BABE
A bátor kismalac

Írta:
Dick King-Smith

LAP-ICS KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:
BABE
The Gallant Pig
Copyright © 1983 by Dick King-Smith
Text illustrations copyright
© 1983 by Mary Rayner
All rights reserved!
A fordítás a Bullseye Books, Random House
New York, 1995. évi kiadása alapján készült

Fordította: Váradi Judit
Műszaki szerkesztő: Pintyéné Krucsó Mária

Hungarian edition and translation
1996 by LAP-ICS

Kiadja: LAP-ICS Könyvkiadó Kft.
Debrecen, Bayk András kert 21.
ISBN 963 434 189 6

Felelős kiadó: A LAP-ICS Kft. ügyvezető igazgatója

A nyomás a debreceni
Kinizsi Nyomdában készült, 1996. évben
Felelős vezető: Bördős János

Tartalom

1. Mit gondolsz, mennyit nyomok?
2. Ugye jó lesz itt neked?
3. És belőlem nem válhatna jó juhászmalac?
4. Nagyon rendes és udvarias kis teremtés vagy!
5. Csak visíts, ahogy bírsz!
6. Ez aztán malac!
7. Mi az a verseny?
8. Szegény Be!
9. Babe volt az?
10. Jegyezd meg jól!
11. Ma van a nagy nap!
12. Szép munka volt!

1.

Mit gondolsz, mennyit nyomok?

– Mi ez az óriási lárma? – kérdezte Mrs. Hogget, miközben izgatottan dugta ki a fejét a konyhaablakon. Majd meghalt a kíváncsiságtól és egy kicsit meg is rémült. – Te is hallod? Micsoda hangok! Mintha ölnének valakit. Istenem, mi lehet ez?! Hallgasd csak!
És Mr. Hogget hallgatta a farm alatt elterülő, egyébként csendes völgy felöl érkező hangokat. Nagy volt a hangzavar. Rézfúvósok zenéltek, gyerekek kiáltoztak, felnőttek beszélgettek, s egyszer csak valami éktelen visítás rázta meg a vidéket úgy tíz másodperc erejéig.
Mr. Hogget elővette és megnézte a mintegy csészealj nagyságú zsebóráját.
– A vásár kettőkor kezdődik, vagyis épp most – mondta egyhangúan.
– Ezt én is tudom – vágta rá Mrs. Hogget –, pont ezért aggódom. Ennek a sok süteménynek, lekvárnak és befőttnek ugyanis már rég ott lenne a helye. Megtennéd, hogy elviszed? – Ismét fülsiketítő visítás hallatszott. – Mi lehet ez a szörnyű hang? – méltatlankodott Mrs. Hogget. Hosszasan ingatta a fejét. Nyugtalanította a dolog.
Azt tudni kell, hogy Mrs. Hoggetnek minden többször annyi időbe telt amit tett, mint bárki másnak. Ezzel szemben a férje sohasem késlekedett.
– Egy malac – mondta Mr. Hogget.
Mrs. Hogget most még hosszasabban ingatta a fejét.
– Erre én is gondoltam. De mit keresne itt egy malac?! Errefelé senki sem tart malacokat. Mindenki juhokkal foglalkozik. Ez egy birkatenyésztő vidék. Olyan ez a hang, mintha épp ölnék azt a szegény párát. Tudd már meg mi is történik ott lent, ha már egyszer úgyis arra visz az utad. Na gyere, segíts rakodni! A teherautó hátuljában jól elfér majd az áru. Még le sem fontos takarni, hisz szép idő van. Csak siess már! De azért ne felejtsd el letörölni a csizmádról a sarat, mielőtt bejössz.
– Jól van no – engedelmeskedett Mr. Hogget.

Miután megérkezett a faluba és leadta az árut, Mr. Hogget elindult a visító hang irányába. Útközben elhaladt a jövendőmondók, a szerencsejátékosok, az óriáskerék és a fúvószenekar előtt. Néhány perc múlva elérkezett a templomkert kerítéséhez, aminek a tövében egy kis aklot pillantott meg. Ekkor a hang még erőteljesebben hallatszott.
Az akol mellett a pap üldögélt, a kezében egy jegyzetfüzettel és ceruzával. A pap előtti asztalon egy papírdoboz állt. Az aklon egy tábla függött a következő felirattal: "Mit gondolsz, mennyit nyomok? Tíz pennyért megmondhatod!" Az aklon belül pedig egy kismalac várakozott, akit egy férfi nézegetett.
Mr. Hogget figyelte, hogyan emeli ki a férfi az állatot az akolból. Az idegen a két tenyerébe fogta és a szemöldökét ráncolva mérlegelni kezdte a kismalacot, aki azonban ezt nem vette jó néven, ezért mozgolódni kezdett, és éktelen visítozásban tört ki. De mihelyt ismét a biztonságos akolban tudta magát, megnyugodott és elhallgatott. Elhelyezkedett a kényelmes szalmafészkében és békésen szemlélődött tovább. Okos szeme hirtelen megakadt Mr. Hoggeten, aki pedig épp őt nézte. Egymást figyelték. A kismalac egy magas, vékony, feltűnően hosszú lábú, napbarnított arcú embert látott maga előtt, míg Mr. Hogget szeme egy kis, kövér, kurta lábú, rózsaszín állatkán időzött.
– Á, Mr. Hogget! Jöjjön csak közelebb! – üdvözölte a pap. – Nem akar tíz pennyért egy malacot? Becsülje meg a súlyát, s ki tudja, lehet, hogy a végén maga lesz az, aki hazaviheti!
– Nem tartok malacot – mondta Mr. Hogget. Mégis kinyújtotta hosszú karját, óvatosan felemelte, és alaposan szemügyre vette az állatot. A malac mindezt békésen tűrte. Egy hangot sem hallatott.
– Hát ez meg hogy lehet? – csodálkozott a pap. Eddig akárki vette a kezébe, úgy visított, mint akit ölnek. Úgy tűnik, kedveli magát. Már csak ezért se szalassza el a lehetőséget! Próbáljon szerencsét! No, ne kéresse már magát!
Mr. Hogget ugyanolyan gonddal, mint ahogy felemelte, visszatette a malacot az akolba. Elővett a zsebéből egy tízpennyst, bedobta a kartondobozba, és a szemével végigfutotta a pap jegyzetfüzetébe már felrótt számokat.
– Elég különbözőek – jegyezte meg a pap. – Van itt minden a tíz kilogrammtól a húsz kilogrammig. – A pap felírta a többiek után Mr. Hogget nevét is, és várt.
A farmer nagyon óvatosan és megfontoltan még egyszer a kezébe vette az állatot. Néhány másodpercig senki sem szólt egy szót sem. Mindenki figyelt.
– Tizenhárom kilogramm – mondta végül Mr. Hogget, aztán ismét letette a kismalacot – és negyven dekagramm – tette hozzá komoly arccal.
– Tizenhárom kilogramm és negyven dekagramm. Köszönöm, Mr. Hogget. Fél öt körül fogjuk megmérni az állatot, s akkorra várható az eredményhirdetés is.
– Akkor én már nem leszek itt.
– Az nem probléma. Telefonon is felhívhatjuk, ha netalán úgy adódik, hogy ön lesz a szerencsés nyertes.
– Én sohasem nyerek semmit.
S ahogy a zöld pázsiton át elindult vissza az autójához, Mr. Hogget fülét ismét megütötte a szívettépő hang. Biztosan megint felemelte valaki, gondolta.
– Te úgysem nyersz soha semmit – mondta Mrs. Hogget a férjének egy csésze tea mellett, miután az néhány szóban elmesélte a vásárban történteket. Bár én már sokszor gondoltam rá, hogy milyen jó lenne egy kismalac. Gondold csak el, lenne aki megegye a sok maradékot. Arról nem is beszélve, milyen jól jönne karácsonykor egy kis sonka, szalonna, csülök.
A sok belsőségből és vérből pedig csinálhatnánk finom hurkát – s miközben imigyen álmodozott, megcsörrent a telefon.
Mr. Hogget vette fel.
– Valóban? – csak ennyit tudott mondani.

2.

Ugye jó lesz itt neked?

Fly, a fekete-fehér foltos skót juhászkutya épp a kölykeit okítgatta a gazdasági udvarban. Kicsinyei máris nagy érdeklődést mutattak minden iránt, ami mozgott. Apró dolgokat a szájukba fogtak, ide-oda hurcolásztak; jobbra-balra forgattak, és nagy gonddal őriztek. Parányi bogarakat például már kitűnően terelgettek, de Fly szerint nagyobb állatokkal még ügyetlenül bántak, ezért még sokat kellett gyakorolniuk.
Most éppen Mrs. Hogget kacsái voltak a soron.
A kis gyakornokok már nem messze álltak attól, hogy ugyanúgy viselkedjenek és ugyanolyan ügyesek egyenek, mint az anyjuk vagy a többi tapasztalt juhászkutya. Magabiztosan és kevélyen jártak, a fejüket előretartották, a fülüket hegyezték és a szemüket a dühösen hápogó kacsákra szegezték.
– Ügyesek vagytok! – dicsérte meg őket az anyjuk. – Most pedig pihenjetek egy kicsit! Mára elég volt. Itt jön a gazda.
Erre a kacsasereg zúgolódva megindult a kedvenc pocsolyája felé, az öt kutya pedig izgatottan figyelte a gazdáját, aki épp akkor szállt ki a teherautójából. Mr. Hogget kivett valamit a kocsi hátuljában lévő ládából, és az istálló felé vitte a fura szerzetet.
– Mi az, mama? – kíváncsiskodott az egyik kutyakölyök.
– Egy malac.
– És mit csinál vele a gazda?
– Megeszi – felelte Fly –, ha majd elég kövér lesz.
– Bennünket is megesz majd – kérdezte egy másik, szerfelett ijedtnek tűnő kölyök –, ha már elég kövérek leszünk?
– Te kis csacsi – mondta az anyja –, az emberek csak buta állatokat eszik meg. Az olyanokat, mint amilyenek a birkák, a tehenek, a kacsák és a csirkék. Az olyan okos teremtéseket, mint amilyenek mi, kutyák vagyunk, nem bántják.
– Vagyis a malacok buták? – kérdezték egyszerre a kutyakölykök.
Fly habozott. Nem tudta, mit válaszoljon. Ő egy juhtenyésztő vidéken nőtt fel. Még sohasem volt szerencséje malacokhoz, így aztán igazából nem tudhatta, ilyen állatok is azok. De, mint a legtöbb anya, ő sem akart tudatlannak látszani a kicsinyei előtt.
– Igen – válaszolta végül –, buták.
Ekkor Mrs. Hogget kikiabált a konyhaablakon, mire Mr. Hogget kilépett az istállóból és az udvaron át elindult a ház felé.
– Gyertek – mondta a juhászkutya mama –, nézzük meg!
Az istálló már régóta nem adott otthont lovaknak. Most különböző dolgokat tároltak benne. Ide költötték a tojásaikat, és itt ettek a tyúkok. Gerendái közé rakták fészküket a fecskék, akik a kacsaúsztatóból hordták a sarat az építkezéshez. Szintén ebben a helyiségben bújtak meg a farm macskái elől a patkányok és egerek is. Az istálló egyik sarkában két nagy, oldalára fordított láda állt. Az egyik Fly és kölykei otthonául szolgált, a másik pedig azért volt itt, hogy ha valamelyik birka megbetegedett, belefektethessék. Ebbe a ládába tette bele Mr. Hogget a kismalacot.
– Tényleg nagyon butának tűnik – jegyezte meg az egyik kutyakölyök, miközben elnyomott egy ásítást. A beszéd hallatára a kismalac felkapta a fejét. Tekintetét a kutyákra szegezte. Fly szívét nagyon megindította a hatalmas dobozban magányosan kuporgó kis állat látványa. Máris megbánta, hogy az előbb azt mondta a malacokról, hogy azok buta állatok. Erre a kismalacra legalábbis semmiképpen sem lehetett igaz a korábbi állítása. Volt valami méltóságteljes abban, ahogy ez a csöppség viselkedett ezen az idegen helyen, s idegen lényeg között. Milyen más volt, mint azok a buta birkák, amelyek már egy kutyának a puszta látványától is ész nélkül rohanni és kiabálni kezdtek!
– Szervusz! – köszöntötte Fly a kis jövevényt. – Téged hogy hívnak?
– Én vagyok a Nagy Fehér – felelte a kismalac.
– Na ne mondd! – kiáltott fel az egyik kutyakölyök. – Ha te vagy a Nagy Fehér, akkor milyen a kicsi? – Erre mind a négy kölyök hahotázni kezdett.
– Maradjatok csendben! – utasította rendre Fly a kicsinyeit. – Ne feledjétek, hogy alig néhány perccel ezelőtt még azt sem tudtátok, mi az a malac. – Kedvesen a kismalachoz fordult. – Én a te saját nevedre volnék kíváncsi, mert szerintem a Nagy Fehér az a fajtád neve.
– Azt nem tudom – mondta a kismalac.
– Hogyan szólított a mamád? Milyen nevet adott neked, hogy megkülönböztessen a testvéreidtől? faggatta tovább Fly, de már abban a pillanatban rájött, hogy jobb lett volna, ha ezt nem teszi, mert észrevette, lennyire elszomorodott a kis vendég a családjának említésére. A malacka arca elkomorult, nagyot nyelt és remegő hangon azt felelte:
– Mindannyiónkat egyformán szólított.
– Éspedig hogyan?
– Babe – felelte a malacka, mire a kiskutyák mind kuncogni kezdtek, de nem sokáig nevetgéltek, mert az anyjuk szigorúan rájuk nézett.
– De hisz ez nagyon szép név! – mondta. – Szeretnéd, ha mi is így hívnánk? Talán még otthonosabban éreznéd tőle magad itt nálunk.
Erre a kismalac még jobban elkeseredett.
– A mamához akarok menni – szólalt meg halkan.
A juhászkutya mama úgy megsajnálta ezt a szegény kis jószágot, hogy elhatározta, anyja helyett anyja lesz a jövőben.
– Menjetek az udvarra és játsszatok! – mondta a kölykeinek, s egy ugrással bent termett a ládában a kismalac mellett. – Figyelj ide, Babe, most nagyon bátornak kell lenned! Egyszer mindenkinek el kell válnia a mamájától. Ez az élet rendje. Nekem is el kellett hagynom a mamámat amikor akkora voltam, mint mosd te, S hamarosan az én kölykeim is búcsút mondanak majd nekem. De én gondoskodom rólad, ha te is úgy akarod – vigasztalta Fly a kismalacot, s heves farkcsóválás közepette nyaldosni kezdte pártfogoltja orrocskáját. – Ugye jó lesz itt neked?

Nem sokkal később Mr. Hogget az istállóba kísérte a feleségét, hogy megmutassa neki a nyereményét. Ahogy közelebb értek a ládához, meglepődve látták, hogy a nyereménnyel szorosan összebújva a ládában ott fekszik Fly is. Babe a fárasztó és szokatlan nap után pillanatok alatt álomba merült újdonsült mamája mellett.
– No nézd csak! – kiáltott fel Mrs. Hogget. – Ez az öreg kutya mindenki felett anyáskodik. Kismacskát, kiskacsát, kiscsirkét mind egyforma szeretettel vesz körül. Hát nem édesek, ahogy így alszanak! Ez a kismalac milyen ennivaló! Még jó, hogy nem tudja, mi vár rá! Pedig ha elég nagy lesz, levágjuk ám! Nem is tudom, hogy fog beférni a sok hús a fagyasztóba?!
– Kár lenne érte. Tényleg kár – motyogta Mr. Hogget az orra alatt.
Visszafelé, a konyhába menet Mrs. Hogget egyre csak a fejét csóválta. Nem tudott napirendre térni a férje lágyszívűségén.
Mr. Hoggetnek szólni sem volt kedve, ezért az ujjával csettintett, hogy magához hívja juhászkutyáját.

Ahogy Fly megmozdult, Babe is felébredt és követte a pótmamáját. Olyan szorosan haladt Fly mögött, hogy szinte érintette az orrával a kutya farkának a végét. A meglepetéstől még Mr. Hogget is felkiáltott:
– Fly! – A juhászkutya, mint mindig, most is engedelmesen a gazdájához lépett, Fly mögött pedig elhelyezkedett Babe. – Ül! – parancsolta Mr. Hogget. A kutya leült. Babe követte a példáját. Mr. Hogget nem hitt a szemének. Megvakarta a fejét.

3.

És belőlem nem válhatna jó juhászmalac?

Mire beköszöntött az este – akár kedvére volt a dolog Mr. Hoggetnek, akár nem –, nyilvánvalóvá vált, hogy Fly családja megszaporodott. A juhászkutyának immár nem négy, hanem öt kölyke volt.
Babe egész este Fly nyomában maradt. Mindenhova követte a kutyát. Bejárták együtt a hatalmas udvart s a gazdasági épületeket. Mr. Hogget figyelemmel kísérte a két állat minden lépését, és úgy találta, hogy ez nem lehet véletlen. Fly – látván, hogy a kismalac hajlandó neki mindenben engedelmeskedni, sőt, kifejezetten hálás is azért, hogy a közelében lehet – elhatározta, hogy megtanítja mindarra, amit egy juhászkutyának tudnia kell. Ha az ő kölykei képesek voltak rá, hogy megtanulják, mién ne lenne képes ez a kismalac is?
– Lehet, hogy te csak egy kismalac vagy, Babe – kezdte az oktatást –, de biztosra veszem, hogy ha mindent úgy csinálsz, ahogy én mondom, akkor a gazda nem fog bezárva tartani, hanem megengedi, hogy velünk maradj. Azt tudnod kell, hogy a gazda nagyon jó ember.
– Tudom – mondta Babe. – Tudtam már az első pillanatban, amikor a vásárban a kezébe fogott. Éreztem, hogy sohasem bántana.
– Csak várd ki a végét! – kiabált közbe az egyik kutyakölyök, de rögtön el is hallgatott, mert az anyja szigorúan ránézett. Fly nem szólt, és nem tett semmit, de a kölykök mind tudták, mit jelent ez.
– Mire várjak? – kérdezte Babe.
– Nos… várj egy pillanatot, s mi körbevezetünk a farmon és megmutatunk mindent, amire csak kíváncsi vagy – hebegte az okoskodó kiskutya. – Ugye, mama?

Ezután a kutyacsalád megismertette Babe-et a farm minden zegzugával, épületével és lakójával. Babe találkozott a kacsákkal, a csirkékkel és a macskákkal, de juhot egyet sem látott, mert azok épp a hegyoldalban legelésztek.
A lehető legrövidebb idő alatt megtanulta a legfontosabb szabályokat, amelyeket a farm minden lakója ismert, de a kutyakölykök még csak nemrég sajátítottak el. Jól a fejébe véste, hogy a macskák karmolnak, a tyúkok csípnek, a csirkéket tilos kergetni, a tojásokat nem szabad megenni, s ha nem akar a fenekébe egy csípést, ne fordítson hátat a pulykakakasnak.
– Tégy úgy, ahogy én mondom – biztatta Fly –, s akkor nem lesz semmi baj. Egy pillanatra elgondolkodott. – Még valamit, Babe – tette hozzá, miközben a ház hátsó bejáratát nézte. – Amikor én oda bemegyek, te kint megállsz és vársz, rendben?
– Miért, a malacok oda nem tehetik be a lábukat? bámult rá értetlenül Babe.
– Legalábbis nem élve – suttogta az egyik haszontalan kutyakölyök.
– Nem, kicsim – felelte Fly. Vagyis eddig még nem tehették be, gondolta magában, de amilyen jó úton haladsz, nem lehetetlen, hogy eltörlik a házirend eme pontját! Érdekes, elmélkedett tovább, szinte büszkeséggel tölt el ez a malac. Olyan ügyes és okos, akárcsak egy juhászkutya.
Azon az éjjelen a hatalmas láda, amely szállást adott Babe-nek első este, üres maradt. Ugyanakkor a másik ládában hat kis állat szunyókált békésen a szalmaágyikóban. Bár a feleségének nem vallotta be, Mr. Hoggetnek nem volt szíve elkülöníteni és bezárni a kismalacot, olyan jól érezte magát a kutyák társaságában.
Kezdetben a kutyakölykök nem fogadták egyformán nagy lelkesedéssel új hálótársukat.
– De mama! – nyafogták. – Be fogja piszkítani az ágyunkat!
– Dehogyis – nyugtatta meg őket Fly. – Kicsim, ha bármi dolgod akadna, szépen menj ki az udvarra, rendben? A jó kismalacok úgy csinálnak – fordult a gondos mama az újdonsült családtaghoz. Már majdnem azt mondtam: "A jó kiskutyák" – gondolta.
Néhány nap elteltével Babe már teljesen úgy viselkedett, mint egy kiskutya. Flynak minden mozdulatát követte és utánozta, s a kutyaeledelen kívül más ennivalót szinte alig akart elfogadni. Így aztán Mr. Hogget már azon sem csodálkozott volna, ha a simogatásra farkcsóválással reagál. Arra számított, hogy Babe a reggeli ellenőrző körútjaira is elkíséri majd őt és a tanítómesterét, de nem így történt. Babe az istállóban maradt és játszadozott a mostohatestvéreivel.
– Te most maradj szépen itt – mondta Fly –, amíg én megnézem a juhokat: Ne félj, nem maradok soká.
– Mi az a juh? – kérdezte csodálkozva a kismalac, de Fly ekkor már nem volt mellette. Csak a kölykök hemperegtek a szalmában.
– Még azt sem tudod, te buta malac? – förmedt rá az egyik oktondi.
– A juhok olyan állatok, akiknek jó meleg gyapjúkabát fedi a testét – szólt közbe egy másik.
– És a fejét – mondta a harmadik.
– És akikkel nélkülünk az ember nem boldogulna – a negyedik kölyök sem maradhatott szótlan.
– Hogyhogy?
– Úgy, hogy mi juhászkutyák vagyunk! – kiáltották kórusban a kölykök, s azzal gyorsan kiszaladtak az udvarra.

Babe sokat töprengett az elkövetkező néhány hétben azon, hogy is van ez a dolog a juhokkal és a juhászkutyákkal. Közben Fly kölykei lassan elérték azt a kort, amikor el kellett hagyniuk az anyjukat, az otthonukat, és a saját lábukra kellett állniuk. Fly – ha lehet – az utolsó napokban még nagyobb igyekezettel és gonddal tanítgatta a kölykeit. Azt akarta, hogy megállják a helyüket az életben. Naponta gyakorlatoztatta őket a kacsákon, minek következtében eme – egyébként békés – állatok lassan elvesztették a türelmüket, és nagyon megharagudtak a kutyákra. Babe, Fly oldalán minden tanórán részt vett, és minden gyakorlatot alaposan megfigyelt.
Eljött a búcsúzás napja. Egymás után négy hosszú lábú és birkaszagú ember jelent meg a farmon. Mindegyik magához vette az általa kiválasztott kutyakölyköt, kifizette a pénzt, és távozott.
Fly mindig fájó szívvel vált meg a kölykeitől, de ezúttal valami felejtette vele a fájdalmát. Nem maradt teljesen egyedül.
– Milyen jó, hogy legalább te itt vagy nekem! – fordult könnyes szemmel Babe-hez.
De sajnos már te sem sokáig, gondolta. Szegény kis állat. Ő még nem tudja, de nem telik bele hat hónap és eljön a levágásának az ideje. Szerencse, hogy legalább neki fogalma sincs erről az egészről. Szeretet és gyengédség töltötte el a szívét, ahogy a mostohagyermekét nézte, aki már mamának szólította őt. Hálát adott az égnek, amiért Babe ezt a nevet eltanulta a többi kölyöktől. Most ugyanis ez a megszólítás mindennél szebben csengett a fülébe.
– Mama – szólalt meg Babe.
– Tessék, kicsim.
– Azért mentek el, hogy a juhokra vigyázzanak?
– Igen, kedvesem.
– Azért, mert ők juhászkutyák? Úgy mint te? Te sokat segítesz a gazdának, ugye? Mert te jó juhászkutya vagy.
– Igen.
– Mama?
– Igen?
– És belőlem nem válhatna jó juhászmalac?

4.

Nagyon rendes és udvarias kis teremtés vagy!

Alighogy az utolsó kutyakölyök is elhagyta a farmot, a kacsák fellélegeztek. Csendes, békés időknek néztek elébe. Ügyet sem vetettek rá, amikor a következő nap reggelén Fly és Babe feltűntek a kacsaúsztató partján. Tudták, hogy az öreg kutya felől nyugodtak lehetnek, a mellette álló ismeretlen lényről pedig tudomást sem vettek. Vidáman hápogtak és lubickoltak tovább.
– Hamarosan abbahagyják és az udvarba mennek – mondta Fly –, akkor pedig becserkészheted és visszahajthatod őket, ha akarod.
– Naná, hogy akarom! – kiáltotta izgatottan Babe.
A juhászkutya mama elégedetten szemlélte mostohakölykét. Vérbeli juhászmalac, gondolta. A kacsák már az első perctől kezdve tudni fogják, mi a dolguk, és engedelmeskedni fognak neki. De vajon képes lesz-e egyáltalán megközelíteni őket azokon a kurta lábain?! Mindegy! Szórakozik velük egy kicsit, aztán meg majd csak elfelejti, és letesz a szándékáról.
Amikor a kacsák kijöttek a vízből és elhaladtak előttük, Fly arra számított, hogy a kismalac azonnal utánuk ered. A kölykök mind ezt tették az első alkalommal. Babe azonban másképp viselkedett. Higgadt maradt, a fülét hegyezte és figyelt.
– Nos – szólalt meg Fly –, akkor lássuk, hogy birkózol meg velük. Először is mögéjük kell kerülnöd, mint ahogy nekem a birkák mögé. Ha a gazda azt akarja, hogy kerüljek a jobb oldalukra (azaz az istálló felőli oldalra), azt mondja: Hajts! Ha pedig azt akarja, hogy kerüljek a bal oldalukra (azaz a csűr felőli oldalra), azt mondja: Hozzám! Világos?
– Igen, mama.
– No, majd mindjárt kiderül. Hajts, Babe! – harsogott Fly kiáltása.
Érthető módon Babe első próbálkozása nem sok sikerrel járt. A kacsák mögé kerülés még nem okozott gondot – még az ő rendkívül rövid lábaival is gyorsabb volt, mint a baromfik –, de az, hogy az egész sereget Fly elé terelje, már nem ment könnyen. Ha túl keményen bánt a kacsákkal, akkor azok megijedtek és ideges szárnycsapkodásba kezdtek, ha pedig túl engedékeny volt, két-három fős csapatokba verődve lassan totyogtak.
– Gyere, pihenjünk egy kicsit – javasolta Fly egy idő után. – Hagyjuk ezeket az ostoba kacsákat. Nem érdemes kifárasztani és felidegesíteni magunkat miattuk.
– Nem vagyok ideges – közölte Babe –, csak nem értem őket. Én megmondtam, hogy mit kell tenniük, de ők rám se hederítettek. Miért van ez, mama?
Mert nem erre születtél, gondolta Fly. Hiányzik belőled az ösztön, amivel uralkodhatnál felettük, és irányíthatnád őket.
– Mert még nincs elég gyakorlatod. Bele kell jönnöd.
– Lehet, hogy nem bántam velük elég jól – elmélkedett Babé. – Nem gondolod, hogy jobban engedelmeskednének, ha udvariasabb lennék hozzájuk?
– Még hogy udvariasabb! Mi nem jut eszedbe! Képzeld csak el, mi lenne, ha én is ilyesmiket mondanék a birkáknak, hogy: Lennétek szívesek átfáradni a kapun? Legyetek olyan kedvesek besétálni az akolba. Nevetséges! Nem, kedvesem, ezzel semmire sem mennék. Nem kérni kell őket, hanem parancsolni nekik, legyenek azok akár kacsák, akár juhok. Légy erélyes! Ők buták, mi pedig okos kutyák vagyunk. Ezt ne feledd!
– De hisz én malac vagyok.
– A malacok is okosak – jelentette ki Fly ellentmondást nem tűrő hangon. Még hogy udvariaskodni, gondolta.

Másnap reggel, életében először, Babe láthatott egy juhot.
Mr. Hogget és Fly a legelőről jöttek hazafelé, amikor megpillantotta velük a különös teremtést. Fly vezette maga előtt az öreg anyajuhot, akit aztán ugyanabban a ládában szállásoltak el, amelyikben Babe is töltötte a farmra érkezésének első perceit. Ezután a gazda és Fly visszamentek a legelőre.
Babe a kíváncsiságtól vezérelve az istállóba ment. Közelebbről is szemügyre akarta venni azt az állatot, amely abból a fajtából való, amelyikkel ő dolgozni szándékozott a jövőben. Nagy bosszúságára azonban a ládába nem látott be. Többször is körüljárta. Közben azon töprengett, hogyan kukkanthatna bele. A láda mélyéről köhögést és lábdobogást hallott, majd egy éles, panaszkodó hang hangzott fel:
– Farkasok! Farkasok! Hát már sohasem hagytok békén? Állandóan csak gyötörtök. Már megint mit akartok? Legalább most hagyjatok pihenni!
– Én nem vagyok farkas – szólalt meg Babe megszeppenve.
– Persze hogy nem. Mind ezt mondjátok. Ismerlek már benneteket. Juhászkutyának nevezitek magatokat. De nem tudtok becsapni sem engem, sem a társaimat. Mind egyformák vagytok. Csak a birkahúst látjátok bennünk. Butának tartatok bennünket, pedig nincs igazatok. Menj innen! Hagyj békén!
– De én juhászkutya sem vagyok – mondta Babe és felmászott a szalmabála tetejére, hogy megmutathassa magát. – Látod?
– Te tényleg nem vagy az – nézett rá a juh értetlenül –, hát akkor mi vagy?
– Malac – válaszolta Babe. – És te mi vagy?
– Anyajuh.
– Az én nevem Babe. És a tied? – érdeklődött Babe kedvesen. Akár még barátok is lehetünk, gondolta.
– Beeee – bégetett a juh.
– Szép neved van, Be – állapította meg Babe. – És mi történt veled? Miért hoztak ide?
– Eltört a lábam – felelte a juh és felemelte az egyik mellső lábát. – Köhögök is, és már nem vagyok fiatal sem.
– Az én szememben nem tűnsz nagyon öregnek jegyezte meg nagyon udvariasan a kismalac.
Erre a juh szomorú arca egy pillanatra felderült.
– Kedves tőled, hogy ezt mondod. Ez az első kedves szó, amit báránykorom óta hallottam – hálálkodott, majd elkezdte eszegetni az előtte lévő szalmaszálakat.

Maga sem tudta megmondani miért, de Babe egy szót sem szólt Flynak a Be-vel folytatott beszélgetéséről. Mr. Hogget leápolta az anyajuh lábát, és az bármennyire is tiltakozott, megitatott vele valamit. Mire az est leszállt, a kismalac és a juhászkutya egymás mellett szunyókáltak. Nyugalmukat csak néha zavarta meg egy-egy a mellettük lévő láda felöl érkező hang. Babe álmának főszereplői természetesen Be és a hozzá hasonló szelíd teremtések voltak, akik fájdalmasan köhögtek és nem engedelmeskedtek neki, ha Fly elé akarta terelni őket. Ide gyertek, oda menjetek, ezt csináljátok, azt csináljátok, utasítgatta őket, de azok tudomást sem vettek róla, mígnem az álom rémálommá változott, s az állatok, szemükben a harag és a gyűlölet fényével üldözni kezdték.
– Mama! Mama! – riadt fel.
– Beeee! – hallatszott a közeli ládából.
– Minden rendben, kicsim – nyugtatgatta Fly. – Nyugodj meg. Valami nagyon rosszat álmodtál?
– Igen. Nagyon rosszat.
– És mi volt az? Miről álmodtál?
– Juhokról.
– Ez biztosan a ládában lévő buta és öreg állat miatt van – magyarázta el Fly. – Csend legyen ott, vén bolond! – ugatott mérgesen a láda irányába, aztán Babe felé fordult. – Bújj hozzám és aludj szépen, kicsim! Nincs semmi baj.
Addig nyalogatta a kis állat orrát, míg az egyenletes horkolásba nem kezdett. Valódi juhászmalac, gondolta, majd a mancsára hajtotta a fejét, és maga is álomba merült.
Babe nagyon mélyen aludt az éj hátralévő részében. Másnap reggel minden eddiginél elszántabban ébredt. Elhatározta, hogy alaposan kifaggatja az istálló új lakóját. Mihelyt Fly elindult a reggeli körútjára, odalopakodott a ládához és felkapaszkodott a szénabálára.
– Jó reggelt, Be – üdvözölte a juhot –, remélem ma már sokkal jobban érzed magad!?
Az öreg állat felnézett. A tekintete – Babe nagy örömére és megelégedésére – már kevésbé volt gyűlölködő és haragos, mint előző nap.
– Meg kell hagyni – szólalt meg a juh –, nagyon rendes és udvarias kis teremtés vagy. Nem úgy, mint az a farkas, aki még az éjszaka kellős közepén sem hagyott nyugton. Ezek mind egyformák. Soha egy kedves szót nem kapni tőlük. Szívtelenek és durvák. Néha még meg is harapnak.
– Tényleg?
– Tényleg. Elkapják a lábadat és megharapják, ha nem vagy elég gyors. De némelyikük még ennél is kegyetlenebb.
– Hogyhogy?
– Sohasem hallottál még arról, hogyan gyötrik és ölik meg a farkasok a juhokat?
– De hisz ez borzalmas! – ámult el Babe. – Biztos vagyok benne, hogy Fly sohasem lenne képes ilyesmire.
– Ki az a Fly?
– Ő az én ma… Ő a mi kutyánk, tudod, aki tegnap idehozott téged.
– Szóval így hívják? Valóban, ő nem annyira kegyetlen, de ha tudnád milyen durva és udvariatlan. Mindegyik farkas ilyen durva hozzánk, juhokhoz. Mind egytől-egyig csak ugat, rohangál, harap és ostobának tart bennünket, pedig mi nem vagyunk buták, csak megijedünk és zavartak leszünk, amikor megjelennek. Ha csak egy kicsit is udvariasabbak és gyengédebbek lennének! Egy olyan kedves és barátságos valakinek, mint te, bármikor, bármit szívesen megtennénk. Sőt, még örömünkre is szolgálna, hogy veled dolgozhatunk.

5.

Csak visíts, ahogy bírsz!

Mrs. Hogget már megint a fejét csóválta.
– Csak tudnám, miért nem tartod bezárva ezt a malacot. Egész nap mást se csinál, csak rohangál le s fel az udvaron. Követi Fly minden lépését, kergeti a kacsáimat és mindig mindenbe beleüti az orrát. Ha így halad, karácsonyra semmi sem marad belőle, úgy lefogy. Nemhogy karácsonyra, de még húsvétra sem lehet majd levágni. Egyébként adtál neki valami nevet, vagy hogy hívod?
– Csak malacnak – felelte Mr. Hogget.
Egy hónap telt el a vásár óta. Ez alatt az egy hónap alatt nagyon sok érdekes dolog történt Babe-bel. Bár neki nem volt tudomása róla, Mr. Hogget időközben nagyon megkedvelte. Ez a tény pedig jelentős mértékben befolyásolta a jövőjét. Mr. Hogget szerette nézni; hogyan játszik és követi Fly minden utasítását. Feltűnt neki, milyen ügyes és fegyelmezett. Egyszer épp szemtanúja volt annak, milyen gyorsan válogatta és terelte külön a fehér és tarka kacsákat. Minél többet gondolt erre a kedves kis jószágra, annál inkább idegenkedett a disznótortól.
Babe gyorsan tanult. Fly egyre nagyobb örömét lelte a tanítgatásában. Fáradságot és időt nem kímélve foglalkozott a kismalaccal, pedig tudta, hogy az sohasem lesz elég gyors ahhoz, hogy a birkákat rá lehessen bízni. Egyébként pedig ebbe még a gazdának is lesz némi beleszólása, gondolta. Nem csak rajta és Babe-en múlik a dolog.
Fly távollétében Babe minden percet az öreg juh társaságában töltött. Ez alatt az idő alatt rájött, hogy Fly sohasem fogja megérteni a birkákat. Egyre jobban vágyott rá, hogy találkozzon a nyáj tagjaival. Szerette volna mihamarabb megismerni ereket a különös és jámbor állatokat.
– Gondolod, hogy lehetséges? – kérdezte Be-től.
– Micsoda?
– Az, hogy meglátogassalak téged és a barátaidat, amikor majd visszatérsz hozzájuk.
– Hát persze. Miért ne lenne lehetséges. Csak át kell jutnod a kapun, s aztán fel a hegyre, míg el nem éred a rétet. Azt viszont már én sem tudom, hogy mit szól majd ehhez a gazda és az az utálatos farkas.
Ekkor hirtelen Fly lépett az istállóba.
– Babe! – harsogott. – Te szóba álltál ezzel a buta birkával?!
– Igen, mama.
– Csitt! Egy szót se többet!
– Beeee! – mondta Be.
Egy pillanatig Babe úgy érezte, közölnie kell a mostohaanyjával, mi a véleménye a viselkedéséről, arról, hogyan bánik ezzel a szegény állattal, de aztán jobbnak látta, ha hallgat. Inkább csendben maradt és terveket szőtt. Elhatározta, hogy megvárja, amíg Be meggyógyul és csatlakozik a nyájhoz, s aztán egy piaci napon – amikor mind a gazda, mind pedig Fly távol lesz – ellátogat a hegyre.

A következő hét végén el is érkezett a megfelelő időpont a terv megvalósítására. Be már a hegyen volt, a teherautó pedig Flyjal és a gazdával a fedélzetén kihajtott az udvarból.
Erre a pillanatra azonban nem csupán Babe várt. A hegytetőn egy szarvasmarhaszállító kocsi bújt meg a fák mögött. Amikor Mr. Hogget járműve eltűnt a messzeségben, egy férfi ugrott le a teherautóról. Kinyitotta a kaput és a kocsi odatolatott.
Eközben Babe mit sem sejtve baktatott felfelé a hegyoldalon. Minden gondolata a birkák körül forgott. Kíváncsian nézett elébe a velük való találkozásnak. Amikor megérkezett a kapuhoz, átbújt alatta. Először nem látott egyetlen birkát sem. Hirtelen erős patadobogásra figyelt fel, s nem sokkal később felbukkant a nyáj. A birkák eszeveszetten rohantak feléje. Mögöttük két ismeretlen juhászkutya loholt. Ekkor a hegytetőről éles füttyszó hallatszott, mire a kutyák közrefogták, és elkezdték felfelé hajtani a birkákat a lejtőn.
Babe egyszerre a tülekedő és idegesen bégető birkák között találta magát. Magával sodorta a vágtázó nyáj. A riadt állatok tiltakozni, ellenkezni próbáltak. Egyikük rekedt, másikuk éles hangon, de ugyanőzt kiáltozta:
– Farkas! Farkas!
Babe kicsi volt és rövid lábú, de a fővezér nyomába eredt, és futott ahogy csak tőle telt. Ahogy felért a hegytetőre, egy öreg juhot pillantott meg maga mellett. Ez a juh még a többinél is hangosabban kiabálta:
– Farkas! Farkas!
– Be! – kiáltott fel Babe. – Te vagy az?!
Újabb füttyszó hallatszott, mire mögöttük az egyik kutya lefeküdt a földre és úgy nézte, hogyan nyugtatgatja a másik a zavarodott birkákat. A szarvasmarhaszállító autó ajtajának két szárnya eltorlaszolta a kaput. A két férfi bottal a kezében várakozott.
– Á, szervusz, kis barátom – lihegte az anyajuh. – Te is jó napot választottál a látogatásra!
– Miért? Mi történik itt? Kik ezek az emberek? Babe semmit sem értett.
– Birkatolvajok – felelte Be.
– Azok meg kik? – értetlenkedett tovább Babe.
– Tolvajok. Rablók. Ellopnak bennünket. Nem telik bele egy perc, s mi már nem leszünk itt.
– És mit lehetne tenni ellene?
– Hogy mit lehetne tenni? Semmit. Hacsak meg nem tudunk szökni ez elől a farkas elől – mondta Be, s már próbált is elinalni. A kutya azonban támadásba lendült, így jobbnak látta visszakozni.
Az egyik ember ismét füttyentett, mire a kutya hajtani kezdte maga előtt a juhokat. Egészen a másik kutya és a férfiak mellé terelte a nyájat. A legelöl haladó birkák már-már elérték a kaput és a nyitott teherautót.
– Elvesztünk – sóhajtott Be szomorúan. – Ezért még meglakolnak! – tette hozzá dühödten.
– Meghiszem azt! Nem is hinné, milyen rövid időn belül – mondta Babe inkább magának, mint Be-nek.
Babe félelme hirtelen haraggá, dühvé változott. Arra gondolt, nem hagyhatja veszni a gazda birkáit. A mama feladata lenne megvédeni őket, de mivel ő nincs itt, nekem kell tennem valamit, biztatta magát, majd sarkon fordult, és egy szempillantás alatt a nyáj előtt termett. Szembefordult a juhokkal és így szólt hozzájuk:
– Kérlek benneteket, ne gyertek közelebb! Kedves barátaim, maradjatok ott, ahol vagytok! Még egyszer kérlek benneteket!
Babe váratlan felbukkanása megtette a hatását. A birkák úgy elcsodálkoztak jó modorán és nem mindennapi bánásmódján, hogy egy lépést sem tudtak tovább tenni. Kétségbeesett kiáltásaik lassan elhaltak, s egyre csak azt mondogatták:
– Hát sem aranyos!
Be korábban már mesélt nekik az új barátjáról, de most mégis meglepődtek, ahogy így szembe találták magukat vele. Attól, hogy teljes életnagyságban láthatták és saját fülükkel hallhatták kedves hangját, egyszeriben megszűnt a kutyáktól való félelmük.
Hirtelen mozgolódni kezdtek. Mindnyáján a menekülés útját keresték. Miközben a két férfi – attól tartván, hogy máris túl nagy zajt csaptak – idegesen fürkészte a környéket, és azzal volt elfoglalva, hogy megparancsolja az oldalt álló kutyának, hogy űzze el Babe-et, nem egy közülük futásnak eredt.
A következő pillanatban a tetőfokára hágott a zűrzavar. A felbőszített kutya támadásba lendült, mire Babe, ahogy csak a torkán kifért, visítani kezdett. Ily módon sikerült is távol tartani magától a támadóját, de ekkor megindult feléje a két férfi, kezükben egy-egy méretes husánggal. A kismalac azonban nem volt rest, átszaladt az egyik tolvaj lába között, erre az hanyatt esett, a társa pedig a Babe-nek szánt hatalmas ütéssel leterítette a segítségére siető másik kutyát. A pórul járt állat a földön fetrengett és nyüszített fájdalmában. A birkák kihasználták az alkalmat, és futottak amerre láttak. Így aztán a jó előre kitervelt és alaposan előkészített lopás terve néhány perc alatt meghiúsult.
– Csak visíts, ahogy bírsz! – biztatta Be a kismalacot, amint épp elfutott mellette. – Ekkora lármától csak megfutamodnak!
Az egész vidék harsogott Babe hangjától. Olyan éktelenül visított; hogy a madarak maguk mögött hagyva a fészküket mind felröppentek, a környékbeli legelőkön a tehenek ideges vágtába kezdtek, a kutyák szüntelenül csaholtak, az úton a járókelők pedig megálltak és figyeltek. Mrs. Hoggetnek is megütötte a fülét a szokatlan hang, ami a vásár napját juttatta az eszébe. Kidugta a fejét a konyhaablakon, és meglátta a rablókat; a szarvasmarhaszállító autót, a menekülő birkákat és Babe-et. Azonnal megértette, mi történt odakint. Sietve tárcsázta a rendőrség számát, de mire a járőrkocsi megérkezett, a tolvajok már árkon-bokron túl jártak.

– Nem fogod elhinni, mi történt! – újságolta a férjének Mrs. Hogget a nap eseményét, amikor az hazatért a piacról. – Alighogy elmentél, rablók jelentek meg a farmon. Égy hatalmas szarvasmarhaszállító kocsin érkeztek. A rendőrség azt mondja, megtalálták a nyomokat. Egy autós pedig látta őket sietve távozni. De, ő, ő riasztott mindenkit. Úgy visított, hogy majd beszakadt a dobhártyám. Ha ő nincs; elvesztettük volna az egész nyájat. Nem is tudom, hogy háláljuk meg neki.
– Kiről beszélsz?
– Hát róla! – mutatott Mrs. Hogget Babe-re, aki épp Flyjal beszélgetett az udvaron. – Azt ne kérdezd meg, hogy került oda vagy miért tette, mert nem tudom. Csak azt tudom, hogy nagy szolgálatot tett, s ezért én is szeretnék adni neki valamit cserébe. Nem bánom, mit szólsz hozzá, de én eldöntöttem, hogy soha nem öljük meg. Hízzon bármekkorára, legyenek akármekkora sonkái, életben marad. Itt fog élni velünk, mint ahogy a kutyák. Soha nem tudjuk meghálálni neki amit értünk tett. Vagy te nem így gondolod?
Mr. Hogget semmit sem szólt, csak elmosolyodott.

6.

Ez aztán malac!

Másnap reggel Mr. Hogget úgy döntött, hogy a malacot is magúkkal viszik Flyjal a legelőre. Lehet, hogy nem a legjobb ötlet, gondolta magában. A feleségének nem is szólt róla.
Babe, amikor látta, hogy a gazda jön Flyért, leheveredett a szalmába, hogy szokásához híven szundítson egyet a reggeli után. Ekkor azonban meghallotta a gazda hangját.
– Gyere, malac! – szólt neki Mr. Hogget, s legnagyobb meglepetésére a malac ment is.
– Ezt a tegnap történteknek köszönheted – mondta Fly büszkén, miközben felfelé kapaszkodtak a lejtőn. – A gazda nagyon elégedett lehet veled. Még azt is megengedte, hogy megnézz engem munka közben.
Amikor elérték, Mr. Hogget kinyitotta és nyitva hagyta a kaput.
– Lehozza őket ide, erre a bekerített helyre – magyarázta sietve Fly. – Te most maradj csendben és hagyd szabadon a kijáratot! – utasította Babe-et, s azzal a gazdájához ment, elhelyezkedett mellette és várt.
– Hozzám! – kiáltotta Mr. Hogget, mire Fly felszaladt a lejtőn, balról a birkák mögé került, hajtani kezdte őket, és a szokásos stílusában – ami nem nevezhető éppen kedvesnek – azt kiabálta:
– Mozogjatok, buta birkák! Lefelé a hegyről! Ha egyáltalán tudjátok, merre van az a lefelé! – harsogta. Meglepődve kellett azonban tapasztalnia, hogy a juhok nem engedelmeskednek. Sőt mi több, szembefordultak vele, a fejüket rázták, dobogtak a patájukkal és hangos bégetésben törtek ki.
Fly számára a birkák beszéde csak üres fecsegés volt, így ügyet sem vetett rá. Ezzel szemben odalent Babe figyelmesen hallgatta a juhok bégetését. Az általános elégedetlenségen kívül valami mást is kivett a szavaikból. Az előző napi kedves megmentőjük és a farkasok kegyetlen bánásmódja közötti szembetűnő ellentét felbőszítette és lázadásra késztette a farkasok elnyomásától évek óta szenvedő juhokat.
– Te faragatlan vadállat! Miért nem tudsz csak egy kicsit is kedvesebb lenni? Nem érdemeljük meg, hogy így bánj velünk! – kiáltozták kórusban. Majd egy éles hang szólalt meg, amelyet Babe azonnal felismert. – Hagyj békén bennünket! Nem akarunk téged! Babe-et akarjuk!
Ekkor a többiek is csatlakoztak az előttük szólóhoz, és közösen rázendítettek:
– Babe-et akarjuk! Babe! Babe! Beeee!
A hátul álló birkák addig lökdösték az elülsőket, míg az egész nyáj két-három lépésnyivel közelebb került Flyhoz.
Babe egy, pillanatig azt hitte, hogy Fly most már nem lesz képes megbirkózni a juhokkal. Nem számolt azonban mostohaanyja többéves gyakorlatával. Fly morgott, a fogát vicsorgatta és mint a villám, a legelöl álló birkáknak ugrott. Aki tudta, mentette az irháját. A juhok menekültek, futottak amerre láttak, Fly pedig szorosan a nyomukban dühödten üldözte őket.
– Vadállat! Vadállat! – kiabálták a juhok, de hirtelen pánik tört ki rajtuk. Ráeszméltek, mit is tettek. Eszükbe jutott, mit fognak ezért kapni a farkastól. De nem törődtek vele. Csak futottak és futottak, egyenesen be a bekerített területre. Csak nagy ritkán vetettek hátra egy pillantást az üldözőjükre. Hegyezték a fülüket, ahogy csak tudták. A szemükben a bosszú vágya égett. Be köhögése a nagy lárma ellenére is hallatszott. Lélekszakadva menekültek. Egyszer csak azt vették észre, hogy a kutya megáll a kapunál, és Babe tűnik fel mögötte.

Bár Mr. Hogget nem tudta, mi okozta a nagy felfordulást, érezte, hogy Flyjal valami nincs rendjén. Sohasem látta még ilyen mérgesnek. Nem vallott rá ez a nagy rendetlenség.
– Nyugalom! – kiáltotta kurtán. – Ül! – parancsolta Flynak, majd bezárta a kaput. A juhászkodás neki való munka volt. A legelőn nem sokat kellett beszélni.
Ez az elkerített terület számos karámra volt felosztva. Ezekbe a karámokba különítették el a beteg állatokat. Itt nyírták és itt választották ki a piacra szánt juhokat is.
Mr. Hogget meghallotta az öreg anyajuh köhintését. Az volt, a szándéka, hogy befogja és megitatja egy újabb adag orvossággal, ezért Flyhoz fordult, hogy kiadja az utasítást. Ekkor vette észre, hogy Fly mellett ott fekszik a malac is.
– Maradj, Fly! – gondolta meg magát, és Babe-et szólította: – Gyere inkább le, malac!
Babe abban a pillanatban Mr. Hogget jobbján termett. Mellső lábait szorosan egymás mellé helyezte és a füleit hegyezve várt a következő parancsra.
Mr. Hoggetnek különös gondolatok ütöttek szeget a fejébe. Mint akinek össze kell szednie a bátorságát, nagy levegőt vett és elkiáltotta magát:
– Hajts!
Babe pillanatnyi habozás nélkül ugrott fel, hogy teljesítse a parancsot.
Mr. Hogget remélte is, hogy így lesz; azt azonban már maga sem hitte, hogy a malac – akárcsak egy jól nevelt juhászkutya – a nyáj túlsó végére kerül, szembefordul vele és minden további utasítás nélkül lefekszik eléje. Babe azonban – még ha kétszer annyi idő alatt is, mint Fly tette volna – elvégezte a feladatot. Akármilyen döcögő volt is a járása, a kellő időben a kellő helyen volt és várt: Erre a juhok is megfordultak és beszélgetni kezdték. Mr. Hogget nem tudta; Flyt pedig nem is érdekelte, miről folyik a szó közöttük. A gazda maga mellé szólította Flyt és hosszú léptekkel elindult az egyik akol felé. Amikor elhaladt a birkák mellett, azok még mindig elmélyülten fecsegtek.
– Jó napot! – köszönt Babe. – Remélem mindnyájan kitűnő egészségnek örvendtek és nem zaklatott fel túlságosan benneteket a tegnapi dolog. – Ahogy e szavakat kiejtette, mintha minden birkának egyszerre akadt volna valami nagyon fontos mondanivalója a számára.
– Az ég áldjon meg! – kiáltotta a kórus. – Örülünk, hogy újra látunk! Örökké hálásak leszünk neked! Ezután Be köhögése, majd rekedtes hangja hallatszott:
– Mi újság, kis barátom? Mit keresel te itt, annak a farkasnak a helyén?
Babe, bár a juhok pártján állt, a mostohaanyját sem akarta megbántani, ezért halkan azt felelte:
– Ő nem farkas. Ő juhászkutya.
– Nevezd ahogyan akarod – mondta Be. – De mit tehetünk érted?
Babe végignézett a szomorú arcokon.
– Juhászmalac szeretnék lenni – válaszolta.
– Ha! Ha! – hahotázott az egyik birka közvetlenül Be mellett. – Ha! Ha! Ha!
– Fogd be a szád! – intette fegyelemre Be, s egyúttal jól oldalba döfte a szarvával a berzenkedőt. – Ez egyáltalán nem nevetséges. – Be megköszörülte a torkát és a nyájhoz intézte a szavait: – Jól figyeljetek rám! Ez a kis állat nagyon jó volt hozzám – mint ahogy ezt már említettem is nektek –, amikor beteg voltam. Hálából megígértem neki, hogy bármikor, bármiben a szolgálatára állok. Ha szépen megkér, azt csinálom, amit akar, és oda megyek, ahová akarja. Azt is mondtam neki, hogy mi nem vagyunk buták. Mindössze csak azt szeretnénk; hogy jól bánjanak velünk.
– Jól beszél! – visszhangozta a birkakórus.
– Nos, Babe – folytatta Be –, még egyszer kérdem, mit tehetünk érted?
Babe Mr. Hoggetre nézett, aki Flyjal az oldalán, a botjára támaszkodva állt az akol nyitott ajtajánál. Az akol a bekerített terület bal sarkában helyezkedett el. S mint ahogy arra Babe is számított, a gazda szájából abban a pillanatban elhangzott a vezényszó:
– Hozzám, malac!
Eszerint Babe-nek először balra, majd a nyáj mögé kellett kerülnie, hogy aztán a birkákat a sarokba tudja terelni. Mély lélegzetet vett.
– Ha szépen megkérlek benneteket, lennétek olyan kedvesek és elfáradnátok a kapuhoz, ahol a gazda áll? Aztán pedig legyetek szívesek átsétálni a kapun. Rendben? Sietni nem kell, ráérünk.
A birkák arcán az elégedettség jele tűnt fel, majd szinte egyként megindultak a kapu felé. Babe néhány lépéssel mögöttük haladt. Ütemesen, de nyugodtan lépkedtek. Keresztülmentek a bekerített földön, áthaladtak a kapun és miután megérkeztek az akolba, türelmesen várakoztak. Nem lökdösődtek, nem tülekedtek és szinte némák voltak.
Végül mégis megtört a csend. Mindenki ki akarta fejezni a megelégedését és örömét.
– Babe! – kiáltotta Fly a kismalacnak. – Remekül csináltad!
– Nagyon köszönöm nektek! – fordult Babe a juhokhoz. – Titeket illet a dicséret, nem engem.
– Beeee! – bégették a birkák egybehangzólag. – Veled öröm együtt dolgozni!
– Kiváló juhászmalac válik majd belőled! – tette hozzá Be. – Ezt én mondom neked.
Mr. Hogget olyannyira elmerült a gondolataiban, hogy mindebből semmit sem hallott. Ügyes, akárcsak egy kutya! Sőt, még annál is ügyesebb! El sem hittem volna…!
– Ez aztán a malac! – jelentette ki végül, majd becsukta a kaput.

7.

Mi az a verseny?

Természetesen ezután Babe mindennap elkísérte Mr. Hoggetet és Flyt a legelőre. Kezdetben a gazda még idegenkedett tőle, hogy a malacra bízza a juhokat. Nem attól tartott, hogy esetleg kinevetik miatta az emberek, hanem attól, hogy Fly nem nézi majd jó szemmel azt, hogy más végzi a munkáját. Csak Fly miatt aggódott: De mint később kiderült, teljesen feleslegesen tette.
Persze hogyan is lehetett volna biztos abban, hogy nyugodt lehet Fly felöl, ha nem kiállotta a mostohamama és a kölyke között lezajlott beszélgetést.
– Remek volt! Nagyon élveztem! – lelkendezett aznap este Babe. – Most már csak azt szeretném tudni, vajon a gazda máskor is megbíz-e a feladattal.
– Biztos vagyok benne, hogy igen. Hisz remekül csináltad. Mintha a juhok pontosan tudták volna, mikor mit kell tenniük.
– Ez csak természetes! Megkértem őket…
– Birkáktól kérni valamit! No hisz! – szakította félbe Fly. – Hányszor mondjam még neked, hogy a birkákat nem kérni, hanem utasítani kell.
– Igen, mama, de… Mondd, nagyon megharagudnál, ha néha a gazda helyetted velem őriztetné a juhokat?
– Hogy haragudnék-e? Hát hogy kérdezhetsz ilyen butaságot? Már épp eleget rohangáltam egész életemben ezek után az idióta állatok után. Le a hegyről, fel a hegyre, be a karámba, ki a karámból. Ami engem illett, felőlem akár mindennap őrizheted őket: Én már nem vagyok a régi. Öregszem. Én lennék a legboldogabb, ha más dolgom se volna, mint heverészni a fűben és téged figyelni.
Fly álma hamarosan teljesült. Miután meggyőződött arról, hogy Flyt ez örömmel tölti el, Mr. Hogget egyre több olyan munkát végeztetett Babe-bel, amit korábban a juhászkutya látott el. Először csak kisebb feladatokkal bízta meg, majd fokozatosan, hétről-hétre egyre többet vette igénybe a kismalac segítségét.
Fly ragyogó szemmel, farkcsóválva figyelte Babe előrehaladtát. Babe rendkívül gyors fejlődése nemcsak a mamáját, de a gazdáját is elkápráztatta. Néhány hét múlva teljesen átvette Fly szerepét. Úgy tűnt, nincs az a feladat, amit Babe el ne tudna látni. Munkáját precizitás és tökéletesség jellemezte. Gazdája parancsának azonnal és örömmel engedelmeskedett. A nyájat bármilyen irányba könnyedén el tudta telni, ketté tudta osztani. Vezényletével a juhok futottak, akadályt ugrottak; mindezt persze kellő gyorsasággal. A gazda kívánságára akár egyetlen juhot is képes volt kiválasztani a nyájból. Bámulatosan értett a juhok nyelvén.
Különösen jól tudott bánni Be-vel, így Mr. Hoggetnek nem kellett többé az egész nyájat az elkülönítőbe terelni ahhoz; hogy beadja az orvosságot az öreg anyajuhnak. Elég volt, ha rámutatott, s Babe már vezette is elé a beteg állatot, aki még a gyógyszert is engedelmesen nyelte le. Mr. Hogget nem tudta mire vélni a malac varázserejét, amivel az a juhokra hatott. Pedig egyszerű volt rá a magyarázat.
– Be!
– Tessék?
– A gazda szeretné, ha bevennél egy kis gyógyszert.
– Ó, ne! Már megint! Olyan szörnyű íze van!
– De meggyógyulsz tőle.
– Á!
– Gyere vetem, Be. Kérlek!
– Na jó; legyen ahogy te akarod. A kedvedért mindent.
S mi mindenhez értett még. Ott volt például az anyajuh és a kisbárányok szétválasztása. Amikor eljött az ideje, hogy az apróságokat különválasszák az anyjuktól, Mr. Hogget a többi farmerhez hasonlóan az egész nyájat a karámokba terelte, és órákig vesződött az állatokkal. Milyen egyszerű is lett volna a dolga, ha ezt a problémáját megoszthatja Babe-bel.
– Drága hölgyeim, fenn maradnának a hegyen, ha szépen megkérem önöket. Ti pedig, báránykáim, legyetek jók, és menjetek be szépen a karámba!
Babe olyan mértékben beváltotta a gazdája hozzá fűzött reményét, hogy Mr. Hogget már messzemenőbb terven törte a fejét. Ez a terv akkor fogalmazódott meg benne, amikor a malac első ízben terelte be a juhokat a karámba. Mr. Hogget nem kevesebbről álmodott, mint arról, hogy magával vigye Babe-et a juhászkutyák versenyének területi fordulójára, amely néhány hét múlva volt esedékes. Na persze csak azért, hogy Babe-nek alkalma legyen megfigyelni, hogyan bánik a juhokkal egy jól képzett juhászkutya. Hadd nézelődjön, hadd tudja meg, hogy mik az elvárások egy igazi juhászkutyával szemben, gondolta. Lehet, hogy kinevetnek, de én akkor is elviszem magammal, mondta magának. A feleségének nem is beszélt eme szándékáról.
Másnap reggel ezért nyakörvet és pórázt tett Babe-re. Elvégre nem engedhette, hogy egy idegen helyen összevissza futkosson vagy akár eltévedjen, vélekedett. Mr. Hogget rosszul gondolkodott. Babe-nek ugyanis nem volt szüksége pórázra. Ő mindig pontosan tudta, mit szabad és mit nem.
Babe azt a napot pórázon töltötte. Helyett Fly dolgozott a legelőn. Ennek azonban meg is lett a következménye.
– Farkas! Farkas! – üvöltötte a birkakórus.
– Mozogjatok, buta birkák! – nógatta és lökdöste az állatokat Fly, tekintet nélkül azok érzelmeire.
– Babe! Babe-et akarjuk! – bégették a juhok. – Babe!
Tény, hogy Fly hamarabb végzett a munkával, mint Babe szokott, de a juhokat meg lehetett nézni. Mind kifulladt, zihált és remegett. Fly nemkülönben elfáradt. Neki azonban nemcsak az ereje, de a türelme is fogytán volt.
– Nyugalom! Nyugalom! – csitítgatta Mr. Hogget. Babe esetében ilyet sohasem keltett tennie.

A verseny napján Mr. Hogget korán útnak indult. Teherautójának a hátuljában ott ült Fly és Babe is. Mrs. Hoggetnek elmondta, hová készül, azt azonban mélyen elhallgatta, hogy a malacot is magával viszi. És legfőképp nem beszélt arról, hogy nem egyszerű nézőként szándékozik részt venni a versenyen. Úgy szeretett volna mindent alaposan megfigyelni, hogy közben mind ő, mind pedig Babe észrevétlen maradjon: Most döbbent csak rá, milyen fontos is számára az, hogy, ne tudják meg az emberek, hogy ő egy… Minek is nevezhetné? Egy juhászmalaccal szándékozik…
A verseny egy körülbelül tízmérföldnyi távolságra lévő völgyben került megrendezésre. A versenypálya szélén haladt egy út, mellette állt a starthely, ahonnan majd a juhászkutyák indulnak. Nem messze a starttól sorakoztak a karámok. A nézők mindig a karámok közelében igyekeztek elhelyezkedni. Mr. Hogget az elsők között érkezett. Leparkolta a kocsit egy mellékúton; és elindult felfelé a hegyoldalon. Útközben végig a fák rejtekében maradt. Mellette lépkedett Fly, Babe pedig pórázra kötve próbált lépést tartani hosszú lábú gazdájával.
– Hová megyünk, mama? – kérdezte Babe izgatottan. – Mit fogunk csinálni?
– Nem hinném, hogy bármit is csinálni fogunk, kicsim – felelte Fly. – Ha jól sejtem; a gazda mutatni akar neked valamit.
– Mit?
Amikor elértek egy olyan jól védett helyre, ahonnan ők mindent kitűnően láttak, de ők maguk láthatatlanok maradtak, megálltak.
– Ülj le, Fly! Ülj le, malac! – parancsolta a farmer, s miután alaposan körülnézett; maga is letelepedett a fűbe:
– Mit akar nekem megmutatni? – türelmetlenkedett Babe.
– A versenyt.
– Mi az a verseny?
– Nos – kezdte Fly –, az egy küzdelem, ahol az egyik gazda juhászkutyája megküzd a másik gazda juhászkutyájával. Abból áll, hogy minden kutyának öt juhot kell végigvezetnie a pályán, ahol akadályok és kapuk vannak. Látod, azok ott, amelyeken zászlók lobognak. S miután minden akadályt sikeresen vették a juhok, a kutyáknak néhányat ki kell választaniuk közülük.
– És hogyan tudják, hogy melyiket?
– Azok a juhok; amelyeket ki kell választani és külön kell terelni, nyákörvet viselnek.
– És aztán?
– Aztán a kutyáknak ismét egybe kell terelnie a nyájat, és végül az összes juhot a karámba kell hajtani.
– Ennyi az egész?
– Ne hidd, hogy ez olyan egyszerű! Sokkal nehezebb, mint gondolnád. A mi gyapjasainkat le s fel kísérgetni a hegyen ehhez képest gyerekjáték. Ráadásul ezt időre kell csinálni, és minden hibáért levonnak egy pontot. Itt ugyanis pontokkal értékelik a munkádat.
– Te versenyeztél már, mama?
– Igen. Itt, ezen a pályán: Amikor még fiatalabb voltam.
– És csináltál hibát?
– Hát persze – válaszolta Fly. – Mindenki csinál. Megtudnád milyen nehéz egy ilyen kisszámú és idegen nyájat irányítani. Ráadásul a terepet sem; ismered. Képzeld csak el!
A nap végére Babe rengeteg élménnyel gazdagodott. Sok újat is tanult. Láthatta, hogy a pálya nem könnyű és a juhok is másak, mint az otthoniak. A vad és gyors birkák mellett a kutyák hiába voltak ügyesek, sok hibapontot szereztek. Hibáztak a kapuknál, a válogatásnál és a karámba terelésnél is.
Babe minden futamot figyelmesen végignézett. Eközben Hogget Babe-et, Fly pedig a kismalacot és a gazdáját figyelte.
Vajon mit forgat a fejében a gazda, töprengett Fly hazafelé az úton. Csak nem gondolja, hogy Babe egy nap… Nem, annyira bolond nem lehet. Ügyes jószág, ez kétségtelen. Az addig rendjén is van, míg otthon szaladgáltatja – elvégre Babé még jól is szórakozik –, de hogy egy versenyre benevezze! Főképp nem egy ilyenre, mint ez a mai! Eszébe jutott, mit mondott egykor Babe, amikor még a kacsákkal gyakorlatozott.
– Ugye, most azt gondolod – kérdezte Babe-től –, hogy a kutyák nem voltak elég udvariasak?
– Igen, azt – vágta rá Babe habozás nélkül.

8.

Szegény Be!

Fly gyanúja – Mr. Hogget tervét illetően – egyre csak erősödött az elkövetkező hetekben. Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy a farmer egy saját akadálypályát állított fel a legelőn. Az útvonal magasan a hegytetőről indult – onnan, ahonnan egykor a rablók érkeztek – és nagy ívben megkerülte a farmot. Az akadályok és kapuk egy része már korábban is megvolt, a többit pedig maga Mr. Hogget készítette kifejezetten Babe számára. Egy egész sor cölöpöt vert le, hogy Babe majd azokat kerülgetve vezesse a juhokat. Egyik-másik akadály rendkívül nehéznek tűnt. Például egy kis híd a patakon, amelyik olyan keskeny volt, hogy csak egyesével kelhettek át rajta a juhok. S ha egyáltalán vállalkoztak az átkelésre, Babe-nek minden bizonnyal csak hosszas kedveskedéssel sikerült rávennie őket a nehéz feladat teljesítésére.
Aztán Mr. Hogget az elkerített területen kövekből kialakított egy nagy kört, azon belül pedig egy kisebb szobához hasonló méretű karámot, aminek az ajtaját egy zsinórral nyitotta és zárta.
Mr. Hogget Flyt mindennap megbízta azzal, hogy válasszon ki öt juhot a nyájból, vigye fel őket a hegyre, és tartsa ott. Ezután Babe-en volt a sor. A vezényszó hallatára végig kellett vezetnie a birkákat a kijelölt útvonalon. Amikor célba ért, Mr. Hogget elővette hatalmas, régi zsebóráját és megnézte az időt. Babe soha egyetlen hibát sem vétett. Mégis javítania kellett még az időn. Kurta lábai ugyanis nem vitték elég gyorsan.
Fly úgy találta, hogy Babe lassúsága nem olyan nagy probléma, mert a kismalac a lábai rövidsége miatt elveszített időt mindig behozta a kedvességével. Akármelyik öt juh került kiválasztásra, Babe olyan udvarias volt velük, hogy azok minden kérését azonnal teljesítették. De ugyanilyen könnyen fog-e megbirkózni az idegen juhokkal is? Egyáltalán nem biztos, hogy azok is engedelmeskedni fognak neki, gondolkodott félhangosan; miközben elnézte a hegyről éppen lefelé ereszkedő, rózsaszín kismalacot. De vajon a gazda valóban be akarja-e nevezni? Azt hiszem; igen. Legalábbis nagyon úgy fest a dolog.
Aznap este épp azt nézte, hogyan habzsolja Babe a vacsoráját, amikor felfigyelt rá, milyen sokat is eszik a mostohagyereke. Eddig ez fel sem tűnt neki. Vagy ha igen, biztos úgy gondolta, hadd egyen, hisz az övé még fejlődő szervezet. Most azonban másképp látta a helyzetet.
– Babe! – szólította meg a kismalacot, aki épp megelégedve nyaldosta az orráról az utolsó csepp moslékot: A tányérja olyan fényesen csillogott, mintha Mrs. Hogget épp most mosogatta volna el. A hasáról nem is beszélve! Olyan volt, mint egy hordó.
– Igen, mama?
– Ugye szeretnél juhászmalac lenni?
– Igen, mama:
– Éspedig a legjobb szeretnél lenni, ha nem tévedek? A leggyorsabb és a legerősebb. Minden juhászmalac között a legjobb, ugye?
– Miért? Gondolod, hogy rajtam kívül vannak még más juhászmalacok is?
– Na nem. Úgy értem, minden juhászkutya között a legjobb.
– Igen! Én szeretnék lenni a legjobb és legügyesebb! De azt hiszem, nincs sok esélyem rá. Tudod, a birkák hallgatnak rám. Ezzel tisztában vagyok: De be kéli látnom, hogy soha nem leszek olyan gyors, mint egy kutya.
– Már hogyne lehetnél!
– Elárulnád; hogyan?
– Két dologra kell odafigyelned. Az egyik az, hogy többet kell edzened. Egy kis kör futás naponta nem elég! A kocogás mellett ki kell próbálnod a terepfutást és a rövidtávfutást is. Én majd segítek neked.
Babe nem ijedt még.
– Nagyszerű! Mikor kezdjük? De mintha két dolgot említettél volna? Mi a másik?
– Egyél kevesebbet – felelte Fly. – Egy kicsit fogyókúráznod kell:
E szavak hallatán minden hétköznapi malac fellázadt volná. Egyik sem fogadta volna meg Fly tanácsát; hisz mindegyiküknek az evés a mindene. S nemcsak enni, de henyélni is nagyon szeretnek: Babe azonban nem egy hétköznapi malac volt. Jól példázza ezt az, hogy habozás nélkül és óriási lelkesedéssel fogadta meg Fly tanácsait.
Ezentúl nem evett sokat. A Fly által készített edzésterv szerint naponta többször körbefutotta a farmot, felszaladt a hegyre, leszaladt a hegyről, vagy csak futkározott a bekerített földterületen belül. Mr. Hogget azt hitte; hogy a malac mindezt csak szórakozásból csinálja. Az azonban nem kerülhette el a figyelmét, hogy megváltozott. Míg más malac csak hízott volna, ő lefogyott és megerősödött. Szívósabb lett. Többé nem az a kövér kismalac volt, akit Mr. Hogget a vásárban nyert. Már majdnem akkorára nőtt, mint amekkorák a juhok voltak, akiket őrzött. A teste megnyúlt, izmai megkeményedtek. És egyszer csak elérkezett a nap, amikor erre a szívósságra és keménységre nagy szüksége lett.

Egy reggel Babe gyönyörű szép, tiszta időre ébredt. Az égen nem úszott egyetlen kósza felhő sem. Úgy érezte, aznap bármire lépes lenne. Majd szétvetette az erő. Hogy levezesse fölös energiáját, le s fel járkált az istállóban, és ha úgy tartotta a kedve, nagyokat visított.
– Úgy látom, ma különösen jó formában vagy állapította meg Fly két ásítás között. – Menj, és fuss fel a hegyre, attól majd lecsillapodsz.
– Remek ötlet! Már megyek is! – mondta Babe, s mire Fly kényelmesen elhelyezkedett szalmaágyában, ő már sehol sem volt.

Keresztülvágtázott a bekerített földön, felkaptatott a hegyre és a juhok után nézett. Tisztában volt vele, hogy később majd úgyis találkoznak, most mégis türelmetlenül várta, hogy meglássa őket és megossza velük az örömét. Leginkább Be-re volt már nagyon kíváncsi. Csak köszönök nekik, és már futok is vissza, gondolta. Biztosan már megint égészen a legelő széléig kóboroltak, ezért nem látom még őket.
Körbenézett: Azt várta, hogy békésen legelésző vagy napfürdőző birkákat lát majd maga előtt. Ehelyett micsoda látvány fogadta! Mindenfelé gyapjas gombócok rohangáltak eszeveszett iramban. A szél kiáltásokat hozott feléje.
– Farkas! Farkas!
De ezek a kiáltások nem egyszerű panaszkodások, hanem kétségbeesett segélykérések voltak. Egy nagy és egy kisebb, Babe számára ismeretlen kutya loholt és ugatott a birkák mögött. Vannak olyan kutyák, amelyek meg is ölik a juhokat, jutottak eszébe Be szavai, s erre egy szempillantás alatt összeszedte minden erejét, és megindult a lárma irányába:

Ahogy közelebb ért a nyájhoz, még rémisztőbb kép fogadta. A birkák, akik máskor egymás közelében kószáltak és legelésztek, most a szélrózsa minden irányába `futottak. Némelyik állat félelmében a drótkerítésen át akart egérutat nyerni, s nem egy közülük szerencsétlenül fennakadt rajta. Volt olyan birka, amelyik menekülés közben az árokba esett és ott rekedt. Egyik-másik már csak három lábon szökdelt. A gyepen körös-körül birkaszőrcsomók hevertek. Nyilvánvaló vált, hogy a kutyák megtámadták a nyájat.
Mindennél szörnyűbb volt azonban, hogy a legelő közepén a kutyák letepertek egy anyajuhot. A szegény állat elkeseredetten védekezett. Ahol csak érte, rúgta a támadókat, de azokat semmi sem tántorította el. Tovább marcangolták és cibálták a védtelen juhot.
A juhtolvajok elleni küzdelem napján érzett félelemnek most nyoma sem volt Babe-ben. Elszánt volt és vakmerő. Egyenesen a kutyáknak támadt. Először a kisebbiknek ugrott, aki épp a juh hátsó lábait harapdálta. A terrier keveréket annyira lekötötte az áldozata, hogy észre sem vette a közeledő malacot. Babe ezt kihasználva akkora erővel taszította hátba; hogy az feldöntötte a másik kutyát is. A hatalmas termetű juhász és vizsla keverék azonban sokkal szívósabbnak látszott, mint a terrier – aki már hanyatt-homlok menekült –, mert azonnal talpra állt és Babe ellen fordult. Pillanatnyi zavarában azt hihette, hogy csak egy másik balga birkával van dolga, aki hős akar lenni. Amikor azonban erős fájdalom hasított a hátsó fertályába, rá kellett döbbennie, hogy tévedett. Babe a malacfogával úgy beleharapott, hogy azt sem tudta, merre szaladjon kínjában: A fülét-farkát behúzva futott, de a nyomában ott lihegett a bosszúvággyal teli, mindenre elszánt malac is. Ahogy, így száguldottak át az időközben elnéptelenedett legelőn, Babe egyszer csak visszanyerte a józan eszét, megfordult, és elindult visszafelé a földön fekvő anyajuhhoz, akit ekkorra már körbevettek az aggódó birkák: A sebesült mozdulatlanul feküdt. Babe épp azon az oldalán állt meg, amelyiken megsérült. Ahogy közelebb lépett hozzá, hirtelen ráismert. Be volt az!
– Be! – kiáltotta. – Drága Be! Jól vagy?
Úgy vélte, nem súlyos az állapota. Nagyobb sérülést nem látott rajta, csak az egyik füléből szivárgott a vér.
Az öreg juh lassan kinyitotta a szemét. Ahogy megszólalt, a hangja nem csengett olyan élesen, mint máskor.
– Szervusz, kis barátom!
Babe néhány másodpercnyi gondolkodás után nyaldosni kezdte a fülét, hátha eláll tőle a vérzés.
– Fel tudsz kelni? – kérdezte véres orral.
Be rövid ideig nem szólt egy szót sem, s emiatt Babe egy kicsit nyugtalankodott. Legalább a szeme nyitva van, gondolta magában:
– Nem hiszem – válaszolta Be.
– Nem baj, Be. Most már nincs mitől félni. A farkasok rég messze járnak.
– Messzeeee! – visszhangozták kórusban a birkák.
– A gazda és Fly mindjárt itt lesznek, hogy segítsenek rajtad.
Be nem szólt és nem is mozdult. Csak a mellkasa emelkedett ütemesen.
– Hamarosan minden rendben lesz. Meg fogsz gyógyulni. Megígérem – mondta Babe.
– Beee – sóhajtott Be, aztán lecsukta a szemét. Többé nem emelkedett a mellkasa.
– Ó, Be! – kiáltott fel Babe.
– Beeeee! – bégették a juhok szomorúan. Ekkor felbukkant a gazda teherautója.
Mr. Hogget semmit sem hallott a történtekből – a ház túl messze volt, és a szél is az ellenkező irányból fújt –, de valami azt súgta neki, hogy baj van. Ekkorra már Flynak is balsejtelme támadt, ugyanis. Babe-et feltűnően hosszú ideje nem látta.
Ahogy a lábukat a legelőre tették, az öreg juhászkutya és gazdája azonnal érezték, valami szörnyű dolog történhetett. Különben a juhok nem lettek volna ilyen riadtak és zavartak. Sohasem vettek fel ilyen különös, körhöz hasonló-alakzatot. De vajon mi lehet a közepén? Mr. Hogget elindult, hogy megnézze mi az. Fly törte előtte az utat. A látványtól mindkettőjük lába a földbe gyökerezett.
Egy halott anyajuh hevert a lábuk előtt, a tetem mellett pedig ott ült a malac. Az orra csurom vér volt.

9.

Babe volt az?

– Menj háza, malac! – mondta Mr. Hogget olyan nyugodtan és olyan halkan, hogy Babe alig hallotta. Nem tudta mire vélni e szavakat, de engedelmeskedett. Elindult hazafelé. Mr. Hogget a karjába vette és a kocsi hátuljába tette az elhullott birkát, aztán Flyjal együtt körbejárta a legelőt, hogy felmérje a kárt. Kiszabadította a drótkerítésen fennakadt és az árokban rekedt birkákat. Miután meggyőződött róla, hogy a többi állatnak nem esett komolyabb baja, Flyra bízta a nyájat és hazament.

Babe már otthon volt, de még mindig szomorkodott. Egy pillanatra sem tudta feledni a történteket. Körülötte semmi sem változott. Az ég még mindig felhőtlenül és tisztán ragyogott, de ő már nem ugyanaz a malac volt, mint aki alig félórája vidáman sietett fel a hegyre. Ez alatt a harminc perc alatt annyi szörnyűséget látott, és most még a gazda is haragudott rá. Hazaküldte a legelőről, mintha valami rosszat tett volna. De vajon miért? Mit követett el? Ő csak a kötelességét teljésítette. Azt hitte, igazi juhászmalacként viselkedett. Csak ült az istálló ajtajában és nézte, amint a gazda kocsija befordul az udvarba. Az autó végéről élettelenül lógott szegény Be fejé. Látta, hogy a gazda kiszáll a kocsiból, bemegy a házba majd néhány perc elteltével kijön, és a kezében valami hosszú, hol fényes, hol meg fekete dologgal feléje tart.
– Gyere, malac! – mondta Mr. Hogget ugyanolyan nyugodtan és halkan, mint néhány perccel korábban a legelőn, aztán belépett, az istállóba. Ebben a pillanatban megcsörrent a telefon a házban. Mr. Hogget megállt, és megvárta, amíg Mrs. Hogget felveszi a kagylót.
Babe engedelmesen követte a gazdáját. Odabent sötét volt, de nem annyira, hogy ne tudta volna kivenni, amint Mr. Hogget feléje emeli azt a hosszú, fényes valamit. Ő leült és várt. Azt gondolta, biztos egy újfajta etetőszerkezetet szerzett be a gazda. Valószínűleg azon a két kerek nyíláson jön ki az étel.
Ekkor Mrs. Hogget hangja hallatszott az udvaron át a konyhaablakból. A gazdaasszony a férje nevét kiáltotta. Erre Mr. Hogget összeráncolta a szemöldökét, leengedte a karját és kinézett az istállóajtón.
– Á, szóval ott vagy! – kiáltotta Mrs. Hogget. – Mit gondolsz, ki hívott? A rendőrség volt az. Mindenkit körbetelefonálnak a vidéken; hogy figyelmeztessék a 
gazdákat. Állítólag kóbor kutyák garázdálkodnak a környéken. Csak az elmúlt éjszaka hat juhot öltek meg a hegy túloldalán. Kettőt láttak is közülük. Egy nagy feketét és egy kisebb barnát. Engedélyt adtak, hogy bárki azonnal lelőhesse őket. Jobban tennéd, ha te is felmennél a hegyre, és megnéznéd, hogy a mieinkkel minden rendben van-e. Akarod, hogy kivigyem a puskád?
– Nem – felelte Mr. Hogget –, nincs rá szükség.
Megvárta, amíg a felesége eltűnik az ablakból, s aztán kiment a napfényes udvarra. Babe a nyomában lépkedett.
– Ülj le, malac! – mondta immár sokkal barátságosabb és melegebb hangon.
Közelebb hajolt, hogy jobban lássa Babe szemében a remény sugarait; s ekkor észrevette, hogy a malac szája környékére néhány fekete, és barna színű szőrszál tapadt. Méltatlankodva ingatta a fejét, aztán elmosolyodott.
– És én még azt hittem, hogy te tetted – sóhajtott, majd kivette a puskából a töltényeket.

Ez alatt az idő alatt Fly a legelőn őrködött. Nagyon zaklatott volt. Aggódott a történtek miatt: Nem értette, hogy fordulhatott ilyen elő: Természetesen azt tudta; hogy akadtak olyan kutyák – akár a juhászkutyák között is –, akik megtámadták és megölték a juhokat, de, hogy épp az ő juhászmalaca? Babe nem tehetett ilyet! Még akkor sem, ha ott állt véres pofával az áldozat teteme mellett! Mit kap majd ezért a gazdától? Vagy talán már meg is kapta? Meg kell tudnia az igazságot, még ha az fájni is fog. De kitől? És hogyan?
Hirtelen szokatlan gondolata támadt. Megkérdezhetné a birkákat, ha a sokk hatására el nem ment az a csepp eszük is. Hosszú élete során eddig egyetlenegyszer sem süllyedt odáig, hogy szóba elegyedjen ezekkel az ostoba lényekkel. Annyira sem méltatta őket, hogy pár szót szóljon hozzájuk. Csak utasítgatta őket, parancsolgatott nekik, azok pedig követték az ő utasításait. Nem volt nagyon ínyére a dolog, de megközelítette az egyik juhot, aki nem messze tőle ácsorgott. Erre a juh hátrálni kezdett.
– Ne menj el, te ostoba! – ugatta. – Áruld el nekem, ki támadott rátok! Ki ölte meg azt az öreget?
– Farkas – válaszolta kurtán a birka.
Fly magában mérgelődött. Ez az egyetlen szó, amit ezek a féleszűek ismernek? Gondolt egyet. Másképp kérdezett.
– A malac támadott meg benneteket? Babe volt az?
– Ba-a-a-abe! – bégették a birkák.
– Ez meg mit jelentsen, te fafejű? – ugatta Fly. – Nyögd már ki végre, Babe volt az, vagy sem!
– Farkas – ismételte a birka.
Fly türtőztette magát. Meg kell tudnom az igazságot, gondolta. Babe mindig azt bizonygatja, hogy udvariasan kell bánni ezekkel az idiótákkal. Meg kell próbálnom. Nincs más választásom. Tudnom kell az igazat. Mély lélegzetet vett.
– Kérlek… – suttogta. A juh, aki eddig komótosan eszegette a füvét; most felkapta a fejét. Tágra nyílt szemmel bámult Flyra. Szóhoz is alig jutott.
– Mondd még egyszer! – kérte. Ennek hallatára a többiek is köréje gyűltek.
– Kérlek – vett erőt magán Fly –, légy olyan kedves és áruld el nekem…
– Hallgassátok! – szakította félbe az egyik juh. – Hallgassátok! – Erre az egész nyáj odasereglett. Mind elcsendesedtek. Hallani, lehetett a légy zümmögését. A szemék elkerekedtek, a szájak mind tátva maradtak. Tökfilkók, gondolta Fly. Csak eggyel akartam beszélni, erre nem mind idetolta a képét! De nekem akkor is tudnom kell. Ki kell derítenem az igazságot.
– Kérlek benneteket! – sóhajtotta a megalázkodástól elcsukló hangon: – Legyetek szívesek, mondjátok el nekem, mi történt ma délelőtt! Babe volt az… – Nem tudta tovább folytatni, mert a malac nevének hallatára valamennyi birka egyszerre kiáltotta:
– Babe!
Fly most először szentelt figyelmet a birkáknak. Miközben a szavukat hallgatta; észrevette, hogy egyesek próbálják túlkiabálni a tömeget. Mint egy dicshimnuszt zengték:
– Babe eeeljött! Meeegmeeenteeett beeennünkeeet! Eeelűzte a farkasokat! Hipp hipp hurrá! Hipp hipp hurrá! Hipp hipp hurrá!
Micsoda megkönnyebbülés volt a számává ezt hallani! Vérebek voltak a támadók, akiktől az én Babe-em mentette meg a nyájat. Az én Babe-em nem a támadó, hanem a megmentő!

Mr. Hogget és Babe épp felfelé másztak a hegyre, amikor felfigyeltek a nagy lármára. Mr. Hogget előreküldte Babe-et, nézze meg, nem a kutyák merészkedtek-e vissza. Az óriási zajban Fly észre sem vette, mikor ért mögé Babe, aki már csak annyit hallhatott:
– Köszönöm! Nagyon köszönöm, hogy segítettetek. Kedves tőletek!
– De mama! – szólalt meg Babe. – Nem hiszek a fülemnek!

10.

Jegyezd meg jól!

Mivel Babe most már igazi hős volt, aki nemcsak a juhtolvajoktól, de a kutyáktól is megmentette a nyájat, Mr. Hogget és Mrs. Hogget azt sem tudták, hogyan járjanak a kedvében. Kedveskedtek neki, kényeztették, hogy ezzel fejezzék ki a hálájukat és elismerésüket.
Mivel Babe malac volt – bár Mr. Hogget már szinte teljesen úgy kezelte, mint egy kutyát –, úgy gondolták, a legnagyobb örömet azzal szerzik neki, ha állandóan teletömik ennivalóval.
Babe azonban nagy, akaraterővel rendelkezett, és folytatni akarta a megkezdett fogyókúrát, ami nem is esett különösebben a nehezére. Arról nem is beszélve, hogy kiváltképp élvezte az új formáját, azt, hogy olyan gyorsan tud futni, ahogy csak akar, ezért aztán továbbra is csínján bánt az étellel!
Így persze mindig rengeteg volt a maradék, minek következtében Fly rendkívüli módon meghízott, a csirkék pufókok lettek, a kacsák alig bírtak totyogni a hájuktól, az egerek és a patkányok pedig pocakot eresztettek.
Mrs. Hogget mindenféle finomsággal és csemegével halmozta el Babe-et. Idővel már a hátsó ajtóhoz is odaszoktatta, s innen már csak egy lépés választotta el attól, hogy a házba is beinvitálja a malacot. Egy nap aztán erre is sor került:
Mr. Hogget épp bement a házba, hogy megigyon egy csésze teát, amikor azt látta, hogy a konyhában, a tűzhely melegében Fly mellett a malac is ott szundikál. Aztán amikor bement a nappaliba és bekapcsolta a televíziót, Babe oda is követte, helyet foglalt a fotelje mellett és együtt nézték a hatórás híreket.
– Tetszik neki – mondta Hogget a feleségének, amikor az utánuk ment a szobába. Mrs. Hogget mosolyogva csóválta a fejét, és szokásához híven hozzáfűzött néhány szót a dologhoz.
– Aranyos kis jószág! Bár kicsinek már aligha nevezhető, de sebaj! Nagyon sokat nőtt, amióta nálunk van. Lassan már sor kerülhetne a… Tudod mire gondolok. De nem! Szó sem lehet róla. Semmi pénzért sem engedném. Nézd meg, milyen szeretetre méltó! Már hamarabb is behívhattuk volna a házba. Nem is értem, hogy nem jutott az eszünkbe!
– Bepiszkítja a szőnyeget – jelentette ki Mr. Hogget.
– Ő? Soha! – tiltakozott Mrs. Hogget. Míg beszélt, végig a fejét ingatta. – Nem az a fajta. Sokkal okosabb annál. Szépen kikéredzkedik, ha valami dolga van. Akárcsak egy jól nevelt kutya. De ő még annál is különb és intelligensebb. És olyan ügyes, hogy akár a birkákat is rá lehetne bízni. Lehet, hogy kinevetsz, de szerintem kitűnően bánna velük.
Mr. Hogget mosolygott magában. Nem árulta el a féleségének – ha egyszer az nem vette észre –, hogy ő ezzel tisztában van, és már hosszú ideje csak a malaccal dolgoztat a legelőn. Azt a titkát pedig, hogy Babe-et be akarja nevezni minden idők legnehezebb versenyére, a Juhászkutyák Nagydíjára, végképp nem állt szándékában megosztania feleségével. Amióta juhokkal gazdálkodik soha nem volt dolga még olyan kutyával, amelyik elég tehetséges lett volna ahhoz; hogy ezen a nívós versenyen elinduljon. Most azonban, hogy talált egy ilyen állatot, s csak azért, mert az egy malac, nem hajlandó lemondani a tervéről.
Néhány hét múlva össze kell mérniük a tudásukat a vidék legjobb juhászkutyáival. Kétségtelen, hogy ezt a nem mindennapi eseményt a televízió is közvetíteni fogja. Ott fognak szerepelni, abban a tévében, amelyik előtt most ülnek.
– Nem, nem nevetlek ki – mondta.
De hogy meglepődsz majd, amikor itt ülsz a tévé előtt és megpillantasz bennünket a képernyőn. Hát még a szomszédok!
A terv egyszerű volt. Megjelenik Flyjal a versenyen, s az első adandó alkalommal a kutyát lecseréli a malacra. Ekkor már senki sem állíthatja meg. Nem számít, hogy mi jön azután, hogy kiállítják, pénzbírságot szabnak ki rá, bebörtönzik. Nem bánja mi vár rá, csak egyetlenegy futamon részt vehessen a malac, hogy megmutathassa mindenkinek, hogy lássák az emberek, milyéri ügyes! Még csak csalással sem vádolhatnak, hisz a név ott szerepel a jelentkezési lapon. Őszinte ember lévén Mr. Hogget mégis aggódott. A papíron az fog állni: A kutya neve, s akkor ő nem tudja elkerülni a hazugságot. De szerencséje volt! A jelentkezési lapon a következő állt: A versenyző neve. Oda pedig bátran beírhatta: Malacka. Elvégre ez volt az igazság.
A juhászok általában rövid neveket adtak a kutyáiknak, olyanokat, mint például Fürge és Fickó. Mennyivel könnyebb és gyorsabb ezeket kiáltani, mint azt, hogy Benjámin vagy Balthazár: És miért ne szólíthatná valaki Malackának a kutyáját? Furcsának tűnik, de nem lehetetlen. Senkinek a világon eszébe nem jutna, hogy ez a név valóban egy malacot takar.

A nagydíj előtti utolsó két hét keménymegfeszített munkával telt. Mrs. Hogget kivételével – akit most is nagyon elfoglalt a házimunka –, mindenki tudta a farmon, mi van készülőben: Mr. Hogget első dolga volt, hogy átalakítsa a versenypályát. Kiiktatta például az akadályok közül a patak feletti keskeny hidat. Ezzel az volt a célja, hogy egy olyan pályát építsen ki, amelyik a lehető legnagyobb mértékben hasonlít arra, amivel azon a bizonyos napon a malacnak majd szembe kell néznie.
Mihelyt erről tudomást szerzett, Fly elújságolta a hírt a juhoknak, akikkel immár beszélő viszonyban állt. Mégiscsak igazam volt, gondolta.
Fly és Babe csak erről tudtak beszélgetni. Elalvás előtt minden este hosszasan elemezgették a versenyt és Babe esélyeit az istállóban. Babe ugyanis még mindig ott töltötte az éjszakát, bár a Hogget házaspár már szívesebben látta volna a házban:
Babe nem önmagáért izgult, hanem a mostohaanyjáért. Nem szerette volna megbántani. Egészen biztosra vette, hogy Fly nagyon szeretne elindulni a versenyen. Hisz minden juhászkutyának ez a legnagyobb álma! Ehelyett most csak nézőként vehet részt az eseményen.
– De ugye nem haragszol, mama? – kérdezte.
Mint mindig, Fly most is kielégítő választ adott a kérdésre.
– Figyelj rám, Babe! – kezdte. – Először is teljesen mindegy, hogy én haragszom-e vagy sem. A gazda döntött. Téged nevez be, ez ellen senki semmit nem tehet. Másodszor, én már túl öreg és kövér vagyok. Egyébként fiatal koromban is csak a kisebb helyi versenyekhez voltam elég jó. És végül, én lennék a világ legboldogabb juhászkutyája, ha győznél. És te győzni is fogsz.
– Valóban így gondolod?
– Igen. Ebben biztos vagyok – felelte Fly magabiztosan. Ugyanakkor mégis aggasztotta valami.
Jól tudta, hogy Babe akármilyen sokat is fejlődött az elmúlt hetekben, még mindig lassúbb, mint bármelyik kutya. Efelől azonban nyugodt lehetett, mert a Babe által így elvesztett időt mindig behozták a juhok azzal, hogy minden parancsának azonnal engedelmeskedtek. Úgy kerülték meg az akadályokat és ugrották át az árkokat, mint a villám. Soha egy hibát nem vétettek. A kiválasztottak a másodperc törtrésze alatt váltak ki a nyájból, és az utolsó feladatnál abban a pillanatban a karámban termettek, ahogy a gazda kitárta a kaput. Csakhogy mindez itthon ment így, a jól ismert legelőn, a jól ismert birkákkal. Mi lesz akkor, ha majd az idegen állatokat kell irányítania? Azok hogy fognak engedelmeskedni neki?
Elhatározta, hogy a nyáj segítségét kéri. Egyik este, amikor a gazda és Babe a televízió előtt üldögéltek, felkapaszkodott a hegyre. Amióta először erőt vett magán, hogy emberi módon beszéljen velük, többé nem volt gondja a juhokkal. Már nem fordultak el tőle azonnal, ahogy meglátták; és nem kiabálták rá, hogy: Farkas! Ahogy felbukkant a legelőn, a birkák sorra köréje sereglettek, és figyelmesen hallgatták jól megválogatott, kedves szavait.
– Jó estét! – üdvözölte őket. – Nem is tudom, hogyan kezdjem. Szeretném, ha segítenétek nekem. Persze, ha nem esik a nehezetekre és ti is úgy gondoljátok. Arról van szó … – kezdte, majd sorra mindent részletesen elmesélt. Nagyon lassan beszélt. Elvégre: ezek csak ostoba birkák! Akárki akármit mond, gondolta magában. – Értitek? – kérdezte végül. Azok a birkák ismeretlenek és idegenek lesznek a számára, és hiába lesz udvarias velük, ha rengeteg időt elveszteget arra, hogy mindent elmagyarázzon nekik. Arról nem is beszélve, hogy meg lesznek lepődve! Azok nem malacra számítanak, s lehet, hogy ijedtükben elinalnak, ha meglátják, és arra sem lesz ideje, hogy megszólaljon.
– Jelszó – mondták néhányan a juhok közül. – Mire gondoltok? – kérdezte Fly.
– Jelszó! Jeeelszó! Jeeelszó! – ismételték el lassabban a juhok. Elvégre csak egy buta farkas! Akárki akármit mond, gondolták.
– Babe-nek csak annyit kell tennie, hogy bemondja a jelszót, amit még báránykorunkban tanultunk a mamáinktól – magyarázta az egyik birka.
– Tudod, a jelszó az egy kis versike – szólt közbe egy másik.
– Ha a jelszót elmondjuk, sehol sem eshet bajunk, kerüljünk akár piacra, vásárba vagy egy másik farmra.
– Vagyis, ha a mi kis Babe-ünk bemondja a jelszót az idegen juhoknak, azok sohasem fognak elinalni előle!
Fly türelme kezdett fogytán lenni, de továbbra is kedves maradt, mert tisztában volt vele, milyen fontos lehet számára ez az információ.
– Kérlek benneteket – mondta szelíden –, áruljátok el nekem ezt a jelszót! Legyetek szívesek!
Rövid ideig senki sem szólt semmit. A juhok kérdőn néztek egymásra. Fly látta, hogyan vívódnak magukban. Mégiscsak egy több évszázados titokról, a juhok jelszaváról volt szó! És azt elárulni egy farkasnak!
– Azt hiszem – szólalt meg az egyik –, Babe kedvéért meg kell tennünk.
– Hát! – kiáltottak fel a többiek, majd egyszer csak kórusban bégetni kezdték:
Mi birkák, juhok,
Bárányok és kosok,
Vagyunk elég okos gyapjasok,
Csak nem tudják ezt a farkasok.
Aztán szinte egyszerre hátat fordítottak Flynak, szétszéledtek és tovább legelésztek.
– Ez az? – kiáltott utánuk Fly. – Ez a jelszó?
– Eeez! – hallatszott a távolból.
– De mit jelent ez, mama? – kérdezte Babe kíváncsin, amikor este az ágyban elmondta neki. – Mit jelentenek ezek a szavak? Semmit sem értek belőlük.
– Nem baj, kicsim – nyugtatta meg Fly –, csak jól jegyezd meg őket! Majd ott megérted.

11.

Ma van a nagy nap!

Azon a reggelen a völgy nagyon világos, verőfényes napra ébredt. De a hegy mögött már sötét felhők gyülekeztek.
Mr. Hogget kilépett az ajtón és körülnézett. Miután mély lélegzetet vett, visszament a házba az esőkabátjáért.
Fly csak ránézett a gazdájára és rögtön tudta, elérkezett a nagy nap. A kutyák olyan sok időt töltenek emberek között, hogy mindig pontosan tudják, mit fog tenni a gazdájukra következő pillanatban. Felébresztette Babe-et.
– Elérkezett a nap – mondta.
– Milyen nap, mama? – kérdezte Babe álmosan.
– Ma lesz a Juhászkutyák Nagydíjának versenye válaszolta Fly. – A verseny – folytatta magabiztosan –, amit te meg fogsz nyerni. – Egy kis szerencsével, tette hozzá gondolatban, és gyengéden megnyalta a malac orrát.
Gondos anyához méltón alaposan végigmérte Babe-et. Meg akart győződni arról, hogy megfelel-e a külseje a nyilvánosság előtt történő szereplés kívánalmainak.
– Node Babe! – kiáltott fel rémülten. – Csupa piszok vagy! Mit csináltál magaddal? Esküszöm, úgy nézel ki, mint aki most mászott ki a kacsaúsztatóból! Csak nem fürödtél abban a sártengerben?!
– De igen, mama.
– Ezt nem mondod komolyan!
– De igen.
Fly már ott tartott, hogy közli vele, rendes kutyák nem csinálnak ilyet, amikor eszébe jutott, hogy Babe nem kutya, hanem malac.
– Szörnyen nézel ki. Most mit tegyünk? Így sehova sem mehetsz – mérgelődött Fly, de nem sokáig, mert abban a percben megoldódott a probléma.
– Gyere ide, malac! – hallották a gazda hangját. Mire kimentek az udvarra, már ott állt Mr. Hogget, a kezében két vödör szappanos vízzel és egy súrolókefével.
Alig félórával később egy patyolattiszta, rózsaszín kismalac várta, hogy megszáradjon, és a gazdája kicsinosítsa kurta farkát. Ekkor Mrs. Hogget dugta ki a fejét a konyhaablakon.
– Kész a reggeli! – kiáltotta. – Te meg mi az eget csinálsz azzal a malaccal? Talán szépségkirályfi-választásra készül, vagy mi az ördög? Azt hittem, ma a nagydíjat mégy megnézni?! Úgy kicicomáztad; mintha be akarnád nevezni a versenyre. A juhászkutyák versenyére malacot! Ki hallott már ilyet! Nade miket beszélek! Te tényleg magaddal akarod vinni? Hisz be sem fér a kocsi hátuljába. Volna szíved olyan hosszú útra elvinni, csak azért, hogy lássa a versenyt?
– Nem – felelte Mr. Hogget.
Mrs. Hogget másodpercekig csak állt elgondolkodva, s a szemöldökét ráncolva dobolt az ujjaival az ablakpárkányon. Majd miután felocsúdott, becsukta az ablakot.
Reggeli után kijött a házból, hogy elbúcsúzzon a férfiétól és az állatoktól. Fly elöl ült a kocsiban, Babe pedig kényelmesen elhelyezkedett hátul a friss szalmaágyikóban.
Mrs. Hogget megsimogatta Fly fejét, aztán hátrament Babe-hez és tőle is elköszönt, majd a férjéhez fordult.
– Viszlát. Viszed a szendvicseket? És a termoszban a kávét? És az esőkabátot? Úgy tűnik, mindjárt esni fog. Mintha már a kezemre is hullott volna egy esőcsepp. De ott, ahová mentek, már biztosan esik is. Elég messze van az a hely. Erről jut eszembe, van elég benzin az autóban? Vagy van nálad pénz, hogy vegyél, ha kifogy? Óvatosan vezess! Viszlát később!

Amikor Mrs. Hogget két órakor bekapcsolta a tévét, az volt az első dolog, amit észrevett, hogy a verseny színhelyén zuhog az eső. Erre kiszaladt a házból, hogy beszedje a tiszta ruhát, de amikor kiért, verőfényes napsütés fogadta, és eszébe jutott, hogy aznap nem is mosott. Mire visszaért a szobába, a képernyőn már a verseny útvonala volt látható. Egy pillanatra feltűnt egy ember nagyságú kőoszlop.
– Itt – mondta a riporter –, ezen a helyen fognak állni a gazdák és innen indulnak majd a kutyák, hogy akár jobbról, akár balról a nyáj mögé kerülhessenek. A mai napon minden kutya tíz birkával versenyez. A birkák ott, annál a távoli cölöpnél; az úgynevezett gyűjtőhelyen várakoznak. – A kamera mindvégig mutatta az elhangzottakat. – A kutyák először elmennek a birkákért a gyűjtőhelyre. Aztán átterelik őket az első kapun, majd vissza egészen az indítóhelyig, ott megkerülik a kőoszlopot, aztán továbbmennek balra, átkelnek a második kapun, jobbra kanyarodnak, keresztülhaladnak a hármas számú kapun, ismét jobbra fordulnak, ekkor a körgyűrűnél megtörténik a válogatás, és végül az egész nyáj a karámba kerül.
– Micsoda pálya! – csattant fel Mrs. Hogget és teljesen lehalkította a tévékészüléket. – Már nem tudják, hogy kínozzák azokat a szegény állatokat! Miért nem mutatják a nézőket is? Hátha látnám Hoggetet és Flyt. Sose lehet tudni! Remélem ez az ember nem őrült meg és nem mutatkozik azzal a malaccal ilyen helyen! Nem értem, miért kellett magával cipelnie arra a hosszú útra. Szegény állat egész idő alatt ott kuksolhat a teherautó hátuljában, ahelyett, hogy itthon kényelmesen nézné velem a televíziót. Sokkal jobb dolga lenne idehaza. Á, nem is idegesítem vele magam! De minek is fecsérlem én ilyesmire a drága időm, amikor rengeteg a dolgom?! – méltatlankodott Mrs. Hogget, és inkább visszament a konyhába. De még ott is csak a fejét csóválta.
A képernyőn közben az első gazda elfoglalta a helyét az indításnál, a hatalmas kőoszlop tövében. Mellette ott állt a kutyája.

12.

Szép munka volt!

Több ezer szempár szegelődött erre az egyetlen juhászkutyára. De a sok közül egy sem ragyogott olyan lelkesen, mint Mr. Hoggeté, Flyé vagy Babe-é.
A parkolót egy hegy lejtős oldalán alakították ki. Mr. Hogget minden más autótól távol, ennek a hegynek a legmagasabb pontján állította le a kocsit, ott, ahonnan mindent kitűnően láthatott a benne ülő három kíváncsi néző.
A körülmények egyáltalán nem játszottak a versenyzők kezére. Ezt Mr. Hogget már a megérkezésük pillanatában megállapította. Nem elég, hogy szakadatlanul zuhogott az eső, amitől a pálya csúszós, a nyáj pedig csökönyösebb lett, mint általában, még a szél sem kedvezett, mert igen erősen, épp szembe fújt, így a kutyák csak alig hallhatták a gazdáik parancsait.
Minél nyugtalanabbá vált az első kutya, annál engedetlenebbek és értetlenebbek lettek a birkák. Nagyon nehéz pályát kellett végigfutniuk. Így aztán nem csoda, ha az elérhető száz pontból csak hetvenet ítéltek meg a bírák, amikor végre mind a tíz birka a karámba került, és a gazda az ajtót rájuk zárta.
És ez így ment tovább. Egyik gazda a másik után állt fel a rajthoz. Egyik kutya a másik után terelte a birkákat. A versenyzők sokfelől érkeztek, hogy részt vegyenek a vidék legnevesebb versenyén. Egyesek Skóciából, mások Walesből vagy Írországból utaztak ide. A kutyák is nagyon sokfélék voltak. Akadtak kis kutyák és nagy kutyák, fehérek, feketék és barnák, sima szőrűek és loncsosak. Ügyesek és kevésbé ügyesek. Közülük a szerencsésebbek nyugodtabb; jobban kezelhető tíz birkát kaptak.
Mr. Hogget legnagyobb örömére ők utolsóként indultak, de hamarosan rájuk került a sor. Még mindig csak nyolcvanöt volt a legmagasabb pontszám, amit a versenyzők eddig elértek.
Eközben otthon Mrs. Hogget épp visszatért a konyhából a nappaliba, és felhangosította a tévékészüléket. Így ő is hallhatta, amint a riporter azt mondja:
– Még egy versenyző van hátra. A cél, megdönteni a mai nap rekordját, azt a nyolcvanöt pontot, amelyet a walesi Mr. Jones Bryn nevű kutyája ért el. El kell ismernünk, ilyen kedvezőtlen időjárási feltételek mellett ez a pontszám nem is olyan alacsony. Nehéz elképzelni, hogy ma ennél jobb eredmény szülessen. De lássuk az utolsó párost!
Ekkor a képernyőn feltűnt Mr. Hogget magas, vékony alakja. A férfi a tömzsi Flyjal maga mellett lépkedett az indítóhely felé. Mrs. Hoggetnek elkerekedett a szeme a meglepetéstót.
– Hölgyeim és uraim! Önök Mr. Hoggetet és Malackát látják – közvetítette a riporter. – Meg kell hagyni, különös név egy kutyának. De még milyen különös az állat! Egy kövér kutya! Nem értem! Most valami furcsa dolog történik… Mi folyik itt? Visszaküldi a kutyáját? De miért? Szent ég! Önök is látják, amit én?
Már hogyne látták volna! Látta Mrs. Hogget otthon a tévé előtt ülve, és látták az átázott, didergő nézők is, amint Fly visszasétál az autóparkolóba.
S ekkor felbukkant a formás, izmos testű, rózsaszín malac. Egyenesen Mr. Hoggethez futott, megállt a férfi jobbján, és mint egy szobor, mozdulatlanul várt. A fülét hegyezte, a szemét a távoli nyájra szegezte.
Mrs. Hogget szája tátva maradt. Ezúttal egy hang se jött ki a torkán.
A verseny színhelyén egy pillanatnyi feszült, néma csend után felbődült a tömeg.
A képernyőn nem mindennapi volt a látvány. A nézők mutogattak, kiáltoztak; a szájukat tátottak, a szemöldöküket ráncolták. A bírák egymás szavába vágtak, dühtől vörös arccal tanácskoztak: Mr. Hogget és Babe türelmesen, fegyelmezetten várakoztak. Végül megszólalt a riporter:
– Ez egyszerűen nevetséges! Viszont ha jól átgondoljuk a dolgot, semmilyen szabálytalanság nem történt. Nem tiltja a szabályzat, hogy juhászkutyákon kívül más állatok is induljanak a versenyen. S ha jól látom, ezt a bírák is tudják és máris engedélyt adnak Mr. Hoggetnek és a juhászkutyájának… Akarom mondani juhászdisznójának. Hú, de mulatságos! Mr. Hogget és a juhászdisznója! De jól hangzik! Ez aztán a verseny! Legalább jól szórakozunk! Ránk is fér egy kis vidámság ebben a szomorú időben.
És valóban, abban a pillanatban, ahogy Mr. Hogget utasítására Babe futásnak eredt, a közönség a környéket megrázó, hangos nevetésben tört ki.
Az emberek módfelett jól szórakoztak. Nevettek azon, ahogy Babe fut, bár többen arra is felfigyeltek, hogy nem is olyan lassú. Kacagtak, ha arra gondoltak, hogy juthat valakinek ilyen képtelen ötlet az eszébe. Malaccal tereltetni a birkákat! De a legfőképp azon mulattak, hogyan visít Babe futás közben. A fülsiketítő hangot a malac izgatottságának és félelmének jeleként értelmezték.
Kétségtelen, Babe izgatott volt, rendkívül izgatott, de nem azért, amiért azt a nézők gondolták. Nem kisebb hírű versenyen vett részt, mint a Juhászkutyák Nagydíján!
A jelszót kiáltotta:
Mi birkák, juhok,
Bárányok és kosok,
Vagyunk elég okos gyapjasok,
Csak nem tudják ezt a farkasok.
Ezek voltak a verseny legnehezebb percei. Most fog először találkozni a birkákkal. Újra és újra elismételte a jelszót. Nem törődött semmivel. Fittyet hányt az esőre, szélre, s csak harsogta a versikét. A szemét egy pillanatra sem vette le a gyűjtőhelyen várakozó tíz birkáról, akik nemkülönben szemmel tartották a feléjük közeledő furcsa teremtést. A szemük tágra nyílt. Csodálkoztak, de nem ijedtek meg.
S amikor egy óriási balkanyar sikeres bevétele után Babe megállt a nyáj mögött, a közönség egy csapásra elhallgatott. Izgatottan várták az eredményt. A bírák ámulatba estek. A meglepetéstől alig tudták felmutatni a tábláikat. Mindegyiken tíz pont szerepelt.
A biztonság kedvéért, ha esetleg a birkák nem hittek volna a fülüknek; Babe még egyszer elmondta a jelszót. Ekkor, mint ahogy azt remélte, a birkák egyetértően bólogatni kezdtek.
– Halljátok? Ismeri a jelszavunkat!
– És milyen udvarias! Jó modorú!
– Nem úgy, mint azok a faragatlan ordasok!
– Miben lehetünk a segítségedre; kedves barátunk?
Amilyen gyorsan csak lehetett, hisz egy percre sem feledkezett meg arról, milyen fontos a gyorsaság, Babe kedvesen a birkák figyelmét kérte, és ismertette a kérését:
– Lekötelezve érezném magam, ha volnátok olyan kedvesek és megjegyeznétek néhány fontos alapszabályt. Mindig maradjatok szorosan egymás mellett! Semmit ne kapkodjatok el, de túl lassan se haladjatok, és kérlek benneteket, nagyon figyeljetek oda a kapukon való átkelésnél! Abban a pillanatban, ahogy beértetek a körgyűrűbe, ti ott négyen, akik azt a csinos nyakörvet viselitek, legyetek szívesek kifáradni onnan, és végül mindahányan vagytok, nagyon szépen meg kérlek benneteket, vonuljatok be a karámba! Előre is köszönök mindent.
Mindez olyan sokáig tartott, hogy mind a közönség, a bírák, mind pedig Mrs. Hogget és az ő kényelmes tévénéző társai bizonyosra vették, hogy semmi sem történik majd. Meg voltak róla győződve, hogy a birkák mozdulni sem fognak, és ezzel az egész buta tréfa véget ér.
Mr. Hogget még mindig a hatalmas kőoszlop mellett állt. Ő volt az egyetlen, akiben egy percre sem merült fel kétely a malac képességeit illetően.
S ekkor megtörtént a csoda.
A tíz birka kettesével, fegyelmezetten, mint a katonák, normál tempóban, hátuk mögött a nyugodt és magabiztos malaccal megindult az egyes számú kapu felé. Amikor odaértek, habozás nélkül átmasíroztak rajta, és folytatták az útjukat egyenesen Hogget felé. Ő nem szólt semmit. Még csak jelet sem adott. Akkor is mozdulatlan maradt, amikor a birkák már olyan közel értek hozzá, hogy gyapjas szőrük már-már súrolta a csizmája orrát. Miután megkerülték, a birkák tovább meneteltek balra, a kettes számú kapu irányába. Most is mind együtt maradtak, nem néztek se jobbra, se balra. Egyenletes ütemben haladtak. Miután ismét tökéletes pontossággal átkeltek a kapun, szinte egyként jobbra fordultak és megcélozták a hármas számú kaput. Ezen szintén játszi könnyedséggel és kellő gyorsasággal fordultak be. Most a körgyűrű volt a célpontjuk, a felé közelítettek. Közben a bírák sorra emelték és mutatták fel a tízpontos táblákat. A nézők megbabonázva figyelték az eseményeket. Egyszer-egyszer odasúgtak valamit a szomszédjuknak.
– Még egy hibát sem követett el!
– A legjobb iramban haladnak!
– Minden kapuátjárónak pontosan a közepén vonulnak!
– Hihetetlen! A gazdának még csak egy szót se kell szólnia! Csak áll ott a botjára támaszkodva.
– Ez nem lehet igaz!
– Na majd most! Fogadni mernék, hogy most elhibázza! Nekem ne mondja senki se, hogy egy malac segítség nélkül tíz birkából kiválaszt négyet!
A körgyűrű egy körülbelül 3,5-4 méter átmérőjű kör volt, amelyet kis fűrészporhalmok jelöltek. Ide sétáltak be a juhok és csendben várakoztak.
Babe a körön kívül maradt. A szeme a gazdáján nyugodott.
Várakozott a tömeg.
Várakozott Mrs. Hogget.
És várakoztak a kíváncsi tévénézők ezrei is.
Úgy tűnt, semmi sem fog már történni. Mintha a malac kedvét vesztette, a juhok pedig irányíthatatlanokká váltak volna. Mr. Hogget felemelte a botját és hatalmas ütést mért a mellette álló kőoszlopra. Az ütés hangja pisztolylövésként hasított a levegőbe.
Erre a jelre Babe bement a körgyűrűbe és megállt a birkák között.
– Remekül csináltátok – szólt hozzájuk. – El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok nektek ezért. De még egy kis türelmet kérnék tőletek! Még egy isis ideig igényt tartanék a segítségetekre. Ti négyen, nyakörvben, megtennétek, hogy kiléptek a körgyűrűből, amikor én arra jelt adok egy röffentéssel? Akik itt maradtok, várjátok meg szépen amíg a gazda odamegy a karámhoz, és amikor kinyitja az ajtaját, legyetek szívesek mindnyájan átfáradni oda! Ennyi az egész. Rendben? Megteszitek a kedvemért?
– Igeeen – válaszolták a birkák, s mihelyt Babe röffentett egyet, a négy nyakörves birka kivált a többi közül és szép nyugodtan kisétált a körgyűrűből.
A nézők csak ámultak és bámultak. Nem hittek a szemüknek. Úgy lenyűgözte őket a kismalac teljesítménye, hogy észre sem vették, hogy se a szél nem fúj már, se az eső nem esik. Fel sem tűnt nekik, mikor a nap első sugara kikandikált a sötét, szürke felhők közül, és ragyogó fényével rávilágított a nagy kőoszlopra. Mr. Hogget egyenletes, hosszú léptekkel elindult a versenypálya utolsó állomásához. Kinyitotta a karám ajtaját; megvárta amíg a birkák mind besétálnak, majd bezárta az ajtót.
Ahogy a malac mellé lépett, felemelte a tekintetét és meglátta bírák tábláját.
Száz pontból száz pont! A Juhászkutyák Nagydíjának történelmében ember és kutya ennyit még nem ért el. Erre most egy ember és egy malac elérte!
Mrs. Hogget mint a villám pattant fel a fotelből és árasztotta el dicsérő szavakkal a tévéképernyőn lévő két hőst. Nem bánta, hogy azok csak egy dobozban vannak a nappali egyik sarkában. Egyre csak dicsérte, éljenezte őket, gratulált nekik. Először az egyiknek, majd a másiknak. Elmondta, milyen büszke rájuk, hogy örül a győzelmüknek. A lelkükre kötötte, ne maradjanak el soká, siessenek haza, mert kihűl a vacsora!
A Juhászkutyák Nagydíjának közönsége nemkülönben ünnepelt. Az emberek örömujjongásban törtek ki. A győztes nevét kiabálták, egymás nyakába ugrottak, egyszóval tomboltak. Eközben a bírák a fejüket vakargatták, a versenyben alulmaradt kutyák és gazdáik szóhoz sem jutottak.
– Nagyszerű! Nagyszeeerű! – bégette a tíz birka a karámban. Messze az autóparkolóban, egy rozoga teherautóban egy fekete-fehér foltos öreg juhászkutya csóválta a farkát és csaholt örömében,
Az óriási hangzavarban és felfordulásban csak két alak állt mozdulatlanul és szótlanul.
Aztán Mr. Hogget meghajolt, megsimogatta Babe feje búbját, és azokkal a szavakkal fordult a malacához, amikkel minden gazda fordul a jól végzett munka után a kutyájához.
Talán senki sem hallotta ezeket a szavakat, de ha mégis, csak helyeselhette azokat.
– Szép munka volt, Babe! – mondta Mr. Hogget. – Szép munka volt.