapott az alkalmon, hogy elrontsa az idegenek sikerét, felállott s a lictorok után kiáltott. Két lictor előrohant a szemközti kapuból, s elkezdte a fascesből kibontani a bárdot. Herrenschmidt megint a browningja után nyúlt, de most már Scipio felé fordult. Még egy pillanat és kitör a katasztrófa, de ekkor előrehajolt a Vestalis Maxima és fölemelte a karját.
Mint a karmester intésére a zenekar, úgy hallgatott el egyszerre minden zaj. Vesta papnőit olyan tisztelet övezte, hogy ha az utcán halálraítélt rabbal találkoztak, annak is meg kellett kegyelmezni. Fölemelt karja kegyelmet jelentett a három katona számára, de tulajdonképpen Szenczynek szólott. Herrenschmidt visszasüllyesztette zsebébe a browningot s röviden csak ennyit mondott:
– Piros galamb. Csupán a bázeli bélyegeken fordul elő. Három csillagos ritkaság.
Aki filatelista, meg fogja érteni a rosszindulatú célzást, melyet nyilván az irigység sugalmazott. Pedig a doktornak nem volt igaza. Mikor Szenczy az imént szembenézett a halállal, az utolsó pillanatban is egy drága név jutott eszébe: Rhodope.
Az első mérkőzés kedvezően ütött ki. Szenczy gyorsan felöltözött s visszavezették a pódiumra.
Következett a quinquertium.
Mielőtt Sir Henry az öltözőbe indult, átadta stopperóráját Szenczynek.
– Lesz rá gondom, hogy pontosan 100 yardot fussunk. Szíveskedjék az időt mérni, s az eredményt lekiáltani.
Szenczy elmosolyodott. A telivér angol sportember nekiindult az ismeretlen veszedelemnek, s akkor is legfőbb gondja a record. Kíváncsi volt, ugyan hogy fogja Sir Henry a 100 yardot kimódolni.
Mindjárt kiderült. Az atléták felvonultak. Tizenöten voltak, csupa dagadt izmú professzionista, köztük egy rettentő öles szerecsen. Sir Henry volt a tizenhatodik. A futást úgy rendezték, hogy az egyik kaputól a másikig terjedt a pálya, s a versenyzőknek a célkapun keresztül maradt elég terük a kifutásra. A homokot ezen a vonalon szétlapátolták, s egy széles, hosszú sáv alkotta az elég kemény és ruganyos talajú futópályát.
Most következett Sir Henry akciója. Mint vérbeli angol, kedvelte a számadatokat, s üres óráiban akárhányszor felmérte a circusokat és a Colosseumot. Tudta, hogy a Colosseumban az aréna hossztengelye 86 méter. Ismerte a saját lábának méretét, s mialatt az atlétákat két csoportba osztották, ő gyorsan hozzámért a pálya hosszához még 5 métert és 44 centimétert, befelé a kapu alá. Így pontosan kijött a 100 yard = 91,44 méter. Néhány szót váltott Coeliussal, s az kiadta a rendeletet, hogy a kapuboltozat alól kell indulni, arról a vonalról, melyet az idegen a homokba húzott. Ilyen módon a közönség nem látta ugyan a startot, de annál érdekesebbnek ígérkezett a kapubolt alól előrohanó atléták látványa.
A futókat Coelius indította. Az első nyolcas csoport elhelyezkedett, s Coelius kezében meglebbent a mappa, az indítást jelző fehér kendő. A kendő lecsapódott, a futók elindultak. Pár másodpercig tartó lábdobogás, a nézők izgatott kiáltozása – s a kurzus első része lezajlott. Sir Henry a pódium előtt állt s kérdően nézett fel Szenczyre.
– Tizenkettő! – kiáltotta az le az eredményt.
Sir Henry megvetően legyintett. Hiszen ezeknek fogalmuk sincs a futásról! Ő Oxfordban 9.08 másodperc alatt futott 100 yardot, amit ezek futottak, az ifjúsági rekordnak való. Íme, a pentatlon tréningjének szerencsétlen eredménye. Nem lehet egyszerre birkózni és 100 yardot futni, vagy ahogy Szenczy mondaná: nem lehet egyszerre pipálni és furulyázni.
Sir Henry csatlakozott a második csoporthoz, s eltűnt a kapu alatt. A mappa ismét lecsapódott, a futók kirohantak a kapu alól – legelöl Sir Henry karcsú, magas alakja.
A nézők izgalma nem ismert határt. A pódium előtt a szerecsen megelőzte az angolt; úgy látszott, népszerű atléta volt, mert hívei eszeveszetten kiáltoztak.
Szenczy egy pillanatra meghökkent és megfeledkezve magáról, magyarul kiáltott le elmaradt barátjára:
– Karral bele!
Nem kellett Sir Henry t biztatni. Nyilvánvaló volt, hogy erejét a finisre tartotta. Az utolsó húsz yardon irtózatos erejű spurttal húzta le a szerecsent, s vagy három yarddal nyerve rohant be a célkapu alá.
A lelkesedés nem ismert határt. A kakasülőn Róma csibészei hallatlan lármát csaptak. Hogyne, amikor valamennyien sportszakértők voltak, s az idegen olyan futótechnikát mutatott be, amilyent még sohasem láttak. Hetekig fogják ezt megbeszélni a Campus Martius labdaterein.
Sir Henryt azonban az ünneplés nem izgatta. Visszajövet felnézett a pódiumra.
– Tíz nyolc! – mondta be az eredményt Szenczy.
Meg lehetett vele elégedve. Tréning nélkül elég jó idő volt Azonban a szerecsen megállt a pódium előtt és elkezdett tiltakozni.
– Quadrupedavit! – kiabálta egyre.
Persze, Sir Henry modern rendszer szerint startolt, vagyis a szó szoros értelmében négykézláb. Ez ellen emelt óvást a szerecsen. Az aedilisek összedugták a fejüket, végre úgy oldották meg a kérdést, hogy a döntő futamba bevették a négert is, és eltiltották az idegent a négykézlábas starttól, így is jó volt. Sir Henry egyszerűen megszaladt tőlük, és játszva nyerte meg a döntőt. Idő: 11 mp.
Következett a diszkoszvetés. Két kilogrammos diszkoszt használtak; Sir Henry csalhatatlan szemmértéke szerint nem dobhattak messzebbre 34 – 35 méternél. Elcsodálkozott a silány eredményen, de azután látta, hogy egész rossz volt a rendszerük. Rájött erre odafönn Herrenschmidt is, és nyomban elkezdte idézni Statius Publius Papinius vonatkozó sorait

…Humique
Pressus utroque genu, collecto sanguine discum
Ipse super sese rotat…

Vagyis a discust a fejük fölött röpítették ki. Ezzel az erőveszteséggel nem is lehetett messzire hajítani. Sir Henry 40 méteres dobással ezt a versenyszámot is szerencsésen megnyerte. A szerecsen megpróbált óvást emelni a szabálytalan dobás miatt, de maguk a többiek hurrogták le, mert tetszett nekik az idegen rendszere s máris elképzelték, mint fognak ők azzal vidéki városokban díjakat nyerni.
A reménység ébredni kezdett a bajtársakban. De hát nem ismerték eléggé Scipiót, s nem is álmodtak róla, miféle új alávalóságot volt képes kitalálni hűséges tanácsadójával, a praetor peregrinussal egyetemben. Kikiáltók léptek elő és kihirdették, hogy a mai quinquertium alkalmával nevezetes újításokat fognak a nagyérdemű közönségnek bemutatni.
Az első újítást mindjárt a magasugrásnál mutatták be. Ugróléc helyett vaspálcát alkalmaztak, mely véges-végig ki volt rakva acélszögekkel. Ezt erősen a póznához kötözték, hogy nem lehetett leütni. Aki az ugrást elhibázta, az felbukott és összevissza sebezte a lábát. Utálatos, barbár találmány volt.
Az atléták hosszú iramban, egyenes tartással, felhúzott térddel ugrottak. Némelyik átjutott a szöges pálcán, de mások megbotlottak benne és lezuhantak. A homok kezdett pirosodni a vértől. Ez már tetszett a közönségnek. Nem volt sportszerű mutatvány, de vér folyt, s ma még nem láttak eleget.
Sir Henry megvető undorodással fogott az ugráshoz. Nem is erőltette meg magát; a magasságot 1,50 méterre becsülte. Pár lépésnyire iramot vett s oldalvást, könnyedén átvetette magát. A szerecsen most már nem emelt óvást az újabb szabálytalanság miatt, hanem megpróbált úgy ugrani, mint az angol. Széles mosollyal örvendezett zseniális elhatározásának, s oldalvást nekilódult a szöges rúdnak. Az elmés ötlet úgy végződött, hogy egész testével beleakadt a szögekbe, hasra vágódott és olyan lett a háta, mint a szilvásderelye tésztája, mikor a szakácsné keresztül-kasul szántja a derelyemetszővel. A publikum óriási módon mulatott.
A vaspálcát egyre följebb emelték, a versenyzők sorban elhullottak, s a modern sport technikája itt is diadalt aratott. Sir Henry győzött, 170 centiméteres ugrással.
A kikiáltók ismét kivonultak, s valami versenyszabályfélét hadartak el a gerelyvetésről. A lanista kört húzott s az első atléta beállt a kör közepébe. Egy másik megindult az aréna túlsó oldala felé, beállt az odarajzolt körbe és szembefordult az elsővel. Sir Henry szakértő szeme a távolságot 40 méterben állapította meg. A lanista jeladására mindkét atléta dobásra emelte a gerelyt.
A versenyzőknek egymást kellett célba venniök!
Ez volt Scipióék újabb merénylete. Fenn, a pódiumon a két bajtárs szívét összemarkolta a rémület, de Sir Henry nyugodt maradt. Megvárta, mi lesz ebből.
A két gerely elszállt, de célt tévesztett. A második dobást mindketten alig tudták kikerülni. Az volt a szabály, hogy csak a körön belül volt szabad lebukni vagy félreugrani, aki kilépett a körből, az fele távolságról büntető dobást kapott. A harmadik dobásnál az egyik atlétát térden találta a gerely és összeroskadt. A közönségnek tetszett az újítás, nagyokat kacagott a felbukó atlétán.
A játék tovább folyt. Egyik-másik komolyabb sebet kapott és harcképtelenné vált, azt kivonszolták az arénából. Utolsó előtti párnak a szerecsen állt fel egy görög atlétával. A szerecsen híres lehetett a gerelyvetésben, mert a karzat tombolva üdvözölte. Rá is szolgált a bizalomra. Legelső dobása melle közepén találta a görögöt, s az holtan roskadt össze. Végre a quinqueritum első halottja! A közönség ujjongott, a Colosseum majd leszakadt a tombolástul.
Sir Henryn volt a sor, hogy megküzdjön a négerrel. Nyugodtan lépett a körbe, amelyből a halott görögöt kivitték, s a nézők nagy ámulatára sarkával széttaposta a körvonalat. Majd megfordult, hosszú méteres lépésekkel még tizenöt métert hozzámért a távolsághoz s intett a lanistának, hogy húzza meg a kört. Az készségesen, gúnyos mosolygással engedelmeskedett A néger először elbámészkodott, de aztán úgy kitört rajta a röhej, hogy egész teste rázkódott bele.
Coelius ijedten futott Sir Henryhez, s elkezdte magyarázni a versenyszabályokat. Ha a gerely az ellenfél körén innen fúródik a földbe, akkor büntetődobást kell kiállani. Márpedig lehetetlen a gerelyt ekkora távolságon átröpíteni, okvetlen a néger előtt fog lehullani. A néger biztoskezű dobó, féltávolságról gyermekjáték neki ellenfelét szíven találni.
Sir Henry érzékenyen rázta meg hű barátja kezét.
– Az én istenem áldjon meg, derék Coelius. De én tudom, mit teszek. Várd meg a végét.
A lanista jelt adott.
Süvöltve szállt ki a gerely Sir Henry izmos ökléből, merész ívben hasította a levegőt, majd az ív magasából aláfordulva, lezúdult a rémülettől megmerevült szerecsenre, mint a tenger színére lecsapó viharmadár. Ezt nem várta az elbizakodott viador, nem is készült a védekezésre, csak az utolsó pillanatban, ösztönszerűen kapta félre a fejét. Ezt volt a szerencséje, különben homlokon találta volna az angol bajnok gerelye. De azért nem úszta meg minden baj nélkül a rettentő erejű dobást: a gerely acélhegye elkapta azt az aranykarikát, melyet bal fülében viselt, s egy darab fülcimpával együtt lesodorta a homokba. A meggyalázott afrikai ordított a szégyentől és fájdalomtól, a közönség dörgő tapsorkánnal üdvözölte a soha nem látott, nem képzelt rekordot. A kakasülőn percekig sem ült el a sivalkodás: holnap nem lesz célszerű a Campus Martiuson járni, mert sűrűn szállongó gerelyek fogják veszélyeztetni a közbiztonságot.
A második összecsapásnál a néger ki sem dobta a saját gerelyét, hanem készült a védekezésre. Sir Henry dobása éppoly pontosan csapott le a kör közepére, mint az első, s a megriadt szerecsen nem volt képes betartani a szabályt: kilépett a körből.
– Projectus poenalis! – süvöltötték a karzat ifjai, akik Sir Henry lelkes tisztelőivé szegődtek.
A lanista lemérte a huszonhét és fél méteres távolságot, s intett Sir Henrynek, hogy övé a büntetődobás. A néger arca szürkére fakult a rettegéstől, máskor ijesztően vörös ajka verteién lett és halvány.
Ekkor azonban Sir Henry a földbe szúrta gerelyét s fejét rázta, hogy nem él a büntetődobással. Az aedilisek köréje gyülekeztek és felelősségre vonták. Rendületlen nyugalommal felelt nekik:
– Ha az afrikait most halálra sújtom, nem marad méltó ellenfelem az ökölvívásra.
Ez már római beszéd volt! Az aedilisek elragadtatva ölelgették össze a büszke szó kimondóját. Egyikük elkapta a kikiáltók szócsövét, s azon keresztül adta tovább a közönségnek a római ízű szállóigét. Taps és üdvriadal jutalmazta a merész beszédet, a senatorok mosolyogva bólogattak, Rufinus consul szigorú arca biztatóan nyájasra derült. Csak Scipio ült továbbra is gőgös-mereven. A praetor peregrinus valamit odasúgott a fülébe, s arra gúnyosan megrendült az ajka.
Odalenn, az arénában sorakoztak a quinquertium utolsó mérkőzésére, az ökölviadalra. Már csak öten maradtak: Sir Henry, a szerecsen s még három római bajvívó. A többi harcképtelen lett az ugrásnál vagy a gerelyvetésnél, és fel kellett adnia a versenyt. Az általános izgalom ráragadt Szenczyre is, Herrenschmidtre is. Már nem érezték a féltő aggodalmat bajtársukért, a lelkesedés elnyomta a rettegést, s teljesen erőt vett rajtuk az a félig türelmetlen, félig bizakodó várakozás, mellyel a sportklubok tagjai szokták a klubtárs küzdelmét kísérni. Szinte megkövetelték tőle: vágd ki a rezet!
De a lelkesedés virága hamar lefagyott. A küzdőknek fel kellett ölteni a római vívókesztyűt, a caestust. Ez erős szíjakból állt, melyek teljesen átfonták az okot és a csuklót, s az ököl külső felületén ólombütykökkel-voltak beszegelve. Ahová a caestus lecsapott, ott repedt a bőr és törött a csont
Ah! A római ökölvívás vad volt és kegyetlen. Nem az volt a cél, hogy a küzdők szép, változatos mérkőzést mutassanak be, – nem is az, hogy az ellenfelet harcképtelenné tegyék – hanem, hogy véres cafatokra marcangolt emberi testek, kíntól vonagló arcok gyönyörködtessék a nézőket.
Sir Henryt az egyik római atlétával állították szembe. A római egyenes, taszító ütéssel rohanta meg az angolt.
– Catch! – kiáltotta önkéntelenül Szenczy.
Úgy is történt Sir Henry nyitott kesztyűvel, félúton elfogta az ellenfél öklét és leszerelte a csapást. Ettől a pillanattól fogva ő lett a támadó. Ami ezután következett, az olyan ámulatot váltott ki a nézőkből, hogy néma csönd ülte meg a padsorokat, tisztán lehetett hallani a caestusok csattogását. Sir Henry meg akarta mutatni Róma népének, mi a valódi ökölvívás művészete. Ellenfelét odaterelte a pódium elé, és szabályos körben hajtotta körül. Hiába volt annak minden ellentámadása, könnyedén, elegánsan alkalmazta az angol bajnok a kivédés valamennyi fajtáját; majd alkarjával ütötte fel a csapást, majd oldalt lépett, félrehajolt vagy alábukott, s a vadul csapkodó római ütései a levegőt érték.
Szenczy egyre nagyobb gyönyörűséggel kommentálta a küzdelmet.
– Block… side step… slipping… ducking…
Az angol még egyszer sem ütötte meg igazában ellenfelét, folyton csak cselezett s látszott, hogy a másikat arra sem méltatta, hogy komolyan vegye, az egész mutatványt a közönségnek szánta. Ilyen könnyű, játékos mozgást, ilyen ruganyos lábmunkát még nem láttak a Colosseumban. Végre a rómait elborította a düh: nem bánta, ha kap is, csak adhasson. Egyenest Sir Henry arcára pályázott: de ez felütötte a támadó öklét s villámgyors riposzttal úgy vágta orron, hogy eleredt az orra vére és folyt, mint a csergedező patak.
A rómait félreállították, harcképtelen lett. A közönség meg volt lepve, elfelejtett tapsolni.
Sir Henry félreállt, hogy pihenjen. Azonban a lanista a másik rómait szólította, s rákiáltott az idegenre, hogy folytassa a küzdelmet. Szenczyék elszörnyedve ugrottak fel helyükről. Scipio gárdájának gazsága nem ismert határt; íme, most azt eszeltek ki, hogy az idegent egymás után eresztik össze valamennyi bajvívóval, s mikor már holtra fáradt, akkor kiszolgáltatják kényre-kedvre a bikaerejű szerecsennek, aki már bosszúvágytól lihegve várta, hogy szilánkokra zúzhassa megszégyenítőjének csontjait.
Nem lehetett itt tenni semmit: bízni kellett Sir Henry hidegvérében és ügyességében. Herrenschmidt az általános csönd közepette lekiáltott:
– Nervus trigeminus! Plexus Solaris!
Ez latinul volt, mégsem értette senki. Mi lehet az a hármas ideg? és főképp mi a csoda lehet az a napfonadék? Sir Henry azonban felnézett és intett a fejével. Ő igen jól tudta, hogy a nervus trigeminus az állkapocsban székel és bizalmas összeköttetésben van az agyvelővel, a plexus solaris pedig egy idegnyaláb, amely éppenséggel nem világít, hanem mély sötétségben rejtőzik a gyomor tájékán, s csak akkor ad életjelt, ha egy kemény ököl eltalálja, de akkor aztán meglátja az illető az egész naprendszert, kék, zöld és veres napokkal s ugyanolyan csillagokkal.
Sir Henry szeme vészjóslóan villogott. Elkeserült lelkében a harag és a bosszú bontogatta szárnyait; a felebaráti szeretet és szelídség gyöngéd pillangóit földre paskolta a baljós fekete szárnyak csattogása.
A római előugrott, s a következő pillanatban ordítva fetrengett a porban. Senki sem látta az idegen bajnok gondolatgyors ellenütését, csak Szenczy avatott szeme tudta megkülönböztetni a külső kiütést bal kézzel, s a szörnyű erejű szvinget, mely vesén találta a rómait.
Mielőtt a közönség magához térhetett volna, már a harmadik vívót küldték rohamra. Ez két csapást kapott egyszerre: egyet jobb kézzel a bal állkapcsára, másikat bal kézzel a jobb halántékára. A nyomorult olyasmit érzett, hogy először leszakították a fejét, azután visszacsapták a nyaka közé, végül rádöntötték az egész Colosseumot. Hangtalanul vágódott el a fövényen, nem bírt mozdulni, csak a lába rángatózott.
Következett a néger. Már ekkorra eszeveszett izgalom lett úrrá a közönségen. Hívei vad kiáltozással, lábdobogással biztatták a szerecsent, de itt-ott már Britannus nevét is teli torokkal harsogták, a karzat pedig sivított új kegyence felé, mint a tengeri hajók szirénája. A Raviusok óta nem hallott a Colosseum ilyen agyvelőt remegtető hangzavart.
A néger egyszerre akarta eldönteni a viadalt, és kipróbált, félelmetes fogásához folyamodott A támadás közepette hirtelen megtorpant, hatalmas fogsorát dühösen kivicsorította, mintha azzal is meg akarná marni ellenfelét, s rémesen csillogó szemét ennek mellére meresztette. A megriasztott ellenfél ilyenkor mellét iparkodott fedezni, s védtelenül hagyta arcát, amelyet azután teljes erővel ért a néger kiszámított cselütése. Az ilyen ütés szétzúzta az áldozat arcát, csontjai betörtek, s vére széjjelfecskendezett. A néger az ő afrikai virágos nyelvén nevet is adott kedvenc mesterütésének, úgy hívta: "a széttört borospalack".
Sem Sir Henry, sem Szenczy nem hallották még hírét a széttört borospalacknak, mégis, mikor a következő esemény szenzációja egy pillanatra megakasztotta a zajgást Szenczy ajkáról ez a meglepett kiáltás röppent el:
– Corkscrew blow! (Dugóhúzó-csapás!)
Az történt, hogy Sir Henry nem engedte széttörni a borospalackot, hanem kihúzta a dugót. Nagyon jól ismerte ő azt a primitív cselezést, amikor a támadó nem oda üt, ahová néz. Dyet a Magdalene College-ben csak a kezdők szoktak használni. Míg bal kézzel könnyen kivédte az ütést, jobb karjának félrecsavart ökle a gőzkalapács ellenállhatatlan erejével zuhant le a néger gyomrára, majd visszacsavarodva, a szemvillanás gyorsaságával csapta föl az állat Ez volt a Corkscrew blow. A plexus Solaris, a nervus trigeminus egyszerre kapta meg a magáét A néger szeme elhomályosult, elkezdett nyögni, karját önkéntelenül kitárta, mintha kegyelmet kérnie. Sir Henry azonban ezúttal nem ismert irgalmat. Olyan erővel, aminővel egy vadállatot le lehet ütni, egyenesen a néger szívgödrére sújtott. Az jajszó nélkül hanyatt esett. Az arénák hőse nem fogja többé vérdíj fejében ellenfeleit halálra öklözni: nem kell neki több pénz, csupán egy obulusra lesz még szüksége, amit Charonnak ad viteldíj fejében.
Ha Scipio nyert hadjárat után, mint triumphator vonult volna végig Róma utcáin, akkor sem kísérte volna nagyobb üdvrivalgás, tapsfergeteg és kendőlobogtatás, mint aminőben Sir Henrynek volt része. Két bajtársa könnyek közt ölelte volna össze, ha egyedül vannak, de ennyi tenger nép előtt be kellett érni egy erőteljes kézfogással.
– Well fought, old boy! (Jól küzdöttünk, vén fiú!)
Scipio küldöttei megzavarták őket: Herrenschmidtnek indulnia kellett a költői versenyre. Langyos szellő fújt a távoli tenger felől, a tavasz előszele, de korán esteledett. A nézők kimerültek s türelmetlenek voltak.
A versenyzők egyenkint léptek az arénába; szócsövön minden irányba elharsogták előbb a költemény tartalmát, azután magát a verset Hanem a publikum rettenetes nagy igényűnek mutatkozott. Alig szavalt a boldogtalan poéta tíz-tizenöt sort, már lezúgták, s másik után kiabáltak. Nem lehetett őket kielégíteni. A tizedik pályázónál már kezdtek repülni a rohadt narancsok, sonkacsontok s egyéb ételmaradékok. A költők azonban ismerték az aréna lélektanát, s a legelső narancs-üdvözletnél sietve illantak ki a pódium alatti ajtón. Utóbb már a verset sem várta be a nagyérdemű publikum, ha nem tetszett a tartalom, már megeredt a potyadékzápor.
Ilyen viszonyok között lépett ki Herrenschmidt utolsónak a porondra.
S ekkor kiviláglott Scipióék utolsó, becstelen merénylete. Két lictor lépett a pódium alatti kapu elé, s előretolta a reteszt Herrenschmidt visszavonulási útja el volt vágva.
Bajtársai ijedten ismerték fel a helyzet veszedelmét. Attól nem tartottak, hogy a nép hajigálná meg társukat, de biztosra vették, hogy a praetor peregrinus cinkosai el vannak helyezve szanaszét a Colosseumban, s a legelső felsülésre megindítják a dotálást. Későn veszi majd észre Rufinus consul, hogy nem naranccsal hajigálnak, hanem kövekkel. Mire közbeléphetne, már a szeme láttára kövezik agyon az idegent. Hogy a dolognak felsülés lesz a vége, abban egy cseppet sem kételkedtek. Szenczy már arra gondolt, hogy minden illem ellenére odafut a Vestalis Maximához és védelmét kéri, azonban ekkor megcsendült Herrenschmidt hangja a szócsövön keresztül:
– Ad Rufinum!
A vers címe megtette hatását, s a zsibongás elcsitult, Rufinus meglepve, érdeklődve hajolt előre székében.
A karzatról elkezdtek kiabálni:
– Argumentum!
A tartalmat akarjátok? Jó. A doktor mindkét irányban elharsogta a tartalmat:
"Alium alio studio teneri; poetam autem scribendorum lyricorum versuum studio delectari."*
[*Mindenkinek más a kedvtelése: a költő pedig lírai versek írásában leli gyönyörűségét.]
A közönség helyeselve lármázott.
Szenczy csodálkozva figyelt. Mintha ehhez hasonlót hallott volna, valamikor régen, talán a gimnáziumban.
A lepel nyomban lehullott Herrenschmidt titkáról. Felborzolta haját, mint lírai költőhöz illik, és belefogott a szavalásba.

"Rufinus, atavis edite regibus,
O et praesidium, et dulce decus meum."*
[*Rufinus, királyok sarjadéka,
ó én oltalmazom és édes ékességem.]

A légy döngését meg lehetett hallani az arénában. Rufinus, aki családfáját csakugyan a régi királyoktól származtatta, alig tudta türtőztetni magát, komoly arca nyájas mosolyra derült.
A Vestalis Maxima megfeledkezett magas méltóságáról, összecsapta kezét és leányos elragadtatással tekintett le a költőre.
Szenczy a homlokára ütött.
– Ó, az országos szélhámos! Elszavalja nekik Horatius versét Maecenashoz, átcímezve Rufinus nevére!
A doktor csakugyan az irodalomtörténetben páratlanul álló szédelgést követett el. Tudta, hogy Horatius művei elvesztek, s így egész biztosra ment. Mintha csakugyan a saját művét adná elő, már nem is érte be az egyszerű szavalással, hanem színészkedett. Megvető kézmozdulattal mutatott végig az arénán és folytatta:

"Sunt quos curriculo pulverem Olympicum
Collegisse iuvat; mataque fervidis
Evitata rotis, palmaque nobilis
Terrarum dominos evehit ad deos."*
[*Vannak, akik abban lelik önbizalmukat,
hogy futásukkal felverjék az olimpiai küzdőtér porondját,
mások forróra hevült kerekekkel kerülik meg a célpontot:
a győzelmi pálma az istenekhez, a földnek uraihoz magasztosít.]

A vers gyönyörűen illett az alkalomhoz. A hatás sorról sorra fokozódott. Mindenki elámult, elszédült a gyönyörűségtől. A római nép bolondja volt a szép beszédnek. Rajongva szerették gyönyörű nyelvüknek nemes csengését. Horatius harangzengésű versei olyan tökélyben mutatták be a latin nyelvet, aminőt még nem ismertek.
Mikor Herrenschmidt elszavalta az utolsó két sort:

"Quod si me Lyricis vatibus inseris,
Sublimi feriam sidera vertice"*
[*Ha te engem a költők sorába iktatsz,
a csillagok fölé emelkedem.]

akkor megtörtént az, amit a Colosseum még nem látott, felállt Rufinus consul, kilépett a pódium szélére és megadta a jelt a tapsra.
A diadal teljes volt. Ha előbb fergeteges volt a taps, akkor most égiháború tört ki az amphitheatrum falai közt, olyan égzengés erejű nádasba robbant szét a nézők lelkesedése. Az ünneplés csak akkor kezdett szűnni, amikor levezették a porondra a nap másik két hősét, hogy átvegyék a győzelem jeleit.
Ekkor aztán előkerült valamelyik mellékajtón Jim is, aki idáig a konyhán realizálta népszerűségét. Palesnek, az etetés istennőjének áldozott, úgy teliette magát, hogy hengeralakúvá dagadt. Némi üdvözlő csaholást bocsátott előre, s ahogy gazdái egy sorban álltak egymás mellett, odaült eléjük, s a pódium felé fordított fejjel várta a történendőket, mialatt kurta farka a légcsavar sebességével forgott. Egészen úgy viselkedett, mint egy impresszárió, aki kiváló művészeket szerződtetett a mai délutánra, s a sikeres fellépés után várja a nagytekintetű közönség elismerését.
A Vestalis Maxima előlépett. Őt illette a pályabér kiszabásának tisztessége. Kedvesen csengő hangon kiáltotta:
– A kard művészének.
És egy pálmaág repült Szenczy lába elé, ki azt lovagias hódolattal emelte fel.
– A férfierőnek!
És Sir Henry is megkapta a maga pálmalevelét.
– Az édes szavak mesterének!
Egy rózsakoszorú hullott Herrenschmidt elé a fövényre.
– Eszem azt a csacsogó kis száját – mondotta Szenczy, a legnagyobb fokú tiszteletlenséget tanúsítva Vesta főpapnője iránt
Rufinus fiatalos hévvel osztogatta rendeleteit.
Parancsára széttárták a porta triumphalis kapuját, melyen a győztes viadorok szoktak távozni, és fölajánlotta saját kocsiját az idegeneknek. Megtörtént, hogy Szenczy László, magyarkirályi főhadnagy, Hans Herrenschmidt, a jénai egyetem doktora és Sir Henry Eythorne angol baronet diadalmenetben hajtott ki a porta triumphalison, Róma első consulának fogatán. Mellettük poroszkált Jim, feltartott fejjel, foga közt valamit szorongatva.
A szerecsen fülcimpája volt.
Scipióék tökéletesen le voltak verve. A holnapi népszavazás eredménye nem lehetett immár kétséges. Tudtak, hogy Scipio halálos ellenségükké vált, de állták a harcot.
Odahaza Coelius nagy lakomát akart rendezni a tiszteletükre, de a három bajnok fáradtságára hivatkozott és pihenőre tért.
Szobájukba érve, Herrenschmidt föltette rózsakoszorúját, s büszkén sétált föl és alá.
– Viseli, mint cigány a kalapot – mondotta Szenczy. Ezúttal Herrenschmidt ismerte a magyar anekdotát.
– Én csak egy Horatiust loptam meg, de ön előnyben van három Curiatiussal.
– Amely előnyt ön gyorsan le fog dolgozni. Róma kíváncsi lesz költészetének további gyümölcseire, s ön kénytelen lesz az örök várost további kakukktojásokkal megajándékozni.
– Ezen már magam is gondolkodtam. S e tekintetben számítok az ön segítségére.
– Az enyimre? Én nem tudok más latin verset, mint azt, hogy: Antantinusz, szárakatinusz.
– Megmagyarázom. Scipiónak körülbelül négy hétre van szüksége, hogy felkészülhessen az afrikai hadjáratra. Addig itt maradunk Rómában. Ha hetenként leadok egy verset, kinn vagyok a vízből. Pont négyet tudok kívülről. Egyet az arany középútról és kettőt ahhoz a bizonyos Lydia nevezetű leányzóhoz.
– S a negyediket?
– Itt a baj. A negyedik egy Lyces nevű úrleányhoz van címezve. Lydia közönséges név, mint önöknél Mari vagy Julcsa, őt hát nyugodtan megénekelhetem. De Lyces átkozottul ritka; Coeliusból kivettem, hogy csak egyetlen egy van egész Rómában. Itt lakik a Via Sacra sarkán, papája vagyonos patrícius. Azt mondja, szép leány, csak egy kicsit nagyon kancsal.
– Hát énekelje meg a huncutszemű kisasszonyt.
– Azt akarom. Azonban a vers úgy szól, hogy a költő szemrehányást tesz Lycesnek, amiért imádóját óraszámra engedte a kapuja előtt ácsorogni kegyetlen hóviharban. Már most e tekintetben kérem az ön jóindulatú támogatását. Februárban vagyunk, a napok langyosak, de még jöhet egy pár fagyos északi szél az Appeninek felől. Nem lenne szíves a legelső havazás alkalmával néhány órát eltölteni hajadonfővel Lyces kapuja előtt? Akkor én leadhatnám a verset.
– Vigasztalhatatlan vagyok, de nem tehetem. Ön monda, hogy Lyces a Via Sacrán lakik.
– Baj ez?
– Baj. Arra járnak Vesta papnői. Mit csinálok, ha a balvégzet odahoz egy Vestalist? Lyces kénytelen lenne alkalmazkodni a szokáshoz és megkegyelmezni nekem. Márpedig nem vehetem feleségül, nagy a korkülönbség: kétezer esztendő.
– Sir Henry, mit szól ehhez az önzéshez? Szenczy barátunk teljesen egyéni szempontok miatt képes az utókort megfosztani egy halhatatlan költeménytől.
Sir Henry azonban megsokallta a léha beszédet.
– Uraim, komoly időket élünk, beszéljünk komolyabb dolgokról. Tehát még négy hetünk van Rómában?
– Annyi.
– Azt hiszem, ez éppen elég lesz.
– Mihez? Hogy Scipio elkészüljön?
– Nem. Ahhoz, hogy megjavítsam a rekordomat száz yardon 10 másodpercre.
Ilyen társalgást folytatott a három pilóta ezen a napon, melyen talán már eldőlt, hogy Róma legyen-e úr a világon, vagy Carthago? – s amelyen Róma minden polgára, az első consultól egészen az utolsó cipőfoltozóig az idegenekkel kötendő szövetség részleteit tárgyalta.
Másnap Rufinus a senatusba kérette őket.
Scipio, látva a hangulatváltozást, elállt a népszavazástól, s ő maga készíttette el a praetor peregrinussal a szövetségi szerződést.
A szerződés így hangzott:
"Szerződés, melyre Quintus Március Rufinus és Publius Cornelius Scipio consulok, valamint a római senatus esküdtek Britannus, Germanus és Hungarus főemberekkel, az ércmadarak uraival.
S esküdtek arra a Dii Consentes és mindazon istenek jelenlétében, kik Rómát védelmezik, esküdtek azon isten előtt, ki az ércmadarak urait oltalmazza.
Scipio consul valamennyi elfogott carthagói nemest felajánlja Hannibálnak, cserébe a fogoly negyedik idegenért és a két ércmadárért.
Az idegenek minden erejükkel és tehetségükkel segítik Rómát abban, hogy Carthagót véráldozat nélkül elfoglalhassa.
Carthago bevétele után eltiltja az emberáldozatot azon a területen, amelyre hatalma kiterjed.
A senatus meghagyja Scipio consulnak, hogy Carthago épségét kímélje. Scipio consul esküvel fogadja, hogy sem Carthago bevétele alkalmával, sem azt követőleg nem fog olyan parancsot kiadni, mely szerint Carthago feldúlassék avagy felégettessék, s lakosai felkoncoltassanak avagy rabszolgaságra hurcoltassanak.
E szerződést megtartjuk, mint szövetségesek, barátok és testvérek."
A szerződés rövid volt és világos. Nem lehetett ellene kifogást emelni. Tekintettel azonban arra, hogy a praetor peregrinus szövegezte, Herrenschmidt ravaszságot sejtett, s kívánságára még megtoldottak a szöveget azzal, hogy: "Scipio consul vagy helyettese", nehogy eszébe jusson egy szép napon Scipiónak, hogy beteget jelentsen, s átadja a vezérletet helyettesének, aki nincs kötelezve, hogy Carthagót kímélje.
Szenczy még kierőszakolta, hogy a két fogoly gallust bocsássák szabadon. Azok már be voltak falazva egy föld alatti üregbe a fórum boariumon; úgy kellett őket kiásni onnan.
A szerződésnek viasztáblára írott példányát megkapták az idegenek; egy másikat eltettek a senatus irattárába; egy bronztáblára vésett példányt pedig kifüggesztettek Jupiter Capitolinus templomában.
Rufinus jóindulatát azzal mutatta meg, hogy még egy biztosítékot nyújtott. Indítványára a tanács kinevezte Coeliust legátusnak az afrikai sereghez. Megbízatása volt őrködni az idegenek felett, és ellenőrizni a szerződés teljesítését.
Március idusán, a római történelemnek ezen a nevezetes napján hagyta el Scipio Rómát. Seregét először Szicíliába vitte, s onnan hatalmas hajóhadával megindult Carthago ellen. A két ércmadarat is hajóra rakták, mert a benzin fogytán volt, takarékoskodni kellett.
Enyhe tavaszi idő járta, melegen sütött a nap, s a virágok már fakadtak Carthago kertjeiben, amikor a balvégzet bontogatni kezdte fekete fátyolát, hogy kiterítse a város fölé.

ÖTÖDIK RÉSZ

Carthago ostroma

Hadrumetumnak hívták a várost, ahol Scipio hajóhadával kikötött. Valamikor régen, a francia uralom alatt Sousse volt a neve: 150 kilométernyire feküdt Tunisztól délre. Az egykori Tunéziának ezen a keleti partján semleges városok terűitek el, melyek Rómához húztak ugyan, de Carthago közelsége miatt nem mertek színt vallani. Carthago valódi szövetségesei a berberföld belsejében laktak.
Napokig tartott, míg az ezernyi hajóból partra vergődött a hadsereg. A kikötő északi oldalán a csatahajók horgonyoztak, abban a sorrendben, ahány sor evezőjük volt. Elöl helyezkedtek el a két evezősorok, a biremisek, utánuk következett a többi típus: a trieremis, quadriremis, quinqueremis, hexeris, hepteris, decemremis. Leghátul egy sor navis turrita, amelyeknek fedélzetén hatalmas torony emelkedett, ahonnan nyilazni lehetett az ellenséget. Délen zsúfolódott össze a temérdek navis oneraria, a teherhajók lomha, nagy tömege, színig rakva hadianyaggal és ostromszerekkel. Közöttük voltak a könnyű típusú gyorshajók: a navis actuaria, amely vitorlát is, evezőt is használt, a hosszú és hegyes liburnica, a hemiola, a celes és a cercurus, mind csupa sebes járatú, könnyed mozgású gálya.
A három idegen fejcsóválva nézte a rakodást.
– Úgy látszik, Scipio óvatos – szólt Szenczy. – Nem bízik meg bennünk teljesen; fel akar készülni az ostromra a maga módja szerint is.
Csakugyan, a hadianyag óriási mennyisége arra vallott, hogy Scipio számított egy akár évekig tartó ostromra. Carthago kemény dió volt, el kellett magát látni bőven diótörőkkel.
Ezerszámra rakták ki a hajókból az ostromgépeket. Némelyik hajó öbléből nem került elő egyéb, mint csupa félelmes aries, vasból öntött, kosfejben végződő faltörő gerenda. Ezeket mindjárt felszerelték a kerekeken járó talpakra, föléje vaslemezekkel borított deszkákból bódét építettek, hogy a kost kezelő katonákat megvédje a várbeliek nyilai ellen, s az egész alkotmányt bivalyfogatokkal szállították tovább.
A helepolisnak csupán alkatrészeit rakták ki, ezt csak a helyszínen állítják majd össze. Ott fog toronnyá magasodni a több emeletes várvívó gépezet, amelyet közvetlenül a vár falai alá tornak, s mind a kilenc emeletéről romboló erejű lövedékeket zuhogtatnak a falra.
Temérdek ostromlétrát szállítottak a partra, majd furfangos szerkezetek kerültek napvilágra, amiknek az volt a rendeltetése, hogy az ostromlókat fölemelje a várfal magasságáig. Ilyen volt a sambuca és a tolleno, mely hasonlított a gémeskúthoz.
– Hát ez mi a csoda – álmélkodott Szenczy.
Egy hajó színig meg volt rakva valami furcsa szerszámmal. Olyan volt, mint a kasza; de a hegye súlyos ólomgömbben végződött s a nyelét több méter hosszú, hajlékony husáng alkotta.
Coelius magyarázatokkal szolgált.
– Ez a falx muralis. Az a célja, hogy elkapják vele a várvédő katona lábát vagy derekát és lerángassák a falról.
Szenczyék alig állták nevetés nélkül. Bizony, primitív szerszámocskák voltak ezek. Már a másik hajóból elmésebb tárgyakat hordtak ki. Csupa fagolyó volt ez, melyekből egymástól egyforma távolságra négy hosszú acélszög állt ki.
– Ez a murex ferreus – magyarázta Coelius. – A várkapu elé szokták szórni, hogy megakadályozzák az ellenséges lovasság kirohanását. Akárhogyan vetik el a murex ferreust, mindig úgy esik, hogy három Iába megtartja a földön, a negyedik pedig pontosan égnek mered. Ha a ló belelép, megsántul.
Végre előkerültek a hajítógépek. Százszámra volt ott mindenféle tormentum: ballista, catapulta és onager. Az onager nagyon megtetszett a három idegennek, már csak a neve miatt is. Azt jelentette: vadszamár. Nyilván azért keresztelték így el a katonák, mert a hajítás pillanatában hátrarúgott. Herrenschmidt kérelmére Coelius felszereltetett egy onagert, hogy kipróbálják.
– Tudniillik láttam a saalburgi Schramm-féle rekonstrukciót – magyarázta a doktor. – Schramm Ammianus Marcellinus leírása alapján szerkesztette meg az onagert. Mikor ott voltam, egy két kilogrammos kőgolyót 350 méternyire hajított.
Az onagert felszerelték. A vetőkar egyik vége hatalmas kötélfonatba volt ágyazva, másik végét pedig visszafacsarták, ameddig lehetett. A kar végén szíjhurok függött, abban volt a kőgolyó. Körülbelül szintén 2 kilogramm lehetett. Coelius a záróreteszt félrerántotta, s a gép kivágta a golyót. Sir Henry megmérte a távolságot: 380 méter volt.
– A vadszamár fejlődésképes állat – konstatálta. Coelius diadalmasan tekintett körül,
– Nézzétek Róma erejét és hatalmát! Nézzétek ezt a harcedzett hatalmas sereget, e félelmetes gépeket s a rémületet gerjesztő hajóhadat. Látjátok ott hátul a rettentő tengeri szörnyetegeket: két vitorlával, négyszáz evezőssel van ellátva mindegyik!
– C! c! – szörnyülködött udvariasan Herrenschmidt. – A mi mértékünkkel mérve, legalább száz tonnás lehet egy ilyen óriás tengeri csoda.
– És milyen sebesen járnak! – toldotta meg Sir Henry. – Az úton kiszámítottam, legalább öt kilométert tettünk meg egy óra alatt.
Coelius nem sejtette, mennyi egy kilométer, de büszke volt a dicséretre és megelégedve ment a dolga után.
Végre útnak eredt a sereg, s öt nap alatt ott voltak Carthago alatt Nem állt útjukba senki. Hannibál meghúzódott a várfalak mögött, nem adott magáról élet jelt.
Scipio a két tó között ütötte fel táborát, melyeknek valaha Sebkha-er-Riana és El Bánira volt a neve. Keresztben megszállta azt a földnyelvet, amelynek a tenger felé eső részén feküdt Carthago, s így a várost tökéletesen elzárta a szárazföldtől.
Az első napokban lázas izgalommal erősítették meg a tábort Földet tártak, árkot ástak, falakat építettek, pallizádokat vertek le. Végre elkészült a szabályszerű, ősrégi berendezésű négyszögletes táborhely. A város felé eső részen voltak feltűntetve a katonák sátrai, azután egy 30 méter széles út következett a via principalis. Az út túlsó oldalán állott a vezéri sátor, a praetorium, előtte széles emelvénnyel, a suggestummal, ahonnan a fővezér beszédeket szokott intézni a katonákhoz. Körülötte sorakoztak a főtisztek és főhivatalnokok sátrai; itt helyezték el a három idegent is. A tiszti sátrak mögött a szövetséges katonaságot állították fel, ezeknek legszélső vonalától hatvan méternyire húzódott a tábor nyugati fala, középen egy kapuval, a porta decumanával.
Ezen a hatvan méter széles közön, a porta decumana közelében pihent meg a két repülőgép.
– Meddig szokott tartani egy ilyen erős vár ostroma? kérdezte Szenczy Coeliust.
– Az attól függ, sikerül-e kiéheztetni az ellenséget. Lilybaeumot egy évig vívtuk, míg végre az ellenség kezünkre adta. De Carthago útja nyitva van a tenger felé, onnan élelmezheti magát Scipio kétévi ostromra készült, persze, nem számítva a ti segítségetekre.
– Nem szándékozik ő a tenger felől is megtámadni a várost?
– Az lehetetlen. A kikötő bejáratát bizonyára elzárták láncokkal, ott nem lehet keresztültörni.
– Ismered Carthago falait, Coelius? Én bejártam minden erődítést. Tudod, hogy a fal mindenütt kettős? Mindegyik fal ölnyi vastagságú, s a két falat elválasztó köz keményre döngölt földdel van kitöltve. Vajon tud-e ezeken rést törni az aries?
– Majd betörjük a kapukat.
– Tudod, hogy a kapuk mind a vakudvarba vezetnek? ha az ostromlók oda bejutnak is, a védők kényelmesen halomra nyilazzák őket az udvarra nyíló törésekből.
Coelius elszomorodott.
– Bizony, sok római vérnek kellene elfolynia. De én bízom tibennetek.
– Mi készen vagyunk a cselekvésre, de Scipio még nem hívatott. A gőg még nem párolgott ki a fejéből. Arra nem gondol, hogy hátha Hannibál némasága mögött rejtőzik valami.
Valóban. Hannibál vésztjóslóan hallgatott. Az erődítési munkát a várfalakról egyetlen nyíllövéssel sem zavarták. Egyszer, mikor a faltörő kosokat hurcolták ide-oda, lebocsátottak a falról néhány lupus ferreust, hatalmas vashorgokat, amelyeknek az volt a rendeltetése, hogy az ariest elkapják és félrelendítsék. Ezt is ingerkedésből tették, hogy megmutassák, mennyire fel vannak készülve mindenre.
Mikor a tábor elkészült, Scipio nagy ünnepséget rendezett. Először is allocutiót, beszédet intézett a felsorakoztatott katonákhoz a suggestumról, melyben ékesszólóan elmagyarázta, minő szép dolog az, ha a katonák a fővezér dicsősége érdekében hősi halált halnak. Azután áldozatot mutattak be Róma isteneinek. Ami azonban nem volt elég; biztonság okáért meg kellett nyerni Carthago védőisteneit is. Ez volt az úgynevezett evocatio, ami következőképp ment végbe.
Scipio egy pontifex kíséretében újból a suggestumra hágott, a város felé fordult, s a következő hathatós felhívást intézte Carthago isteneihez:
"Si deus, si dea est, cui populus, civitasque carthaginiensis est in tutela, teque maxima, ille, qui urbis hujus populique tutelam recepisti, precor, venerorque, vemamque a vobis peto, ut vos populum, civitatemque carthaginiensem deseratis, loca, templa, sacra, urbemque eorum relinquatis, absque his oeatis, eique populo civitatique metum, formidinem, oblivionem injiciatis; proditique Romam, ad me, meosque veniatis; uostraque vobis loca, templa, sacra, urbs acceptior, probatiorque sit, mihique populoque Romano, militibusque meis praepositi sitis, ut sciamus intelligamusque. Si ita feceritis, Voveo vobis templa ludosque facturum."*
[*Akár isten, akár istennő vagy, kinek a carthagói nép és állam oltalmában áll s te legnagyobb, ki e város és nép oltalmát elfogadtad, kértek és tisztellek, s azt a javaslatot intézem hozzátok, hogy hagyjátok el a carthagói népet és államot, hagyjátok el szenthelyeiket, templomaikat és városukat, töltsétek meg őket félelemmel, rettegéssel és feledéssel, s elárulva őket, jöjjetek Rómába, hozzám, az enyémhez; a mi szent helyeink, templomaink és városunk legyenek előttetek kedvesebbek és kipróbáltabbak legyetek nekem, a római népnek és katonáimnak elöljáróink, s tudassátok és értessétek ezt meg velünk. Ha ekként cselekszetek, templomokat és játékokat fogadok nektek.]
Az ajánlat határozottan kecsegtető volt. Római felfogás szerint másodrendű afrikai isten számára csakis előléptetést jelenthetett, ha bejut a római istenek létszámába.
Fölös óvatosságból, hogy a túlvilági hatalmakkal az ügy teljesen rendbe hozassék, előállt a pontifex és csúnyául megátkozta a várost Ismerve a római istenek üzleti szellemű felfogását, nem kívánta az átok effektuálását ingyen, hanem megfelelő díjazást helyezett kilátásba.
"Ovibus atris tribus, Tellus mater, teque, Jupiter, obtestor."
– Ez smucigság – méltatlankodott Herrenschmidt. Földanyának és Jupiternek három fekete juhot ígérni, amiért megrontja Carthagót!
Az ünnepség után Scipio kegyeskedett hívatni az idegeneket.
– Íme, láttátok, minő erőt állítok Hannibállal szembe. Én vagyok e földrengető erőnek parancsoló ja, én vagyok Carthago végzetének ura. Én, Scipio consul mondom nektek: két esztendőre sincs szükségem, hogy Carthagót porba döntsem. Láttátok, hogy mit tudok én, most beszéljetek, mit tudtok ti.
Azok nyugodtan állták a nagyhangú szavak puffogását. Szenczy előlépett.
– Engedj meg néhány kérdést, vezér. Vannak Carthagónak szövetségesei?
– Mit törődöm én Carthago rongy szövetségeseivel? Ha ellenem jönnek, sorba verem őket.
– Nagyon helyes. De mégis, mely népek segítségére számíthat Hannibál?
– Beljebb, a sivatag felé tanyázik holmi datolyaevő népség. Ezek az ő pajzshordói.
– Nem mutatnád meg a térképen, merre laknak azok?
A consul előhozatta a térképet. Megvető mozdulattal mutogatott ide is, oda is. Szenczy figyelmét megragadta egy nagyobb város Carthagótól délnyugatra.
– Ez Thamugadi – szólt kicsinylően a vezér. – Valaha régen, sok ezredév előtt római gyarmat volt, még ma is tele van római eredetű épületromokkal, melyeket megfertőztél ez az afrikai népsöpredék.
– Timgad! – kiáltott fel Szenczy.
Tehát a hajdani Timgad ismét felvirágzott. Szenczy tovább érdeklődött.
– Itt délre, a nagy tavak körül pálmafákat látok rajzolva. Mi ezt a vidéket Dserid néven ismerjük; négy oázis van rajta elhintve, egymillió datolyapálmával.
– Úgy van – mormogta Scipio. – Hitvány lakosait fáradság nélkül tartja el a pálmafa.
– Még csupán egy kérdésem van. Itt északnyugatra látok egy nagy tengeröblöt. A várost az öböl partján mi Bisertának hívtuk.
– Hippo-Zarytus – szólt Scipio – szintén Carthago szövetségese.
– Köszönöm, már mindent tudok. Mit mondtál az imént, vezér, két esztendő sem kell ahhoz, hogy Carthagót bevedd?
– A senatusnak két évet irányoztam elő. De most, hogy látom Hannibál gyávaságát, azt mondom, hogy hamarabb végzek vele.
– Nagyon sietned kell, vezér. Lehetőleg végezz három nap alatt, mert a negyediken ő fog téged el seregestül.
Scipio bőszülten ugrott talpra, és rettenetes szidalmakkal halmozta el a magyart. Az felét sem értette a latin káromkodásnak, egykedvűen vállat vont és várta, amíg lecsillapodik.
– Csak sisteregj – gondolta magában. – Majd mindjárt kiolvasztom a hájad, és olyan kicsire zsugorodol össze, mint a töpörtyű.
Bármennyire dühöngött is Scipio, végre mégis célszerűbbnek vélte meghallgatni az idegent.
– Beszélj, de jól jegyezd meg: semmiféle szerződés meg nem véd, ha tréfálni merészelsz Publius Cornelius Scipióval.
– A dolog végtelen egyszerű. Hannibál hallgat. Mi lehet a hallgatás oka? Az, hogy várja szövetségeseit. Thamugadi nagy város, Dserid gazdag tartomány. Itt erős nemzetek laknak. Félve, hogy Hannibál rögtön értesítette őket, mihelyt partraszállásodnak híre futott, számításom szerint négy napon belül itt kell lenniök. Ami pedig a carthagói hajóhadat illeti, kémeid minap azt jelentették, hogy alig két-háromszáz hajó vesztegel a carthagói kikötőben. Hol van a többi?
– Mit tudom én? Tán nincs több hajójuk.
– De van. Magam láttam, hogy százszámra építették a csatahajókat. Hol rejtőzhettek el?
– A hippozarytusi kikötőben – felelt Scipio, önkéntelenül leigázva az idegen vaslogikájától.
– Úgy van. Ha azok onnan elindulnak, körülbelül három napra van szükségük, hogy nagy ívben megkerüljék a Cap Bent, vagy mit tudom én, hogy hívjátok ti ezt a félszigetet és Hadrumentum elé érjenek. A hadrumentumi kikötő teljesen nyílt, nem lehet elzárni. Ott Hannibál hajóhada elsüllyeszti a tiédet, Hannibál szövetségesei pedig megszállják a hátad mögötti hegyeket, és körül vagy fogva, be vagy kerítve, el vagy csípve mint egy egérfogóban.
Scipio az ajkát rágta dühében. Amit Szenczy mondott, az teljesen valószínűnek látszott. Hihetetlen elvakultság kellett hozzá, hogy erre magától rá ne jöjjön. Minthogy önmagára nem haragudhatott, elfojtott dühe titkon megint csak az idegenek ellen fordult. Bűnlajstromuk szaporodott egy vádponttal: jobban értettek a hadvezetéshez, mint a vezér. Scipio nem tudhatta, hogy az ő egész nagyszabású hódító hadjárata minő gyermekjáték a legutolsó világháború titáni hadműveletei mellett.
Matho, a praetor peregrinus, aki állandóan Scipio körül lézengett, mint valami gonosz kakodaemon, idejét látta a megnyilatkozásnak.
– Hadvezéri elméjű idegen – mondta gúnyosan –, ez mind igen szép, de előbb be kell bizonyítani.
Ezúttal megjárta. Scipio gorombán ráförmedt.
– Pokolba a jogászkodásoddal! Nem bizonyítani kell itt, hanem cselekedni. Hívjátok a lovasság tribunusát, azonnal küldjön őrjáratokat minden irányban, kikémlelni az ellenséget.
Szenczy azonban meg akart felelni Mathónak.
– Csavaros elméjű praetor peregrinus. Ha a consul megtisztel azzal, hogy fellovagol velem a szemközti hegyre, úgy szolgálni fogok bizonyítékkal.
– Onnan nem lehet látni semmit – veté ellen az akadékoskodó férfiú. – A hegyek elzárják a kilátást.
– A tenger felé is?
– Mi látnivaló van a tenger felé?
– A pun hajóhadról is szó volt az imént. S minthogy a római lovasság ez idő szerint még nem képes arra, hogy a vízen lovagoljon, másképp kell meggyőződni róla, merre jár Hannibál flottája.
– Csakhogy Hannibál nem bolondult meg, hogy a part mellett hajózzék. Ha pedig hajóhada kinn jár a messzi tengeren olyan távolságra emberi szem nem láthat.
– Azt bízd rám, zabhegyező művelője a jogtudománynak. Mehetünk, vezér.
A praetor egy darabig elmélkedett, hogy a zabhegyezés lealacsonyító avagy megtisztelő foglalkozást jelent-e de nem tudván eldönteni, hosszú lábával nyeregbe kaszálta magát, s a többiek után kocogott. Scipio és kísérete vágtatva nyargalt fel a Dsebel Ahmar lejtőjén, s vagy 300 méternyi magasságban, kedvező kilátópontot találva, megállapodott.
Alattuk terült el a carthagói öböl, azon túl a Földközi-tenger. Ha volt is ott hajó, ebből a távolságból csupán emberi szemmel meg nem látható apró pont lehetett.
Szenczy elővette pompás Goerz-féle tábori látcsövét, s előbb egy kísérletet tett. Egyik carthagói vártorony legfelső peremén pun katona állt őrt. Innen olyan kicsinek látszott, mint egy bogár. Átadta a messzelátót Scipiónak, s háta mögé állva, a lencséket a katona felé irányozta.
Scipio előtt egyszerre megjelent egy kegyetlen tekintetű, sisakos férfi, kezében súlyos kelevéz. A consul hátratántorodott. Azt a rémületet, amelyet e pillanatban érzett, soha sem fogja az idegeneknek megbocsátani és számlájuk ezzel is terhesebb lett.
Szerencséjére a praetor peregrinus kíváncsian nyúlt a látcső után, s abban a zavarban, ami erre következett, a consul visszanyerte önuralmát. Szenczy a praetort is beállította az őr irányában, s amikor ez megpillantotta, majd kitörte a nyavalya ijedtében. Elejtette a látcsövet és lihegve, kapkodva forgott maga körül, kereste a pun katonát.
– Varázslat – sziszegte, mikor annak nem volt semmi, semmi nyoma.
Scipio is ezen a nézeten volt, de mert a többiek kiröhögték a praetor peregrinust, jobbnak látta ő is nevetni, hogy palástolja tulajdon zavarát.
Szenczy nem méltatta válaszra Mathót, hanem a távoli tengert kémlelte. Északkeletre, a Cap Bon magasságában megtalálta, amit keresett. Apró dióhéjak úsztak a tengeren, egymástól szabályos távolságban, de rajszámra, meg nem számlálható tömegben. A távcsővel meg lehetett különböztetni a lepkeszárnynagyságú vitorlákat, s az egyes dióhéjakon a miniatűr tornyocskákat. Hannibál hajóhada volt, amely nyilván a Cap Bont igyekezett megkerülni.
Némán nyújtotta át a távcsövet Scipiónak. Az most már tudta, hogyan kell kezelni. Látta, hogy Szenczy jóslata pontosan bevált. A flottának nagy ívben körülbelül 250 kilométert kellett megtenni, hogy Hadrumentum elé érjen. Számba véve a nehézkes mozgású teherhajókat, három nap alatt vitorlázhatott oda. Három nap múlva meghúzzák a lélekharangot Róma hajóhada fölött.
Scipio egy szót sem szólt, amíg sátorába nem ért. Ott azonban elrendelte, hogy egy quaestor nyomban induljon követségbe Hannibálhoz, s kínáljon fogolycserét az ércmadarakért és a negyedik idegenért. Teljes hatalmat adott neki, felajánlhatta mind a kétezer carthagói hadifoglyot.
– Végre! – sóhajtott fel Szenczy, hűséges legényére gondolva.
A percek izgatott várakozás közt teltek. Ám a quaestor hamarabb megjött az üzenettel, mint remélték.
– Hannibál vezér üdvözletét küldi a nemes Scipiónak. Sajnálja, hogy azonnal nem lehet szolgálatára, de jelenleg a város tavaszi tisztulási ünnepeit tartja, s a carthagói törvény tiltja, hogy ez idő alatt ellenséggel alkudozzék. Három nap múlva azonban szerencsésnek fogja érezni magát, ha a babérkoszorús consul újból közli vele ajánlatát.
Három nap múlva! Most már egy csepp kétsége sem volt Scipiónak, hogy mit tervez ellenfele. Elöntötte a düh, az udvarias üzenet mögött megértette a rejtett gúnyt. Parancsot adott, hogy a porta praetoria mellett, a tábor bástyáján állítsanak fel három keresztet. Azzal ráriadt a quaestorra.
– Tüstént visszamégy a poenulushoz. Szóról szóra ezt mondod neki: Scipio nem ér rá addig várni, míg Carthago megtisztul szennyétől. Pár nap arra úgysem elegendő! Ha holnap délig nem válaszol ajánlatomra, a három legelőkelőbb carthagói foglyot keresztre feszíttetem a szeme láttára. Holnapután délben harminc carthagói lesz keresztre szögezve, a harmadik napon pedig háromszáz. A maradéknak orrát-fülét levágatom, és kikorbácsoltatom őket a táborból. Majd intézze el aztán velük a számadást Hannibál.
Szenczy megrettent. Ennek a durva üzenetnek rossz vége lehet. Hátha Hannibál visszatorlással él, és kínhalálra ítéli a boldogtalan legényt? Igyekezett Scipiót lebeszélni, de azzal nem lehetett bírni. A quaestor elment, a kereszteket összeácsolták és felállították.
A felelet csakhamar megérkezett. Ezúttal rövid volt és határozott
– Vénasszonyok fecsegnek, férfiak cselekednek. Scipióban forrt a méreg. Be sem akarta várni a határidőt,
azonnal ki akarta végeztetni valamennyi hadifoglyot. Coelius azonban erélyesen rászólt, hogy római consul nem játszhatik a szavával. Erre kiválasztott három előkelő carthagóit, egy öreg senatort és két ifjat, s megizentette nekik, hogy készüljenek a másnapi kereszthalálra.
A három tiszt végleg le volt sújtva. Hannibál az ő kegyetlen érzéketlenségével inkább eltűri, hogy kétezer honfitársát legyilkolják és megcsonkítják, de nem enged egy betűt sem terveiből.
Mi lehetett ez a terv? Miért ragaszkodott ilyen kérlelhetetlen konoksággal Émánhoz és a két repülőgéphez?
Nyugtalanul, lidércnyomásos álmok között telt el az éjszaka. Reggel felé Szenczy egyszerre csak felült az ágyában és a szemét dörzsölte.
– Különös álom – gondolta. – Kinn voltam a fronton, a gépfegyverek mellett. Még a géppuska kattogását is hallottam.
Alig fejezte be a gondolatot: megint a jól ismert kelepelő zaj hallatszott kívülről. Gyorsan felrázta társait, és félig öltözötten kiugrottak a sátor elé. Most már teljesen tisztán hallották a berregést: a Byrsa felől jött.
– A fickó elárult bennünket! – kiáltotta Sir Henry. Szenczy ezt akkor sem hitte volna el, ha a tulajdon szemével kellett volna látnia.
– Lehetetlen. Nincs az a kínzószerszám, amivel ezt a fiút árulásra lehetne bírni.
De hát akkor mi történt? a gépfegyverek el voltak rejtve Daidalos szerszámkamrájában; ha valami szerencsétlen véletlen nyomra vezette volna is Hannibált, akkor sem tud velük mihez fogni, nem ismeri a huszadik század fegyvereinek titkát.
A gépfegyver tovább kattogott, hol rövidebb, hol hosszabb ideig, egészen úgy, mint a gyakorlatokon, mikor lőni tanúrnak vele.
A három bajtárs most már reszketett az izgalomtól. Itt a táborban közeledik a kivégzés órája, súlyos és ki nem számítható következményeket váltva ki, – odaát pedig valami végzetes dolog történik. De mi? de mi?… akárhogy feszítették meg agyukat, el sem tudták képzelni, mi lehet az?
Herrenschmidt megkísérelte, hogy valami megnyugtató magyarázatot találjon.
– Hátha valami ismeretlen hadigépet próbálgatnak? Lehetséges, hogy annak van ilyen hangja.
Szenczy a fejét csóválta. Az ő gyakorlott katonafüle még álmában is biztosan megismerte a gépfegyver kattogását.
Nemsokára megkapták a bizonyságot; de hajh! Ez a bizonyság rettenetes volt.
Amikor reggeli után kiléptek sátrukból, hogy Coeliushoz menjenek, egyszerre dermedten látták, hogy a Byrsa közepéről egy karcsú, ezüstfényű test libben fel a levegőbe: Ikaros!
Szenczy látcsövéhez kapott.
A gép dél felé fordult, s úgyszólván a fejük fölött repült el. A kormánykerék mellett ült Émán, mögötte maga Hannibál. Egyik gépfegyver fel volt szerelve az aeroplánra.
Szenczy egyenesen a porta decumana felé rohant, Herrenschmidt utána. Beugrottak Mantissába. Sir Henry gyorsan leszíjazta őket. Mikor az indítókészüléket elrántották, az angolnak eszébe jutott valami.
– Ikaros sebessége 325 kilométer, Mentissáé csak 300! – kiáltotta utánuk, de azok már nem hallották.
Mantissa zúgva szökött a levegőbe, és utánaeredt Ikarosnak. Sir Henry kénytelen volt lemondani a csatlakozásról, mert a maradék benzint mind átöntötték Mantissa tartályába s Ludolf nem volt használható.
Már ekkor az egész tábor kinn volt a sátrak előtt, és bámulta az ércmadarakat.
Herrenschmidt távcsövével figyelte Ikarost, s Szenczy fülébe kiáltotta észleleteit.
– A gépfegyver nem forgatható; a merev típusút szerelték fel. Egyenesen délnek repülnek. Nyilván a hadrumentumi flotta a cél: Hannibál lőni akarja, hogy zavart csináljon, megriassza őket, és előkészítse a pun hajók támadását.
Szenczy alig figyelt oda, egyre Émán szerepe kóválygott a fejében. Mit csinálhatott Hannibál ezzel a legénnyel? – Ikaros egyenletes sebességgel repült dél felé. Herrenschmidt látta, hogy Hannibál néhányszor visszafordul: észrevette őket
– Tulajdonképpen mit akarunk csinálni? – harsogta Szenczy fülébe.
Szenczy maga sem tudta, hogy mit akart, amikor a gépbe ugrott és üldözőbe vette Ikarost. A felháborodás, az elkeseredés zaklatta fel lelkét; tenni kellett valamit, hogy lecsillapuljon. Most, hogy agya tisztulni kezdett, maga is belátta, hogy az üldözés céltalan. Ikaros sebesebb, és fel van fegyverezve; talán még jobb, ha nem érik utol. Gondolkozott, mit csináljon?
Hát a következő perc megmutatta, mit kell csinálnia. Ikaros nagy ívben kanyarodott egyet, megfordult és egyenesen nekikröpült. Megtámadta őket.
Szenczynek nem volt ideje, hogy átengedje magát a rettentő árulás fölötti elszörnyedésének. Menekülni kellett. Tudta, hogy ha a merev típusú gépfegyver van az Ikaroson, úgy nem szabad egyenes vonalban repülni előtte, hanem ki kell térni a fegyver lövési irányából.
Mire Hannibál megindította a géppuskát, Mantissa már siklórepüléssel lebukott előle, s a golyók nem találtak. Ikaros utánavetette magát. Akkor Mantissa elkezdett kanyarogni, majd fölfúrta magát a magasba, majd ismét lecsapott, egyszer nyolcasokat írt le, másszor egészen kis köröket vágott ki. Ikaros, mintha mágnes húzta volna, mindig pontosan a nyomába suhant. Úgy kergetőzött a két aeroplán, mint játékos kedvű pillangók a kertben.
Még idáig mindig sikerült kitérni a lövések elől. Azonban Szenczynek arra is gondolnia kellett, hogy elfogy a kevés benzinje, így a sok cifrázás közben állandóan a tábor felé vitte a gépet.
Ami a legcsodálatosabb volt, Ikaros gyorsasága nem változott: mindig egyforma távolságban maradt a másik géptől. De mi lesz, ha teljes sebességet vált, s egyszercsak a halált osztó fegyver közvetlen közeire kapja az üldözött ellenfelet?
Már megcsillant előttük az El Bahira fehéres tükre, azon túl volt a római tábor. Ha sikerül átmanőverezni a tavon, meg vannak mentve.
Mikor a tó közepére értek, Ikaros elhagyta a kergetőzést, s most már teljes sebességgel, nyílegyenesen repült előre. Nyilvánvaló volt, hogy el akarja vágni az útjukat. Pár másodperc alatt behozta a távolságot. Amint elhúzott mellettük, Szenczyék szabad szemmel is láthatták üldözőiket. Hannibál pokoli mosollyal ült a gépfegyver mellett, Émán pedig komor, dacos arccal meredt maga elé, mintha nem akart volna gazdájára nézni.
Szenczy elfojtotta mély szomorúságát és feszült figyelemmel leste, minő mozdulatot fog Ikaros tenni, hogy kellő pillanatban kitérhessen előle.
Ugyanilyen feszülten vigyázta odalenn a távcsövön Sir Henry a halálos légi hajszát. Ha csak egy kannányi benzinje lett volna, vállalkozott volna rá, hogy felszáll, és akárhogyan, de nekimegy Ikarosnak, hadd zuhanjanak le mind a ketten a tóba. De a levegő bátor szívű hőse ide volt kötve a röghöz, nem tehetett mást, minthogy aggódó, reszkető izgalommal figyelje bajtársainak küzdelmét.
Ikaros már jó darabon elhagyta ellenfelét, s még mindig a tó fölött járt, mikor Sir Henry elkiáltotta magát:
– Looping the loop!
Az egybegyűlt római tábor és a várfalakra csődült carthagói katonaság csodálatos látványnak lett a tanúja. Ikaros egyszerre csak felágaskodott a levegőben, mint egy megvadult paripa, amely le akarja vetni lovasát. Eleje az égnek meredt, majd hátrabillent és hanyatt esett. De nem zuhant le, mint ahogy az elszörnyedt nézők várták, hanem a vakmerő légi bukfenc után ismét vízszintes helyzetbe lendült és folytatta az útját A motor berregése elhallgatott, s a megcsendesült ércmadár, mintha haragját kifújta volna, nesztelenül, szabályos siklórepüléssel suhant le a római tábor felé.
Hanem a lovasát levetette!
A bukfenc pillanatában egy emberi test vált el a géptől, kalimpáló tagokkal fordult meg néhányszor a levegőben, és lezuhant a tóba.
Hannibál! Diadalkoszorús hadvezér! Baal isten vakhitű rajongója! Önmagád hoztad meg az áldozatot a lég, víz és a föld istenének! Halálsikoltásodat beitta a levegő; elfulladó lélegzetedet beléd fojtotta a víz; megmerevült testedet pedig a föld fogja hideg ölébe fogadni.
A világhódító tervek kovácsolóját másodszor buktatta el egy olyan titkos erő, amelyet nem ismert. Az ő lelkében vad, kegyetlen indulatok erdeje sötétlett; sohasem látta meg a hűség kicsiny virágát, nem tudta, hogy annak kelyhében minő titkos bűverő rejtőzik. Eporediánál legyőzte őt a római ifjak hazaszeretete, most pedig egy egyszerű parasztlegény hűséges ragaszkodása miatt kellett az életével fizetnie.
Amikor Szenczy, a váratlan menekülés fölötti ámulatából félig sem ocsúdva fel, gépét a táborba vezette, Ikaros már ott pihent a porta documana előtt.
Sir Henry úgy ki volt vetkőzve a rendes flegmájából, mint ahogy a kígyó levedli a tavalyi bőrét. Kitárt karokkal rohant bajtársai felé, összeölelgette őket, és a megindulástól reszkető hangon ismételgette:
– Brave boy! valiant boy! gallant boy!
Több változatot nem talált arra, hogy "derék fiú", s így csak mutogatott Émán felé. A legény vigyázzállásba vágta magát.
– Főhadnagy úrnak alássan jelentem: meggyöttem.
Bal arcán rettenetes vágás látszott, ömlött belőle a vér. Hannibáltól kapta, akinek az utolsó pillanatban még volt annyi lelkiereje, hogy a keze ügyében tartott karddal odasújtson.
Szenczy átölelte a hű fiút, mialatt Herrenschmidt orvosszereiért futott. Kimosta, összevarrta a sebet.
Émán megtette jelentését. A tisztek menekülése után Hannibál mindenféle eszközzel iparkodott foglyát rávenni, hogy tanítsa meg a repülés titkára. Kínoztatni nem merte, ettől megóvta a papi hivatala, de koplaltatta, rábeszélte. Émán rendületlenül ellenállt, de végre a vezér cselszövényes elméjével mégiscsak felülkerekedett. Amikor a quaestor átadta Scipio második üzenetét, elhitette a fiúval, hogy a római vezér a gépeket követeli, s ha ki nem adják, keresztre feszítteti a három tisztet. Émán eleinte nem hitt Hannibálnak, de amikor megmutatták neki, hogy a három keresztet csakugyan felállítják, megtántorodott. Minthogy fogalma sem volt róla, hogy Afrikában van-e vagy Csehországban, s minthogy nem is sejtette, hogy mi baja lehet Rómának Carthagóval: elhitte, hogy az egész háborúság a repülőgépek miatt történik, s a rómaiak gazdáját megfeszítik, ha meg nem kapják a gépeket. Ekkor szorongásában kikottyantotta, hogy tud ám ő olyan fegyvert, amellyel szétzavarja az egész római sereget, ha főhadnagyát bántani merészelik. Hannibál azután kicsalta belőle Daidalos titkát. Émán felszerelte a legelső keze ügyébe eső gépfegyvert, s kora hajnalban elkezdte tanítani a pun vezért a kezelésre.
– De hát hogyan tudta olyan hamar megtanulni? – csodálkozott Szenczy.
– Ördöge volt annak. Akármit mutattam, mindjárt utána csinálta, mintha próbálta volna már valaha. Mégiscsak a vikonyt úr volt ő, az tudott a masingeverrel bánni.
– És hová igyekeztetek Ikarossal?
– Azt mondta, hogy itt meg itt sok hajója van az ellenségnek, elsőbbet azokat meglődözzük, hogy lássuk, mit csinálnak olyankor. Ha aztán kitapasztaltuk a szokásukat, visszakanyarodunk, leszállunk a táboruk közepére, és addig lődözzük őket, míg pardont nem kiáltanak.
– És miért fordultál ellenünk?
– Amikor utánunk tetszettek jönni a Mantissával, akkor már tudtam, hogy hazudott a füstöképű. Isten ne nyugosztalja. De akkor rám fogta a kardot, hogy levágja orrom, fülem, és örökre megcsúfol, ha nem teszem, amit parancsol.
– Szegény fiú, persze, hogy megijedtél!
– Főhadnagy úrnak jelentem: éppenséggel nem ijedtem volna meg attól, ha a mejjemnek gyökinti a kardot, de hogyan kerüljek a szentmártoni leány elé, orrom, fülem híján, pocsékká csúfolva? Gondoltam: színből engedek neki, aztán majd lupingolok.
– Nem volt odaszíjazva?
– Dehogyis engedte volna az, hogy megkössék. Azt hitte, engem is azért kell leszíjazni, hogy el ne szaladjak.
– Nem féltél, hogy eltalál bennünket a géppuskával?
– Vigyáztam én arra, mindig úgy kanyarogtam, hogy ne trafálhasson. A végén már dühös volt, akkor azt mondtam neki: no most elejibe vágunk nekije. Aszondta: úgy jó lesz. Akkor aztán lupingoltam.
A dolog tiszta volt. Hannibálnak egyelőre az volt a célja, hogy a római hajóhadban zavart támasszon. Minthogy Szenczyék az egész táborverés alatt csendben maradtak, azt hitte, elfogyott a benzinjük és nem tudnak repülni. Ebben a hitében megerősítette Scipio ajánlata, amely a benzines hordókra is kiterjedt. Amikor Szenczy váratlanul felrepült, egy hirtelen kísérletet tett a legény megfélemlítésére. Látta, hogy retteg a megcsonkítástól, s ekkor vakmerő fordulattal támadást parancsolt. Arról nem is álmodott, mi a looping the loop.
Scipio az emelvényről nézte az érzékeny viszontlátást. Az ügy érzelmi részével nem sokat törődött, csak annyit állapított meg, hogy a gépek megszaporodtak. Odaküldte Coeliust megkérdezni, miféle ember volt a pun, aki a tóba zuhant.
Egyszerre csak látja, hogy Coelius magából kikelve rohan vissza.
– Hannibál volt! Hannibált vetette le az ércmadár!
Scipio azt hitte, hogy Coelius megőrült, de ekkor már Herrenschmidt is odaérkezett.
– Consul, fúvasd meg a trombitádat, mert nem adok öt percet, a carthagói sereg kitör. Olyan parázs csetepaté lesz itt mindjárt Hannibál holtteste miatt, mint valamikor Trója alatt az elesett Patroklos körül.
Csakugyan, a falak mögül gyanús fegyvercsörgés zaja hallatszott. Scipio kényszeredetten fogadta meg a tanácsot és riadót fúvatott. Mire a rómaiak fegyvert ragadtak, már feltárultak a carthagói kapuk, és valamennyin özönlött ki a fegyveres sokaság. Szerencséje volt Scipiónak, hogy a római seregben tökéletes rend és hagyományos vasfegyelem uralkodott: egy perc alatt helyén volt mindenki, és felfogták a támadást. Odaát pedig hiányzott az egységes vezetés; hiányzott Hannibálnak hatalmas vezéri akarata. Elkeseredett tusa után a punokat visszaverték, s azok bemenekültek a várba.
Azalatt csónakok raja kutatta át a tavat, s csakhamar meghozták Hannibál holttestét.
– Ott feküdt a suggestumon – Hannibál-e? Versac vicomte-e? – a titok megoldása messze fönn, a felhők fölött rejlett, olyan magasságokban, ahová az ércmadár szárnya nem bír felhatolni. Most, hogy Mors kioltotta élete fáklyáját, és Pallor halotti sápadtságot ömlesztett el arcán, a vad, kegyetlen kifejezés eltűnt róla, és szinte megbékélten mosolygott a nemes vonású férfiarc.
A három tiszt akaratlanul is felsóhajtott, amikor körülállták legyőzött ellenfelük testét. Ez az acélkemény lélek, ez a ragyogó elme talán világító napja lehetett volna az emberiségnek, ha el nem fogja fényét egy gonosz, villámokat osztó, fekete felleg.
Scipio megtörte a csendet.
– Hannibál meghalt. Fogolytársatok megkerült. A harmadik ércmadár is itt van. Így természetes, hogy a szerződés módosul és én nem vagyok köteles valamennyi foglyot kiadni a negyedik ércmadárért.
Szenczyt bosszantotta ez a kufárkodás.
– Mielőtt határoznánk, mutatni akarok valamit. Nem szállnál fel velem egy félórára?
Scipio azonban látta Hannibál zuhanását, és semmi hajlandóságot nem érzett a légi kéjutazásért. Félelmét nem merte bevallani, hát kipuffogtatott egy pár nagyzoló, római ízű frázist
– Majd ha ércparipát hoztok, annak nyergében felrepülök. De római consul nem ülhet madarak gyomrába.
Kísérete viharosan helyeselt. Szenczy hiába kért Scipio helyett másvalakit, senki sem vállalkozott. Végre Coelius ajánlkozott.
Felrepültek Ikaroson. A gép nyugatnak szállt, s vagy hetven kilométert tett meg, amikor Coelius Szenczy intésére kinézett a gépből. Odalenn azután látott valamit. Hatalmas sereg kígyózott előre a Medserda völgyében gyalog, lovon, teveháton, mint egy vándorló hangyaboly. A vándorlás iránya Carthago volt. Innen keletnek fordult a gép, s tízpercnyi repülés után a Carthagótól délre eső dombsorok közt másik sereget látott északnak vonulni, temérdek sokaságával ellepve a dombok alját, mint egy sáskaraj. A berber szövetségesek voltak, akik pontosan megállapított haditerv szerint nyomultak előre a római tábor ellen.
Coelius eleget látott. Visszatérve a táborba, megtette jelentését a consulnak. Scipio belátta, hogy nem lehet sokat alkudozni, mert ha harmadnap reggelre bent nincs Carthagóban, a berber seregek körülfogják. Teljes hatalmat adott Coeliusnak, és dühében fújva vonult vissza sátorába.
Mielőtt Coelius Carthagóba indult volna, Szenczy titkon átadta neki a szövetségi szerződést.
– Kérj találkozót Artemis papnőjével, Rhodopéval. Mutasd meg neki a szerződést, és nyugtasd meg, életük biztonságban lesz, ha Carthago elesik. Ne tarts semmitől, ő nem árul el. Mondd meg neki azt is, hogy az ércből alkotott sasok készek szolgálni Carthago galambjának.
Coelius megértő mosollyal rázta meg barátja kezét Carthagóba érve, hamar végzett. Könnyebb dolga volt, mint remélte. Hannibál halálával ismét Baal papjai s a köréjük csoportosult párt ragadta magához a hatalmat. Ezek örültek, hogy megszabadulnak a nagy ércmadártól, melynek kultusza oly végzetes következményekkel sújtott le Baal bálványképére. Beleegyeztek, hogy kiadják Daidalost és a benzines hordókat a carthagói foglyok ellenében, de követelték Hannibál holttestét is. Díszes temetéssel akarták lecsillapítani a halott vezér párthíveit.
Coelius diadalmasan érkezett vissza. Alighogy megtette jelentését a consulnak, félrehívta Szenczyt.
– Beszéltem Rhodopéval. Bízik benned. Azt üzeni, hogy ha a város elesik, ő nem kíván tovább itt maradni, itt nagyon forrón tűz az afrikai nap, és lehervasztja az ő fiatal életét. Vidd őt és Hannibál családját ércmadaradon Hellaszba, hazájába, ahol szelíden simogatják Helios sugarai az olajfaligeteket és lágyan fodrozza Zephyros a kék színű tengert.
Szenczy meghatottan mosolygott. Igen, el akarta ő vinni Rhodopét, de nem a kék tengertől övezett Hellasz földjére, hanem egy másik hazába, ahol aranykalászok ringó tengerét csókolja végig a rónán támadó szellő: haza, Pannóniába…
Estére megérkezett Daidalos. Nagy bajoskodások közt hozták le a fellegvárból, hajóra rakták, s beszállították az El Bahira vizén egész a táborig. Megjött az ötven benzines hordó is. A carthagói foglyok Hannibál holttestével ünnepélyes menetben vonultak be a városba.
A három tiszt jókedve határtalan volt. Most már nem kellett férniük senkitől, együtt voltak valamennyien, s Daidalos kamrájának tartalma megvédte őket akárhány sereg ellen.
Szenczy előadta Scipiónak haditervét. Nagyon egyszerű volt az, a consul elfogadta.
Lement a nap, beállt a hűvös afrikai éjszaka,
Ezen az éjjelen békén aludt minden ember a két ellenséges táborban, senki sem sejtette, mit hoz a másnap reggel. Csak a négy idegen volt sokáig ébren, felkészültek minden váratlan támadás ellen. Az aeroplánokra forgatható gépfegyvereket szereltek; Ikaros acéltestét körülaggatták bombákkal; ők maguk is állig fegyverkeztek fel, övükben kézigránátok, zsebükben pisztolyok, vállukon karabély. Nem bíztak többé senkiben.
Másnap hajnalban Scipio kiadta a parancsot:
– Classicum canere! (Riadót fújni!)
A riadót megfújták. Rohamra tódult ki a tábor a kapukon, s megkezdődött a város ostroma. Dongott a várfal az ariesek csapásai alatt, – az onagerek, ballisták és catapultok kőzáporral árasztották el a várvédőket, s minden irányból megindult a tornyok felé egy-egy óriási, félelmes helepolis.
Carthago valamennyi épkézláb katonája fenn volt a várfalakon, és nyíllal lőtte, szikladarabokkal dobálta, forró szurokkal fecskendezte az ellenséget.
Pedig az egész támadás csak színleges volt. Szenczy – aki maga nem szándékozott öldöklő eszközeivel beleavatkozni Róma és Carthago harcába – csak azt akarta, hogy a Byrsát elhagyja az őrség, és siessen a többihez, a várfalra. Amikor messzelátójával megállapította, hogy az őrség csakugyan lecsődült, s csupán néhány őrszem maradt a kapuknál, megindította az igazi támadást.
Mint egy rémületes özönvíz előtti csodamadár, fölemelkedett a levegőbe Daidalos. Még senki sem látta ezt a légi szörnyeteget repülni; a carthagóiak azt hitték, hogy a nagy ércmadár csak bálványkép, nem is álmodtak róla, hogy a rettentő nagy test képes legyen a repülésre. Szenczy leszereltette a hangtompítót, s a hatalmas légi csoda félelemgerjesztő zúgással viharzott el a harcolók feje fölött. A küzdelem megállt; ismeretlen rettegés bénította meg a pun és római harcosok karját, minden szem a levegőbe meredt.
Daidalos a Byrsa felé vette útját, és mielőtt szándékával tisztában lehettek volna, már megint leszállt.
Szenczy mesteri ügyességű kézzel kormányozta Baal templomának tetejére. Ott aztán kiderült a nagy ércmadár titka. Száz fegyveres tódult ki a hajóból, kötélhágcsókon leereszkedtek a templom tetejéről s egyszerre megszállták a fellegvár falát és tornyait. Az a néhány őrszem egy perc alatt le volt vágva.
Mire a carthagóiak feleszméltek, Daidalos már elhagyta a templomtetőt, s ismét a római tábor fölött hasította a levegőt A Byrsa őrsége futólépésben igyekezett a fellegvár felé, de velük egyszerre érkezett meg újra Daidalos a második szállítmány rómaival.
Az ostrom új erővel indult meg, a carthagóiaknak kétfelé kellett immár küzdeniük. Az ellenség bent volt a város szívében! Minden nélkülözhető csapatot elvontak a falakról és a Byrsa ellen küldték, de hasztalan, a fáradhatatlan Daidalos egyre hordta a rómaiakat, s azok mind sűrűbb sorokban szállták meg a fellegvár falait, bőségesen ellátva fegyverrel és várvédő eszközökkel.
Lassanként a csüggedés lett úrrá a városon. A váratlanul rájuk szakadó csapás megbénította az elméket. A vezérek nem tudták, mihez fogjanak; a Byrsát ostromló csapatokat véres fővel verték vissza a rómaiak, kívül pedig a fellelkesült fősereg egyre nagyobb hévvel vívta a falakat, most már nem színből, hanem igazában. A vének tanácsa permanenciában ülésezett, de képtélén volt határozni valamit. Hiányzott Hannibál, aki döntött volna, irányt szabott volna lángelméjével.
A zavart növelte a lakosság, amely rémülten csődült az utcára, és tanácstalanul futkosott ide-oda. Az asszonyok jajgattak, sopánkodtak és növelték a fejetlenséget.
A rómaiak fölénye már akkora volt, hogy pár száz főnyi triarius kicsapott a Byrsából, s a vakmerő vállalkozással megfutamított ötször annyi carthagóit.
Az asszonyok és gyermekek sivalkodása egyre növelte a pánikot
– A hajókra! A hajókra! – kezdték kiabálni.
Erre a nép a tengerpart felé özönlött. Pár ezer embernek sikerült feljutnia a gályákra, de ezek száma semmiség volt a parton rekedt százezrekhez képest. A hajósok felhúzták a horgonyt s eltávoztak a part mellől, mert járművük süllyedésig megtelt már menekülőkkel.
A tömegek ismét a városba nyomultak és fejvesztett rohanásukkal az őrjöngésig fokozták a zűrzavart. Már nem parancsolt senki, nem engedelmeskedett senki, a rend és fegyelem felbomlott, a katonák a falakon egységes vezérlet nélkül, a maguk esze után verekedtek, de volt olyan is, aki eldobta fegyverét és hazafutott családjához. Megfogant a rómaiak eszelős átka: Dis pater rettegéssel és borzadállyal töltötte meg a carthagóiak szívét.
Ekkor, az általános összeomlás percében megharsant a bucina a főkapu előtt. Két lictor között egy lovas főtiszt járult a kapu elé, már ezzel is jelezve, hogy a consul küld üzenetet A követet a tanács elé vezették, s átadta a consul üzennivalóját
– Scipio nem akar több vért ontani, s ha kívánjátok, beszünteti a harcot. Feltétel: teljes megadás és fegyverletétel. Hogy minő sors vár a városra, azt megértitek a szerződésből, melyet Róma az idegenekkel kötött.
A követ átadta a szövetségi szerződés egy példányát. Felolvasták, s az arcokra visszatért az élet színe. Tehát Carthagót nem éri utol az ostrommal bevett városok szokásos végzete! Épségét kímélik, lakosait nem koncolják fel.
– Elfogadjuk! – volt az egyhangú válasz.
A tiszt vágtatva nyargalt vissza, a kapun kiérve kendővel jelt adott, s abban a nyomban a római kürtök visszavonulást fújtak. A harcnak vége volt.
Egy óra múlva már római katonák szállták meg a kapukat és őrtornyokat, a falakra római jelvényeket tűztek ki. A pun sereg halomba dobálta fegyvereit a várfalak tövében, és elszéledt. A lakosság értesülve a római szenátus adott szaváról, lecsillapodott. A menekülők a hajókról visszatértek otthonukba.
Estére Carthago átadása be volt fejezve. Scipio fényes kíséretével belovagolt a városba, megfürdött a hódolatnyilvánításokban és kielégítve hiúságát, visszatért a tábor falai közé.
Lefekvés előtt a három tiszt sokáig beszélgetett.
– Barátaim – szólt Sir Henry az ő szokott komolyságával –, itt bevégeztük a feladatunkat. Az emberáldozatok kultuszának véget vetettünk. Egy lépéssel közelebb vittük az emberiséget az egy igaz Isten tiszteletéhez.
– Belenyúltunk a történelem gépezetébe – folytatta Herrenschmidt – és visszafordítottuk lendítő kerekét. Úgy volt megírva, hogy Carthago győzzön, s mi hárman megváltoztattuk a végzet rendelését, Rómát tettük úrrá a világon, s milliók sorsát döntöttük el egy nap alatt.
Szenczy a fejét rázta.
– Nem mi hárman. Hát a mi hűséges ércmadaraink? Ránk maradt egy rég letűnt korszak lángelméinek szikrája, ezzel a szikrával robbantottuk fel az új világot. Nem csodálatos ez? Négy repülőgép, amelyeknek berregésére a hajdankor gyermekei már fel sem pillantottak, most megváltoztatja a világrendet.
– De ezután mi lesz? – vetette fel Sir Henry a kérdést. Gépeink megmutatták, hogy rombolni tudnak. De építenünk is kell. Nem szabad megállnunk; ezt a mostani társadalmi rendet még mindig barbárnak tartom.
– Úgy van – felelte Herrenschmidt. – Meg tudták szelídíteni az elefántot, de az ember vad maradt és kegyetlen.
– Alapos és kitartó munkát kell végeznünk – folytatta Sir Henry a gondolatmenetet – Hiszem, hogy gépeink segedelmével új utakra bírjuk majd terelni az emberiséget. Nagy hatalom van a kezünkben, és nagy felelősség terhel. De hogyan kezdjünk a munkához? Hogyan és hol?
Szenczy kimondta a szót, amely régóta élt már titkon valamennyiük lelkében.
– Odahaza!
A másik kettő szeme felragyogott, így, így gondolták ők is.
– Nekem holnap még egy utam lesz. Hannibál családjáról fogok gondoskodni. Azután meg kell tudnom, mi lett az én szegény elpusztult nemzetemből. Indulok haza, Magyarországba.
A német és az angol egyszerre nyújtotta kezét a magyarnak.
– Önnel megyünk. Majd Pannóniában megbeszéljük a többit, hogy külön-külön cselekszünk-e, vagy egyesült erővel? Mert műiket éppúgy vár Germánia és Britannia.
Felkészültek a másnapi utazásra. A benzines hordókat behordták Daidalos belsejébe; átvizsgáltak minden szöget, minden csavart. Émán fönnmaradt őrszemnek Jim társaságában, a többi nyugodni tért. Nem sátrukban aludtak, hanem a gépek csónakjában dőltek le pihenőre.
Már elmúlt a szürkület és kelőfélben volt a nap, amikor Émán felköltötte gazdáját.
– Főhadnagy úrnak jelentem, valami nem jó történik a városban.
Szenczy kidörgölte az álmot a szeméből, és figyelni kezdett
A városból egyre erősödő zaj hallatszott, olyasféle, mint mikor száz- és százezer rémült emberi hang egy nagy morajlásba olvad össze. A táborhoz közel eső városrészek felől, az általános tompa zsivajból éles sikoltások törtek elő. Itt-ott füstoszlopok kanyarogtak az ég felé; a délkeleti részen, ahol a szegényebb néposztály faházai voltak összezsúfolva, a füst fekete gyapja felhővé sűrűsödött.
A római tábor teljesen néma volt, mintha a sereg elhagyta volna. A suggestumon állt Scipio kíséretével, s a város felé nézett; körülötte csak rendes testőrsége sorakozott, valami kétszáz ember.
Szenczy felrázta bajtársait.
– Árulás történt! Feldúlják a várost!
Azzal szokott hevességével, anélkül, hogy a következményekkel törődött volna, Scipióhoz rohant.
– Mi történik itt?! – kiáltott fel az emelvényre csattanó hangon.
Scipio megfordult, és megvető gúnnyal nézett le az idegenre.
– Láthatod, ha van szemed; hallhatod, ha van füled. Carthagót pusztulásra ítéltem és katonáim végrehajtják az ítéletet.
– Hogy merészelted ezt tenni?!
Scipio nem tartotta érdemesnek a kérdezőt arra, hogy válaszoljon. Helyette előfurakodott a praetor peregrinus és megfelelt.
– Vakmerő idegen, ki a consult felelősségre vonod, a saját fejedre gondolj!
– A szövetségi szerződésről van szó! Róma játszik a szavával?
– Róma soha sem tiltotta meg katonáinak, hogy elfoglalt városban ne zsákmányoljanak. A katonát és a vezért megilleti a zsákmány.
– De ott gyújtogatnak is!
– Zsákmány alatt nem csak elvihető értékeket kell érteni. Zsákmányolás az, hogy a katona kielégíti magát. Ha arany kell neki, elviszi a drágaságokat, ha rabszolgára van szüksége, elhurcolja a férfit, ha vért akar látni, leszúrja az asszonyt és gyermeket, ha pusztításra sóvárog, felgyújtja a várost!
A praetor egész hosszúságában kinyúlt, és úgy szónokolt látható gyönyörűséggel. Szenczyt rekedtté tette a felindulás.
– A szövetségi szerződésről beszélj!
– A szövetségi szerződésben erről nincs egy betű sem. Tudom, mert én csináltam.
– Alávaló! Nincs benne, hogy Scipio kímélni tartozik Carthago épségét?
– A gyalázkodásért még számolunk. Addig is tanuld meg, hogy Carthago alatt nem a várost kell érteni, hanem az államot A carthagói állam nagy, határai nyugaton majdnem Hercules oszlopáig terjednek. Mered állítani, hogy Scipio nem kímélte a carthagói állam épségét? Avagy elhordatott-e belőle akár egy szekér földet is?
Ekkora gazságra Szenczy nem volt felkészülve. Valamivel csendesebb hangon, mintha kíváncsi lett volna, hogy van-e még fokozata a hitványságnak, kérdezte:
– Nem esküdött meg Scipio, hogy nem ad parancsot a város feldúlására?
– De igen. Megesküdött, hogy sem a város bevételekor, sem azután nem fog ily parancsot kiadni. De tudd meg, hígvelejű idegen, hogy ő ezt a parancsot a város bevétele előtt adta kJ, még aznap, amikor a serege kikötött Afrikában.
A consul kísérete harsogó kacagással kísérte a jogászi okfejtést Szenczy az oldalzsebébe nyúlt s egy pillanatig gondolkozott, ne tegyen-e ólomgolyóval pontot a szónoklat végére. Ekkor megszólalt Scipio.
– Hazátlan idegen. Ti gonosz varázslatokkal elvakítottátok a senatust és a római népet. Ők nem gondoltak arra, hogy ha Carthago megmarad, alkalomadtán melléje állhattok, és bűbájos ércmadaraitokkal ellenünk fordulhattok. Én, mint consul, őrködni tartozom Róma biztonsága fölött. Ezért elpusztíttatom Carthagót és pusztulásra ítélem ércmadaraitokat. Tekints oda.
Szenczy megriadva fordult vissza.
Száz-száz katona kétoldalt felvonult a gépek mellé. Herrenschmidték engedték, mert nyilván azt hitték, hogy ki akarnak menni a porta decumanán. Azonban mielőtt a két sor katona a külső bástyához ért volna, hirtelen arccal fordult a gépek felé, rövid kopjáját leszúrta és pajzsával gyors, erőteljes ütésekkel mélyen beverte a földbe.
A gépek be voltak kerítve, nem volt helyük a kifutásra. Kétoldalt a földbe vert kopjasor zárta el az utat, hátul az erődítés, elöl az emelvény. Scipio furfangos emberei hamar kitapasztalták, hogy az ércmadár csak akkor tud a levegőbe emelkedni, ha van tere a nekiiramodásnak. Ezt a cselt eszeltek ki, hogy útjukat elzárják, és foglyul ejtsék egy csapásra valamennyit.
Szenczy látta a ravaszul kigondolt kelepcét, de azt is látta, hogy jobbra-balra egy gépfegyver csöve mered a katonák felé, s Émán és Herrenschmidt lövésre készen áll mellette. A középen, Ikaros csónakjában Sir Henry állt a géppuska mellett, és az emelvényre irányozta.
Bajtársaihoz akart rohanni, de ebben a pillanatban durva kezek ragadták meg mind a két karját. Amíg háttal állt, két lictor ugrott le az emelvényről és lefogta. Megfordították, arccal a consul felé.
Megelégedett mosoly ült ki Scipio arcára.
– Van-e még mondanivalód, derék sehonnai?
Mielőtt Szenczy felelhetett volna, Sir Henry szava hallatszott, hangosan és tagoltán, mintha vezényelne.
– Columm on the right! Hide behind! (Oszlop jobbra! Bújj mögéje!)
Szenczy jobbra pillantott, s meglátott egy kis áldozati márványoszlopot Ha amögé tud jutni, Sir Henrynek szabad útja marad a kilövésre. Zsebredugott kézzel, fölvetett fővel nézett élesen Scipio szemébe.
– Van mondanivalóm. Az, hogy a föld hátán nincs több olyan alávaló bitang, mint te, Publius Cornelius Scipio, római consul!
A consul kísérete elszörnyedten kiáltott fel; Scipio halotthalvány lett, ajkáról tagolatlan rikácsolás tört elő. Mióta Róma áll, nem mertek ilyen sértést a szemébe kiáltani nemhogy a consulnak, de a legifjabb aedilisnek sem. Magából kikelten ordított le a lictorokra.
– Üssétek le a fejét! Most! Itt, a szemem előtt!
Egyik segédtisztje előreugrott, kirántotta az emelvényen fekvő fascesből a bárdot és lehajította a lictorok elé. De közben Szenczy már elfordította a zsebében mind a két kezét, úgy, hogy a pisztolyok csöve a ruhán keresztül a lictorok testét érintette. Abban a szempillantásban, amikor a bárd a földre esett, két dördülés hangzott, szinte összeolvadó egymásutánban: a karját átkulcsoló ujjak meglazultak, s a két lictor a földre zuhant.
A rómaiak még sohasem hallottak pisztolydördülést, s a szokatlan hangra megmerevöltek. A következő másodpercben egy harmadik dörrenés hallatszott, Scipio homlokán egy véres csillag jelent meg, s fejjel előre bukott le az emelvényről.
A győztes consult nem várja odahaza triumphus; nem fog diadalszekéren végigvonulni Róma ujjongó népe között; nem tartják feje fölött a győzelmi aranykoszorút; nem hódol előtte a senatus; nem illeszti neve mögé az Africanus címet! Nagy ellenfele, Hannibál, már várja elszálló lelkét odafönn a felhők fölött, – vagy talán lenn az alvilágban, az Acheron partján – lehanyatló teste pedig nem fog győzelmi tort ülni, hanem belőle lakomáznak az emberi lét végső győztesei, a férgek.
Nyomban, hogy Scipiót lelőtte, Szenczy gyors iramodással rohant az oszlop mögé. A rómaiak közben felocsúdtak az első rémületből, levetették magukat a pódiumról és üldözőbe vették. A magyar megfordult, egy kézigránátot hajított közéjük, a gránát robbanását követő zavarban elért az oszlop mögé.
A három gépfegyver berregni kezdett. Mint aratáskor a rendet, úgy kaszálta le Herrenschmidt és Émán a két sor katonát. Sir Henry mértani pontossággal célozva lőtte halomra Scipio egész kíséretét. Pár perc múlva elnémult a porta decumana környéke, csak néhány vergődő sebesült hörgése hallatszott.
Szenczy visszafutott társaihoz. Nem esett egy szó sem, csak egy kézfogás Sir Henryvel: ebben benne volt a köszönet a segítségért, az üdvözlet a menekülésért. Gyorsan munkához láttak. Kirángatták a kopjákat a földből, széthányták a holttesteket és szabaddá tették az utat. Szenczy Ikarosba szökött, maga mellé intette Émánt, és elrepült a város felé. A többinek csak annyit mondott, hogy neki még dolga van.
Azok tudták, hogy mi a dolga és nem kérdezték.
Folytatták a pálya megtisztítását, amikor váratlanul dühös morgásra lettek figyelmessé.
Az történt, hogy a suggestum jobb szélén, a halomban heverő testek között feltápászkodott egy nyurga, sovány alak, és sántikálva igyekezett a sátrak felé osonni. A praetor peregrinus volt, ki valahogyan csak a lábán sérült meg, s most iparkodott felhasználni az óvatlan pillanatot, míg az idegenek a gépek körül foglalkoztak. Jim azonban résen volt. Látta, hogy itt mindenki lefeküdt, tehát drillhez szoktatott kutyaeszével úgy okoskodott, hogy az általános lefekvés gazdái parancsára történt. Egyik azonban fölkel és el akar menni: ez szabálytalanság, ami nem engedhető meg. Utánaeredt a menekülőnek, és elkapta a tógáját. A praetor kirántotta a ruhát a kutya fogai közül. Jim azt sem bánta, a tóga helyett elkapta a praetor lötyögő lábikráját.
A párharc veszedelmessé válhatott volna, nem Jimre, hanem a praetor peregrinusra nézve, ha egy futó alak nem érkezik oda: Coelius. Ő már este értesült a készülő merényletről, és oly felháborodva tiltakozott ellene, hogy a szóváltás során kardot rántott Scipióra; erre az elfogatta, egy fabódéba záratta és őröket állított eléje. A lövések zajára az őrök világgá futottak és Coelius kiszabadult.
Mellen ragadta Mathót, kihúzta tokjából az oldalán függő rövid gladiust, s a tulajdon kardjával szúrta volna le az árulás gonosz szellemét, ha az idegenek rá nem kiáltanak. Ekkor a kard lapjával a válla közé húzott, és odaterelte az ércmadarak elé.
A praetor peregrinus, aki érzés és megindulás nélkül kínoztatta halálra az emberek százait, most, hogy a saját bőréről volt szó, reszketett a gyáva félelemtől. Foga összeverődött, kopasz homlokát kiverte a veríték. Meg volt győződve, hogy ütött az utolsó órája. Az átkozott kutya leült vele szembe és kihívóan nézte, mintha ő lenne a hóhér, aki várja a bíró parancsait
Herrenschmidt a fogoly elé lépett.
– Alávaló kutyának neveznélek, ha meg nem sérteném vele ezt a derék állatot. Miért tetted ezt?
A nyomorult hebegve válaszolt.
– Hű szolgája voltam Scipiónak…
– Ott fekszik a gazdád, ő már elvette jutalmát. Nem az az igazság, hogy a szolga kövesse a gazdáját?
A praetor térdre rogyott.
– Kegyelmezzetek! Coelius undorral elfordult.
– Szégyenlem magam, hogy római vagyok!
– Nemes Coelius, a te becsületed lenyomja a mérlegen száz ilyen hitványnak a becstelenségét. Te pedig ne reszkess, nyúlszívű, mi nem szoktunk szükség nélkül vért ontani. Megtarthatod rongy életedet.
Hálálkodva nyújtotta előre kezét.
– Szabad vagyok?!
– Szabad. De megtanítottál rá, hogyan kell a szavakkal játszani. Nem merted gazdádat a halálba követni – ez annyi, mintha megszöktél volna tőle. A szökevény rabszolgát meg szokták bélyegezni.
A műszertáskájáért ment, és elővett egy darab pokolkövet Megnedvesítette, s a moccanni sem merő nyavalyásnak a homlokára, jobb halántékától a balig terjedő szélességben szabályos betűkkel odaégette: furcifer (lator). Azzal intett neki, hogy elmehet. A meggyalázott bajkeverő kiszédelgett a tábor kapuján. Sohasem látták többé Rómában.
Ezalatt Szenczy aeroplánja a város fölött keringett. Rettenetes volt a látvány, ami elébe tárult. Rablás, gyújtogatás, védtelenek legyilkolása mindenfelé. A Byrsa zsúfolva volt római katonasággal. Baal templomát fosztogatták, annak kincseit hordták ki a térre. A tengerpart is katonáktól feketéllett; ezek megszállták a kikötőt és az arzenált, kivontatták a hajitógépeket és a pun hajókat lövöldözték, hogy távol tartsák a parttól.
Odalenn, a városban szabadjára volt eresztve minden féktelen indulat. A lakosság csoportokba verődve menekült a dühöngő fegyveresek elől, azok utánuk rohantak, és levágták a futókat. Aki az egyik utcából kimenekült, a másikon szembe került a fosztogatókkal, s azok leölték irgalom nélkül. Némelyik utca már elcsendesedett, fehér ruhás holttestek hevertek a földön, s föléjük borult a felgyújtott házak füstje, mint fekete halotti fátyol. Máshol dühös viaskodás folyt, a férfilakosság itt-ott előkerítette a maradék fegyvert, eltorlaszolta magát a házakban és védte a családját halálos elszántsággal. És az a szörnyű sikoltozás mindenfelé… azok a vértócsák az utcán… azok a szanaszét heverő gyermekholttestek!…
Szenczy meglelte Hannibál palotáját, és egy merész fogással kikötött a Megaron lapos tetején. Még volt reménye, a ház még nem égett. Lekapta válláról karabélyát és lefutott a lépcsőn. A Megaron üres volt, itt nem járt ellenség. De odalenn már látszottak a fosztogatás nyomai. Hannibál szobája fel volt dúlva, az ebédlő mozaikján leszúrt rabszolgák hullája hevert, az ezüstszoba faláról, bútorairól lefeszegették az ezüstlemezekét Rhodope! Rhodope! A nők nem voltak sehol. Talán elmenekültek? Reménykedett. Igen, de hová? Hisz mindenütt a halál leselkedik! Kétség és remény közt hányódva, izgatottságtól remegve állt meg Hannibál szobájában, ahová ismét visszakerült az üres termeken keresztül.
Mintha valami húzta volna, kilépett abba a kis kertbe, amely a vezér szobájából nyílott.
Ott aztán megtalálta, akiket keresett. Ott volt Rhodope, Tyndaris és a kicsi Maharbal. A zöld pázsiton feküdtek, virágos lombok alján. Oh, bár ne látta volna Szenczy soha ezt a képet, amit itt látnia kellett! Nem lettek volna éjszakái egy újra meg újra visszatérő látománnyal gazdagabbak, – nem kísértette volna álmatlan éjeken a kedves leány képe, amint ott feküdt elomolva a gyepen, piros rózsa a hajában és piros vérrózsa a habfehér köntösén…
Talán őt várta ez a rózsa, a szabadító ifjat, talán az ő számára tépték azt le a mai végzetes hajnalon.
Szenczy letérdelt a leány mellé, hajából kivette a rózsát és tárcájába tette. Fölemelte a sápadtra fakult, hideg kis kezet, és áhítatosan megcsókolta. Lassan kiment a kertből, az ajtóból még egyszer visszanézett, és elnehezült lélekkel fordult ki az udvarra.
Az udvar másik végén három katonát látott, amint nagy batyukat kötöztek a hátukra. Az egyik batyu összecsavart zöld fátyollal volt keresztülkötve.
Szenczy előtt elborult a világ. Felkapta a karabélyt és vaktában odalőtt a gyilkosok közé. Egyik elvágódott, a másik kettő ijedten fordult a csattanás irányába. Másodszorra már célzott a fegyverrel, harmadszorra is, és mindegyik lövése talált. A fosztogatók élettelenül hevertek a földön. Odament, leoldotta a zöld fátyolt és átkötötte a derekán. Aztán rohanva futott föl a lépcsőn.
Nem volt most már egyéb érzés a szívében, mint ádáz, elszilajult bosszú. Felrepült Ikarosszal, s mint a megtorlás büntető angyala, süvöltött végig az elveszett város fölött. Egyenesen a Byrsa fölé szállt, s jelt adott legényének, Baal templomába lecsapott a bomba, riasztó dördüléssel osztva halált és iszonyatot. Még kétszer fordult meg az ércmadár a fellegvár fölött, s még kétszer csattogott le rá a vésszel töltött golyó. Azután a tengerpart felé suhant a bosszú madara, s a pusztulás lezúdult az arzenálra és kikötőre. Rakásra hullott a római; akiket megkímélt a rájuk szakadó végítélet, az lélekszakadva menekült a városba, terjesztve a háborodott rémületet. Már nem harcolt, nem fosztogatott senki, a velőt reszkető dörgések zajára kifordult a kézből a zsákmány, megbénult a fegyvert szorító ököl. Az enyészet madara végigpaskolta az egész várost tüzes korbácsával. Alacsonyan repült a házak fölött, a szélesebb utcákon zúgva csapott le, emeletnyi magasságra; ahol nagyobb csoport rómait talált, ott megint felrepült, körülkóvályogta őket, mint a zsákmányát leső keselyű, és odavágta közéjük robbanó parittyakövét. A robbanások siketítő zaja, az utcákon végigsüvöltő óriás viharmadár a bódulásig fokozta az emberek rettegését.
Amikor a legény az utolsó bombát is lezuhogtatta, Szenczy otthagyta a félelemtől megmerevült várost és visszaszáll! a táborba.
Társai leolvasták arcáról, hogy mi történt.
– Menjünk, menjünk innen – sürgette az angol.
– Igen, menjünk, jóllaktam én már gyásszal is, bosszúval is. De jöjj te is velünk, nemes Coelius. Nem jó lesz itt maradnod; amikor a tábor felé szálltam, láttam valamit a hegyeken.
Azzal Coelius kezébe adta messzelátóját. A hegyek fehérlettek a burnuszos berberektől. A felmentő hadak megérkeztek. Ha ezek most rajtaütnek a vezér nélküli, fölbomlott római seregen, akkor a Carthago utcáin csörgedező vérpatak vérfolyammá dagad.
Coelius visszaadta a látcsövet. Sorban odalépett mindegyik barátjához és melegen, érzékenyen megölelte őket.
– Az istenek ura védjen meg utalókon, ha nem látnók többé egymást.
– Hová akarsz menni?
– Carthagóba. Összeszedem a római sereget, és szembe-' szállók az afrikaiakkal.
– Egymást fogjátok elpusztítani. De hihetőbb, hogy azok győznek; temérdeken vannak.
– Akkor ott halok meg a többivel. Római vagyok!
Ez a büszke szó volt az utolsó, amit Coeliustól hallottak. Elrohant az istállók felé, kivezetett egy nyergeletlen paripát, hátára szökött, s meztelen kardjával végbúcsút intve, kivágtatott a porta praetorian. Talán győzni, talán meghalni…
Amazok nem késlekedtek tovább. Nem törődtek vele, melyik pogány had veri tönkre a másikat. Szenczy ismét Ikarost foglalta el, Daidalost Émánra bízták.
Mielőtt örökre elhagyták volna Afrikát, elkanyarodtak Hadrumentum felé. Ott javában dühöngött a tengeri ütközet, az öböl tele volt hajóroncsokkal és fuldoklókkal. Mindegy volt már, akármelyik ragadja el a győzelmet, nem avatkoztak bele. Északnak fordultak.
Szenczy Róma felé vezette a gépeket. Mikor a város fölé értek, a messze hallatszó zúgásra mind kifutott a nép az utcára. Úgy viharzott el a város fölött az óriás Daidalos és három kísérője, mint valami intő, riasztó égi jelenés. A fórum magasán Szenczy egy viasztáblát dobott le.
A szövetségi szerződés volt.
A négy ércmadár folytatta útját. Mire a nap lefelé fordult, a tiszta délutáni világításban ezüstszőkén csillant meg alattuk egy hatalmas folyam: a Duna.
Megérkeztek Pannóniába…

*

Talán valamikor elmondom, minő sors várta ott a négy ércmadarat és a levegő nagyszívű hőseit.