NNCL320-2EFv1.1

Arthur Herzog
Delej

Maecenas

A fordítás Arthur Herzog: Polar Swap című kézirata alapján készült
© Arthur Herzog, 1991

Fordította T. PÁLOS ANNA

A fedél PATAKI TIBOR munkája

A fordítást szakmailag lektorálta MÜLLER GYÖRGY

Ezt a könyvet a Maecenas Kiadó előzetes engedélye nélkül Magyarországon kívül terjeszteni tilos.
*
This book is sold outside Hungary subject to the condition that it shall not, by way of trade or otherwise, be lent, re-sold, hired out, copied, re-bound or otherwise circulated without the Hungarian publisher's prior consent
Maecenas Publishers, Budapest, Hungary,
1365 P.O.B. 742

Hungarian edition by
© Maecenas Könyvkiadó, 1991

Hungarian translation
© by T. Pálos Anna, 1991

Köszönettel tartozom az alábbi kutatóknak és kutatóhelyeknek:

DR. ALEXANDER DESSLER
Rice University;

DRS. LYNN SYKES
DENNIS KENT WALTER PITMAN
JAMES HAYES
Lamont-Doherty Geological Observatory;

MARK HAGMANN
GORDON GOULD
GREG PAVEL

ISBN 963 7425 47 0

Maecenas Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó: A Maecenas Könyvkiadó igazgatója
Irodalmi vezető: Szántó György Tibor
Tipográfia ós műszaki szerkesztés: Szakálos Mihály
Szedte és nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 3677.66-14-2
Készült Debrecenben, az 1991. évben
Felelőé vezető: Szabó Viktor vezérigazgató
Terjedelem: 13,67 (A/5) ív

Nyitány

Amikor a 2000. év szilveszterének éjszakáján összecsendültek a poharak, a legtöbben egyetértettek abban, hogy a XXI. század problémái megoldhatók. Az egész világra kiterjedő katonai konfliktust ki lehet pipálni; a listát a gazdasági és etnikai nehézségek vezetik, de a várakozások szerint fokozatosan enyhíteni lehet azokon a valóban nyomorúságos életkörülményeken, amelyek között több milliárd ember él. A népesség növekedése továbbra is aggodalomra ad okot a hosszú távú tervezésben, de mégis úgy tűnt, a Föld, ez a vén űrhajó kibírja utasainak súlyos terhét. Ami az úgynevezett “üvegházeffektust" illeti, a föld túlmelegedésénél jócskán le kellett számítani a túlzásokat, ezzel is újra bebizonyítva – ha még valakiben maradtak volna kétségek –, hogy a környezetvédők hajlamosak a hisztériára.
A küszöbön álló harmadik évezred szilveszteresti vidámságára okot adott az is, hogy a legfiatalabbak esetleg még száz év múlva is koccinthatnak egymással. Az emberélet meghosszabbodásának kilátásai valóban elképesztőek voltak; kis szerencsével a jövendő százéventúliak ép testben, friss ésszel és szexuális erejük birtokában élhetnek majd.
Ám a sors fintora, hogy éppen ekkor, észrevétlenül közeledő katasztrófa árnyékolta be a jövőt. Az “Anyaföld" ismét bebizonyította, hogy kiszámíthatatlan nőszemély, aki hajlamos minden, a képzeletünket meghaladó szörnyűségre.
Bár a “Nagy helycserét" csak egyetlen ember látta előre, egy ilyen esemény lehetőségével a tudomány már régóta számolt. Átlagosan ötszázezer évenként bolygónk mágneses pólusai felcserélődnek. A mágneses pólusok vándorlása félreérthetetlen nyomokat hagyott például a kőzetekben, fosszíliákban, mélytengeri üledékekben.
Akkor mégis mi annak a magyarázata, hogy a tudósok megingathatatlan nyugalommal fogadták a jóslatot? Talán azért, mert túl távolinak tűnt. Valószínűleg még az a tény is közrejátszott, hogy az éppen a végéhez közeledő, egyetlen évszázad alatt az emberiség több változásnak volt a tanúja, mint korábban jó néhány századon keresztül. A változás lett a kor legjellemzőbb vonása. Már torkig voltunk vele! Már semminek az állandóságában nem lehetett bízni: sem az univerzum alaptéziseiben, sem a Szovjetunióban – amelyet inkább Szovjetdezuniónak lehetne nevezni –, sem a tejben, mert arról, cinkéken végzett kísérletek alapján, kiderült, hogy rákkeltő.
Az emberek, s így a tudósok is belefáradtak az állandó bizonytalanságba, végnélküli árapályba, hullámzásba, a szüntelenül felbukkanó, nyugtalanító újdonságokba. S ha egyáltalán maradt még jelképe az állandóságnak, az éppen a jó öreg iránytű volt, amely kitartóan északi irányba mutatott.

Első rész
A rakoncátlan mágnes

Első fejezet
Rejtélyek az óra körül

Darius Sykesról senki nem állíthatta, hogy sikeres ember. Az, hogy a róla kialakult képet a feje tetejére állította, csak elhanyagolható kísérőjelensége volt egy megdöbbentő eseménynek.
Amolyan szerződéses szolga volt a tudományok világában. A Pasadenában működő Kaliforniai Műszaki Egyetem alkalmazta tudományos munkatársként, s bár rangja és fizetése igen alacsony volt, ragaszkodott az álláshoz, remélve, hogy idővel még docens is lehet belőle. Már négy éve várt – amióta megszerezte a doktori fokozatát – s csak mások szeszélyeitől függött, hogy még meddig. Harminckét éves volt.
Sykes a Földtani Tudományok Tanszékén dolgozott a számára kijelölt feladatokon. Munkájának nagy keletje volt, hiszen Sykes szorgalmasan és precízen dolgozott, s a fizetése is csak éppen hogy meghaladta a legalsó határt. Ekkor történt, hogy felettese, dr. Lamont Gertz, azt a feladatot bízta rá, vizsgálja meg, miként viselkednek azok a madarak, amelyeket demagnetizált közegben helyeznek el. A munka, feltehetőleg, a NASA által végzett kutatás része volt, és arra kereste a választ, vajon az űrben, a Földet körülvevő mágneses burkon kívül dolgozó űrhajósok elveszítik-e tájékozódási képességüket.
Sykes munkája abból állt, hogy részletesen le kellett rajzolnia a hatalmas kalitkába zárt varjak, postagalambok és vadludak mozgását. A feladat rettenetesen unalmas volt. A zavarodott szárnyasok fejüket ide-oda forgatva, szárnycsapkodással repültek fel a mesterséges fa ágairól és károgva, burukkolva, gágogva ütődtek a puha hálónak, ám Darius Sykes megőrizte jókedélyét.
Nem úgy felesége, aki egyidős volt vele. Közel tízéves házasok voltak. Ruby, aki egy általános iskolában tanított, a lágy hajlatok és szelíd domborulatok összetett csodája volt. Keresztnevéhez híven egész lényét vöröses kisugárzás lengte körül: vörösesbarna haj, rózsás arcbőrét imádni való vörösesbarna szeplők tarkították – s a hatást tovább fokozta, hogy előszeretettel viselt élénkpiros ruhadarabokat, használt skarlátvörös rúzst és körömlakkot. No nem a férje kedvéért csípte így ki magát, hanem az új szeretőjéért. Életében ez volt az első házasságon kívüli kapcsolata. A férfi jóképű volt, nem úgy, mint jelentéktelen férje meghatározatlan szalmasárga bajuszával, fakó kék szemével, szabálytalan fogsorával és csapott állával.
Ettől még, normális körülmények közt, Ruby nem bújt volna egy idegen ágyába, ha legalább az otthoni körülményekkel elégedett. Az anyagi helyzetük volt az egyik ok. A házaspár szegényes környéken élt háromszobás házában. Amíg Sykes még egyetemi hallgató volt, ezt meg is lehetett érteni, de ahogy teltek az évek, s nem jutott előbbre a szamárlétrán, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy állandósul az alsó középosztályhoz tartozásuk. A helyzeten Ruby tanári fizetése sem sokat javított. Belefáradt a küszködésbe és gyermek után vágyott. A szeretőjének mindene megvolt, ami Sykesból hiányzott; beleértve a pénzét is.
De még csak nem is ez volt Ruby legnagyobb bánata. A férje mellett megölte az unalom. Bár Darius rendkívül jó eszű volt (ebben a tekintetben akár a szeretőjével is vetekedhetett volna), érdeklődése mégis szűk körben mozgott. Olyan ember benyomását keltette, akinek szellemi és érzelmi fejlődése valahol útközben elakadt. A példa kedvéért rend-, pontosság- és dinoszaurusz-mániája hozható fel a sok egyéb közül.
– Jaj, Dee, néha másról is beszélhetnél. Örökké csak ezek a dinoszauruszok! – szokta mondogatni Ruby. Sykes, képesítése szerint paleomagnetológus volt (paleo – értsd: ős). Tudományos bizonyítékokat keresett arra, hogy a dinoszauruszok hatvanöt évmillióval ezelőtti kihalása szoros összefüggésben volt-e a Föld pólusainak felcserélődésével. Bármennyire eredeti volt az elgondolása, rossz nyomon járt, s feltevését nem sikerült bizonyítania.

*

– Lammy, ugye nem fogod Dee-t kirúgni az állásából?
– Drágám, icipici kis Vénuszom…
– Százötvennyolc centi nem is olyan kicsi!
– Hozzám képest, legalábbis Vénuszocska… Ha elhagynád őt, egy csapásra megoldódnának a problémák…
– Lammy! Esküdj meg, hogy bármi is történik, Dee megtarthatja az állását. Az életének csak a munkája és én adunk értelmet. Nem veszítheti el egyszerre mindkettőt!
– Én…

*

Sykesot a dinoszauruszok, a rendszeretet és a pontosidő-mánia vezették arra a felfedezésre, amely révén később Einsteinhez hasonlították, annak ellenére, hogy eredeti feltevése tévesnek bizonyult. Ez távolról sem meglepő, ismerve az embereket.
Sykesék konyhájának falán egy elemes óra függött. A számlapját üveg fedte, és csakúgy, mint a kerete, műanyagból készült. A számok, a “Made in U.S.A." felirat és a gyártó cég neve feketével voltak ráírva. A piros mutatók fémből készültek.
Sykes minden apró részletet megfigyelt. – Mennyi az idő? – kérdezte Rubytól, miután vízhatlan japán digitális óráján is ellenőrizte a pontos időt, és megállapította, hogy vagy az egyik siet, vagy a másik késik három percet.
– Nincs rajtam óra – vetette oda Ruby, miközben sietve készülődött munkába.
Sykes a hálószobában lévő rádiós órához rohant és megállapította, hogy a konyhai óra egy percet késik. Ezt tudatta is a feleségével, aki már éppen utolsó korty kávéját hajtotta fel állva.
– Nahát!
– De hát…
– Ruby.
– De Ruby, most cseréltem elemet ebben az órában.
Sykes követte a fürdőszobába is, ahol Ruby kirúzsozta a száját.
– Talán nem egészen pontosan állítottad bemondta, bár ismerve a férfi szokásait, ezt kizártnak tartotta. – Lehet, hogy az elemmel van baj.
Sykes új elemet tett az órába, de estére a szerkezet már ismét késett, az újabb elemcsere sem hozta meg reggelre az eredményt.
– Ez az óra elromlott.
– Egy perc ide vagy oda, mit számít? – vetette még oda Ruby könnyedén, mielőtt kedves arcán megjelent a reménytelenség kifejezése.
– Rengeteget. Gondolj bele, mi történne, ha a nap egy perccel korábban kehié fel?
– Gondolom, a világ végét.
Sykes nem bírta elviselni, ha egy időmérő szerkezet képtelen ellátni alapvető feladatát, s munkába menet a bűnöst elvitte egy háztartási gépeket szerelő műhelybe.
– Faliórákat nem vállalunk – mondta a kék munkaruhás férfi.
– Faliórákat nem? – kérdezte csodálkozva Sykes. – Miért éppen azt nem?
– Éppen faliórákat nem.
– Faliórákat nem javítanak – ismételte Sykes. Ekkor a szerelő olyan kijelentést tett, amely a sci-fi filmek jól edzett nézőinek is felborzolná az idegeit.
– Érdekes, már mások is hoztak ide mostanában ilyen vacakokat.
Sykes az aktatáskájába tette az órát és magával vitte a Földtani Tudományok épületének alagsorába, ahol a hatalmas madárkalitka állt. Elővette az előző este félbehagyott munka iratait. Rosszkedvűen pillantott rá a faliórára, pontosan beállította, visszacsúsztatta az aktatáskájába, amely egy három és fél méter magas demagnetizált tekercs tövében pihent. Asztalhoz ült és kezében a jegyzetfüzettel, stopperórával és zsebszámológéppel, folytatta a madarak aprólékos megfigyelését. Más ember begolyózott volna az unalomtól, de Sykes még az otthonról hozott szendvicseket is elfelejtette megenni. Pontban öt órakor megetette a madarakat, friss vizet adott nekik, kisöpörte a kalitkát és távozott.
Otthon kivette a faliórát az aktatáskájából és meglepetéssel konstatálta, hogy halálpontos. Amikor Ruby, kissé késve megérkezett – ez mostanában mind gyakrabban fordult elő vele –, Sykesnak eszébe sem jutott, hogy megkérdezze, miért, hanem azonnal az órára mutatott.
– Percre pontos. Pedig reggel óta nem cseréltem elemet. Nagyon furcsa.
– Néha történnek megmagyarázhatatlan dolgok… – mondta, s rögtön meg is bánta, hogy kicsúszott a száján. Tudta, hogy megszólal a jól ismert lemez.
– A dolgok nem történnek csak úgy. Isten nem szórakozásból teremtette a világot.
– Ahogy a te kedvenc Einsteined mondta. De talán pókerezni szeret – próbálkozott Ruby.
– Már megmondtam neked, hogy…
– Tudom, tudom.
Másnap a falióra ismét késett. Sykes elvitte magával a laboratóriumba, pontosan beállította és alacsony mágnesességű térbe helyezte. Az óra ismét maga volt a megtestesült pontosság, így Sykes arra a következtetésre jutott, hogy a tekercsek demagnetizálták az órát.
De vajon mitől vált mágnesessé?
Az okát az otthonában kellett keresni. Azon az éjszakán a konyhaasztalon hagyta a faliórát, amely reggelre japán karórájával összhangban mutatta az időt. Vagyis a faliórát befolyásoló mágneses térnek a közelben kell lennie. Sykes alaposan szemügyre vette a terepet.
A falióra megszokott helye alatt mágneses késtartó állt. Lehetséges, hogy a késtartó magnetizálta az órát valamilyen módon? Hosszas kísérletezés után – Sykes az órát a konyha legkülönbözőbb pontjain helyezte el – megállapította, hogy valóban a késtartó a bűnös, magnetizálta és alig érzékelhetően lelassította a fémmutatókat.

*

A dolog, hogy egy mágneses késtartó magnetizálja a faliórát, felettébb meghökkentő volt. Főleg mivel a hatás egyik nap érzékelhető volt, a másik nap viszont nem. Csak nem egy huncut mágneses szellem garázdálkodik?
Sykes a konyhaasztalnál ült, kezében egy stopperórával, amely a tizedmásodperceket is mutatja és egy színházi látcsővel. A látvány felingerelte Rubyt.
– Nem tudsz máshová menni, amíg elkészítem az ebédet? Vidd magaddal azt az órát!
– A helyén kell maradnia, épp a késtartó fölött.
– Akkor csavarozd le a tartót is, és vidd azt is magaddal.
– A tényeket nem változtathatom meg. Hát nem érted?
– Nem. De ha engem kérdezel; marhaságokkal foglalkozol.
– Azt hiszem, újra kezdődik – mondta a látcsőbe bandzsítva, és elindította a stopperórát. – Te jóságos ég! – sóhajtotta. Sykes már felfogta a szörnyűséget: mágneses rezgéseket észlel, valami olyasmit, mint a földrengés előtti szeizmikus rezgések.

Második fejezet
Gertz

Sykes elhanyagolta a madarakat, épp csak megetette és tisztán tartotta őket. A számítógépen átnézte a pólusok felcserélődéséről rendelkezésre álló adatokat, amelyek a mélytengeri és lávaüledékben, sziklákban található kövületek mágnesességének vizsgálatán alapultak. A kutatások alig haladtak előre valamit, mióta befejezte egyetemi tanulmányait.
A pólusok felcserélődését valószínűleg a Földet ért erős kozmikus behatások indíthatták el. Amíg azonban a bolygó egy külső forrásból, talán épp a még ifjú Napból, mágneses energiával töltődött fel, a belsejében zajló folyamatokhoz nem volt szükség külső behatásra. A föld tengelyforgása akár ötven mágneses örvényt is irányba terel, néhánynak mégis mindig ellentétes volt az iránya, és ha a folytonosan zajló változások hatására épp ezek kerültek túlsúlyba, már meg is történt a pólusok felcserélődése.
– Sok mindent nem tudunk még – szólalt meg Sykes. – Például azt, hogy milyen gyorsan megy végbe a pólusok felcserélődése, évszázadokig tart vagy gyorsabb. Én inkább arra tippelek, hogy gyorsan, hiszen a Nap mágneses erőterének iránya tizenegy évenként megváltozik…
– Dee! – szólt ki Ruby a hálószobából. – Magadban beszélsz!
– Vajon hol megy majd végbe a pólusok felcserélődése? – suttogta Sykes. – Talán a Föld középpontján keresztül? Az másra nem is lesz hatással, csak az iránytűre. De tegyük fel, hogy a dolog a felszínen zajlik le? Ki tudja?!
A komputer mellett, ez alkalommal, Sykes sokkal izgatottabb volt a megszokottnál. Az ösztönei azt súgták, hogy a késtartó és a falióra fontos felfedezéshez vezették.
Úgy vélte, a parányi mágneses ingadozások, amelyeket épp felfedezett, bizonyára megmutatkoznak majd azokban a kisebb unipoláris csomópontokban, amilyenek Szibériában, Kanada középső részén, Afrika belsejében, az Indiai-óceán déli részén, Európában és az Egyesült Államok egyes részein, így például Dél-Kaliforniában is találhatóak.
– Semmi kétség, egy éppen aktivizálódó mágneses térben ülök!
– Dee, már megint magadban beszélsz.

*

Sykes bánta már, hogy pályája során mindig olyan tesze-tosza módon viselkedett. Tudományos folyóiratokban publikálhatott volna, konferenciákon mérhette volna össze a tudását a kollégákkal – bármit, csak hogy nevet szerezzen magának. Most, amikor végre fontos közölnivalója akadt, nem volt, amivel tudományosan alátámassza. Talán dr, Gertz segíteni fog.
– Beszélnem kell dr. Gertzcel – fordult váratlanul Rubyhoz.
– Gertzcel! Miért?
– Figyelmeztetnem kell.
– Figyelmeztetned, de mire? – kérdezte ijedten.
– A helyzetre.
Több se kellett Rubynak. Meglehet, Dee rájött, hogy Lammy Gertz a szeretője? – Milyen helyzetre?
– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de bizonyítékaim vannak.
– Bizonyítékaid? – kérdezte Ruby aggodalmas hangon. – Bizonyítékaid, de mire?
– A helycserére, ahogy látom.
– Ki cserél helyet – fogta szinte könyörgőre.
– Te…
– Hogy én? – sikoltotta Ruby. – Engem okolsz? Rubyt igazán nem lehet elítélni azért, hogy szinte pánikba esett. Nyakig benne volt a perzselő tiltott kapcsolatban, amelynek vége szakad, ha a férje tudomást szerez róla, s lehet, hogy már szerzett is. Talán jobban tenné, ha bevallaná, mielőtt még Dee megvádolja. Kérhetné, hogy váljanak el, de ez még kissé korai – éppen csak elkezdődött a viszonyuk Lammyvel, s ki tudja, mit hoz a jövő? S arra sem volt felkészülve, hogy tízévnyi próbálkozás után kiadja Dee útját. Csapdában érezte magát, az ajkába harapott és talán ki is pakolt volna, ha Sykes nem vágja rá: – Téged? – Fakó szemével bárgyún az asszonyra nézett és pillantása már tovább is siklott a faliórára. A számára fontos dolgok a Föld belsejében forrongtak. – Ki beszél itt rólad? Nem ki, hanem mi cserél helyet. Ez a világ rákfenéje, ez a szubjektivitás. Az emberek nem tudnak kilépni önmagukból. De akár tetszik, akár nem, most majd meg kell hogy tegyék. A kérdéseket önmagukban kell megvizsgálni, érzelmek nélkül. Lehet, hogy nagy veszély fenyeget. Elképzelhető, az ismereteim alapján, hogy közel állunk a katasztrófához – magyarázta Sykes tőle szokatlanul bőbeszédűen. – Magyarázzam el részletesebben is?
– Ne fáradj – mondta Ruby, és hálát adva a sorsnak, ásított. Az ő feje fölül elhárult a katasztrófa veszélye. Sykes karóráján megszólalt a jelzés. Eljött a heti szex ideje.

*

Dr. Lamont Gertz személye legalább annyira megrémítette Sykesot, mint a küszöbön álló mágneses zűrzavar.
Darius és főnöke egymás szöges ellentétei voltak. Gertz, aki csak nyolc évvel volt idősebb, már majdnem egy évtizede volt professzor, míg Sykes esetében az is kétségesnek tűnt, hogy valaha is feljebb kerüljön a tudományos ranglétrán. Gertz, a nem is olyan távoli jövőben, a Földtani Tudományok Tanszékének vezetője lesz, és így nyitva az út a ranglétra szédítő magasságai felé. Talán egy nagy tekintélyű tudományos testület vezetője lesz vagy az ENSZ tudományos titkára.
Jóképű, sötét hajú, izmos férfi volt. Ez az intellektuális erőmű a doktorátusának megszerzésével egy időben profi futballista is volt. A légköri geológiáról írt disszertációja nagy elismerést vívott ki és később kiadták tankönyvként. Gyors észjárása legendás hírű volt. Gondolatainak sebessége szinte mindig megakadályozta abban, hogy befejezze a mondatait. Különösen türelmetlen volt azokkal, akikről az volt a véleménye, hogy testileg vagy szellemileg alsóbbrendűek nála. És Sykes, Gertz szerint éppen ebbe a kategóriába tartozott. Sykes még csak nem is sejtette, hogy a NASA (valójában a Pentagon) által szponzorált – és általa végzett – madárkísérletek célja többek között az volt, hogy megvizsgálják az antimágneses sugárzás hatását, amely megzavarhatja az űrhajók és repülőgépek személyzetét. így hát semmi meglepő nincs abban, hogy amikor Gertz végre személyesen fogadta Sykesot, igyekezett a beszélgetést rövidre fogni.
– Nos, hát, hogy is… – kezdte, hatalmas íróasztala fölött a távolba meredt és az járt az eszében, hogy Sykes feleségét rövidesen magáévá teszi az egyetem agglegény tanárai részére fenntartott szállásán.
A közelmúltban elvált, ragadozó Lamont egy tanszéki estélyen ismerkedett meg Rubyval a férj orra előtt. Jól számított, hogy a nőnél – a teke nyelvén szólva, amiben Gertz, csakúgy, mint annyi minden másban, verhetetlen volt – tarolni fog. Ruby, akinek hízelgett, hogy az egyetem legragyogóbb férfija tünteti ki a figyelmével, minden tekintetben valóra váltotta Gertz reményeit. Mohóságát csak fokozta Ruby feszes mellének, keskeny csípőjének, gödröcskés térdének és nyúlánk lábujjainak emlékképe, s még inkább igyekezett gyorsan megszabadulni Sykestól. – Gondolom, a jelentése…
Sykesnak hirtelen az a sejtése támadt, hogy Gertz nem vette a fáradságot, hogy végigolvassa jelentését a huncut mágnesességről, amelybe oly sok munkát fektetett, de a rá jellemző módon, elhessegette magától a gondolatot. – Az írás nem az erősségem – siránkozott, mintha sajnálná, hogy szóba kell hoznia a stiláris nehézségeket.
– Hmmm.
– Uram, önnek szükségtelen elmagyaráznom, hogy a Föld mágneses pólusainak felcserélődése…
– Hmmm, hmmm.
– …ritkán fordul elő; úgy kétszázezer, de lehet, hogy egymillió évenként, különböző intenzitással.
– Kérem folytassa a…
– Legutóbb hétszázezer-harminc évvel ezelőtt volt ilyen – jelentette ki Sykes.
Gertz kivillantotta a fogait, amelyeket – büszkén állította – fogorvos még nem látott, mégis túl aprónak és szabályosnak tűntek egy ilyen erőteljes férfíarchoz. – Tehát már csak kétszázhetvenezer évet kell várnunk arra… – rivallt rá Sykesra.
– Várni? De hiszen a pólusok felcserélődése rövidebb időközökkel is bekövetkezhet – mondta Sykes. Azon törte a fejét, hogyan kösse le a nagyember láthatóan el-elkalandozó gondolatait. Gyorsabb beszédsebességre kapcsolt. – Bizonyítékaim vannak rá, hogy a következő eset hamarosan bekövetkezhet. Erről írtam a beszámolómban.
– Ne legyen hiszté…
– …rikus? A felcserélődés biomagnetikus következményei beláthatatlanok. Ilyen esetre az emberiség még nem szerzett tapasztalatokat.
– Nos – mondta Gertz könnyedén, ő is be tudná bizonyítani, hogy az emberiségnek még a kisbolygók becsapódásával kapcsolatban sincsenek tapasztalatai, de nem izgatta ennyire magát.
– De arra nézve semmilyen bizonyíték nem létezik, hogy egy kisbolygó becsapódásának tartós következményei lennének! – vágta rá Sykes izgatottan. – Ezzel szemben a pólusok felcserélődésének nagyon is lehetnek. Azt sem bizonyítja semmi, hogy egy ilyen becsapódás valaha is megismétlődhet, míg a pólusok esetében ez statisztikai bizonyosság. A kérdés most már csak az, hogy mikor.
– Talán éppen most? – ingerkedett Gertz.
– Megtörténhet. A dolgozatomban arra kívántam rámutatni, hogy ha a Föld, vasmagja miatt, mint egyszerű mágnes funkcionál, akkor a folyamat lezajlása várhatóan lassú lesz. így csak csekély következményei lesznek, amelyeket ellensúlyozni lehet az érintett technika fokozatos átállításával. Ellenkező esetben a helyzet sokkal nagyobb veszélyekkel fenyeget.
– Hmmm – dörmögte Gertz, akinek a gondolatai ismét Ruby boldogító alakja körül forogtak és mirigyei működésbe léptek. – Milyen végzetes…
– Végzetes? Bizonyára, nagyon. Ha a pólusok mágnesességét a Föld belsejében lévő elektromos áramlatok okozzák, akkor a Föld úgy viselkedik, mint egy elektromágnes, és a pólusok felcserélődése végbemehet a felszínen is. S ez valóban végzetes lehet, hacsak nem ez lesz maga a vég. Túl sok minden van, amit még nem tudunk.
Gertz, “súlyos" egyéniségéhez képest fürgén, felugrott az asztalától, ezzel is jelezve, hogy a téma untatja és nem kívánja drága idejét vesztegetni, tornacipőjében a beépített szekrényhez lépett és egy súlyzót vett elő, amelyet játszi könnyedséggel emelgetett a magasba. Sykes folytatta. – Ebben az esetben a folyamat hihetetlenül gyors lesz, amelyet pusztító elektromos viharok kísérnek. Hatalmas energiamennyiség szabadulhat fel, úgy egytrillió kilowatt. A kisülések pedig egész városokat pusztíthatnak el.
– Húúú-ha, húúú-ha… – kezdte Gertz a légzőgyakorlatot.
– Az ugrásszerűen megnövekedett mágnesesség pokoli dolgokat művelhet az elektronikában és a távközlésben. Másrészt, amikor a két mágneses mező találkozik és kioltja egymást, a mágnesesség értéke nulla lesz, s ezzel megsemmisíti a Van Allen-öveket. Az emberek fokozott kozmikus sugárzásnak lesznek kitéve. S akkor sincs sok esélyünk, ha a klíma nem változik meg.
– A klíma?
– Hát persze. A folyamat során a Napból jövő sugárzó részecskék jégkristály-magokat hozhatnak létre.
– Te jó isten – morogta Gertz mogorván. – Bizonyítsa be, ha tudja, hogy eljön a jégkorszak.
Sykes pillantásában egyszerre volt düh, szemrehányás és bánat. Nyilvánvalóvá vált, hogy Gertz ki sem nyitotta a jelentést, ezzel kellemetlen helyzetbe hozva Sykesot. A felsőfokú matematikai számítások híján könnyű volt gúnyt űzni a feltevéseiből. De Gertz még csak azt a fáradságot sem vette magának, hogy megvizsgálja a vázlatait, s bizonyára nem fog újabb lehetőséget kapni tőle. Sykes széttárta a kezét és belevágott. – Észrevettem, hogy késik az órám.
– Az órája? – Gertz most először kapta fel a fejét.
– S nemcsak az enyém – mondta Sykes dacosan, felidézve a szerelő szavait.
– Még hogy az órák… – Gertz a nevetéstől megingott a súly alatt.
– A konyhánkban a falióra egy mágneses késtartó felett lóg a falon. Az elemmel működő órák szinte alig fogyasztanak áramot, ezért kicsi az ellenállásuk. Beszereztem több ilyen típusú órát is, s valamennyi ugyanúgy viselkedett.
– Ha nem tudja, mi az, amit keres, az elméletek semmire…
– Semmire sem vezetnek? Felteszem a kérdést: hogyan fordulhat elő időnként, hogy az iránytű a megszokottnál mikromásodpercekkel gyorsabban fordul északi irányba. Több napomba tellett, amíg sikerült ezt a jelentést kimutatnom, mert előfordulása rendszertelen. A mágnesesség növekedhet…
– Növekszik a…
– És csökkenhet – mondta Sykes ingerülten. – Szerény véleményem szerint ezek az ingadozások kétségkívül a mágneses mezők felcserélődését jelzik. A változások azonban teljes mértékben előre megjósolhatatlanok, és elképzelhető, hogy csak kisebb területekre korlátozódnak. Nem lennék meglepve, ha a Szibériában lévő mágneses állomáson, amely velünk azonos mágneses zónába tartozik, szintén regisztráltak volna hasonló jelenségeket.
– Már megint a szovjetek! Nyet! Elég volt! Maga véletlenszerű instabilitásokkal…, időszakos változásokkal…, rendszertelen semmiségekkel foglalkozik. – Gertz elhadart vagy fél tucat kitalált kifejezést, amelyeket a tudósok arra használnak, hogy leplezzék, ha valami nem illik a képbe. – Foglalkozni fogok a témával… amennyiben ez… – Letette a földre a súlyzót, ezzel is jelezve, hogy vége a meghallgatásnak.
– Minden? – rikácsolta Sykes rekedten. – Képtelen megérteni, lehet, hogy ez lesz a legsúlyosabb probléma, amivel az emberiségnek valaha is szembe kellett néznie? Valaha is! Jusson eszébe, mi történt a dinoszauruszokkal?
– Nem voltam ott. Különböző magyarázatok léteznek…
– Tudom, tudom! Az időjárás túl nedves lett, az időjárás túl száraz lett, a levegő túlzottan felmelegedett, a levegő túlzottan lehűlt a krétakorban és a hím dinoszauruszok páncélja felmondta a szolgálatot. Kis testű szárazföldi állatok harcoltak élelemért és felfalták a tojásaikat. Újfajta növények mérgezték meg őket, még az is lehet, hogy pszichoaktív növényeket fogyasztottak. Újonnan megjelent rovarok terjesztették a halálos kórt. Hatalmas vulkánkitörések pusztítottak szerte a Földön. Hatalmas meteor ütközött a Földnek, s az ennek következtében felszálló porfelhő eltakarta a Napot, emiatt drámai mértékben csökkent a hőmérséklet, s így az élőlények éhen pusztultak vagy megfagytak. A Föld felszíne elmocsarasodott, nem maradt hely a fennmaradásukhoz. A dinoszauruszok túl nagy testűek voltak. De akkor mi a helyzet a kicsikkel? Eltűntek, talán, mert lejárt az idejük. Micsoda romantikus elképzelés! Most talán eljött a mi időnk is? Nem! Csak egyetlen értelmes magyarázat létezik. Biztosan tudjuk, hogy a véglények egy mészhéjú fajtája és egyes baktériumok kihaltak a Föld mágneses pólusainak felcserélődésekor. Meg vagyok győződve, hogy a dinoszauruszokat is ugyanakkor érte el a végzetük. Hatvanötmillió évvel ezelőtt e folyamat következtében elvesztették tájékozódási képességüket. Természetes előfordulási helyükről más vidékekre tévedtek. Nem tudták, merre tartanak, mert minden fenekestül felfordult. Ezek a szerencsétlen teremtmények valószínűleg vízbe, mocsárba fulladtak.
Gertz elcsigázott pillantásából sütött, hogy a fulladásos halál vagy az élve eltemetés túl enyhe végzet lenne Darius Sykes számára. – Az elgondolásában csak az a bökkenő, hogy akkoriban nem volt…
– Hogy nem ment végbe abban az időben a pólusok felcserélődése? Ki tudhatja biztosan? Mi a helyzet akkor a javai előemberrel, a homo erectusszal? Ez a típus az utolsó feljegyzett pólusfelcserélődés idején halt ki. Az előember testüregeiben, csakúgy, mint nekünk, valószínűleg magnetit volt. Emiatt volt hajlamos arra, hogy elveszítse tájékozódási képességét. Tételezzük fel, hogy sikerül túlélnünk a dolgot, ellenállni a szoláris szélnek, a megnövekedett radioaktív sugárzásnak, a megváltozott klímának, az elektromos és elektronikus katasztrófáknak, s még sok minden másnak. De mi van akkor, ha olyannyira megzavarodva kerülünk ki belőle, hogy egy biciklit sem tudunk elkormányozni, nem egy autót, ha ugyan lesznek még akkor autók. S mi lesz akkor, ha a mágneses vihar következtében az agy jobb és bal féltekéjének funkciója felcserélődik? Egészen mások lesznek-e az emberi lények? Pozitív vagy negatív irányban változnak-e majd meg? Valamennyien… borzasztó… megőrülhetünk. S ki tudja, mi jöhet még!
– Hogy csak egy dolgot említsek, a Kaliforniai Műszaki Egyetemen megszűnik a maga folyamatos munkaviszonya – élcelődött Gertz. Még mindig Ruby járt az eszében, hirtelen megérezte, hogy reménytelenül és tehetetlenül szerelmes a vörös nőbe, s úgy vélte, ha Sykesot félreállítaná az útból, az mind házassági, mind szakmai szempontból kifizetődő lenne. Lehet, hogy Sykes elgondolása figyelemre méltó, amelyet ki kéne aknázni. Gertz elhatározta, hogy a maga javára fordítja a dolgot.
Ahogy ott álltak, Gertz elnézett fiatalabb kollégája feje felett, s végre befejezett egy mondatot. – Maga az, aki megőrült.

Harmadik fejezet
A mágnes rabja

Sykesot egy számára teljesen ismeretlen, ezért tőle idegen érzés kerítette hatalmába. Egy olyan ember jogos haragja, aki létfontosságú igazságot fedezett fel, amelyet az “uralkodóház" gyomra nem vesz be.
Végül is, Gertz – állapította meg magában –, aki a tudományos társadalom oszlopos tagja volt, el sem olvasta a jelentését. Ha Gertz így tett, a felettesei sem tesznek majd másképpen. Sykes megértette, hogy lépésről lépésre kell megküzdenie a felfedezéséért. Talán még veszélyeket is kell vállalnia, hogy meggyőző bizonyítékokat tudjon felsorakoztatni.
Az alagsori laboratóriumban a madarak “kenyéradó" gazdájukra függesztették szemüket. Sykes még a hétvégeken is bejárt megetetni a szárnyasokat. – Káárr – rikoltott az egyik varjú követelőn. Sykes belépett a kalitkába, bár a nulla magnetizmus emberekre gyakorolt hatásának tanulmányozására csak a kutatás későbbi szakaszában került volna sor, amennyiben a madárkísérletek ártalmatlannak bizonyultak. Karjait összefonta, fejét szomorúan előrehajtva összegörnyedt, mint aki a mágneses vonzás és taszítás szellemének segítségéért könyörög. Ez a szellem, mint később kiderült, több volt egy titokzatos kis ismeretlennél. S talán éppen csak egy ilyen embernek sikerülhetett kapcsolatba kerülnie a Föld szellemével.
Felegyenesedett és – saját állítása szerint – megerősödve kilépett a kalitkából. Beszórta a madaraknak a takarmányt, ünnepélyesen feléjük biccentett és kilépett egy világba, amely soha nem lesz már a régi.

*

Sykesnak soha nem volt elég bátorsága lopni, most mégis felfeszített egy bezárt üveges szekrényt és elemelt egy értékes Magnagaussométert. Ezzel a műszerrel mérik a mágneses energia mennyiségét, melynek mértékegysége a gauss. A gaussométer nevét a német fizikusról, Carl Frederick Gaussról kapta, aki 1838-ban kimutatta, hogy a Földet mágneses erőtér veszi körül. A műszer igen érzékeny volt, mégis elég kicsi ahhoz, hogy a zsebében elférjen. Hazaérve Sykes leszerelte róla a “KME tulajdona" feliratú táblácskát, nehogy Ruby kérdezősködjön.
Birtokba vette a garázst, s nekiállt összegyűjteni patkót, mágneses játékokat, mágneses zárakat, a hűtőszekrény ajtajáról az üzenő fecniket rögzítő mágneseket és így tovább; majd valamennyit megmérte a gaussométerrel. Amikor Ruby hazaért, fel volt háborodva, amiért fényes, kis piros Fordját a szabad ég alatt kellett hagynia Darius ütött-kopott Honda furgonja mögött.
– Hibbant féleszű!
– Mi a fenét csinálsz?
– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Sykes a szokottnál nyájasabban.
– Ehhez az istenverte kuplerájhoz?! – A férfi nem válaszolt. – Miért nem váltam még el tőled? Zárkózott vagy és nincsenek érzéseid.
– De vannak – ellenkezett Sykes szemrehányóan.
– Mifélék?
– Hát… az titok.
Sykes teljesen belefeledkezett a kutatásba. Megszállott tevékenységének első napjai idején történetesen tanítási szünet volt az egyetemen. Ruby tehát várta az alkalmat, bízott benne, hogy Sykes hamarosan visszatér az intézetbe. Ám hamarosan világossá vált, hogy rendíthetetlen, s nem tágít a garázsból. Ez Ruby számára rettentően kényelmetlen volt, hiszen így Darius elkerülhetetlenül észreveszi, ha a találkái miatt késve érkezik haza. Rubynak nem volt gyakorlata a hűtlenség művészetében. Nem tudta, hogyan uralkodjon ajka és keze remegésén, hogyan válaszolgasson a kérdésekre nyugodtan, izgatottság nélkül. Ha Darius csak egy csöppet is gyanakvó természet, Ruby kapkodásából már bizonyára sejtett volna valamit. De Sykes agyára mágneses felhő borult.
– Hogyhogy folyton itthon lebzselsz? – bökte ki Ruby. – Senkinek sem fog feltűnni, hogy soha nem jársz be a laboratóriumba?
– A madarakat elláttam. Hetek telhetnek el anélkül, hogy bárki rájönne, nem is jártam a környéken. Hát ilyen előkelő helyet foglalok el a ranglétrán.
– Van egyáltalán valami célja annak, amit csinálsz?
– Egészen jelentéktelen, összehasonlítva… – Darius nehézkesen odébb cammogott.
– Úgy beszélsz, mint… – Ruby majdnem kimondta Gertz nevét, arra a szokására célozva, hogy ritkán mond végig egy teljes mondatot. Zavarában paprikavörös lett és berohant a házba.
Ruby nehezen viselte el, hogy férje szétszereli a háztartási gépeket. Ugyanis szinte valamennyi elektromos szerkezetben van mágnesesség (mivel az elektromosság és a mágnesesség ugyanannak a fizikai jelenségnek különböző megnyilvánulásai), így Sykes valamennyit méréssel akarta hitelesíteni, még ha ehhez ki is kellett belezni azokat. Szétszerelte a magnót, amelyet Ruby a tanításhoz használt, a női borotvát, és éppen a turmixgép került volna sorra, amikor Ruby őrjöngve megjelent.
– Meg tudnád magyarázni?
– Hogy miért ingadozik a mágnesesség?
– Meg ne magyarázd! Ha szamárságokról van szó, te vagy a legnagyobb szamár. Ne csinálj az otthonunkból romhalmazt, ha erre vágysz, menj el inkább egy roncstelepre. Tönkretetted a borotvámat. Ki fogja összerakni, talán egy jótündér?
– Semmi az egész. Ez a darab valahová ide való.
De Ruby már távozott is sietve, hátrahagyva a roncsokat. Sykesnak, lázas igyekezetében, hogy eredményeket mutasson fel, eszébe sem jutott a roncstelep. De amikor Ruby szóba hozta, Darius előtt felrémlett egy nagyobb mágneses “fogás" lehetősége.
Egy percig sem késlekedett, s már ott is volt az autótemetőben. Egy daru nagy teljesítményű elektromágnes segítségével emelte fel a roncsokat és szórta bele a sajtoló gépbe, amely koporsó méretű tömböket préselt belőlük. Az illetéktelen személy, Sykes ott állt kivont gaussométerrel a kézben, mérésre készen.
Elképzelhető lenne, hogy a Természet a nagy mutatványra készülődve nem törődött azzal, ha a dolgaiba avatkoznak? A daru elhaladt Sykes feje felett, akinek – amikor észrevette a gaussométeren, hogy a mágnesesség hirtelen lecsökkent – volt annyi lélekjelenléte, s elugrott az éppen mellette lezuhanó roncsok alól. Különös baleset lett volna, ha Sykesot egy felülről érkező autó agyonüti, s felmerülhetett volna a kérdés, vajon ő is felelős volt-e a történtekért.

*

– Ez mi? – kérdezte Ruby.
Gertz felmarkolta a papírköteget és úgy lobogtatta, mint aki tüzet akar éleszteni. – Ez egy…
– Lammy, a mondataid egyre rövidebbek és rövidebbek. Már annyi támpontot sem adsz, hogy legalább meg tudjam fejteni őket.
– Az eszem fürgébb, mint a…
– Nyelved, így már jobb. Látom, Dee neve áll rajta.
Gertz láthatóan kelletlenül rakta le Ruby elé a jelentést. – Valami, amit Sykes összehordott – mondta küszködve.
– A margójára megjegyzéseket írtál – mondta Ruby és ujjával a papírra bökött.
– Ezek az én megfigyeléseim. Nem az ő nevetséges… – mondta Gertz elfogultan.
– Reggeltől estig gépel. Keményen dolgozik, de nem tudom, min. Legalább már nem csinál a házban felfordulást.
– Felfordulást?
– Mindent szétszerelt, akár egy hatéves. Csak a fémszerkezeteket, a műanyag nem érdekelte. Leszerelte a vízgyűjtő szivattyút is, s most az alagsorban áll a víz. Csak abban reménykedem, hogy továbbra is eljár otthonról.
– Ellenőriztem, az egyetemen nem járt benn több mint egy… Akkor hová…
– Nekem sem árulja el, de a csizmája mindig sáros, s a koszt behordja a lakásba.
– Csizma. Sár – ismételte Gertz elgondolkodva.
– Attól tartok, Dee megpróbálja elpusztítani önmagát.
– Hmmm. Talán meg akarja…
– Gondolod? Légy szíves, ne mondd ezt, Lammy!

*

Sykes majdnem az életét vesztette annak az eseménynek a során, amelyet mások a pillanatnyi energiakimaradás rovására írtak. Az elektromágnes továbbra is szaporán emelgette a roncsokat. Sykes arra a következtetésre jutott, hogy ha áramszünet történt volna, a mágnesesség lassabban csökken. De nem, ez alkalommal egy másfajta egyenetlen változás történt a mágneses mezőben.
Rendületlenül tovább gyűjtötte az adatokat, amelyek misztikus ívek, szabálytalan görbék és sokat ígérő spirálisok formájában jelentek meg az üres milliméterpapíron. Ezek a jelek az ő számára egyértelműen mutatták, miként keletkeznek és hullámzanak mágneses örvények a Föld középpontjában, miközben minden energiájukkal azon vannak, hogy megváltoztassák áramlásuk irányát. Előbb vagy utóbb ez bekövetkezik, s az iránytű követi mozgásukat. Bár most még az eltérés mértéke olyan csekély, hogy az alattomos mágneses elmozdulást és az iránytű változását csak egy olyan éles szemű és edzett megfigyelő képes érzékelni, mint Sykes, aki tudja, mit is keres. A megfoghatatlan adatok utáni hajsza során hatalmas ipari komplexumokat járt be. A megszállott tudós – arckifejezése ideges, pillantása nyugtalan –, aki megpróbál mosolyogni, amikor autók hullanak alá, tagbaszakadt, pofaszakállas férfiak taposnak a tyúkszemére, amikor a műszak végén szinte agyontapossák a tolongásban. Sárga védősisakot viselt, lötyögő munkaruhájára hamis jelvényt tűzött. Szinte bármelyik hitelkártya megtette az azonosító jelvény helyett, a biztonsági őrök már annyira hozzászoktak a műanyag kitűzőkhöz. Futószalagok mellett járkált fel s alá, kezében a gaussométerrel azt a látszatot keltve, hogy az idő és a teljesítmény összefüggéseit tanulmányozza.
Furcsa apró működési hibákat és eltéréseket regisztrált: egyik alkalommal egy sor robot dermedt mozdulatlanságba villanásnyi időre, máskor egy komputer, amely a mágnesesség segítségével regisztrálta az értékeket, hagyott ki egy ütemet, vagy például megtörtént, hogy a vezérlőkar szeszélyesen felemelkedett és egy egész futószalagot leállított. Sykes tisztában volt azzal, hogy a gyárakban a mágnesességet olyan széleskörűen alkalmazták, hogy egy jelentős változás esetén az iparilag fejlett társadalom ismét fejletlenné válna. Az ijesztő lehetőségek listája egyre csak szaporodott.
Akkor és ott csupán egyetlen dolgot hagyott figyelmen kívül.

*

Ez a bátor, de ügyetlen férfi felhúzta magát a magas acélkerítésre, átvergődött a szögesdróton és lemászott a másik oldalon, nem törődve a kivilágított “ÉLETVESZÉLY" feliratokkal. Belökött egy ajtót, amelyet gondatlan kezek nyitva hagytak. Ott állt a halkan zümmögő áramfejlesztő állomás mellett. Porcelánszigetelők, gombok, védőrácsok fénylettek fakón egy árva villanykörte fényében.
Nem tudott visszaemlékezni arra, vajon ő maga, vagy csak a gaussométer ütközött neki valaminek, tény az, hogy a nagyfeszültségű kisülés bekövetkezett. Számára úgy tűnt – bár lehet, hogy csak túlhajszolt képzelete űzött csúfot belőle –, egy fémgömbből sercegve pattogtak a szikrák és tüzes szalagok villództak, mintha el akarnák őt hamvasztani, miközben elterült a Földön. Azután aranyszínű izzást látott – látott? – az alaplemez aljánál és tetejénél. Az izzás egyre terebélyesedett, s végül hatalmas csillogó, fel-le mozgó gyűrűként olvadt össze.
– Halott? Öngyilkos lett?
– Megérdemelte. Pasadena egész belvárosát elintézte.
– Hogyan juthatott be?
– Átmászott a kerítésen. Úgy tűnik, az áram nem ütötte agyon.
Sykes hallotta a hangokat, érzékelte a fényt a szemhéján keresztül, nagy nehezen felnyitotta és egy rendőrt látott meg, aki fehér szakállával Szent Péterre hasonlított.
– Nem patkolt el. Ülj fel, haver.
– Valószínűleg elájultam.
– Vagy beijedt. Fogja meg a kezem.
– Megy egyedül is.
– Akkor menjünk ki innen. Óvatosan.

*

A rendőrök értesítették Rubyt, ő pedig felhívta Gertzet. – Tudtam, hogy még baj lesz belőle. A zsaruk bevitték.
– Miért? Mit csinált?
– Lammy, ami még annál is rosszabb, mindenhová magával cipelte azt az izét.
– Izét?
– Valamilyen szerkentyűt, amivel azokat a mágneses micsodákat mérik.
– Mágneses mezőket. Hmm. Tehát ő lopta el… Kitalálhattam volna… Akár meg is…
– Halhatott volna? – fejezte be Ruby és megrázkódott.
– Milyen büntetést rónak ki Sykesra?
– Semmilyet, ha beleegyezik, hogy orvosi kezelésre szorul.
Erre Semenzah a megfelelő ember.

*

Radeshwar Semenzah kifejezetten a Földtani Tudományok Tanszékének személyzetével foglalkozott, akiknek atavisztikus viselkedésük és pusztító konfliktusaik miatt feltétlen szükségük volt házi pszichológusra, bár Gertz soha nem érezte valóban szükségesnek.
Gertz nem fakadt volna sírva, ha Sykesot egy időre bezárják, erős nyugtatókat szedetnek vele, s így ő gondjaiba veheti Rubyt és Darius jelentését, így beszámolt Semenzah-nak Sykesról, bár kissé részrehajlóan – biztos, ami biztos – : érzelemmentes személyiség, akarat nélküli viselkedés, rögeszmés teóriák és önpusztító hajlam, lásd a villanyerőműnél történteket.
– Tipikusan a sárgaházban a helye – mondta ki Gertz a véleményét.
– Tessék?
– A diliházban.
Semenzah nem volt különösebben jártas az amerikai szlengben.
– Hogy mondta?
– A lököttlakban.
– Hol?
– A bolondokházában, Radi. Az elmegyógyintézetben.
– Aha, most már értem. Hiányzik egy kereke.

*

Olyan sok embernek a fejében kavarognak őrült gondolatok, hogy csak különc viselkedés esetén fordíthattak különös gondot az emberekre. Semenzah nekilátott, hogy Dariust kifaggassa, mi az oka furcsa viselkedésének. Darius a zsebébe süllyesztette a kezét és mogorván méregette a pszichológust. Semenzah alkatra manószerű volt, a csontjai zörögtek, kopasz volt és szarukeretes szemüveget viselt. Ha nem azt az öltönyt viseli, akár egy szentképen is lefesthették volna. – Mire kíváncsi?
– Az a benyomásom támadt, hogy megpróbált beszerezni egy kis áramot.
– Úgy, ahogy valami élelmiszert?
– Elektromos áramot. Csattanás, sercegés, durranás.
– Nem, nem, nem. Méréseket végeztem. Éppen az egyik legérdekesebb megfigyelés közben egyszer csak váratlanul…
– Zzzzzzz.
– Nehéz ezt elmagyarázni – mondta Sykes idegesen –, de olyan volt, mintha egy kristálygömbön keresztül láttam volna a világ jövőjét. Azt hiszem, ez a jövő egyszerre volt dicső és rémisztő, valószínűleg ezért ájultam el.
Semenzah Indiában tanult, végzettsége szerint csontkovács volt, de ebben a szakmában “túltermelési válság" alakult ki, s mivel más, e téren fejletlen országokban nem adódott megfelelő munkalehetőség, átképezték pszichológusnak. Attól tartva, hogy India elsősorban az okkultizmus terén szerzett magának hírnevet, tanulmányai során magáévá tette a Nyugat által nagyra becsült pragmatizmust: amíg meg nem bizonyosodott az ellenkezőjéről, Semenzah azt feltételezte, hogy a páciens beteg. Miután Gertz meggyőzte arról, hogy Sykesnak köd borult az agyára, megpróbálta azt eloszlatni. – Még szerencse, hogy nem égett meg.
– De a Földet körülölelő, fel-le csúszkáló gyűrűk látványa egy életre az emlékezetembe égette magát. Egy napon azok a mágneses gyűrűk valósággá válnak az égen.
– Aha.
– Nem várhatom el öntől, hogy higgyen nekem. Más sem hitt.
– Senki sem? – kérdezte Semenzah. Szája sarkában, halvány, izgatott mosoly jelent meg, ahogy kirajzolódott előtte a paranoia gyanúja.
– Dr. Gertz sem hitt. A többi helyre is levélben küldtem el felfedezésemről a beszámolót, mert a telefonhívásokra nem válaszoltak.
– Ne vegye személyeskedésnek. Manapság egyre gyakoribb, hogy nem vesznek tudomást a telefonhívásokról. Ez a széles körben elterjedt gorombaság a nárcizmus bizonyítéka, a kulturális hanyatlás jellemzője. Kinek szóltak azok a levelek?
– Az Elnök Tudományos Tanácsadójának, a Mértékhitelesítő Hivatalnak, az ENSZ Tudományos Tanácsának, a Smithsonian Intézet Földmágnesesség-kutató részlegének, dr. T. T. Rubbnak a NASA-hoz. Már nem is tudom pontosan hányat utam. De ezzel az erővel palackokba zárva a tengerbe is hajíthattam volna valamennyit. – Sykes arról nem beszélt, hogy néhány, az időtényezőre és a megjósolhatóságra vonatkozó, kulcsfontosságú egyenletet nem közölt a levelekben, megtartotta őket magának arra az esetre, ha a szükség úgy hozza a tárgyalások során. Nem tudni hogyan, de megszimatolta a veszélyeket.
– Sikerült felkeltenie a figyelmüket?
– Nem, nem reagáltak a tudományos előterjesztésemre sem. Visszadobták azzal, hogy nem tartalmaz elegendő bizonyítékot. Akkor is így jártam, amikor a dinoszauruszok kihalásáról írtam a doktori disszertációmat. Senki nem akart hinni nekem.
– Oh-ho! Szabad megkérdeznem, hogy miért?
– Miért, miért? Mert vaskalaposok, azért. A professzoroknak megcsontosodott elképzeléseik vannak a dinoszauruszokról. Az ő szemükben a dinoszauruszok rettenetes lomha gyíkok, holott a dínók fürgék és mozgékonyak voltak. Szemben azzal az elképzeléssel, hogy talpig páncélban vonszolták magukat a földön, a dinoszauruszok könnyű lábú, gyors járású állatok voltak. Fogadásom van, hogy egy hat méter magas tirannoszaurusz bika legalább hetven kilométeres óránkénti sebességgel tudott vágtatni, annak ellenére, hogy jó hét tonnát nyomott. Képzelje el, hogy egy ilyen magára ront! Még hogy gyíkok! Aligha. A dínók nem köveken sütkérező hüllők voltak. Meggyőződésem szerint állandó testhőmérsékletű, meleg vérű…
– Mit mond? Melegek voltak a dinoszauruszok?
– Meleg vérűek – vörösödött el Sykes. – Azok a begyepesedett tudósok úgy vélik, hogy a dínók azért nem hűltek ki, mert a testüknek olyan hatalmas volt a tömege. Tévedés! A dinoszauruszok meleg vérű emlősök voltak. Valamennyi fajta: a keratoszaurusz, a sztegoszaurusz, a brontoszaurusz, a pterodaktilusz, a triceratops, a tirannoszaurusz, a paraszaurolofusz és még folytathatnám a sort.
– Kérem, ne – mondta Semenzah.
– Bárcsak láthattam volna őket, amint a földeken játszadoznak.
– A földeken? Én úgy tudtam, hogy mocsaras vidékeken éltek.
– Ugyan! Mondom, hogy a szárazföldön. És nemcsak a trópusokat népesítették be, ahogy az emberek hiszik, hanem ott voltak mindenütt. Ezek a nagy testű élőlények meghódították és uralták a földet a mezozoikus nap alatt. Ezek a csodálatos lények sokkal hosszabb ideig uralták bolygónkat, mint az ember ez idáig. Bár a fejük kicsi volt, mégis intelligens lények voltak. Ahhoz mindenesetre túl okosak, hogy olyan gyorsan megadják magukat a “Végső kipusztulásnak", hacsak nem egy szörnyű, mágneses káoszba kerültek.
– Szabad érdeklődnöm, miért ez a kivételes érdeklődés ezek iránt a lények iránt? – kérdezte Semenzah, miközben jegyzetfüzetébe bejegyezte: “érzelmi rendellenesség".
– Annyi az egész, hogy nagyra becsülöm őket. Olyan impozáns, jelentős lények voltak… sok millió évvel ezelőtt… Lehet, hogy jobban kedvelem a múltat, mint a jelent.
– Uh-oh. Tehát a mágnesességgel kapcsolatos előterjesztésével sem járt sikerrel?
Sykes az orvos arcát fürkészte és panaszosan sóhajtott. – Nagyon el vagyok keseredve, valójában leginkább saját magamtól. Egy nagy senki, az örök vesztes klasszikus esete vagyok. Az apám baleknak nevezett és igaza volt. Ó, istenem, fogadok, hogy dr. Gertz nyitott fülekre talált volna. “Na, ne mondja, dr. Gertz. Ez igaz? Feltétlenül átnézzük, dr. Gertz. Létrehozunk egy munkacsoportot a maga vezetésével." Azon sem lepődnék meg, hogy miután dr. Gertz áttanulmányozza a jelentésemet, saját javára hasznosítana belőle. – Semenzahban egyre inkább megerősödött a paranoia gyanúja. – Még ha veszik is a fáradságot… De nem fogják, mert számukra Darius Sykes neve nem jelent semmit. Ha megvizsgálják a jelentésem, akkor is csak azt fogják gondolni magukban: ez egy jött-ment alak, aki még nem mutatott fel semmilyen eredményt, s most azzal akar nevet szerezni magának, hogy pánikot kelt.
– Elképzelhető, hogy magával kapcsolatban valaki ilyen következtetésekre jusson?
– Még a válság kezelésének előzetes tervét is elkészítettem, a lehető legjobbat, amit egy ember egyedül csinálhat, s eljuttattam az Egyesült Államok és a Szovjetunió elnökéhez és az ENSZ főtitkárához is. De ők sem méltattak válaszra.
– Micsoda gorombaság!
– Majd megbánják, ha a pólusok felcserélődnek – mondta Sykes gyerekes kárörömmel.
Semenzah beírta a noteszába: “nagyzási hóbort".
– A kimenetelét lehetetlen megjósolni, bár félek, hogy rettenetes lesz.
– A pólusoknak ekkora energiájuk van?
– Nem, kisebb az energiájuk, mint egy mágneses játéknak, de ha megbolydulnak, az energiájuk is gigantikus méretűvé növekedhet.
Semenzah hozzáírta a megfigyeléseihez: “skizofrénia".
– Maga sem hisz nekem.
– Lassan lejár az időnk – mondta Semenzah a szemüvege mögött pislogva, miközben arany zsebóráját babrálta. – Beszéljük meg, hogyan tovább, különös tekintettel a kezelések időpontjára.

*

– Radi, találtál valamit… – fogta a hangját suttogóra Gertz a telefonban.
– Egy embert bezáratni nem olyan egyszerű. Ennek megvannak a megfelelő eljárási módjai. Nem egészen világos, vajon valóban kárt akart-e tenni magában. Másban pedig nem tett kárt. Arra azonban számítani lehet, hogy újabb támadást intéz létfontosságú létesítmények ellen, csak hogy felhívja magára és felfedezésére a figyelmet, annak ellenére, hogy figyelmeztettem, tartózkodjon az efféle kalandoktól. Addig is a folyamatos kezelésemre szorul. Szentül meg vagyok győződve, hogy egy rögeszmés paranoid-skizofrénnel állunk szemben, aki valószínűleg gyógyíthatatlan.

*

Azok után, hogy Gertz ismét a madárházba száműzte, Sykes eltöprengett. Egyértelmű, hogy Semenzah dilisnek tartja. Lehet, hogy a kis aszott törpének igaza van? Sykes gyötrelmes önvizsgálatot tartott. Tisztában volt a saját fogyatékosságaival: anális kényszertől szenved, szexuálisan rest, antiszociális, fél a hatalom képviselőitől, túlzottan zárkózott, álmodozó, introvertált… De néhány neurózistól az ember még nem feltétlenül őrült. Csak azért, mert egyes-egyedül ő fedezte fel a közelgő mágneses kavarodás előjeleit! A lényeg az, hogy elgondolásaihoz támogatókra leljen. így hát, az amúgy szégyenlős Sykes körbejárta a Földtani Tudományok Karának oktatóit és kutatóit, s valamennyinek őszintén bevallotta: – Szükségem van a segítségére.
– Mire? Én nem segítek senkinek. Miért, nekem ki segít?
– Ha segítek neked, akkor nekem befellegzett. Aranyszabály, hogy ne foglalj senki mellett állást, mert annak sosincs meg a jutalma.
– A nagy játszmában sose állj a kisebbség mellé, főleg, ha az mindössze egyetlen ember.
– Ha a feltételezésed és a bizonyítékaid helytállóak lennének, de nem azok, már amennyire átfutottam a jelentésedet… rövid időn belül kineveznének egyetemi tanárnak, arra az állásra viszont nekem fáj a fogam.
– Ha a jóslataid valóban helytállóak, nem sokat tehetünk. Akkor meg minek izgassuk magunkat.
– De tehetünk. Összetartással, nagy erőfeszítéssel… no meg szerencsével – tette hozzá Sykes.
– Kilincselj máshol a félelmeiddel!
Sykes a közömbösség, önzés, rivalizálás és reménytelenség kemény falába ütközött. Nagyon elkeseredett. Arra gondolt, ha már a tudósoknál csukott fülekre talált, talán a nyilvánosság majd megértőbb lesz. Naiv elképzelését tett követte, felhívott egy újságírót és telefoninterjút adott. Minthogy az újság bővelkedett komor cikkekben, a szerkesztőség humoros hangvételű írást jelentetett meg a “mágneses emberről", aki megjósolta, hogy a föld mágneses pólusainak felcserélődése után használhatatlan lesz az iránytű, s ezért mindenki el fogja téveszteni a helyes irányt.
Sykes fel-alá járkált a madárházban, s úgy döntött, tesz még egy utolsó kísérletet, hogy bebizonyítsa, nem a végzet zavaros fejű prófétája. A mágneses aberrációknak olyan meggyőző bizonyítékát adja, melyet egyetlen elismert tudós sem hagyhat figyelmen kívül. Ehhez valami igazán nagyméretű szerkezetet kell megvizsgálnia. Talán a Grand Coolie duzzasztógátat? Az túl messze van. – A Los Angeles-i központi villamoserőművet – mondta ki fennhangon. – Gááá! – harsant fel az egyik vadlúd kiáltása.

*

A lúd eszébe juttatta Sykesnak a gaussométert, amelyet Gertz elkobzott tőle. Az érzékeny műszer nélkül tehetetlen volt, ám ezúttal nem találta az üveges szekrényben. Gertz valószínűleg az irodájába vitte a berendezést.
Este, valamivel hat óra után Sykes reszkető lábakkal elindult Gertz szentélye felé, miután megbizonyosodott róla, hogy nem figyelik. Bekopogtatott a súlyos faajtón, s mivel válasz nem érkezett (futásnak is eredt volna, ha felhangzik Gertz bömbölő “Tessék"-je), elővette a szerszámait, de előbb még lenyomta a kilincset. Az ajtó nem volt bezárva. Olyan félve közeledett az íróasztalhoz, mint aki attól tart, az óriás bármelyik percben materializálódhat. Meglátta a gaussométert.
Alatta megpillantotta a saját jelentését, melynek borítója Gertz olvasás közben elfogyasztott szendvicseiről árulkodott. Sykes beült a hatalmas karosszékbe, belelapozott a dossziéba és alig kapott levegőt. – A disznó! – kiáltott fel, bár ritkán szokott káromkodni. A széljegyzetekből és sűrű betoldásokból jól látszott, hogy Gertz elbíbelődött az ő számításaival és extrapolációival. A disznó ellenőrizte azokat a számításokat, amelyek a pólusok felcserélődésének idején várható mágneses intenzitásra vonatkoznak. A feljegyzések felfedték ennek a disznónak tervét: Sykes vészjósló hipotézisét Gertz provokatív kitalációjaként bemutatni egy újságcikk keretében a “Természet és Tudomány", esetleg a “Geofizikai Kutatások" című lapba. Gertz csak a saját karrierjével törődött, miközben Sykes az állását kockáztatta.
“Többé nem fogja ez a disznó megfélemlíteni", esküdözött magában Sykes. – Majd meglátja, dr. Gertz, vagy inkább csak egyszerűen Gertz, majd meglátja. Nem telik bele sok idő, s maga fog nekem dolgozni. Hallja? – motyogta magában.
Sykes ráébredt, hogy fordulóponthoz ért, hogy rejtett potenciálja a felszínre kerül, s mielőtt hazament, félig öntudatlanul visszament a madárházba. Kikapcsolta az antimágneses tekercseket. A mennyezeten lévő szellőztető nyílást kinyitotta egy partvisnyéllel, s a rábízott madarakat azon keresztül elhessegette. Egyik a másik után kapott szárnyra és eltűnt a kaliforniai éjszakában.

Negyedik fejezet
Menekülés

Ruby nem volt konyhatündértípus. – Mi baj van? – kérdezte a sajtos makaróni készítése közben a konyhából. – Zaklatottnak látszol. Dr. Semenzah az oka?
Sykes könyökét az asztalra, sovány arcát a tenyerébe támasztotta. Mint máskor is oly gyakran, nem szólt egy szót sem.
– Eszel valamit? – kérdezte Ruby anyáskodva. – Nem szabad lefogynod. Nos?
– Semenzah nem mutatja ki, de biztos vagyok benne, hogy őrültnek tart.
Amióta legalább volt közös témájuk, amiről beszélgethettek, Ruby melegebb érzelmeket táplált a férje iránt.
– Bár néha kissé elszalad veled a ló, de az őrület erre túl erős kifejezés. Dee, dr. Gertz hívott telefonon. Téged keresett, de mivel nem voltál itthon, velem beszélt. – Ruby az asztal alatt keresztbe vetette lábacskáit. – Fel van háborodva az újságcikk miatt. Véleménye szerint rossz fényt vet az egyetemre. De amit a cikkben elmondasz, olyan messze van az igazságtól, hogy Gertz szerint az emberek meg lesznek róla győződve, csak ugrattad a riportert. De hiszen így is volt, nem igaz?
– Nem egészen.
– Hmm. Már világos, hogy Gertz mit akart a tudtunkra adni. Az állásod addig biztos, amíg nem követsz el újabb bolondságot.
– Ami a ti szemetekben bolondság, még nem feltétlenül az enyémben – mutatott rá Sykes.
Hangjában olyan elszántság csengett, amit Ruby korábban sosem hallott. – Eszedbe ne jusson – mondta Ruby nyomatékosan. – Gondold végig, mi az, ami mások szemében őrültségnek tűnhet, és akkor se tedd meg, ha rettenetesen szeretnéd.
– Ez nem fair – panaszkodott Dee. – Gertz tudja, hogy készülök valamire, s meg akarja akadályozni, hogy bebizonyítsam az igazamat.
– Csak csinálj valami marhaságot, akkor majd beszállítanak és teletömnek nyugtátokkal. S akkor az a nagyszerű agyad túl kába lesz ahhoz, hogy bármit is befejezhess. Attól félnek, hogy más fontos létesítményt is fel akarsz keresni. – Sykes hallgatott. – De nem fogsz, ugye? A te munkád nem az, hogy tönkretegyél, hanem hogy megóvjál dolgokat. Vagy nem, drágám? Egy napon a világ hálás lesz az erőfeszítéseidért.
– Ma reggel egy barna autót láttam a ház közelében – szólalt meg Sykes rövid hallgatás után.
– Egy barna autót! – kiáltott fel Ruby döbbent rémülettel, hogy ezzel is férje kedvében járjon. – Miféle barna autót? – Ruby is azon a véleményen volt, hogy Dee-nek nincs ki mind a négy kereke – már csak az volt a kérdés, hogy hány hiányzik –, különösen azután, hogy Gertz délutáni szokásos együttlétük alatt ismertette vele Semenzah diagnózisát. Lammy rettentően elégedettnek látszott. – Mi furcsa van egy barna autón?
– Nincs túl sok barna autó, főleg nem olyan, amelyikben két férfi ül és mikrofonba beszél. A barna autóból arra következtetek, hogy a kormány küldte őket, és engem figyelnek.
Ruby átnyúlt a keskeny asztal felett és megragadta Sykes csontos vállát. – Ide hallgass! Megálljt kell parancsolnod a fantáziádnak, bár őszintén szólva, sohasem tudtam, hogy neked az is van.
– Al Einstein…
– Al!
– …azt állította magáról, hogy nincs fantáziája, s ezzel én is így vagyok. Én nem kitalálom a dolgokat.
– Kellő megbecsülésem ellenére, te mégsem vagy Einstein.
– Bárcsak az lennék – mondta Sykes mogorván. – Einsteinnek senki sem mondta, hogy bizonyítsa be az elméletét. “Cáfolja meg valaki, ha tudja." Válaszolta volna. Az egyik tudós végrehajtotta a kísérletet, hogy vajon a fény megtörik-e napfogyatkozáskor, ahogy Einstein előre megjósolta. Einsteinnek természetesen igaza volt. Annyira biztos volt a dolgában, hogy meg is jegyezte, igazán sajnálta volna Istent, ha a kísérlet más eredménnyel végződik.
– Jaj, drágám! – mondta Ruby.
– Természetesen Einstein sem volt tökéletes – folytatta Sykes teljes komolysággal. – Úgy tartják róla, hogy az iskolában gyenge tanuló volt és ezt ő sem tagadta. Mélyről indult karriertörténet az övé, persze szellemi értelemben. Voltak rossz tanulók, mint én is, akiket ez ösztönzött, de Ál esete, a francia nyelvvel való homályos zűrjeit leszámítva, tiszta sor volt kezdettől fogva. A kutatás, amely végül is igazolta az állítást, hétszázötvenezer dollárba került. Az öregfiú játszadozása drága mulatság volt. De bárcsak rám is annyira felfigyelnének.
– A kis csínytevéseiddel már éppen eléggé felhívtad magadra a figyelmet. Most inkább nyugalomra lenne szükséged. – Ruby újabb pohár kólát töltött maguknak. – Elfogadnád, ha dr. Gertz fizetett szabadságot ajánlana fel?
– Miért ajánlana dr. Gertz nekem fizetett szabadságot?
– Talán, mert a te érdekeidet tartja szem előtt, Dee. Igazán rád férne egy kis kiruccanás – unszolta Ruby.
Pillantásuk találkozott a kólás poharak felett. Sykes szeme egy kissé elkerekedett, mint aki tudja, Ruby és dr. Gertz közös magánérdeke, hogy megszabaduljanak tőle. Ruby szeme összeszűkült, mintha sejtené, mi jár a férje eszében. – Velem jönnél? – kérdezte Sykes bátortalanul.
– Valószínűleg nem – kapott levegő után Ruby. – A tavaszi szünet előtt semmi esetre sem, neked pedig most van szükséged pihenésre.
A villára tűzött sajtos makaróni, amely olyan színű volt, mint Sykes bajsza, megállt a levegőben, mialatt Ruby már a saját gondolataival volt elfoglalva. Lammy Gertz egyéniségéhez illő súlyos, sötét bútorokkal rendezte be a legénylakását. Ruby jól érezte magát kényelmes ágyában és arra vágyott – csakúgy, mint a férfi, ezt Ruby jól tudta –, hogy éjszaka is ott feküdhessen. Annak ellenére, hogy sajnálatos módon Lammy kissé nyáladzott – párnacseppek, szokta mondani Ruby –, imádta, ahogy Lammy, miután eljutott a csúcsra, vaskos karján megtámasztva izmos torzóját, fölé magasodott és ebben a pozícióban szeméből a rajongás villámait küldte felé.
Lammy valóban azt mondta, Dee ott maradhat az egyetemen, de nem olyan meggyőzően, ahogy ezt Ruby közölte a férjével. Ruby valójában aggódott, hogy Gertz zárt intézetbe juttatja Dariust, s ettől elpityeredett, és mégis: ha Dee-t eltávolítják az útból, a hét minden napján hancúrozhat Lammyvel.
Megszólalt a telefon és Sykes bement a nappaliba, hogy felvegye.
Lamontnak számtalan előnyös tulajdonsága van, töprengett Ruby, a külseje, az ereje, tudományos eredményei, sőt a vagyona is. A híres Gertz áruházlánc az ő családjának tulajdonában volt. Ruby nem is fogta fel, hogy Gertz zsidó, de ebben az volt a szép, hogy zsidó férfival még sosem volt dolga. Igaz, Lammyn és a férjén kívül más férfival sem, ha jól meggondolja. Számára a zsidó férfi titokzatos lény volt, tapintatos és családszerető. (Lammy még egy gyereket szeretett volna! Dee egyet sem tudott vállalni.) A két férfi úgy különbözött egymástól, mint a karóráik. Lammy, mielőtt ágyba bújt, mindig levette, nehogy megsértse vele Rubyt, míg Dee műanyag órája, bár zúzódást nem tudott okozni, sértette Rubyt. Dee karórája olcsó japán gyártmány volt, míg Lammy méregdrága repülős Omega órát viselt ezüst szíjon. Lammy óráján nem volt ébresztő, viszont iránytű igen. Gertz pilóta volt! Volt egy kétmotoros Cessna gépe, amelyen magával vitte Rubyt, aki összesen kétszer repült életében.
Ruby férje ezeknek a magasröptű kilátásoknak csak kerékkötője volt. Gertz éppen válófélben volt, s a feleségét rettentően dühítette, hogy elveszíti. Ez a körülmény, s azok a problémák, amelyeket a kiegyensúlyozatlan Sykes okozhatott volna, ha rájön a viszonyukra, rettegéssel töltötte el Gertzet. Könnyebb volna, ha Dee eltűnne a képből, mondogatta Lamont, de Rubynak az a gyanúja támadt, Gertznek más oka is lehet, amiért a férjét gumiszobába akarja juttatni.
De vajon mi érdekeset talál egy ilyen élvhajhász tenyészmén a kis férjezett tanárnőben, tette fel Ruby a kérdést. Azt a vöröses árnyalatot, felelte a férfi könnyedén. Ruby a hajnalt juttatta eszébe, a ragyogó napsütést, a napnyugta bíborvörös fényét, melyet ábrándos esték követnek. Ha ránézett, Manet festményei, érett paradicsomok és vidám dolgok jutottak az eszébe. De az évek múlásával a színek megkopnak, tiltakozott Ruby hosszasan érvelve. Gránátszúi szeplői kifakulnak, rózsás ajka elveszíti frissességét, vörösesbarna haja őszbe fordul. Kinek kell majd akkor? Lammy bizonygatta, hogy neki, mert az emlékezetében olyannak marad meg, amilyen volt, amikor málnaszín mellbimbóival, eper árnyalatú vénuszdombjával a karjában feküdt.
Gertz megígértette Rubyval, hogy azonnal értesíti, ha Sykes újabb, akár ön-, akár közveszélyes meggondolatlan tettre készül.
– Rendben van, drágám – dorombolta Ruby a szeretőjének. – Rendben.
Sykes visszatért a konyhába, komoran leült és ismét nekilátott a sajtos makaróninak. – Ki telefonált? – kérdezte Ruby. Ritkán csöngött náluk a telefon.
– Nem mutatkozott be. A hang ismerősen csengett, de nem biztos.
– Mit mondott?
– Mint a Földtani Tudományok Tanszékének dolgozója közölni kívánta velem, hogy a tanszék dolgozói szégyenkeznek miattam. Engedjem át a mágnesességgel kapcsolatos kutatásaimat egy felelősségteljes tudósnak, mint amilyen Gertz. Nem mintha Gertz kicsit is konyítana ahhoz, amivel foglalkozom, de talán valóban engednem kell.
Amikor a kiközösített, elhagyatott, kétségbeesett Sykes már-már kész volt beszolgáltatni meglepően előrehaladott számításait, s belenyugodni abba, hogy kényszerzubbonyba bújtassák, a falióra alatti mágneses tartóról levált egy kés és rettenetes csörömpöléssel földet ért. Ruby ijedten felugrott, s rémülete még csak tovább fokozódott, amikor Dee a villájával az asztalra csapott, úgy hogy a sajtos makaróniból mindenhová jutott. – A kések lepotyognak a mágneses tartóról és senki sem teszi fel a kérdést, hogy miért! – kiabálta magából kikelve.
– Csak véletlen… Jaj, ne! Kérlek, ne mondd el újra, hogy a kvantummechanikában nincsenek véletlenek.
– Meg vagyok róla győződve, hogy azért történt, mert a mágneses erőtér egy pillanatra megváltozott. A tartó mágnese nem volt elég erős ahhoz, hogy megtartsa ezt a kést. Még egy jel. Ez végleg eldöntötte a kérdést. Ruby, mielőtt érteni jönnek, el kell mennem.
– El? De hová?
– Nem mondhatom meg neked.
– Dee, kérlek. Különben rettentően izgulni fogok. Nincs még itt az ideje, hogy jelezzen a karórád?
– Majd holnap. Akkor is nyugtalankodni fogsz, ha megmondom, hová készülök.
– Hová, drágám?
– De nem kezdesz el sikongatni? Az a hely olyan nagy, hogy észre sem fognak venni. A Los Angeles-i központi villamoserőműbe.

*

Komor arckifejezés, határozott léptek – Sykes megtanulta, hogy ezekkel a fogásokkal lehetett bejutni a tilosba. Védősisakjában, a ruhájára feltűzött hitelkártyával, amely ezúttal is csodát tett, előző tapasztalatain felbátorodva Sykes belépett a kapun.
A Los Angeles-i erőműnek csak egy része működött vízi energiával. A közelben szivattyúzott olaj táplálta a hatalmas generátorokat, amelyek villamos árammá alakították és vaskos vezetékeken juttatták el a gyárakba, a vékonyabbakon pedig az irodákba és otthonokba. Sykes áthaladt a központi helyiségen, ahol enyhe ózonillat terjengett. Hatalmas gépek duruzsolása töltötte be a termet.
Amikor a kés leesett a tartóról, Sykes már biztosan tudta, hogy jelentős mágneses esemény játszódott le, olyan, amely minden kétséget kizáróan igazolja eredeti feltevését. Nagyon izgatott volt. A külsőre szerénynek látszó Einstein is tudta, hogy elsőnek lenni dicsőség, s most Sykes is ezt érezte. De csalódnia kellett reményeiben. A gaussométer mutatója itt a mágnesesség melegágyában meg sem mozdult. Mintha a Természet, ez a szajha, eltökélte volna, hogy túljár az eszén.
Sykesnak igazán nem állt érdekében, hogy bekövetkezzen a katasztrófa. A falióra viselkedéséért szívesen okolta volna a rozsdát, vagy valamilyen mechanikus hibát, s még azt is megnyugvással fogadta volna, hogy a saját számításaiban van a hiba. De tisztában volt a saját módszerességével, így nagy valószínűséggel nem követett el számítási hibát. Be kell hogy bizonyítsa az állítását, minden kétséget kizáróan, még mielőtt beszállítják az elmeosztályra.
– Adj egy jelet! Csak egyetlen egyet.
Sykes, akár a vadász, aki zsákmányra les, eltökélten, de szorongva meredt a műszerre, hátha meglátja a várva várt jeleket, s ebben annyira elmélyült, hogy percek teltek el, mielőtt eljutott a tudatáig, hogy valaki követi. A fiatalember kezeslábas munkaruhát viselt. Kefe haj, vidám, bizakodó tekintet, katonai csizmába bújtatott elefánt méretű láb.
– Maga mérnök? – kérdezte Sykes megadóan.
– Karbantartó vagyok – válaszolta a fiatalember. – Akkor helyeztek ide – folytatta közlékenyen –, amikor a nukleáris erőmű telepítését nem fejezték be. Ott technikusként dolgoztam. Itt nagyon unalmas.
– Unalmas – ismételte meg Sykes a szemét le nem véve a mutatóról.
– Nem történik semmi. Nincs túl sok teendő. Az én nevem Gordie Gordon. – A fiatalember elbizonytalanodni látszott Sykes tartózkodó viselkedésétől. – Remélem, megtalálja a baj okát, amennyiben ezért küldték ide.
– Baj? A nevem Sykes.
– Néhanapján, csakúgy, mint ma este is, néhány generátor valamitől furcsán rezeg. Már az ellenőrnek (felügyelőnek) is jelentettem, de úgy tűnik, ügyet sem vetett rá, Mr. Sykes.
– Melyik generátorok?
Gordie fejével az épület hátsó része felé bökött.
Sykes odarohant, de a hátsó generátorok sem bizonyultak érzékenyebbeknek az elöl lévőknél. Ekkor észrevette, hogy az egyik tetejére fel lehet jutni egy fémlétrán. Felmászott és ott állt, míg a fogai bele nem sajdultak a rezgésbe. Bip-bip, bip-bip, jelzett a gaussométer. Aranytartalmú lerakódás. Sykes lázasan jegyzetelni kezdett a noteszába.
– Sykes?
– Igaza volt, Gordie – kiabálta túl Darius a gépek zúgását.
– Másszon le – kiáltotta egy hang, de nem Gordie. Dee áthajolt a perem fölött és megpillantotta a fehér szakállú rendőrt egy másik egyenruhás társaságában.
Sykesnak kedve lett volna sírni. Minden egyes feljegyzett eredmény olyan ismeretanyagot jelent, amelyből jelenlegi, felfedezői szerepében sosem lesz elegendő a birtokában. – Kérem! – szinte sikoltotta. – Jöjjenek vissza egy félóra múlva. Még nem vagyok kész.
A város törvényhatósági tisztjei humorérzékből nem vizsgáztak az akadémián. – Dr. Sykes, ellenállás nélkül adja meg magát – mondta a rendőr –, akkor megússza büntetés nélkül. A hatóságok méltányolni fogják a közreműködését.
Sykes lemászott. – Bárcsak ne jöttek volna ide.
– Azt, ugye, nem tehettük. Na, buggyantkám, megint tilosba tévedt – mondta a szakállas rendőr kedélyesen, s megcibálta Sykes bajuszát.
– Miért gyötörnek? – kérdezte Sykes ingerülten. – Hát senki sem érti, miről is van itt szó? A világ sorsáról…
– Félrebeszél. Jöjjön, Darius, hazakísérjük. A felesége őrizetére bízzuk. Holnap majd bekíséri magát az őrszobára. Ez parancs. Ez alkalommal megkapja a segítséget, amelyre szüksége van.

*

A segítség, amelyre szüksége van. Baljóslatú kijelentés. Bedugják a zártosztályra.
– Na, ezt jól megcsináltad – dörmögte magában Sykes morózusan, miközben a távolodó rendőrautót figyelte. – Mi lesz az életem főművével?
– Mióta az életed főműve ez az őrültség? – kérdezte Ruby mosolyogva.
– Én annak tekintem. Valakinek felelősséget kell vállalnia bolygónk jövőjéért. Ma esti vizsgálataim fantasztikus eredményeket hoztak. Igaz, ha a rendőrök csak tíz perccel korábban érkeznek, semmire sem jutottam volna. Miért árultál el?
– Ki mondta, hogy én voltam?
– Bizonyára felhívtad Gertzet, aki telefonált Semenzahnak, s ő értesítette a zsarukat. Biztos vagyok benne, hogy így történt.
– Bizonyítsd be, ha tudod – mondta Ruby szemrehányóan.
Sykes az egyik szekrényhez lépett, előkotort egy poros whiskys üveget, töltött magának egy pohárral és egyetlen hajtásra kiitta. – Mondd meg az igazat!
– A te érdekedben történt – válaszolta a felesége, akinek többé nem volt kétsége afelől, hogy a férje megszállott őrült. – Mikor kezdtél inni?
– Ma este. – Újra töltött. – Jó dolog, ha az ember életének ilyen munka ad értelmet. Csak ne lenne olyan rémisztő ez az egész.
– Ha engem kérdezel, testileg-lelkileg kimerültél. Tölts még egy pohárral magadnak – mondta Ruby abban a reményben, hogy Darius majd a díványon elterülve fejezi be az estét, s több bánatot már nem okoz neki.
– Bizonyára – válaszolta Sykes már kissé akadozó nyelvvel. Lammy Gertz akár egy fél literrel is meg tudott inni anélkül, hogy akár csak egyetlen szótagot kihagyott volna, jegyezte meg magában Ruby.
– Néhány hónapot eltöltesz vidéken, s meglátod, rendbe jössz. – Töltött még egy pohárral a férjének. – Úgy hallom, nagyon kellemes hely, sokat fogsz kertészkedni.

*

Másnap reggel Ruby vegyes érzelmekkel fogadta, amikor megszólalt az ajtócsengő. Remélte is, meg nem is, hogy Darius jobb belátásra tért. Arany zsinórral díszített kék egyenruhában a Légierő egy tisztje állt az ajtóban. A járda mellett parkoló barna autónál – amelynek motorját nem állították le – két katona álldogált. Ruby szorosabbra húzta a köntösét.
– Mrs. Sykes? Elnézést a korai zavarásért, de beszélnem kell dr. Sykesszal. Itthon van? A dolog sürgős.
Ruby megpillantotta a pisztolytáskát. – Miért akarnak beszélni vele? – kérdezte.
– Bizalmas ügyben.
– Én is szeretnék vele beszélni – mondta végül Ruby.
– Elment itthonról?
– Csak pár percen múlt, hogy elkerülték egymást.
A katona meglepettnek és izgatottnak tűnt. Nem volt szükség túl hosszas megfigyelésre ahhoz, hogy meg tudják állapítani, Sykes mindenekelőtt a szokások rabja volt. Ebben az időpontban otthon kellett volna lennie. – Akkor biztosan az egyetemen van.
– Nem hinném.
– Kérem, mondja meg, hol lehet?
– Elment a városból. Magához vett egy iránytűt, az összes készpénzünket és a hitelkártyáinkat. Azt mondta, hosszú ideig marad távol.
– Meg kell kérnem – mondta a tiszt –, hogy látogatásomról senkinek ne beszéljen. Ez a dolog életbevágóan fontos. Ha tudomására jut, hol tartózkodik a férje, lenne olyan kedves, ezen a számon értesíteni bennünket? Egész nap van telefonügyelet. – Átadott egy névkártyát.

*

– Lammy, Dee elment.
– Elindult…
– Ismeretlen úticéllal.
– Lehetetlen! – Gertz hangja dühösen csengett. – Miért nem akadályoztad meg…
– Nem tudtam, olyan gyorsan történt minden. Valószínűleg egész éjszaka ébren volt és készülődött.
– Nem tudom elhinni, hogy van neki… Vissza fog…
– Jönni? Nem vagyok benne biztos. Ennyire eltökéltnek még soha nem láttam. Az arcvonásai nagyon megkeményedtek.
– Jézusom – dörmögte Gertz.
– Miért vagy úgy elkeseredve? Azt akartad, tűnjön el a képből, hogy velem lehess.
– Ez igaz – mondta Gertz.
– De azért nem egészen így képzelted a dolgot. Biztos helyen akartad tudni, a diliházban, hogy meglophasd az agyát! Mégsem olyan nagy marhaság Dee elképzelése. Adatok, bizonyítékok vannak a birtokában, s te meg akarod szerezni azokat. Lammy, te egy tetű vagy. Nem is tudom, miért szeretlek. Legalábbis, azt hiszem, hogy szeretlek.

Ötödik fejezet
Uszty-Kamcsatszk

A hidegháború lángja ellobbant, s már csak a parázs maradt.
A Kamcsatka-félsziget – akár egy kinövés Szibéria testén. Itt található – mindössze 570 mérföldre az Aleut-szigetek legnyugatabbi pontjától – a petropavlovszki tengerészeti és légitámaszpont. Ebben a körzetben még három másik jelentős tengerészeti támaszpont működött: egy Vlagyivosztok közelében, egy másik Szoyjetszkaja Gavany mellett, s végül a harmadik Szahalin szigetén, ahol többek között az Egyesült Államok felé irányított, nagy hatótávolságú rakéták is voltak. E fölé, a világon katonailag leginkább megerősített terület fölé tévedt a balvégzetű 007-es dél-koreai utasszállító repülőgép, amelyet, fedélzetén 269 utassal, egy szovjet pilóta lelőtt.
Az eset már csak az áldozatok leszármazottainak emlékezetében élt, a bázisokon védőhuzatba bújtatták a rakétákat. A szovjetek többé már nem rettegtek attól, hogy az amerikaiak a La Pérous-szoros aláaknázásával elzárják az utat a Szovjet Atlanti Flotta hazatérő tengeralattjárói elől, hiszen a szuperhatalmak közti összecsapás lehetősége csak annyira volt valódi, mint egy hologram.
Kamcsatka terméketlen pusztaságában, Uszty-Kamcsatszk közelében emelkedett egy hatalmas, tizenhat emeletes épület, amely valaha a központi radarállomásnak adott otthont az atlanti térségben. Bízva a ballisztikus rakétákra vonatkozó szerződés betartásában, az állomás műszereit leszerelték. De az 55-ös állomás, amely nevét onnan kapta, hogy éppen az 55. szélességi körön feküdt, másfajta feladatokat is ellátott. Nem csak radarállomás, de mágneses laboratórium is volt.
Az oroszok, akik sokáig élen jártak a mágnesesség kutatásában, valóban elképesztő célokra tudták hasznosítani ismereteiket: tökéletesen biztonságos mágneses összeköttetés létesítésére egyebek közt a tengeralattjárókkal; rádióadások zavarására; mágneses sugárnyalábokkal műholdakat tudtak letéríteni a pályájukról, vagy rakétákat a röppályájukról; mesterséges északi fényt tudtak előidézni, s ezzel teljesen tönkretették az ellenség rádiós rendszerét stb.
Miközben a világon tovább folyt a katonai leszerelés, a hadászati célú kutatások nem szüneteltek, hiszen szükség esetén nehéz lett volna behozni az elvesztegetett időt, míg fegyvereket bármikor lehet még építeni.

*

Dr. Jurij Kagan gyűlölte Uszty-Kamcsatszkot, az egész Kamcsatka-félszigetet, Szahalin szigetét, s egész Szibériát szőröstül-bőröstül. Az egész csupán 600 mérföldnyi szerencsétlenséget jelentett számára. Előszeretettel idézte Csehov szavait: “Láttam Ceylont, ami maga a paradicsom, s megjártam Szahalint, amely maga a pokol." Gyűlölte, hogy ebben a vadonban rabságra van ítélve, ahol a kikapcsolódás mindössze abból áll, hogy iszik, kaviárt eszik és élvezi a hozzá hasonlóan elfásult női kutatók kegyeit.
Kagan éppen egy jelentést olvasott, amelyet a Szovjet Tudományos Akadémia küldött szét annak a néhány tudósnak, akik elég jól tudtak angolul. A dolgozatot nem találták elég fajsúlyosnak ahhoz, hogy lefordítsák. Valójában ez a munka is a hanyatló amerikai tudományos élet ékes példájának tűnt, hiszen szerzője egy meglehetősen jó nevű intézményben dolgozott. Első olvasásra az jutott az eszébe, hogy mi lenne, ha elfogadná ennek a Sykesnak a képtelen feltevéseit.
Ahogy egyre inkább felfogta az idegen nyelvű szöveg nehezebb részeit is, Kagan – aki fizikus volt s történetesen a mágnesesség specialistája – eltöprengett azon, talán mégis van valami Sykes érvelése mögött. A dokumentáció meglepően meggyőző volt, a szerző nyilvánvalóan őszinte. Ha nem is stimmelt valamennyi egyenlet, az elgondolásnak megvolt a maga szépsége, matematikai esztétikája. De az egész leginkább azért tett mély benyomást Kaganra, mert ő is regisztrált a kaliforniaihoz hasonló eltéréseket Szibéria mágneses terében. Minthogy e furcsa jelenségekre nem találta a magyarázatot, figyelmen kívül hagyta valamennyit, mondván, a műszerek a hibásak.
Kagan egy hetet töltött azzal, hogy Sykes adatait újra és újra ellenőrizze, s végül azzal a meggyőződéssel állt fel a számítógép mellől, hogy az amerikainak könnyen igaza lehet: ha a föld pólusai felcserélődnek, annak pusztító következményei lehetnek.
Kagan felkereste a kutatócsoport vezetőjét.

*

Dimitrij Zelenko ezredes, a tudományos kutatók összekötője, az orosz ember tipikus fajtája volt. őszinte nyájassága mögött alapvetően kötekedő, rossz természet rejtőzött. Valamennyi gesztusa – a kacsintások, mosolyok, hasának elégedett simogatása –, amely látszólag a nyájasság és szívélyesség jele volt, csak természete veszélyzónájának a határait jelezte.
– Ez az amerikai jelentés… Hallott már róla?
– Ezt-azt. Feltételezik, hogy egy őrült agyszüleménye, vagy a CIA próbál bolondot csinálni belőlünk. Én nem értek a tudományos részéhez.
– Arról van szó, hogy a föld mágneses pólusai lehet, hogy hamarosan felcserélődnek, s ez hatalmas elektromos viharokat, megnövekedett napsugárzást, s ki tudja még mit okozhat – mondta Kagan komoly arccal.
– Ugye, maga sem vette be ezt a maszlagot?
– Első olvasásra nem, de az amerikai tudós adatai alapján, amennyiben azok hitelesek, az eset nagyon sürgető.
– De az adatok hitelességét magának sincs módja ellenőrizni.
– Aligha. A méréseknél nem voltam jelen. De a tudósok általában nem szokták meghamisítani az adatokat, s nehéz elhinni, hogy valaki, aki olyan lelkiismeretes, aprólékos, mint amilyennek ez az amerikai a munkája alapján látszik, hibát kövessen el. Véleményem szerint, nagyformátumú kutatóval van dolgunk.
– Maga túl sok időt töltött el idekinn. – Az ezredes lebiggyesztette az ajkát s bronz íróasztalának fiókjából egy fénymásolt iratot halászott elő. – Darius Michael Sykes harminckét éves. Egyidős magával, Jurij Andropov. Még hasonlít is egy kicsit magára, leszámítva a maga felkunkorodó bajszát. – Zelenko megmutatta Sykes fényképét.
– Igen magas rangja van… vagy talán csak volt… tudományos munkatárs. Úgy volt, hogy bolondokházába csukják rendzavarásért, de sikerült meglépnie, s most szabadlábon van. Mindez benne van a Los Angeles-i újságban, csak arról nem írnak, hogy Sykes felesége a férj egyetemi felettesével hempereg az ágyban. Ezt már mi magunk derítettük ki. Talán éppen ettől telt be a pohár. Még semmilyen munkája nem jelent meg. Valóban nagyformátumú.
– Ezekről a dolgokról én mit sem tudtam. De a tudományos munkát mindig a saját, s nem a szerzője értékei alapján kell megítélni. Talán Van Gogh tehetségtelen volt, mert levágta a fél fülét? Sykes munkája kifogástalan, elemzése egyedülálló – mondta Kagan rövid hallgatás után. – Annak ellenére, hogy eddig nem sok elismerésben volt része, nem lennék meglepve, ha kiderül róla, hogy zseni.
– Amennyiben az, akkor a CIA zsenije, aki bizonyítékokat gyártott, hogy eltérítsen bennünket saját mágneses kutatásainktól. A CIA azért űz tréfát belőlünk, hogy ne jöjjünk ki a gyakorlatból.
– A mágneses kutatásokban mi vagyunk a legjobbak. Biztos vagyok benne, hogy mi a dolog végére tudnánk járni.
– S elhanyagolni a saját kutatási programunkat, ahogy azt maga már meg is tette? Biztosíthatom, hogy az amerikaiak nem veszik komolyan ezt a zagyvaságot, bár ki tudja, mi okból, el akarják kapni Sykesot. Mielőtt meglépett, a mágnesesség madarakra gyakorolt hatását tanulmányozta. Talán ennek a munkának volt katonai vonatkozása is.
– Sykes elgondolásait alaposan meg kell vizsgálni – makacskodott Kagan.
Zelenko teátrálisan hátradőlt, ujjait széles bőrövébe akasztotta. Az orosz ember szeret játszani, s mindketten igyekeztek túltenni a másikon. – Boldogtalan itt, ugye?
– Szibéria az… Szibéria.
– Ezért aztán szeretné egy kis izgalommal felpezsdíteni az életet? Új társasjátékot ajánl sivár napjainkra? Maga egy jó öreg refusnik, Jurij Eduard, nem tudja élvezni Uszty-Kamcsatszk örömeit.
– De a vodkás üvegét sem. – Kagan Zelenko szögletes orrára pillantott, amely olyan vöröses volt, mintha mostanában égett volna le a napon. A nap már hetek, de talán hónapok óta nem sütött Uszty-Kamcsatszkon.
– Elvtárs… – Kagan összerezzent. Ezt a szót már senki nem használta. – …ne vigye túlzásba a dolgot. Már kezdem azt hinni, el akarja érni, hogy áthelyeztessem Moszkvába az Akadémiára.
– Moszkva egy nagy falu – mondta Kagan, aki nemrégiben külföldön járt.
– Szívesebben lenne inkább Párizsban, Londonban, vagy talán New Yorkban tudományos attasé? – incselkedett Zelenko.
– Washington lenne a legjobb. Nézze, valójában azért jöttem, hogy közöljem, ma reggel megküldtem az írásos véleményemet az Akadémiának. Tudattam velük, hogy a Sykes által felvetett probléma igen sürgős, legalábbis az én véleményem szerint.
– Nem volt bölcs cselekedet. Vannak még Uszty-Kamcsatszknál kellemetlenebb helyek is – mondta Zelenko emelt hangon. – Mongóliában, például. Mit csináljak magával?
– Tud valamit tanácsolni?
– Melegen ajánlom, hogy verje ki a fejéből ezt a pólushistóriát.
– Nem tudom. Állandóan a közelgő gyors mágneses változás jár az eszemben.
– Nem fog bekövetkezni – bömbölte Zelenko. – Fizikai lehetetlenség. Kagan, aggódom. Lehet, hogy maga nem bír megbirkózni a bezártsággal és az itteni klímával. Talán túlzottan kimerült. Talán hallucinációk is gyötrik, akárcsak Sykesot. Talán egy pszichiáter segíthetne. Vagy inkább az elmegyógyintézet. Erre vágyik?
– Tudja, hogy nem.
– Akkor utasítom, térjen vissza a munkájához. Ellenkező esetben fegyelemsértést követ el. Elveszti a beosztását, a fizetését és a szabadságát, s nem nyer vele semmit.
– Kivéve az önbecsülésemet. “Az igazság keresésének joga egyben kötelesség is" mondta Einstein. Dimitrij Andropov, bárcsak meg tudnám győzni.
– Úgy látszik, nem értünk szót. Mit vár tőlem?
– Érje el, hogy amilyen gyorsan csak lehet, vizsgálják meg tüzetesen a jelentésemet, amelyet Sykes munkájáról írtam.
– S addig?
– Addig én folytatom a munkát a mágneses önvezérlésű szerkezettel, bár úgy tűnik, ennek most már nincs sok jelentősége. Érdekelne, hogyan vélekednek az amerikaiak Darius Sykesról.

Második rész
Kormányok

Hatodik fejezet
Washington

Minthogy most a történelem hajnalán csak írásos adatok állnak a rendelkezésünkre, s azok is hiányosak, hiszen az ezeket tároló komputerek sem maradhattak érintetlenek a “Nagy helycsere" idején, nem lehet teljes bizonyossággal megállapítani, hogy az amerikai kormányzat emberei közül ki szerzett elsőnek tudomást Sykes ijesztő mágneses jóslatáról. Valószínűleg dr. Jerome Black.
Dr. Black az Elnök tudományos tanácsadója volt. Bár nagyon is vaskalapos hírében állt, volt humora és meg volt arról győződve, hogy Sykes jelentésének, melyet a posta kézbesített, figyelemre méltó értékei vannak. Elküldött egy másolatot dr. T. T. Rubbnak, a NASA rangidős tisztjének. Mindketten a szűk körű washingtoni tudományos elit tagjai voltak.
Az anyagot Rubb is megkapta, de csak néhány pillantásra méltatta, ám Black érdeklődése arra késztette Rubbot, hogy nagyobb figyelmet szenteljen a dolognak. Továbbított egy másolatot Philip D. Plessas tábornoknak a Védelmi Minisztériumba, mivel Plessas a Titkos- és Biztonsági Szolgálat (Intelligence and Security Command – INSCOM – milyen ódivatúnak tűnnek manapság ezek a betűszavak) parancsnokságának vezetője volt. Rubb úgy vélte, amennyiben Sykes elképzelése helytálló, bár ebben erősen kételkedett, a dolog nagy jelentőségű a katonai hírközlés számára. Sykes külön hangsúlyozta, hogy a mágneses változások idején komoly zavarok keletkezhetnek a hírközlésben. Plessas is kötelességének érezte, hogy továbbítson egy példányt Victor P. Adamantine admirálisnak, aki az Egyesült Államok legnagyobb és legjelentősebb hírszerző szervezete, a Nemzetbiztonsági Hivatal (NSA = National Security Agency) főnöke volt, amely mellett még a CIA is eltörpült. Miközben a CIA költségvetése a hidegháború lassú kimúlásával egyenes arányosan drasztikusan csökkent, az NSA költségvetése növekedett a jobboldali erők nyomására, hogy a Szovjetunió katonai erejét alapos megfigyelés alatt tarthassák.
Sykes jövendölésével így hát nem kevesebb, mint négy személy foglalkozott hivatalosan. Teljesítették is a kötelességüket, s az anyagot továbbadták beosztottjaiknak. Ismerve a bürokrácia természetét, hosszú ideig semmi sem történt volna, ha a CLEF-terv során nem jelentkeznek azok a problémák. A CLEF (e betűszó jelentése szigorúan titkos volt, s minthogy a dokumentumok a pólusok felcserélődése során megsemmisültek, már senki sem tudja, mit is jelent) a Szovjet Főparancsnokság távol-keleti frekvenciáit tartotta egy hatalmas antenna segítségével megfigyelés alatt Tajvanból. A CLEF-terv munkatársai a megfigyelő rendszerben egyre gyakrabban észleltek elektronikus kihagyásokat. Semmiféle szerkezeti hibát nem találtak sem az antennarendszerben, sem az NSA CRAY-4-es komputerében, amely közel egymilliárd szót tudott továbbítani percenként. Attól kellett tartani, hogy a szovjeteknek sikerült olyan finom módszereket tökéletesíteni, amellyel zavarni tudták a megfigyelést. Ez igen nagy aggodalomra adott okot, mert ez veszélyeztethette az Egyesült Államoknak azt a képességét, hogy azonnal reagáljon a szovjet támadásra. (Bármennyire is különös a két nemzet, miközben légierejét és rakétakészletét csökkentette, az első csapást mérő fegyverzetét felújította, abból a meggondolásból, hogy egyik fél sem bocsátkozhat elhúzódó háborúba.) Ha a rádiójelek vétele hirtelen lehetetlenné válna, az amerikai hadsereget azonnal teljes riadókészültségbe helyeznék.
Sykes elképzelései a mágneses erőtér kisebb megtöréseiről megragadták az NSA hírközlési szakembereinek egy szűk csoportját, mert megoldást kínáltak a CLEF-terv során felmerült problémákra. Sykesot azért ők sem vették komolyan. Zavaros fejű különcnek tartották, aki a puszta véletlen folytán rábukkant valamire. Ennek ellenére úgy vélték, figyelmeztetni kell, ne hozza nyilvánosságra azt a hipotézist, amely az ellenség számára is hasznos lehet. A harcias Adamantine, bár Sykes vészjósló végkövetkeztetései részletesebben nem érdekelték, útnak indított egy katonai különítményt, hogy behozza Sykesot, de ezzel már elkésett.
A Pentagonnál Plessas tábornok, amint tudomást szerzett Adamantine-tól a CLEF-terv során adódott nehézségekről, komoly képpel vizsgálgatta Sykes jelentését, de meg sem próbált úgy tenni, mint aki megértette. Az irományt átadta a DARPA-nak (Defense Advanced Research Projects Agency – Kiemelt Honvédelmi Kutatási Projektek Ügynöksége). A DARPA vacakolt vele egy ideig, majd jelentette, hogy az adatok hiányosak, mintha a kulcsfontosságú egyenleteket a szerző szándékosan visszatartotta volna. Plessas, mivel nem tudott arról, hogy Adamantine is el akarja kapni Sykesot, rávette Rubbot, kérdeztesse ki Sykesot a légierő embereivel, akik szoros kapcsolatban állnak a NASA-val. Minthogy a közvélemény szemében az NS A polgári szervezet volt, a sajtó akkor sem keveri bele az ügybe, ha a Légierő embereinek sikerül bevinni Sykesot.
– És most merre jár? – kérdezte Plessas Rubbtól néhány nappal azután, hogy a Légierő emberei Pasadenában hagyták őt kicsúszni a kezük közül.
– Az egyik helikopterről látták, de nyoma veszett. Kelet felé tartott.
– Miért éppen kelet felé…
– Talán arrafelé van…, sejtelmem sincs.
– Milyen kocsija van? – szakította félbe a tábornok.
– Egy ütött-kopott Honda. Rengeteg ilyen szaladgál az utakon.
– Erről jut eszembe, Alaszkában hiányzik egy katonai repülő.
– Ezt most miért hozta fel? – kérdezte Rubb éles hangon.
– Mert nem tudtunk rádiókapcsolatot létesíteni, amikor a levegőbe emelkedett. Túl nagy volt a statikusság, elektromosság.
– És ez mit jelent?
– Talán megnövekedett a mágneses aktivitás? A maga embere ezt megjósolta.
– Nem az én emberem – tiltakozott Rubb. Amolyan klinikai eset, mint azt a főnökétől, dr. Lammont Gertztől megtudtuk. Gertz meg van róla győződve, hogy Sykes haza fog térni, ugyanis lélektanilag nem tudja magát függetleníteni a feleségétől. Én személy szerint nagyra tartom Gertzet, aki maga is tanulmányt készít a mágnesességről. A munkát már jóval korábban elkezdte, mint Sykes, aki lehet, hogy plagizált is a főnökétől.
– Bárcsak tisztábban látnánk ebben az ügyben – mondta Plessas szorongva. – Most van vagy nincs mágneses probléma?
– Még korai ezt eldönteni.

Hetedik fejezet
Az úton

Sykes a menekülő vadállat ösztönével a sövény mögött húzódott meg, hogy meggyőződjön róla, nem követik-e. Figyelte, amint érkezik és távozik a barna katonai jármű. Pasadénál a legrövidebb, kelet felé tartó úton hagyta el.
Izgatott hangulatban volt. Valamennyien szövetkeztek ellene: a rendőrség, aki “segíteni" akart neki azzal, hogy odaveti Semenzahnak, karöltve azzal a tolvaj Gertzcel, s erősítésnek még ott volt Ruby, no meg az üldözésére küldött katonák. De miért? Azért, mert a jelentését az oroszoknak is elküldte? Ez nem vágott egybe azzal, hogy a feszültség megszűnt. Nem, valaki a hatalmasok közül megbizonyosodott arról, hogy jóslatai helytállóak, s el akarja hallgattatni, mert a pólusok felcserélődésének számos politikai következménye is lehet.
Ezért minden gondolata, akár az iránytű, T. T. Rubb felé mutatott, akinek a nevével még a madárkísérlet során ismerkedett meg. Rubb az egyetlen, aki független a politikától. Igaz, Rubb nem válaszolt a telefonhívására, de Sykes majd csak valahogy bekeríti a NASA-tisztet és ráveszi, vizsgálja át a számításait, amelyeket Sykes majd útközben befejez annak a kis hordozható számítógépnek a segítségével, amelyet az egyetemről emelt el. Valahol olvasta, hogy a NASA részt vesz egy nemzetközi programban, mely a föld lakhatóságát tanulmányozza és űrállomásokat szerel fel. A Sykes által megjövendölt katasztrófa hatására a föld valószínűleg sokkal kevésbé lesz lakható, s talán éppen az űr lesz az a hely, ahonnan meg lehet küzdeni a pusztítással. Igen, T. T. Rubb lesz a megfelelő ember.

*

Sykesot csak az mentette meg a leleplezéstől, hogy ismeretlen mellékutakat választott.
Mint az egér, aki rettegve figyeli a macskát, Sykes pillantása úgy fürkészte az eget és az utat a visszapillantó tükörből. Elhagyatott utakon haladt, keresztülhajtott a kaliforniai Biship, majd Laws városán, maga mögött hagyta a Nemesis-hegyet, amely Nevada egyik legmagasabb csúcsa volt, de turisták ritkán keresték fel, mert állandóan felhőkbe burkolódzott. Ekkor a távolból helikopter berregésére lett figyelmes, s ettől ijedten egy még keskenyebb útra kormányozta a kocsiját. Az öreg Honda pöfögve kapaszkodott felfelé.
Sykes meg volt róla győződve, hogy továbbra is keletnek tart, holott északi irányban kanyargóit a hegyen keresztül, amely, mint most az övét is, félrevezette annak idején a Kaliforniába tartó telepesek iránytűjét, hiszen a kőzet anyaga teljes egészében természetes mágnesből, magnetitből állt. Mivel a tájékozódáshoz a felhő borította égbolt sem nyújthatott segítséget, az idegenek egy elhagyatott hegyszorosba tévedtek, ahonnan nem volt kiút, ha leesett a hó. Odavesztek, miközben a helybeli indiánok türelmesen várakoztak, hogy kifoszthassák a szekérkaravánt.
A shogelt indiánokról régi, poros könyvekben lehet olvasni. Azt állították, hogy a mágneses hegy tetejét olyan erőtér uralja, amelybe csak a beavatottak léphetnek be. Az arra tévedő néhány turistára az indiánok zöld hajtincseket próbáltak rásózni, amely állításuk szerint azoktól a lényektől származott, amelyek a szent zónában éltek. Sykes amint bepöfögött a faluba, azonnal ízelítőt is kapott a helyi üzleti szellemből.
– Látott már valaha nyúlopot?
– Nem.
– Hallott már valaha a nyúlopról?
– Attól tartok, még nem.
A kávéházban ott díszelgett a nyúlfejű, antiloptestű szörny. Talán egy mutációval áll szemben, amely a mágneses tér hiányában a túlzott napsugárzás hatására jött létre? Megérintette a szörnyet – minden tagja valódi volt.
A téltől megcsömörlött, szórakozásra éhes indiánok gúnyolódva figyelték, ahogy Sykes azon tűnődött, vajon a természet valóban képes-e ilyen keveréket létrehozni. – Hamisítvány – jelentette ki végül.
– Hamisítvány? Maga csalással vádol bennünket? – Az indiánok arcáról lelohadt a mosoly.
– Egy nyúlfejet erősítettek az antiloptesthez – jelentette ki Sykes pléhpofával.
– Eltalálta. A kiállított tárgy megtekintése öt dollárba kerül.
– Ha eltaláltam, maguk fizetnek nekem.

*

Minél jobban ismerte valaki Sykesot, annál könnyebben meggyőződhetett képességeiről. A pólusok felcserélődésének sötét napjaiban a shogelt indiánoknál töltött kényszerű két hét (a hó elzárta a távozás útját) történeteivel szórakoztatott bennünket. Elmondta, hogy az indiánok plazmatestvérükké fogadták, miután egy liter vért adott, s hogy egy emeletes wigwamban lakott együtt egy rent-a-squaw-val. Átesett néhány rituális szertartáson, de ezekről nem akart beszélni. Célozgatott arra, hogy maga is hajlamos hinni abban a bizonyos titokzatos erőtérben, amelyben a klíma állandó és tökéletes, felhőtlen, se nem meleg, se nem hideg. S noha a fákon bőségesen van gyümölcs, a csekély testi szükségletek miatt az ember csak mértékkel eszik, miközben e magaslati paradicsom szelleméhez – bárki legyen is az – szóló dalokat kántál. Ahhoz, hogy oda valaki bejuthasson, láthatatlannak kell lenni, fizikailag láthatatlannak. Az indiánok valószínűleg égetett agavéborral itatták meg Sykesot. Ellopták viszont a gaussométerét, s nem is voltak hajlandók visszaadni.

*

Sykes lassan haladt előre az elhagyatott vidéki utakon, a furgon hátában aludt, tovább finomította tudományos elgondolásait, s félreeső postahivatalokból küldözgette kitartóan kézírásos feljegyzéseit Rubbnak. Álcázásképpen cowboykalapot viselt, arra az esetre, ha – amint arra félig-meddig számított – a képe megjelenne a körözött személyek arcképcsarnokában, de senki nem nézett rá kétszer.

*

Rubb, aki magas volt, s gerincproblémák miatt görbe, mint egy kérdőjel, mindvégig ellentétes érzelmeket táplált Sykes iránt. Bár kételkedett Sykes állításaiban, izgatottan várta újabb híradásait.
Rubb állandóan az asszisztensét nyaggatta, érkezett-e újabb küldemény.
– Sajnálom, uram.
– Már három napja semmi. Lehet, hogy történt vele valami? Ellenőrizte a postát?
– Nem.
– Akkor menjen és nézze át.
Az asszisztens egy levéllel tért vissza. – Végül mégis érkezett egy. Éppen most hozták.
– S mi áll benne?
– Rejtélyes dolgok a mennyiségi változások körül, indeterminizmus, valószínűtlenség lépett ok és okozat helyébe, a periódus megkétszereződött, rendszertelenség, káosz. Képtelen vagyok követni – olvasta fel Rubb beosztottja.
– Lássuk csak. – Rubb a levelet tanulmányozta. – Te jó ég, ez az ember a feje tetejére állította a fizikát. A Minden-elméletét sugallja nekünk, miközben a Semmi-elméletét dolgozza ki, egy olyan végtelen és furcsa univerzumét, amelynek megértéséhez homlokegyenest ellenkező gondolkodásra lenne szükség. Bámulatba ejtő. No és persze őrült, még akkor is, ha figyelmeztet az elmélet veszélyeire. Mégis mindig elegendő bizonyítékot szolgáltat ahhoz, hogy kellően valószerű legyen. Itt van a…
– Dr. Rubb?
Rubb az ablak mellett állva kihúzta magát. – Hozzá hasonló emberrel még nem találkoztam tudományos pályafutásom során, pedig már hatvankét éves vagyok. Hogy épp egy ilyen senki, mint ez a Sykes, fedezze fel ezt a mágneses jelenséget, egyszerűen megáll az eszem. Lehet, hogy… sőt biztosan… téved a pólusok felcserélődését illetően, de az elgondolása döbbenetes. Meg kell szereznünk a fickót.
– A Légierő megtesz minden tőle telhetőt.
– Szükségünk van a hiányzó egyenletekre.
– Dr. Gertz nem tudja megadni ezeket?
– Nem tudni, mi okból, de Gertz sem ismeri azokat az egyenleteket, amelyeket Sykes elhallgatott előlünk. Gertz Sykes nélkül lassabban fog boldogulni.
– Mondtam önnek, hogy gyorsan kell cselekednünk, hogy elkapjuk. De most is, mint mindig, aggályoskodott, T. T. – jegyezte meg az asszisztens. – Lehet, hogy Sykes felbukkan a következő napokban. Kelet felé tart, bár lassan halad előre, amint erről a postai bélyegzők tanúskodnak. Lehet, hogy a Légierő embereinek sikerül megtalálniuk.
Ekkor Rubb már egészen bizonyos volt abban, hogy Victor Adamantine Nemzetbiztonsági Hivatala, a hadsereg segítségével szintén Sykes nyomába eredt. – Merem remélni, hogy nem előznek meg bennünket. Azok valószínűleg rács mögé dugják.

*

Valahol Texasban, az isten háta mögött, egy öntözőcsatornához közeledve, Sykes egy dübörgő piros-kék teherautóra lett figyelmes. Elöl a motorrácsra hatalmas patkó volt erősítve, a kocsi oldalára pedig cirkalmas arany betűkkel a MÁGNESEK feliratot festették.
Miközben Sykes halkan káromkodva azt figyelte, hogyan juthatna át a csatornán, a fura jármű eltűnt a szeme elől. Már jó néhány kilométert maga mögött hagyott, de a furgonnak híre-hamva sem volt. Mindenfelé kérdezősködött, de senki nem látta. Sykeson úrrá lett a jókedv. Végül is egy ilyen mágnes-buzi, aki talán felfedezte a készülődő változás árulkodó jeleit, kézzel fogható bizonyítékokkal szolgálhat, amelyre Sykesnak oly nagy szüksége lett volna. És újra megingott az önbizalma; vajon sikerül-e bebizonyítani az igazát, ha dr. Rubb elutasítóan viselkedik?
Sykes a térképet tanulmányozta, hogy kiválassza az útvonal további állomásait, amikor egy kis pontot vett észre az út mentén. Ahogy közeledett hozzá, látta, hogy egy tábla.
A táblán, bár a festék már felpattogzott, jól olvashatóan ez a felirat állt:

LODESTONE, TEXAS
“A világ mágneses fővárosa"
Nép.: 2 fő

Meredek út vezetett le a csipkés hegyekkel övezett völgybe. Mindenfelé elhagyatott épületek álltak. Sykes az egyik kanyarból előbukkanva megpillantotta a piros-kék furgont, amely – a törött neonfelirat tanúsága szerint – a Mágneses Kávéház előtt parkolt.
Néhány percbe tellett, míg Sykes szeme bent hozzászokott a sötétséghez. A falakat mindenfelé a legkülönbözőbb alakú mágnesek díszítették. Kerek. Négyszögletes. Hosszúkás. Üreges. A különös mágnesekből bohócok, madarak, állatok, hüllők képe rajzolódott ki. Volt köztük egy egyszarvú is, melynek a szarva és a farka volt a két mágneses pólus.
Mivel senki sem került elő, megrázta a pulton álló csengőt. A kis harang egyet kondult és a nyelve a falához tapadt.
Hajlott hátú, hosszú karú férfi jött elő, acélszürke kecskeszakálla harciasan meredt előre. Mogorva pillantásából látszott, nincs hozzászokva a látogatókhoz. Megkérdezte Sykestól, mi szél hozta erre.
– A magáé ott az a furgon? Már mindenfelé kerestem.
– Magamhoz vonzottam?
– A mágnesesség rabja vagyok.
– Bárcsak mindenki így érezne. Volt idő, amikor minden házban volt mágnes játék – akkoriban virágzott ez a város. Mostanában csak a riasztókba kell az embereknek a mágnes – mondta a férfi már kissé barátságosabban. – A nevem Fields.
– Az istenit! – megragadta a csengőt és elválasztotta a nyelvét a falától. – Kimerítik egymást, ha így maradnak, mint az üzekedő kutyák. Korábban sosem viselkedett így ez a csengő. Igyon valamit az én számlámra, Mr. …
– Sykes. Darius Sykes.
– Nagyon ismerősen hangzik. – Fields elgondolkodott. – Valamilyen Sykesról már hallottam.
– Amennyire én tudom, nem volt híres Sykes.
– Vigasztaljon az a tudat, fiam, hogy egyszer minden név felülre kerülhet a sors kerekén, ha türelmesen vár az ember. Eljön még a Sykesok napja is. Talán éppen maga lesz az első híres Sykes; majdnem biztos vagyok benne.
– Oh?
– A száj körüli elgyötört kifejezés ennek a jele. George Washingtonnak is ilyen volt, bár lehet, hogy csak a műfogsora miatt. Lincoln. Edison. Einstein…
– Az ő esetében téved, Mr. Fields – szakította félbe Sykes. – Al…
– Maga ilyen közvetlen viszonyban volt Einsteinnel? Pedig nem is látszik ilyen öregnek.
– Olyan nagyra tartom, hogy szinte személyes ismerősömnek érzem. Ő az én hősöm. Einstein szájvonala nyugodt volt – élénkpiros ajka volt –, mert tudta, hogy a Természet ütőerén tartja a kezét.
– S azt is, hogy a Princetoni Felsőfokú Tanulmányok Intézete kifizeti a költségeket – mondta a szemlátomást nem is olyan hallgatag Fields. – Hát maga?
– Én is azért szeretnék sikeresen dolgozni, amiért Einstein. Nem a saját előrejutásom érdekében, hanem hogy bebizonyítsak valamit. Valamit, ami rettentően fontos.
– Dicséretes. – Fields a szemben álló férfi bús ábrázatát fürkészte. – Fel a fejjel! Próbálja ki a ház specialitását.
– Rendben. – Sykes leült az egyik székre. Fields rumot, citromlevet, gránátalmaszörpöt töltött egy kancsóba, cukrot és egy bögre vasreszeléket tett bele, s mindezt jól összerázta. – Ferro-punch. A vas jót tesz a szervezetnek. Nem fog berozsdásodni.
– Nem vagyok nagy ivó.
– Mit gondol, hány éves vagyok Darius?
– Úgy ötvenesnek saccolom, Mr. Fields.
– Szólítson csak Elynek. A tisztességes nevem Elysian, de ez is megteszi. A szüleimnek volt humorérzéke. Már hetvenöt éves vagyok, de még mindig jól tartom magam, s ezt a vasreszeléknek köszönhetem. Én erre esküszöm.
– Hát, ha muszáj.
Fields megtöltött két talpas fémpoharat, az egyiket a kezébe vette, s a háta mögött megnyomott egy kapcsolót.
– Húzza le a fejét – kiáltotta, s Sykes hallotta, ahogy valami elzúg az orra előtt és egy csattanással földet ér.
– Túl nagy az erő – mormogta Fields, miközben felkapta Sykes poharát. – Furcsa dolgok történnek mostanában. Próbáljuk meg még egyszer.
Ezúttal, amikor Fields megnyomta a gombot, a pohár simán végigcsúszott a bárpulton és megállt Sykes előtt. – Igyunk a mágnesességre! Legalábbis, amikor úgy működik, ahogy kell – mondta Fields.
Sykes kisebb erőfeszítés árán felemelte a poharat és felhajtotta fémes tartalmát. – Uh. Elnézést… remek. A mágnesességre. Mik azok a furcsaságok? Azok a feltűnően furcsák, úgy értem.
– Az ingadozások. Ezek a hirtelen változások a mágnesesség erejében minden rendszer vagy különösebb ok nélkül. Ennek az lehet az oka, hogy egy kisebb fajta mágneses póluson élünk. A várost azért nevezik Lodestone-nak, (magnetit, mágneses vasérc), mert a föld felszíne alatt oly sok van belőle. Igaz, azelőtt sosem történtek ilyen dolgok, s nem is tudom, mire véljem.
– A magnetit lehet az oka, hogy fokozódik Sssutty! A pulton lévő porcelántálból egy vasgolyócska az egyik falon lévő patkóhoz repült. – Ez kész mágneses cirkusz! Van magnetométer a háznál?
– Van, csak tönkrement. Igya ki, Darius! Mi érdekli közelebbről ebben a témában?
– A mágneses pólusok várható felcserélődése – válaszolta Sykes bizalmatlanul.
– Ezért jött ide?
– Arra gondoltam, maga bizonyára észrevett néhány furcsaságot, hiszen ért a dologhoz. És nem is tévedtem, valóban észlelt rendkívüli jelenségeket – mondta Sykes mélyet lélegezve.
Fields a kapcsoló segítségével elvette Sykes poharát, töltött, s a mágneses szerkezettel vissza is küldte.
– Felcserélődnek a pólusok, uh? Hihetetlen, pedig tudom, hogy volt már rá példa sok ezer évvel ezelőtt. S ez bele is illik a képbe, a kutyafáját! Darius, rám számíthat.
Sykesot könnyekig meghatotta, hogy végre talált valakit, aki hisz neki. De lehet, hogy csak az alkoholt nem bírta? Hanyagul felhajtotta a második adagot is a tüzes kotyvalékból és megeredt a nyelve. – Ha a pólusok helyet cserélnek, nem tehetünk úgy, mintha mi sem történt volna, még akkor sem, ha az iránytű ugyanúgy déli irányba mutat, mint azelőtt.
– Akkor majd arccal a jövendő Észak felé kell aludnom.
– Nem egészen… – Sykesnak az volt a benyomása, a tulajdonos türelmetlenül várja, hogy folytathassa.
– Ezek szerint, maga nincs azzal tisztában, hogy az ember szexuális energiáit a Déli pólusból menti, vagyis a jövőben akkor az Északiból. Szexuális vitézségemet nemcsak a vasreszeléknek tulajdonítom, hanem annak is, hogy éjszaka déli irányban nyújtóztatom ki a tagjaimat. Ezt a dolgot két floridai fickótól tanultam. Ők fejlesztették ki a mágneses takarót is. Remek hatással van a lányokra. Igyon – parancsolt rá Fields.
– Félek, hogy berúgok.
– A vasreszelék megelőzi a másnaposságot. Sokat kell még tanulnia, fiacskám. – Sykes még soha nem érezte magát ilyen súlyosnak. Mintha homokzsákokat erősítettek volna rá, a lába alig tudta tartani a test tömegét. Gyászos képpel figyelte, amint Ely egy újabb pohár italt indított útnak lefelé.
– Nem érzem jól magam.
– Milyen ember maga Sykes? Igyon csak, igyon!
Amint nagy bátran kiitta a poharát, egy golyócska nekivágódott a hasának. – Élő mágnes vagyok! – kiáltott fel.
– Nahát! – Fields megnyomott egy másik kapcsolót, és Sykes lába alól eltűnt a talaj.
– Lebegek!
– A mennyezetben van egy elektromágnes – pillantott rá kárörvendően Fields. Kibújt belőle a tréfacsináló.
A levegőben lógva Sykesnak nehezére esett megőrizni a méltóságát. – Eresszen le – könyörgött.
– Apa! Már megint?! Az isten szerelmére, engedd le azt az embert. Ha nagyon akarod, hívd őt is vacsorázni – szólalt meg egy rosszkedvű női hang Sykes háta mögött.
– Jól van, na – mondta Fields megadóan, és Sykes a földre huppant. A hang tulajdonosa eltűnt.

*

Sykes követte a tulajt a ház hátsó részébe. – Ez a lányom, Maggie. Ő lenne a vigasz öreg napjaimra, de hát egy ellentmondást nem tűrő perszóna.
– Nélküle egy álló napig fent lebeghettem volna.
– Előbb-utóbb megszántam volna. Ez itt a műhelyem. A mágneseket dobozokban zártam el, hogy megőrizzék az erejüket.
– De van közöttük kör alakú is.
– Mindegy milyen alakúak. Észak és Dél egy soha véget nem érő körtáncban űzi egymást, mintha mindkettő a másik tulajdonságaira vágyna, keresné.
– Állandó, eredménytelen hajsza. Ez a mágneses vonzás alapja – mondta Sykes.
– Az a két floridai fickó is ezt kutatta.
– Asztalhoz, vacsora – hangzott fel a zsémbes női hang.
Apa és lánya a kávéház szomszédságában lakott egy omladozó kőházban. Amíg Maggie a vacsorát készítette, Sykes csak a derekát láthatta a tálaló ablakon keresztül. A nő nem sietett találkozni vele. – Mi a menü? – kérdezte Fields reménykedve.
Két gőzölgő tálat lökött a pultra és ott állt karba tett kézzel, akár a milói Vénusz, fej nélkül. – Chili.
– Chili. A lehető legundorítóbb kotyvalék, amit az ember kiagyalt. És mi ezt esszük minden este. Mikor újítasz már valamit, kedvesem?
– Mikor adsz végre pénzt, drágaságom? Kajajegyre nem adnak fácánsültet.
– Hálát kell adnunk az Istennek azért, amit nekünk juttatott – válaszolta Fields kelletlenül. – Csatlakozol hozzánk, kedvesem?
– Muszáj?
– Próbáld meg – hízelgett az apja. – Még kicsi volt, amikor az anyja meghalt – mondta csendesen Fields. – Egyedül neveltem fel. Nem volt könnyű. Nagyon akaratos, s a nyelve olyan éles, hogy az üveget is elvágja.
– Mit mondtál?
Sykes úgy vélte, Maggie Fields középkorú nő lehet, tekintve Ely korát. Talán van valamilyen születési rendellenessége, vagy más testi hibája, amiért kerüli az embereket. De a nő, aki végre megjelent, nem lehetett több huszonöt évesnél. Keskeny, kiugró pofacsontú arcán érdeklődő kifejezés ült. Petyhüdt ajka kékes, tágra nyílt szeme mogyoróbarna, és a haja inkább fehér volt, mint szőke. Magas volt és sovány. Volt benne valami “kísértetiesen" szép.
Maggie Sykes mellé ült az asztalnál. – Sykes a neve, ugye? Nem rossz név egy vadnyugati hős számára. Egy hórihorgas figura, vallásos meggyőződésű, akit elkergettek ohiói farmjáról. Revolverrel lövik agyon. Mi a keresztneve?
– Darius.
– Ki aggatta ezt magára?
– Az apám. Ókori történelmet tanít. Nagyon nagyra tartotta az egyik perzsa hadvezért, név szerint Dariust, aki harcba szállt Nagy Sándorral, de vesztett. Azt hiszem, apám abban reménykedett, hogy én is harcias természet leszek.
– No és az?
– Lassan kezdem azt hinni. A barátaim Deenek szólítanak.
– Ostobaság. Ez úgy hangzik, mint egy kezdőbetű. Sykesszal még soha sem volt dolgom, Deevel még kevésbé, azt hiszem. Majd ellenőrzöm a cowboyok listáját.
– Él-hal a cowboyokért – közölte bizalmasan az apja.
– Úgy eszik, mint egy igazi. Biztos nagyon ki van éhezve. Ki maga, Sykes?
– Hogy ki vagyok? – Az ilyen kérdések mindig zavarba hozták. – Én… hát… nos… egyetemi… kutató.
– Miről diskuráltak Elvvel? A mágnesességről?
Úgy záporoztak rá a lány kérdései, mint kis fullánkos rovarok, s ő az arca elé emelte a kezét, hogy elhessegesse őket. – Ezzel a kérdéssel foglalkozom, bár kétlem, hogy még nem rúgtak ki.
Maggie élénk vonásai megmerevedtek és felállt. – Hol dolgozott?
– A Kaliforniai Műszaki Egyetemen.
– Apa! Tudtam! Azok a katonák nem egy Sykes nevű férfi felől kérdezősködtek tőled? Azt mondták, japán gyártmányú autón ebbe az irányba tart, igaz?
– Meg akartam tőle kímélni.
– Az elbeszélésükből úgy tűnt, nagyon veszélyes ember. No hát, ez remek! Igyunk egy kis sört!
– Visszajöhetnek – mondta Sykes rettegve. – Mennem kell.
– Ilyen hamar? – kérdezte Fields, s a hangjában apai csalódottság csengett. – Az éjszakát még itt tölti, természetesen. S azután hová indul?
– Szeretném felkeresni azt a két floridai fickót, akik mágneses kísérletekkel foglalkoznak. Lehet, hogy ők tudnak segíteni nekem.
– Könnyen lehet.
– Vele megyek – mondta Maggie. – Szüksége van rám.
– Remek – mondta az apja. – Éppen itt az ideje, hogy végre te is világot láss. Nekem pedig szükségem van egy kis nyugalomra.
– Oh, nem. Nem jöhet… “Aki egyedül utazik, gyorsabban utazik" – idézte Sykes, ezzel is palástolva szégyenlősségi rohamát.
– Ely, ugye azok hagytak itt telefonszámot arra az esetre, ha Dee felbukkanna?
– Eltettem valahová – mondta Fields elégedetten.
– Érti már?
– Attól tartok, igen – válaszolta Sykes.

*

Azon az éjszakán R-beszélgetéssel felhívta Rubyt.
– Olyan furcsa a hangod. – Sykes megesküdött volna, hogy hallotta, amint az asszony azt suttogja: “Sss, Dee az", de nagyon rossz volt a vonal. – Agyonidegeskedtem magam miattad. Hol vagy?
– Lehet, hogy lehallgatják a telefont.
– Két különböző cég emberei is vadásznak rád. Nem lenne jobb, ha hazajönnél?
– Nem mehetek. Nem megyek. Rövidre kell fognom. Jól vagy, Ruby? – Sykes maga elé képzelte a feleségét, amint (s ebben nem tévedett) az ágyban fekszik rózsaszínűén a rózsaszín ágyneműben. – Jól vagyok, bár nagyon hiányzol. – Ruby, ezúttal valóban őszinte volt. – Én is hiányzóm neked?
– Igen. – És ez így is volt. – Nos, ez minden.
– Minden?
– Szervusz.
Ekkor csupasz karok fonódtak a nyaka köré. – Egy Sykes még hiányzik a listámról – mondta a karok gazdája.

*

– Olyan furcsa a hangod. Sss, Dee az. Agyonidegeskedtem magam miattad. Hol vagy?
– Lehet, hogy lehallgatják a telefont.
– Két különböző cég emberei is vadásznak rád. Nem lenne jobb, ha hazajönnél?
– Nem mehetek. Nem megyek. Rövidre kell fognom. Jól vagy, Ruby?
– Jól vagyok, bár nagyon hiányzol. Én is hiányzóm neked?
– Igen. Ez minden.
– Minden?
– Szervusz.
– Ő volt az. Sikerült megállapítani, honnan telefonált?
– Még nem. Nem beszélt elég hosszan. Valahol a Sziklás-hegységtől keletre.
– A holdtól pedig nyugatra.
– Megtaláljuk, ne aggódjon. Előbb vagy utóbb elkövet egy hibát.
– Bárcsak mielőbb megtenné. Addig nem szállnak le rólunk.

*

Egy órával azután, hogy a Honda útnak indult, a porfelhőből egy barna kocsi bontakozott ki. A tetején antenna forgott.
– Már jártunk itt – mondta a Hadsereg tisztje Fieldsnek. A jármű mellett két katona állt, vállukon puska lógott. – Egy fickó után érdeklődtünk, akit Darius Michael Sykesnak hívnak.
– Milyen nevet mondott?
– Erről a helyről telefonált. Végül sikerült megállapítanunk. Lehet, hogy nem ezt a nevet használta.
– Írja le a külsejét.
– Már megtettem egyszer. Szelíd vonások. Sárga bajusz. Átlagos magasság. Hagytam magának fényképet róla.
– Ő az! Maga azt mondta, Hondája van. Valahogy nem állt össze a kép. Továbbállt.
– Mikor ment el?
– Nem sokkal ezelőtt.
– Tegnap este telefonált innen.
– Valóban tegnap este lehetett, amikor elment. Tudja, itt az ember elveszíti az időérzékét.
– Hova ment? A dolog rettentően komoly.
– Bárcsak tudnék segíteni.
Az udvarias máz eltűnt. – Meg vagyok róla győződve, hogy hazudik, Mr. Fields. Meg kell kérnem, hogy jöjjön velünk. Letartóztatás! parancsom van a nemzetbiztonság érdekében. – A tiszt az egyenruhájának felső zsebére ütött. – Hol van a lánya?
– Elment.
– Magának csak egy kocsija van, az pedig itt áll. Mivel ment el?
– Gyalog.
– A legközelebbi település húsz mérföldre van innen.
– Valószínűleg autóstoppal ment.
– Sykesszal ment el, igaz?
– Nem emlékszem – válaszolta Fields nyugtalanul. – Itt kinn, a semmi közepén, az ember elfelejt dolgokat.
– Alzheimer-kór? – kérdezte a tiszt csúfondárosan.
– Az, az.
– És még mit felejtett el? Majd én megmondom. Sykes és a lánya úti célját. Na, ki vele!
– Észak. Igen, Alaszka, vagy az Északi-sark.
– Nem elképzelhetetlen – mondta a tiszt elgondolkodva. – Legjobb lesz, ha összepakol, Mr. Fields.

Nyolcadik fejezet
Ellentétek

Útközben Florida felé Sykes meggyőzte magát arról, hogy szerelmes. Ahogy most visszagondolt rá, Rubyval való kapcsolata olyasmi szemponton alapult, mint amikor azt mondjuk, egy színes televízió olcsóbb kettőnél. Szenvedélyek helyett megfontolás, s miután összeházasodtak, hamarosan beleszürkültek a napi rutinba. Tudta, hogy Rubyt untatja a dinoszauruszairól szóló kiselőadásaival, csakúgy, ahogy őt untatták Ruby álmai, amelyeknek soha nem akart vége szakadni. Sykes nem szokott álmodni, talán azért, mert fantáziáját az ébrenlét órái alatt kimerítette.
Sykes szerint az akkor született látomások jelentik az összekötő kapcsot a képzelőerő és a tudományos erőfeszítések között. A képzelet jóserővel is bír, akár jó, akár rossz.
Most, amikor utolsó óráimat töltöm Enantiomorphban, eszembe jut Sykes egyik gyermekkori látomása, melyet elmesélt nekünk ott lenn az üregben. Maga elé képzelt egy ferde sík felületet kinn az űrben. Ennek a hatalmas Földön kívüli sziklának a lakóit örökösen fenyegette a lezuhanás veszélye. Sorsukat csak úgy kerülhették el, ha újra meg újra felmásztak a forgó sziklára.
Sykesban sivár belső látomás élt az univerzumról. És éppen ez mentett meg bennünket.
De Fields lánya iránt táplált érzelmeit aligha nevezhetjük sivárnak. Szerelmi ügyekben járatlan volt, szertelen imádattal csüngött Maggie-n. A szíve úgy verdesett, mint egy kolibrié. A nő teljesen megszédítette. Olyan gyakran pillantott Maggie-re, hogy az könyörgőre fogta: a biztonság kedvéért hadd vezessen inkább ő. Minden kanyar jó ürügy volt arra, hogy vállát a lányéhoz érintse, minden látnivaló arra, hogy megérintse a térdét az ujjával és felhívja rá a figyelmet, bár Maggie legalább annyira észrevette.
– Ne bámulj egyfolytában. Még beképzelt leszek. Te pedig nyakmerevedést kapsz.
– Örökké tudnálak bámulni. Az arcod olyan, mint a mennyország térképe – mondta Sykes és nem lehetett tudni, hogy csak nagyot nyelt vagy csuklott.
– Az ember még azt hihetne, soha nem volt dolgod nővel.
– Hozzád hasonlóval még soha. Te egészen különleges vagy.
– Vagyok, amilyen vagyok.
– Jobb nem is lehetnél – esküdözött Sykes. – Remélem, te is kedvelsz engem.
– Mit számít az? – Maggie gyerekes pillantást vetett rá. – Az én szívem a cowboyoké, ahogy már apám is mondta.
– Bárcsak én is cowboy volnék.
– Még lehet belőled. A cowboyok kemény fickók. Egy hónap a szabad legelőn neked is a javadra válna.
– Nem vágyom a vidéki élet után – mondta, mert eszébe jutott, hogy Gertz egyszer már megpróbálta odajuttatni. – Csak veled akarok lenni.
– Egyszer itt, máskor ott – figyelmeztette Maggie. – Én már csak ilyen vagyok. Nem szeretek mindig csak ugyanarra a zenére és ugyanazzal a partnerrel táncolni.
Szegény Sykes. Ez a fruska nemcsak azt adta értésére, hogy nincs esélye, de szexuális vitézségét bántóan a cowboyokéval hasonlította össze. Még egy bolond számára is világos lett volna, hogy Maggie érdeklődése pusztán pillanatnyi volt. Sykes nem érte be azokkal a röpke élvezetekkel, amit a lány kínált neki. – Feleségül akarlak venni.
– Feleségül venni? Tudtommal már van egy feleséged.
– Nem mintha ez a te szempontodból számítana, de a feleségemnek viszonya van valakivel.
– Milye van?
– Szeretője. Biztos vagyok benne, hogy most is együtt henteregnek.
– A fenébe is, te ugyanazt teszed.
– De én szerelmes vagyok.
– Lehet, hogy ő is. – Sykes pillantása elborult. – Na látod. Te őt szereted. Magadat becsaphatod, de engem nem tudsz átejteni.

*

Norman Saul és Saul Norman tökéletes ellentétei voltak egymásnak. Norman Saul ötvennégy éves volt – vagy legalábbis ezt állította magáról, de lehet, hogy az adatokat csak a tökéletes aszimmetria kedvéért hamisította meg. A Kansas állambeli Kansas Cityben született és néger nőt vett feleségül. Saul Norman negyvenöt éves volt, fekete bőrű, a Missouri állambeli Kansas City-ben született és fehér nőt vett feleségül. A floridai Cleargladesben ugyanabban az utcában laktak, éppen átellenben egymással. Norman Sauléknak három lányuk volt, Saul Normanéknak három fiuk. Gyermekeik azonos korúak, s valamennyien színes bőrűek voltak.
Norman Saul az Északi-sark, Saul Norman a Déli-sark bajnokául szegődött. (Nem ez volt a valódi nevük, csak a tréfa kedvéért vették fel.) A munkáikra nem figyelt fel senki, de a két férfi, bár hivatalos képesítésük nem volt, szélsőséges nézeteik ellenére, a mágnesesség szakértői voltak.
Clearglades, amely éppen Florida középpontjában fekszik, volt az egyetlen hely ebben az államban, ahol közös megegyezéssel végre le tudtak telepedni. A Mágnesességkutató Intézetet, amely éppen Clearglades középpontjában fekszik, elég szerencsétlen módon egy milliomos vetőmagtermesztő pénzelte, aki azt remélte, hogy a mágnesesség elősegíti terményei csírázását. Norman Saul az intézet északi szárnyában dolgozott, Saul Norman a déliben tevékenykedett. A központi épületben volt egy konferenciaterem, itt üdvözölte a két megszállott mágnesszakértő a vendégeket.
Norman Saul köpcös, kopasz, barna fogú mogorva ember volt. Magas, vékony, hosszú hajú párja szüntelenül mosolygott, kivillantva ragyogó fehér fogsorát. Az alacsony emberekre jellemző módon, Norman Saul magához ragadta a szót. – Fields szólt nekünk, hogy fogadjuk magát, Sykes. Én nem tartottam szükségesnek, de S. N. ragaszkodott hozzá. Ismereteim szerint, maga csupán a népszerűséget hajszolja, én pedig mindent megteszek, hogy elkerüljem. Azok után, hogy oly sokan hasznosították a gondolataimat, megesküdtem, hogy soha többé nem osztom meg őket senkivel ingyen.
– Ez jellemző – mondta Saul Norman. – N. S.-nek csak a pénzen jár az esze. Mindig jól jön egy kis baksis a háznál, de semmi mohóság, ő olyan, mint a fagyos északi szél, én pedig akár egy szimpatikus déli fuvallat.
– Szimpatikus! – gúnyolódott Norman Saul. – A felszín délies melegség, az agyonhajszolt, Harmadik Világbeli báj, a nagy fogú, duzzadt ajkú barátságosság mögött ádáz ellenség lapul. S. N. bárkit megfojtana egy kanál vízben, ha megtehetné.
– Ha beadod a derekad, örökre a markában tart. Kihasznál, ahogy az ő fajtája mindig is tette, önző, ilyen a stílusa. Mindenáron győzni akar. Ez az igazság.
– Az igazság – gúnyolódott Norman Saul. – A Harmadik Világ hazugságai mindent elborítanak, még a mi áldott hazánkat is.
– Hazugságok – mondta Saul Norman csúfondárosan. – Hazudni a fehérek szoktak.
– S. N.-nek már megint nincs igaza – jelentette ki Norman Saul ellentmondást nem tűrő hangon. – Csakúgy, mint amikor olyan tulajdonságokkal ruházza fel a Déli-sarkot, amelyek valójában az Északi-sark sajátjai.
– Éppen fordítva – vágott vissza Saul Norman.
– N. S. északra esküszik, amely pedig egy elaggott, hideg hely, bezzeg a dél, amely fiatal és termékeny!
– Ha csak fele annyira volna termékeny, már az is túlzás. Ki az, aki a föld túlnépesedését okozza?
– Tízszer ennyi embert is el tudnánk látni élelemmel, ha ti elérhetővé tennétek számunkra a tőkét és a korszerű technológiát. Ehelyett súlyos adósságokat róttok ránk, mi pedig éhezünk.
– Nem is csoda. A déliek buták, híján vannak minden bölcsességnek. A filozófiában az északiak dominálnak, és mindenben, ami jó és nagyszerű. Kérdezem magától, mit adott a világnak a déli félteke?
– Az emberiséget. Az ember megjelenését a Déli-sark kedvező hatásának köszönhetjük.
Végül a civakodás alábbhagyott s a mágnesszakértők megkérdezték, mi hozta látogatóikat Cleargladesbe. – Egy teória – válaszolta Sykes. – Hatvanötmillió évvel ezelőtt, meggyőződésem szerint, a mágneses pólusok felcserélődése következtében kipusztultak a dinoszauruszok. Igaz, ezek a teremtmények már az utolsókat rúghatták a korábbi pólus felcserélődések hatására, de még így is…
– Igen? Igen?
– Bizonyítékaim vannak rá, hogy újabb póluscserebere fenyeget, mely legalább olyan végzetes következményekkel járhat az emberiség, mint annak idején a hatalmas hüllők számára, ha egyáltalán azok voltak. Véleményem szerint már elkezdődött a folyamat, ez észlelhető a mágneses erőtér változásában, elsősorban bizonyos területeken.
– Te jó isten! Szent ég! – kiáltotta N. S. és S. N. egyszerre.
– S. N., tegyük most félre áthidalhatatlan ellentéteinket.
– Most az egyszer egyetértek veled, N. S. Hiszen mi is értetlenül álltunk bizonyos mágneses jelenségek láttán.
– Mikorra várható a pólusok felcserélődése?
– Lehet, hogy mindössze néhány éven belül.

*

T. T. Rubb telefonja a NASA-nál fel volt szerelve lehallgatászavaró készülékkel, amelyet szinte soha nem használt, de megtestesítője volt kettős életének; egyszerre volt tudós és katona. Valójában nem is mindig tudta, melyik énje került a felszínre.
Plessas tábornokkal a mágnesesség problémáiról és Sykes tartózkodásáról folytatott korábbi beszélgetései alkalmával nem volt szükség a szerkezet használatára, de ahogy a feljegyzések egyre gyűltek, Rubb is jobban meggondolta, mit mond. Ez alkalommal úgy érezte, nincs más választása.
– Miért van szükség erre? – kérdezte Plessas.
– Egy újabb jelentés. Nem lesz túlzottan elragadtatva, ha Sykesnak mégis igaza van.
– Ha igaza van. Még hányszor kell ezt hallanom?
– Ide hallgasson – Rubb hangja sértődötten csengett –, én megteszek minden tőlem telhetőt. Az adatok hiányosak és bonyolultak. Egyik nap teljes mértékben egyetértek Sykesszal, a másik nap hibát találok az elgondolásában. Ezt az új beszámolót is nehéz kibogozni. Azt állítja, nem leszünk képesek felbocsátani az űrhajókat és rakétákat.
– Megmagyarázná ezt pontosabban?
– Azt jósolja, hogy a megnövekedett mágnesesség idején az irányító rendszerek befagynak. Képtelenek leszünk irányításunk alatt tartani a járműveket. Természetesen ez igaz a rakétákra, köztük a nukleáris töltetűekre is. Miért veszem ezt az őrültet komolyan? Mert eleddig a számítógépek még nem vetették el teljesen az elgondolását.
– A fenébe is! Egy pillanat! A pólusok felcserélődésének idején vagy azt megelőzően válnak az irányító szerkezetek használhatatlanná?
– Ekkor is, akkor is.
– Mennyivel korábban?
– Sykes szerint akár évekkel is.
– Akkor benne vagyunk a szószban. Ez igaz az oroszokra is?
– Igen is, meg nem is. A mágneses vektorok, miközben erőt gyűjtenek a pólusok felcseréléséhez, Földön belüli pályákon haladhatnak. Sykes térképe, melyet erre az elméletre alapoz, azt mutatja, hogy a Föld nagy részét érinti a dolog. Másrészt viszont, az afgán határ menti szovjet terület, ahol, mint tudjuk még vannak működő rakétakilövők, lehet, hogy 3M-es lesz.
– Micsoda?
– 3M-es, Megnövekedett Mágnesesség Mentes, ez Sykes kifejezése.
– Mi a helyzet a bombázókkal és a tengeralattjárókkal?
– Ezzel a kérdéssel nem foglalkozik részletesen. Sykes, tudja, békepárti, csak annyit ír, hogy nagy valószínűséggel a robbanófejek kilövő szerkezeteiben is bekövetkezhet működési hiba, kivéve azokat, amelyek 3M-es területen vannak elhelyezve. Sajnos Amerika nem tartozik ezek közé. Mindez csak spekuláció. Nagyon valószínű, hogy nem lesz mágneses vészhelyzet. Ó, bárcsak az az idióta ne lenne olyan meggyőző.
– Nos, ha ezeket a spekulációkat továbbgondoljuk, világosan kiderül, hogy az Egyesült Államok védtelenné válik. Eközben a szovjetek jelentős fölényre tehetnek szert.
– Attól tartok, ez így igaz. Természetesen – kezdte lassan, mint később kiderült, végzetes mondókáját – már folynak arról tárgyalások, hogy ki lehetne fejleszteni olyan fegyvereket, amelyek eleve 3M-esek lennének azáltal, hogy a működésüket a mágnesességre alapozzák. Minél nagyobb a mágnesesség, ezek a fegyverek annál tökéletesebben működnének. Mondjuk, egy elektromágneses fegyver, amellyel folyamatosan lehet tüzelni. A nukleáris kilövő állomások is mágnesesek lennének. Az elgondolás persze számtalan formában alkalmazható, még akkor is, ha kidolgozzák az ellenszerét… Pokolba ezzel a Sykesszal. ő ültetett bogarat a fülembe. Bárcsak tudnám, hányadán állunk az M-fegyverekkel. Ott van a… Az M-fegyverek. Hát így kezdődött a dolog. A Titkos- és Biztonsági Szolgálat (INSCOM) igazgatója azonnal érintkezésbe lépett a Kiemelt Honvédelmi Kutatási Projektek ügynökségével (DARPA), amely korábban csak a mágneses zavarósugarak után érdeklődött. A DARPA kutatói izgatottan láttak munkához a számítógépeken és a rajzasztalokon. Végre volt valami új.

*

Floridában Sykes, Norman Saul és Saul Norman éppen új elképzeléseken dolgozott. A triót, amely meg volt arról győződve, hogy a pólusok felcserélődése hamarosan és elkerülhetetlenül bekövetkezik, egyszerű, de fura gondolatok foglalkoztatták.
Vegyük például azt a feltételezést, hogy “az emberiség úgy dönt, követi a pólusokat".
Hipotézis: az ember mágneses pólus iránti hűsége mélyen gyökerezik. Az emberek nem kívánnak egy idegen pólus uralma alatt élni.
Következmény: nagy mértékű vándorlás országhatárokon belül és kívül.
Azokban az országokban, amelyeket kettévág az egyenlítő, a két fél egyszerűen helyet cserél. De egész országok cserélhetik el lakóhelyüket, az Egyesült Államok Közép-Afrikával, a Szovjetunió Ausztráliával, Kína Dél-Amerikával, és így tovább.
Képzeljük csak el – mondták – ezt a fenekestül felforgatott világot, az idegen földön gyökértelen népeket, a tradíciók széthulló láncait. A népvándorlás kiadásai hatalmas összegekre rúgnának, de a felfordulás után legalább lennének esélyeink az újrakezdésre. A fejlődő országok népei örökölnék az északi félteke infrastruktúráját, a fejlettebb országok pedig újakat hoznának létre…
– Hadd mutassak magának valamit, Darius – mondta Norman Saul. Bekapcsolta a televíziót és kézbe vett egy nagy hatású mágnest. A képen megjelent a bemondó. Először a színek tűntek el, a kép komorszürke lett. Norman Saul közelebb tartotta a mágnest. A bemondónak eltűnt a szája. Norman Saul még közelebb emelte a mágnest és a bemondó fején üres lyuk tátongott a képen. – Mágneses robbanás. Az űrben található fekete lyukakról felállított teóriánk szerint, amelynek nem sok hitelt adtak…
– Egyáltalán nem adtak hitelt – mondta Saul Norman mosolyogva.
– Ezek a területek a kiugróan nagy mágnesességüket olyan napenergiával rendelkező objektumokból nyerik, amelynek belső részei kívülre kerültek. Mi más lehetne a magyarázat a fekete lyukak szívó és pusztító képességére?
– Ami a Földet illeti… – kezdte Sykes.
– Elképzelhető, hogy a pólusok felcserélődésének következtében a föld mágneses magja kerül a felszínre. A föld maga is fekete lyukká változhat.

*

Ely Fields a kényszernek engedve felfedte leánya és Sykes úti célját. Két öltönyös férfi, FBI-igazolványát lobogtatva, követelte, mondják meg, hol tartózkodik Sykes és Fields leánya.
Norman Saulnak és Saul Normannek nem akaródzott beszélni. Sykes, bár nem tudta, honnan veszi majd a pénzt, tisztes összeget ígért nekik a segítségükéit.
– Kicsoda?
– Ne ugrassanak, fiúk! Ez véresen komoly.
– Tegnap elutaztak – ismerte el Saul Norman.
– Merre tartanak?
– Nem tudjuk – mondta Norman Saul.
Ez így nem volt egészen igaz. Sykes Kentuckyt említette, mint következő állomást, de óvatos volt, nehogy rátaláljanak, mielőtt végez teendőivel. A mágnes varázslói védelmükbe vették.
– Mit akart maguktól?
– Érdekelték az elgondolásaink.
– Neki is van egy saját teóriája, igaz?
– Emlegetett valamit.
– Beszélt a föld mágneses pólusainak felcserélődéséről?
– Igen, valami ilyesmi lehetett.
– Épelméjűnek látszott?
– Nem egészen. – A két férfi összekacsintott, s mindketten abban reménykedtek, bármi legyen is az, amiért Sykesot keresik, ők nem keverednek bele.
– Legjobb lesz, ha velünk jönnek.

*

Brrrr-rrr.
– Rendben, rajta vagyunk.
Brrrr-rrr.
– Rajta… Hé! Ki van még a…
– Ruby, nagyon rövid leszek. Csak jelentkezni akartam, hogy tudd, jól vagyok.
– Dee! Már hetek óta nem kaptam hírt felőled!
– Még annál is régebben – válaszolta Sykes nyugodt hangon.
– Te most… Úgysem mondod meg nekem… biztonságban vagy? Találd ki, mit hallottam. A madaraid visszatértek abba a hogyishívjákba. Nekik is hiányzol, meg nekem is, édes. Milliószor ölellek és csókollak.
Lamont Gertz nehézkesen felállt, és akár egy ketrecbe zárt vadállat, járkálni kezdett Ruby hálószobájában. – Neked hiányzik…
– Dee – mondta Ruby kacagva, hogy még a könnye is kicsordult. – Bátor kis emberke, Ő meg a japán karórája. – Úgy nevetett, mint aki magánkívül van.
– Hogy hiányozhat neked Sykes, amikor van…
– Lammy! Végül is ennek az embernek a felesége vagyok.
– Nekem is van feleségem… Nekem nem hiányzik… Boldog vagyok, hogy neki is van…
– Szeretője. Lammy, remélem, féltékeny vagy Dee-re.
– Hmm.
– Mindenki őt üldözi. Valamiért nagy szükségük lehet rá.
– Kinek lenne rá szüksége, amikor itt…
– …vagy te? – Ruby összehúzott szemmel pillantott szeretőjére.
– A legjobb ezen a területen
– Jól hallottam, amit mondtál? A kormány az, akinek nincs rá szüksége, mert itt vagy te, aki kidolgozza Dee elgondolásait, amelyeket különben badarságnak tartasz? Te piszok fráter. – Ruby felugrott az ágyból és olyat ütött Gertz karjára, hogy belepirosodott az ökle.
Lamont elkapta a kezét és megcsókolta. – Remélem én fogok hiányozni neked – mondta. – Washingtonba utazom.

Kilencedik fejezet
Találkozások

Egy hónappal azután, hogy Sykes jelentésén összeszólalkoztak, Zelenko behívatta Kagant az irodájába. Kagan az ezredest rossz hangulatban találta.
– Nem szeretem, ha felülbírálják a döntéseimet.
– Mehetek Moszkvába? – kérdezte Kagan türelmetlenül.
– Moszkvába. Ezek komolyan vették ezt a mágneses maszlagot. Megzavarta a fejüket a peresztrojka.
– Az valamennyiünket összezavart, de ebben a kérdésben jól döntöttek, Dimitrij Andropov.
– Jurij Eduard, irigylem magát. Szívesen megnézném a Vörös teret.
– Bocsánat, most Kék térnek hívják.
– Jó utat! Holnap indul.

*

Moszkvában a Tudományos Akadémián Kagant a katonaság és a hírszerzés magasrangú tisztjei kérdezték ki, s nem tudósok, amint azt szerette volna. Valamennyien gratuláltak neki érthető, világos előadásához.
– Ezek szerint megértették – mondta Kagan szárazon.
– Túlságosan is – válaszolta a marsall. – A várható következmények borzasztóak. Súlyosan megrongálódhat a hírközlésünk. Szerencsére, az amerikaiak nagyobb mértékben függnek a műholdaktól, mint mi. Ők gyakorlatilag tehetetlenek lesznek.
– Ha Sykes valamennyi jóslata beválik, mindannyian tehetetlenek leszünk. Nem olvasták végig a jelentésemet.
– Egy tucat szakértő tanulmányozta át alaposan a munkáját – mondta a marsall. – Meggyőződésünk szerint az előre jelzett mágneses aberráció rövid ideig tartó, egyes területeken érvényesülő hatásainak sokkal nagyobb a valószínűsége, mint a pólusok tényleges felcserélődésének.
– Lehet, hogy önök tévednek – jegyezte meg a KGB embere. A régi rövidítés még tartotta magát, bár a szervezet nevét már megváltoztatták. – Számomra ismeretlen okok miatt Sykes hiányos adatokat közölt.
– Szerintem többet tud, mint amennyit a rendelkezésünkre bocsátott.
– Vagy hazudik.
– Miért kéne Sykesnak hazudnia?
– Talán a CIA el akarja velünk hitetni, hogy a Természet olyan katasztrófát fog okozni, amelyet az ő kutatásaik kezdeményeztek.
– Akkor miért akarják elkapni Sykesot? – kérdezte egy másik tiszt.
– Ez is része a tervnek, hogy meggyőzzenek bennünket a jelentés szavahihetőségéről? Már máskor is átejtettek bennünket – mondta a KGB-s.
– Sykes munkája zseniális – erősködött Kagan.
– Az is a tudomásunkra jutott – szólalt meg egy nő a hírszerzőktől –, hogy nem egy, de két csoport is a nyomába eredt.
– Lehet, hogy azért tartott vissza bizonyos információkat, mert a teljes leszerelés híve – vetette közbe a marsall. – Elképzelhető, hogy véletlenül rábukkant a mágneses sugárkard működésének megfejtésére?
– Mágneses sugárkard? – kérdezte Kagan.
Az ötvenes éveinek elején járó, fiatalos kinézetű marsall volt a honvédelmi miniszter valószínű utódja és Kagan meg volt döbbenve, hogy egy szobában tartózkodhat vele. – Nekem nem mondták, hogy nem ismeri – mondta a marsall. – Kaphatna megfelelő felvilágosítást?
– Ha ön úgy kívánja – válaszolta a KGB-s.
– Egy hatalmas erejű mágneses sugár, amely a Sykes által megjósolt megnövekedett mágnesességet hasznosítja, olyan hatást tud gyakorolni a repülő szerkezetekre, hogy azok szétesnek darabjaikra. Úgy véljük, ki lehetne fejleszteni egy ilyen fegyvert.
– A hidegháborúnak már régen vége!
– Az emberek számára talán igen. De nekünk, éppen most, amikor, hála Gorbacsovnak… az isten verje meg… jelentősen meggyengültünk, meg kell ragadnunk minden lehetőséget. A hidegháború még feltámadhat. Annyit mindenesetre tudok, hogy egy mágneses erőpróba gyorsíthatja ezt a folyamatot. – Ezt a dolgot a marsall nem fejtette ki részletesebben. – Úgy tűnik, a kérdés megoldását azok az adatok jelentik, amelyeket Sykes egyenleteibe kellene behelyettesíteni. Ezeket mi magunk nem tudnánk előállítani?
– Erre a kérdésre a válaszom: nem. Vagy legalábbis nem egykönnyen – mondta Kagan. – Sykes jelen volt, amikor ezek a mágneses folyamatok, változások lejátszódtak. Nekünk hasonló jelenségeket kellene megfigyelnünk és analizálnunk, s ez sok időbe telhet.
– Tehát a kulcs, maga Sykes. Várható, hogy előbb vagy utóbb Washingtonba érkezik?
– A döntéseket Washingtonban hozzák – mutatott rá a nő. Szerintünk oda kell mennie, hogy támogatókat találjon magának, hiszen kezdeti erőfeszítéseit mindenütt szkeptikusan fogadták.
– Hacsak KGB-s barátunknak nincs abban igaza, hogy cselről van szó – mondta a marsall. – Tegyük fel, hogy Sykesnak birtokában vannak a hiányzó adatok. Kikérdezhetné valaki, aki tökéletesen ért a tudománynak ehhez a szakterületéhez és folyékonyán beszél angolul. Mint, ahogy – ha jól tájékoztattak – ön is, dr. Kagan.
– Angol tudásom valóban tökéletes – válaszolta szerényen Kagan.
– Érdemes megpróbálkozni vele. Ön Washingtonba utazik, s a nagykövetségen fog dolgozni, mint tudományos attasé. Találkozzon Sykesszal. Barátkozzon össze vele. Maga elég megnyerőnek látszik, s bőven lesz miről beszélgetniük.
– Washington – Kagan arca egy pillanatra felragyogott. – De hogyan fogom megtalálni?
– Nem lesz nehéz, ha előbújik a rejtekhelyéről – mondta a KGB-s. – Ha nem, ellenőrizni fogjuk a szállodákat, keresni fogjuk a Hondáját. Tudjuk a rendszámát. Figyeltetni fogjuk a repülőtereket, vonat- és autóbusz-pályaudvarokat – már el is kezdtük. Szemmel tartjuk a NASA-t és a Pentagont is. Biztos vagyok abban, hogy sikerrel járunk, még ha nagy erőfeszítések árán is.
– Ez az ár még csak nem is lesz túl nagy, ha a helyzet sürgősre fordul – jegyezte meg a marsall.
– S mi van akkor, ha, tegyük fel, megtaláljuk Sykesot, de nem akar beszélni? – kérdezte Kagan.
– Akkor kényszeríteni kell.

*

Megbeszélések, folyton csak megbeszélések. A történelem megbeszélések láncolata. Megbeszélések, amelyek pontosan vagy késve kezdődtek – korábban soha –, hogy azután újabb és újabb megbeszélések kövessék. Ahogy a tények egyre inkább alátámasztották Sykes hipotézisét, naponta tucatnyi megbeszélésen vettünk részt. Volt köztük hosszú, rövid, nyugodt, heves, eredményes, eredménytelen, unalmas és (nagy ritkán) izgalmas. A legtöbb megbeszélésnek nem volt semmi értelme, de akadt, elvétve, néhány kulcsfontosságú.
Körülbelül ugyanabban az időben, amikor a moszkvai Tudományos Akadémián a marsall Jurij Kagannal találkozott, egy sebtében összehívott tanácskozás folyt T. T. Rubb NASA-beli tágas irodájában, amely semleges terepnek számított az egymással egyre inkább szembekerülő résztvevők számára. Az asztal körül, egymástól kényelmes távolságra Rubbon kívül ott ült az Elnök tudományos tanácsadója, dr. Black, a méltóságteljes Plessas tábornok, Victor Adamantine admirális a Nemzetbiztonsági ügynökségtől és néhány magas beosztású CIA- és FBI-alkalmazott. A jelenlévők között egyetlen nő sem volt. Az Egyesült Államokban egy nőből lehetett alelnök, a legfelsőbb bíróság vagy a kormány tagja, magas rangú politikus, de nem tartották őket elég tapasztaltnak és keménynek ahhoz, hogy bekerülhessenek a háttérből irányító “szürke eminenciások" közé, akik élet-halál urai voltak.
A megbeszélésen részt vevőknek olyan komor volt az arckifejezése, mintha egy újabb fenyegető AIDS-járványról folyna szó.
– Hol van most? – kérdezte Black.
– A repülőtérről telefonált. Már elindult onnan. A csúcsforgalomban eltart egy darabig, amíg ideér – mondta Rubb.
– Remek – mondta Adamantine. – Ezt a dolgot magunk között kell tisztázni. Kibaszott helyzet, hogy finoman fejezzem ki magam. Az Elnököt már riasztotta? – kérdezte Blacktől.
– Igyekeztem a lehető legjobban elmagyarázni. Az Elnököt természetesen nagyon felizgatta a dolog, s egyetért azzal, hogy maximális biztonsági intézkedésekre van szükség.
– Az a gyanúnk – kezdte beszámolóját az FBI embere, miután ez a cég is beállt a Sykesot üldözők sorába –, hogy a Hondában töltik az éjszakákat, így akarják elkerülni a leleplezést. Kentuckyból bizalmas értesítést kaptunk egy párról, amely felkereste a Colossal barlangot. Margaret Fields személyleírása pontosan illett a nőre.
– Kinek a személyleírása? – kérdezte Black.
– E. Fields leányáé, akit Sykes Texasban keresett fel. Onnan együtt mentek Floridába, ahol találkoztak két félcédulás mágnesbolonddal, ők és Ely Fields az egyik légitámaszponton élvezik vendégszeretetünket.
– Hogy állunk az emberi jogokkal? – kérdezte óvatosan Black.
– Nem lesz velük semmi probléma, uram. A hangulatuk kitűnő. Abban a íriszemben tartjuk őket, hogy egy titkos mágneses kísérletben vesznek részt, s mindenben igyekszünk a kedvükben járni. – Black elmosolyodott.
– Mi a helyzet Sykesszal? – kérdezte Plessas.
– Valószínűleg ő volt a Kentuckyban látott férfi. A pár több napot töltött a barlang vizsgálatával, de mire ez a tudomásunkra jutott, már továbbmentek. Amennyiben valóban Sykes volt az – bár sem az ő, sem Fields neve nem szerepelt a nyilvántartásban. Az a férfi éppen olyan magas volt, mint Sykes, de a pénztáros szerint szakállt viselt és egy kalapot, amely elrejtette az arcát. Sürgős jelentést küldtünk a barlangot működtető intézménynek.
– Miért kellett őket értesíteni? – csodálkozott Plessas.
– Uram, Sykes felesége elmondta nekünk, hogy a férje barlangokat is emlegetett, mielőtt útra kelt Pasadenából.
– Van valami magyarázat arra, miért érdeklik Sykesot a barlangok?
– Nincs. Értesítést küldtünk valamennyi olyan intézménynek, ahol mágnesességgel foglalkoznak, s egy atlantai laboratóriumból kaptunk visszajelzést. A látogató, aki felkereste őket, nem viselt szakállt (Sykes talán megborotválkozott, hogy félrevezessen bennünket), máskülönben tökéletesen illett rá a személyleírás. Látszott, hogy ért a témához és bizonyos mágneses részecskékről kérdezősködött…
– Ez a misztikus abrakadabra új távlatokat nyithat a tudományban – lehelte Rubb a levegőbe. – Vajon mi járhat Sykes fejében, ha ő volt az?
– Nem kellene ennyit ugrálnia, még bajba kerülhet – mondta Adamantine.
– Nos, még mindig nem döntöttük el – mondta a jól ápolt, sportos testalkatú Jerome Back, aki olyan fémkeretes szemüveget viselt, mint az iskolásfiúk – mi történjen Sykesszal, ha megjelenik. Lecsukjuk vagy szabadon engedjük?
– A legfontosabb kérdés az adatok. Lehet, hogy Gertz segítségével Sykes nélkülözhető.
– Én nem így látom – mondta Adamantine. – T. T., a legfontosabb a biztonság. Mi történik, ha az oroszok kapják el és hasznosítják az elgondolásait? Vagy ha nyilvánosan megkondítja a vészharangokat. Ne felejtsük el, hogy Pasadenában már egyszer megpróbálkozott vele, de hála istennek, csak nevettek rajta. Másodszor már nem biztos, hogy így történik. Nem engedhetjük meg, hogy kitörjön a pánik. Egyetlen szó sem szivároghat ki. S ha mégis nyilvánosságra kerül, nekünk már kész tervünk kell, hogy legyen.
– Rendkívül fontos a nemzetközi tájékoztatás, ha valóban fenyeget a válság – jegyezte meg feleslegesen a CIA embere. – Mikor közöljük a hírt a szövetségeseinkkel?
– Addig nem, míg nincs igazán mit mondanunk – mondta Adamantine. – Ez vonatkozik új keletű barátainkra, az oroszokra is.
– Amint azt a pszichológusától megtudtuk, Sykes a jelentését megküldte az oroszoknak is – emlékeztette a jelenlévődet az FBI embere.
– A kérdés csak az, komolyan vették-e – mondta Rubb.
– Nem tájékoztattak bennünket a dologról – közölte a CIA.
– Talán éppen ugyanazon okból, amiért mi sem tájékoztattuk őket – mondta Adamantine élénken. – Hiszen többek között még az sem tisztázott, vajon nem egy tehetséges matematikus által kitervelt őrültséggel állunk-e szemben. S ha mégis bevárnak hosszú távú jóslatai, egy tökéletesen megváltozott világgal találjuk szemben magunkat. Mi az, amiben még bízhatunk, ha már az Északi-sark állandóságában sem? S a dolognak vannak katonai vonatkozásai is, igaz?
– Igen, attól tartok, admirális úr. A Kiemelt Honvédelmi Kutatások ügynöksége (DARPA) már vizsgálja ezeket – mondta egyenruhájában feszítve Plessas tábornok.
– Szeretném tudni – törte meg a pillanatnyi csendet az elnök tudományos tanácsadója – mi van azokkal az emberekkel, akiknek Sykes ugyancsak megküldte a jelentését. Ha jól tudom, vannak egypáran.
– Valamennyit biztosítottuk arról, hogy az anyag értéktelen – válaszolta Rubb. – Többek között az Egyesült Nemzeteket is.
– Mi a következő lépés? – kérdezte Black.
– Arra gondoltam – mondta Rubb nyájas hangon –, létrehozhatnánk egy csúcsbizottságot a jelenlévők részvételével. Attól tartok, a CIA és az FBI jelenlététől azonban el kell tekintenünk. Ez egy politikai csoport lenne. Elnevezhetnénk például Elemi Csapásokat Megelőző és Leküzdő Központnak (CEPACAL – Center for the Prevention and Combat of Natural Calamities). Egy ilyen jellegtelen névvel nem hívnánk fel magunkra túlzottan a figyelmet, s nem merülne fel a kérdés, miért is hívták életre ezt a bizottságot. Meg akarom ismertetni önöket Gertzcel, aki alkalmas lehet arra, hogy kezében tartsa a dolgokat. Gertz remek ember. Erős és koncepciózus egyéniség. Meg van róla győződve, hogy meg tudja oldani azokat a kérdéseket, amelyeket Sykes megválaszolatlanul hagyott. – Rubb észrevette a telefon fényjelzését. Felvette a kagylót. – Küldje fel. Gertz megérkezett. Gertz különleges egyéniség, majd meglátják, de figyelmeztetnem kell önöket, az agya sokkal gyorsabb, mint a nyelve, ezért sokszor nehéz követni a mondandóját.

*

Az ajtóban feltűnt Gertz testre szabott öltönyében. Könnyedén odalépett Rubbhoz, aki felállt és megveregette a vállát, majd mindenkinek egyenként bemutatta a szobában. Gertz valamennyiükkel kezet fogott. Rubb egy üres székre mutatott és Gertz elfoglalta a helyét. Hátradőlt. – Jól utazott? – kérdezte a NASA tisztje.
– Kitűnően.
– Áttekintettük a helyzetet. Az Elnök is tud mindenről és a kérdés őt is foglalkoztatja. Tud a számunkra újabb eredményekkel szolgálni?
Gertz kinyitotta degeszre tömött aktatáskáját és egy vastag dossziét tett az asztalra. – Előrehaladás – szólalt meg mély hangján.
– Sikerült megoldani a problémákat?
– Igen is, meg nem is.
– Ami azt jelenti? – kérdezte élesen Adamantine.
– Telefon, dr. Rubb – nyitott be a titkárnő az ajtón. – A férfi azt hajtogatja, hogy sürgős.
– Most nem érek rá – mondta Rubb bosszúsan.
– Kérdezze meg a nevét és a telefonszámát.
– Egyiket sem akarja elárulni.
– Már megint az a dilis pasi. Mondja meg, hogy hívjon később. – A titkárnő eltűnt az ajtó mögött.
– Elnézést, Lamont, folytassa kérem.
– A rezgések…
– Rezgések? – szólalt meg Black elgondolkodva.
– Az öngerjesztő dinamó problémája. A poloidális tér toroidalis teret, a toroidális tér pedig poloidális teret fejleszt, s ez a folyamat az Y változó miatt végtelen. A Laplace-féle egyenlet…
– Kérem, dr. Gertz, beszéljen angolul – mondta Adamantine. – Van-e mágneses probléma vagy nincs? S ha van, mennyire súlyos a helyzet?
Úgy tűnt, Gertz megbántódott, mintha azt kérték volna tóié, hogy gyermeteg kérdésekre adjon választ. – Különböző problémák… – kezdte nehézkesen – erők és áramlatok… hipotézisek és hiátusok… Hogy mennyire súlyos? Minden attól függ…
Adamantine egyre jobban ráncolta a homlokát. Összevont szemöldöke alól figyelte a tudományos tanácsadót, aki a saját lábára meredt, a tábornokot, aki manikűrözött ujjait vizsgálgatta, a CIA és az FBI embereit, akik egymással voltak elfoglalva, és dr. Rubbot, aki karba tett kézzel, nyugodtan üldögélt, akár egy Buddha. – Dr. Gertz, mikorra várható a pólusok felcserélődése? – kérdezte Adamantine.
– Nagyon nehéz húszezer évnél pontosabban… Nem tudom hajszálra megmondani… – Rácsapott az asztalra. – Uraim, több időre van szükségem.

Tizedik fejezet
Apróhirdetés

Sykes letette a telefont és kilépett a fülkéből izzadtán az idegességtől.
Nem volt abban semmi meglepő, hogy úgy érezte magát, mintha egy összerakós mozaikjáték darabkája volna. A hidegháború elavult fogalomnak számított, ám sok ember mentalitását még hosszú ideig alapvetően meghatározta. Sykes esetében a rendkívüli körülmények ezt még csak fokozták. Sykes még ott volt a Colossal barlangban (Maggie a parkoló autóban üldögélt), amikor felbukkantak azok az emberek, akik róla kérdezősködtek. Minden szót hallott egy kiállítási állvány mögül. Kirohant és rávette Maggie-t, hívják fel az apját. Maggie nem járt sikerrel, ekkor felhívta a texasi rendőrséget, akik – természetesen az FBI-tól kapott értesülés alapján, de ezt Maggie nem tudta – megtalálták Elyt és meghagyták neki, hogy hívja fel a lányát abban a szállodában, ahol Sykes megkockáztatott néhány éjszakát. Ely azt mondta, egy titkos terven dolgozik, de hogy pontosan min és hol, azt nem árulta el. Maggie felhívta Norman Sault és Saul Normant is, de csak a feleségekkel sikerült beszélnie. Elmondták, férjeik jól vannak, de hogy hol tartózkodnak, azt nem tudták. Az egész ügy gyanús volt.
Így hát Sykes, aki nem volt biztos abban, kik az üldözői, attól rettegett, hogy nem a megfelelő kezekbe kerül. Beszélni akart dr. Rubb-bal, benne volt minden reménye, de akárhányszor telefonált, a magas rangú hivatalnok fontos megbeszélésen vett részt. Sykes csak személyesen Rubbnak akarta elárulni a nevét, s a telefonszámát sem adta meg, mert az esetleg a nem kívánt személyt vezeti a nyomára. Dee és Maggie már két hete a fővárostól nem messze, egy isten háta mögötti szállodának nevezett intézményben lakott.
Sykesot reménytelen próbálkozásai, hogy magára vonja a figyelmet, arra indították, hogy feladjon egy apróhirdetést a helyi újságban.

Különös mágneses jelenségeket tanulmányozó tudós keresi hasonló érdeklődésű kutatótárs jelentkezését.

D. Michael
poste restante
Arlington, VA.

Abban reménykedett, hogy Rubb, vagy valamelyik embere felveszi vele a kapcsolatot, s így létrejöhet a biztonságos érintkezés. Sykes nem kapott választ. Hasonló indíttatásból levelet küldött egy jelentéktelen lapnak, abban a hitben, hogy valaki, aki olvasta a jelentését így majd a nyomára bukkan.

Észrevette már, hogy néha bedöglik otthon a számítógépe? Minden ok nélkül cserben hagyja a fűnyírógép? Kikapcsol a pénztárgép vagy megmakacsolja magát a játékautomata?

A hiba nem a készülékben van. A mágneses rendszerben lejátszódó hirtelen változás az oka. De minthogy igen kismértékű, senki nem veszi észre, vagy ha igen, nem törődik vele. Pedig nem szabad figyelmen kívül hagyni ezeket az eltéréseket. Ezek apró figyelmeztetések, hogy jön még ennél rosszabb is.

D. Michael
poste restante
Arlington, VA.

A szerkesztő, mivel az újság ritkán kapott olvasói leveleket, leközölte Sykes írását, amelyre legalább féltucat válasz érkezett azoktól, akik észlelték a furcsaságokat. A szerkesztőség mércéjével mérve egész levéllavina. De amíg tudományos-technokrata világunkban az információáramlás fentről lefelé tökéletesen működik, addig megfordítva korántsem. Sem dr. Rubb, sem az emberei nem reagáltak.
Sykes lefénymásoltatta első munkáját és azoknak a mágnesességgel foglalkozó könyveknek és újságoknak a lapjai közé rejtette, amelyeket nap mint nap figyelmesen tanulmányozott a Kongresszusi Könyvtárban. De próbálkozásai, hogy segítséget kapjon, ismét nem hoztak eredményt.

*

– Hogy állunk ezzel a Gertzcel? – kérdezte Plessas tábornok az újabb megbeszélés kezdetén.
– A kinézetéből és a stílusából ítélve is vezető egyéniség, de vajon hová vezet bennünket?
– Hát éppen ez… – mondta Rubb mogorván.
– Gertz meg van róla győződve, hogy Sykes tudatosan meghamisította az adatait, így Gertz munkájához a vártnál hosszabb időre van szükség. Dühítő, hogy Sykes már bizonyára megbirkózott a kulcsfontosságú egyenletekkel.
– Nehéz megállapítani – mondta Rubb. – Örülnék, ha már nálunk lenne, bár Gertz kiváló szakember.
– Talán ez esetben a szakember kevés – jegyezte meg Black. – Van valami hír Sykesról?
– Egy kaliforniai rendszámú Hondát a Kongresszusi Könyvtár közelében figyeltek meg, de mire odaértünk, már eltűnt, s azóta sem látták – tett jelentést az FBI.
– A Bevándorlási és Honosítási Hivatalban nem szerepel arra utaló feljegyzés, hogy Sykes elhagyta volna az országot – tette hozzá a CIA.
– Ha egyáltalán bejelentkezett – mondta Rubb.

*

A véletlenek sorozata alakította a történelmet: a névtelen, tétova telefonáló és Sykes között sem Rubb, sem az emberei nem fedezték fel az összefüggést; Sykesnak elfogyott a pénze, s hogy takarékoskodjon a benzinnel, metróval járt a könyvtárba; Sykes nem küldött több levelet, sem táviratot T. T. Rubbnak. Sykes hallgatott, mert mellőzöttnek érezte magát. Meg volt győződve, hogy Rubb komolytalannak találta a kutatásait.

*

– Isten hozta Amerikában, dr. Kagan. Fáradtnak látszik. Aeroflottal jött?
– Én csak Éroflúgnak hívom. Mi híre van a számomra?
– Egyelőre nem sok. Magas szintű megbeszéléseket folytattak a NASA-nál, amelyek, meggyőződésünk szerint, összefüggésben vannak Sykes ügyével, hiszen a résztvevők között ott voltak a törvény emberei. Mi is figyeljük Sykesot, de eddig még nem bukkant fel.
– A tudós, aki nem akar kilépni az elszigeteltségből. Furcsa, nem? Várnom kell.
– Addig érezze jól magát. Nézze meg a nevezetességeket. És főképpen, keresse fel a Smithsoniant.

*

Maggie Fields azért maradt továbbra is Sykes mellett, mert hirtelenjében más lehetősége nem akadt, hiszen az apját ismeretlen helyen rejtegették. És mert Darius iránt egyfajta hűséggel viseltetett, igaz, túl sok időt nem töltött vele, mert éjjel-nappal keményen dolgozott.
– Dee, unatkozom. Most is, akár csak apámnál otthon, csak chilire telik, s ha éppen nem a könyvtárban vagy, akkor a kis számítógépeden dolgozol. Nekem csak a semmittevés marad.
– Több időt tölthetnél Washingtonban.
– A Kongresszus, a Lincoln Emlékmű, a Fehér Ház – már valamennyit kétszer láttam, no meg még jópár dolgot.
– De nem jártál még a Smithsonianban. Ott egész napokat tölthetsz el, olyan hatalmas. Nagyon gazdag a tudományos és technikai gyűjteményük.
– Utálom a tudományt és a technikát.
– Vannak történelmi tárgyú kiállításaik is.
– A történelmet is utálom. Na jó, nem bánom, teszek egy kísérletet.

Maggie kötelességtudóan látogatta a Smithsonian Múzeumot, bár nem sok reménnyel kecsegtetett, hogy haszontalanságokhoz szokott szelleme ettől megnemesedik. Neki Darius túl komoly volt, képtelen volt lazítani és nem tudta kellően értékelni Maggie belső sugárzását. De mielőtt istenhozzádot mond neki, kész volt segíteni a kutatásaiban, bármi legyen is az.
A kiállításon többször is feltűnt Maggie-nek egy tömött, barna bajuszos férfi, aki Sykesra emlékeztette, robusztusabb kiadásban. Maggie első pillantásra turistának vélte, de a férfi állandóan egy kis noteszba jegyzetelt, s a lány nem tartotta valószínűnek, hogy egy turista ilyen felkészült legyen.
Maggie egy merész elhatározással megszólította: – Jól érzi magát itt? – nyitotta szóra kékes ajkát, amely meghazudtolta a bensőjében lobogó tüzet.
– Ó, nagyon. Szeretek tanulni. Hisz mi más az egész élet, mint tanulások láncolata?
Komoly, gondolta Maggie, túlságosan komoly. – Ezzel én nem tudok azonosulni. A tanulás csak nyűg. Csakúgy, mint Washington.
– Még hogy Washington nyűg? Tudnék magának olyan helyet mutatni, amelyik valóban nyűg.
– Hol? – kérdezte Maggie kihívóan.
– Nagyon messze innen – válaszolta a férfi gyászos arckifejezéssel.
– Olyan furcsán beszél – szólalt meg Maggie, miután hiába várt további magyarázatra.
– Hibátlanul beszélek – dörmögte.
– Igen, de kissé kacifántosán.
– Macifántosan?
Maggie kételkedett benne, hogy a férfi tréfál – egyszerűen nem ismerte ezt a kifejezést. Nem, az angol nem az anyanyelve, bár nagyszerűen játszotta a szerepét. – Maga külföldi – jelentette ki Maggie.
– Elképzelhető.
– Spanyol?
– Quien sabe?
– Francia?
– Peut etre.
– Skandináv?
– Ugyan már. Ruszki.

*

– Jurijnak hívnak – mondta a múzeum kávézójában – és valódi orosz vagyok a Szovjetunióból.
– Mint az a nagy, rossz ember a Rio Grande mellől. Kár, hogy maga nem cowboy.
– Az őseim kozákok voltak. Lovas nép.
– Hát, engem Maggie-nek hívnak.
– Maga rettentően csinos, Maggie, és ellentétben a szibériai asszonyokkal, sovány.
– Egyenesen Szibériából jött?
– Szerencsésnek érzem magam, hogy nem kell ott lennem.
– S mi szél hozta gyönyörű partjainkhoz?
– Kormányom utasítása. A nagykövetségen dolgozom.
– Meddig marad itt? – Maggie-nek átvillant az agyán, hogy orosz férfival még nem találkozott, és ez itt nagyon megnyerő, egyáltalán nem faragatlan, amilyennek a szovjeteket képzelte. Jól öltözött volt, kordbársony zakót és farmernadrágot viselt.
– A munkámtól függ. Meséljen valamit magáról.
– Nem tudok túl sokat. Valójában piszok keveset. Megfigyelte már, hogy amikor valaki azt mondja magának, össze tudja foglalni pár szóban az életét, mindketten arra gondolnak, hogy biztosan több van a dolog mögött, pedig nincs. – Elmosolyodott elővillantva egy hátsó fémfogat. – A kisvárosok közül is a legkisebbikből jöttem. Lakosaink száma kettő: az apám és én. Mezőgazdasági iskolába jártam, de abbahagytam, hogy gondoskodjam róla. Idegen vagyok Washingtonban, nincs munkám. Hát ennyi, többé-kevésbé. A férfi szelíd képet vágott, akárcsak Sykes.

Biztonsági okokból a követségen elvárták Kagantól – s ő kötelességének érezte, hogy megtegye –, derítsen ki mindent új ismerősei kilétéről. Amikor szombaton, látszólag véletlenül, ismét összetalálkozott Maggie-vel, s letelepedtek a kávézóban, megkérdezte: – Ugye azt mondta, nem dolgozik? Akkor miből tud megélni?
– Mi… én… le vagyok égve. – Mi?
– Én és a barátom.
– Barát – tűnődött a férfi. – Nőnemű barát? Iskolai barát? Homoszexuális barát? Barát-barát? Szerető-barát?
– Barát-barát. No és egy kicsit szerető is – tette még hozzá a férfi pillantásának kereszttüzében. – Zavarja magát?
– Miért zavarna – kérdezte homlokát ráncolva. – Nős?
– Elváltam. Nem bírta Szibériát.
– És mivel foglalkozik maga nagy, nem-is-olyan-rossz ruszki?
– Tudós vagyok – válaszolta Kagan.
– Nahát, micsoda véletlen. A barátom is. Maggie elővigyázatosságból nem mondott többet, és Jurij nem is erőltette.

*

Következő találkozójuk, hétfőn, egy szállodai szobában végződött. Aznap délután kérdezte meg Jurij Maggie-től, a tudomány mely ágával foglalkozik a barátja. – A mágnesek érdeklik – mondta a lány. – Csináld ezt még.
– Mágnesek? – Jurij keze Maggie hátán kóborolt. – Úgy érted, a mágnesesség?
– Mmmmmmmm.
– Az iparban dolgozik egy vállalatnál?
– Nem.
– Független?
– Nem egészen.
– Miért jött Washingtonba?
– Hogy felvegye a kapcsolatot.
– Kivel? – A keze megállt.
– Fogalmam sincs. Kérlek, még.
– Tanít valahol?
– Ó, igen, ez jó. Feljebb. Nem. Kutat. Vagy inkább kutatott.
– Egyetemen?
– Mmmmmmmm.
– Melyik egyetemen?
– Pasadenában…
– Gondolkozz.
– Kaliforniai Főiskola…
– Műszaki?
– Auu.
– Kaliforniai Műszaki Egyetem? 
– Ez fáj. Igen.
– Mi a neve?
– Lehet, hogy nem kellene megmondanom neked – mondta incselkedve. – Jauuu. Sykes. Darius Sykes.

*

– A Smithsonianben találkoztam egy orosz férfival – mondta Maggie óvatosan. – ő is tudós és nagyon kedves ember. Szeretne veled beszélni.
– Miért – kiáltott fel Sykes a csodálkozástól, hogy egy idegen akar vele találkozni. No meg, hogy érezte, fokozott éberségre van szükség. – Mit mondtál el neki?
– Hogy a mágnesek tréfát űznek veled, ó is otthon van ebben a témában. Eddig Szibériában volt az állomáshelye, valami furcsa Ug vagy ilyesmi nevű helyiségben.
Sykes tudott az 55-ös állomásról. Mindenki ismerte, aki mágnesességgel foglalkozott, bár nem volt tisztában vele, mi is folyik ott pontosan. Azon töprengett, vajon az Uszty-Kamcsatszk-i tudósok közül is foglalkozhatott valaki az ő kutatásaival összhangban lévő kérdésekkel? Lehet, hogy az oroszoknak van információ a birtokukban.

*

– Tehát megtalálta ezt a Sykesot. Tényleg megtalálta – mondta a KGB embere hitetlenkedve.
– A vak véletlen segítségével.
– S beleegyezett, hogy találkozik magával?
– Minden valószínűséggel. A részleteket a barátnőjétől fogom megtudni. Pjotr, szeretnék szállodában lakni és nem a követségen.
– Hogy ott találkozzon Sykesszal?
– Nem, a barátnőjével.
– Ez már sok egy kicsit a szerencséből. A vízumából az amerikaiak tudják, hogy itt van. Lehet, hogy követték. Lehet, hogy ez a nő átejti magát?
– De hát mit akarnának az amerikaiak? Még több badarsággal etetni? Hamis adatokkal nem tudnak megetetni, nem veszi be a gyomrom. Egyszerűen megrágom és kiköpöm őket.
– Lehet, hogy magát akarják.
– Engem, miért?
– Ne legyen ostoba, Jurij Eduard. Lehet, hogy a felszínen valóban véget ért a hidegháború, de a verseny a tudományos kutatások terén minden korábbinál élesebb. Magának rendkívül magas az IQ-ja, csodálkozom, hogy ilyen hosszú időre kiengedték az országból. Nekem az a feladatom, hogy vigyázzak a biztonságára. Tudnom kell, mikor és hol fog találkozni Sykesszal.
– Megígéri, hogy nem fog közbeavatkozni? Nem fog megpróbálni egyedül Sykes közelébe jutni?
– Nem, nem. – Furfangos ez a kettős tagadás, gondolta Kagan.

*

– Nem akar kockáztatni. Ragaszkodik a semleges területhez. Pénteken délben a Washingtoni Emlékműnél találkozunk.
– Hol szállt meg?
– Az Imperial Szállóban lakom.
– Igazi kapitalista ízlése van, Jurij Eduard.

*

DEE – ADD FEL MAGAD. SZERETLEK, RUBY – ez az egysoros hirdetés állt valamennyi washingtoni újság első oldalának az alján. “De hogy tehetném meg?" gondolta kétségbeesetten Sykes, aki olvasta ezeket.
Számára valóban rettentően nagy volt a dilemma. Ha a közvélemény előtt felfedték volna a kilétét, hogy így könnyebben ráakadjanak, akkor azt is el kellett volna mondaniuk, miért keresik. Ezt azért nem akarták megtenni, mert még nem bizonyosodtak meg róla, valóban helyes-e Sykes feltételezése. Véleménye szerint, rajta kívül senki, még az az aljas Gertz sem képes a darabkákból összerakni az egészet. Néha még Sykesot is elhagyta a hite.
Tudta, hogy keresik. Az egyik metróállomáson észrevette egy rendőr és azonnal kotorászni kezdett a táskájában. Sykes biztosra vette, hogy a fényképét keresi. A tömeg közé vetette magát és sikerült elmenekülnie. Bizalmatlanná vált, félt mindenkitől és mindentől: attól, hogy becsukják, felfedezését elsüllyesztik, önző célokra használják, hogy akarata ellenére egy olyan gonosz hatalmi stratégia részévé válik, amely megakadályozza a közelgő mágneses rémálom elleni hatásos védekezést.
De Sykes gyötrődött is. Rettentően nagy szüksége lett volna egy nagyobb számítógépre, hogy haladjon a munkájával; hiányzott mások gondolatainak megtermékenyítő ereje; a bátorítás; szeretett volna tartozni valahová. Óvatosnak kellett lennie, nehogy ezeknek az érzéseknek a hatására előbb felfedezzék, mint elkészül a munkájával.

*

– Semmi hír? – kérdezte Victor Adamantine.
– Nem válaszol a hirdetésekre – felelte Rubb. – Kiadtam az utasítást, hogy minden telefonhívást kapcsoljanak be, még ha névtelen is, de teljes a csend.
– Mi van Gertzcel? – kérdezte a tudományos tanácsadó.
– Lamont nem hajlandó előbújni a szobájából az Imperial Szállóban – dörmögte Rubb. – Azt hajtogatja, hogy már közel jár a megoldáshoz, de attól tartok, depressziós.
– Szép kis vezető – mondta a tábornok.
– Gertz sikerrel fog járni – mondta Rubb, és tenyerével a homlokát ütögette. – Muszáj neki.
A telefonon kigyúlt egy lámpácska. Rubb felkapta. – Lehet, hogy Sykes az. – A kagylót átadta az FBI emberének. – Sürgős.
Az FBI-os egy darabig hallgatott, azután azt mondta: – Nagyszerű. Visszaadta a telefont Rubbnak. – Sykes kocsiját megtalálták a Washington Emlékmű környékén. Követjük a kocsit. Végre rátaláltunk.
– Kié legyen a fickó, a maguké vagy a miénk? – kérdezte Rubb az admirálist.
– Erről döntsünk akkor, amikor a madárka már benn lesz a kalitkában – válaszolta Adamantine.

*

“Kagan elvezet Sykeshoz anélkül, hogy tudna róla. Ha az amerikai elmegy, kövessék. Amilyen gyorsan lehet, jelentsék rádión az útvonalát. Két autóval tartjuk a kapcsolatot. Az üldözés folytatódik. Fel kell fednünk a tartózkodási helyét, hogy amennyiben nem hajlandó Kagannal együttműködni, el tudjuk csípni."

*

A találkozót a Washington Emlékmű északkeleti oldalánál beszélték meg. Pontosan délben Sykes meglátott egy férfit, aki megfelelt a Maggie-től kapott személyleírásnak. Sykes, mivel csapdától tartott, nem engedte meg a lánynak, hogy eljöjjön. Előzőleg átadott neki Kagan részére egy mágneses gyűrűt, amelyet egy találmányboltban vásárolt. A párja Sykesnál volt.
A robusztus orosz határozott léptekkel közeledett és az utasításnak megfelelően előre emelte a jobb kezét, amelynek középső ujjara húzta a gyűrűt. Sykes ugyanezt tette. A kapcsolat zökkenőmentesen létrejött, eltekintve attól, hogy kisebb erőfeszítés árán sikerült csak szétválasztani a gyűrűket. Sykes nem tudta, hogy a gyűrűk amolyan beugratós játékok voltak.
– Darius Sykes.
– Jurij Eduard Kagan. Nagyon örülök, hogy találkozhatok önnel, dr. Sykes. Gondolom, szeretne valamit tudni rólam. Többek között Svájcban végeztem a tanulmányaimat az Eigen Technische Hochschulen. Végzettségem szerint fizikus vagyok, és a mágnesesség szakterületére specializálódtam szibériai kísérleti állomásunkon. A Tudományos Akadémia tagja vagyok.
– Milyen előkelő – sóhajtott Sykes. – Nekem nincsenek ilyen bizonyítványaim.
– Nagy érdeklődéssel tanulmányoztam a Moszkvába elküldött jelentését és rettenetesen tisztelem az erőfeszítéseiért.
– Köszönöm – mondta Sykes megrendültén. – Maga Uszty-Kamcsatszkban dolgozik, ugye? – Kagan bólintott. – És egyetért az elméletemmel?
– Meg vagyok róla győződve, ha ez a találkozó valamikor a bizonytalan jövőben történne, akkor most a Washington Emlékmű délnyugati oldalán állnánk.
– Ez azt jelenti, hogy hisz nekem!
– Kétségeim csak az iránt vannak, hogy mikor következik be az esemény, s a következményei mennyire lehetnek súlyosak, Darius Michael. Igen, ismerem, amint látja, a másik nevét is. Sokat tudunk magáról. A kormányunk egyes tagjai úgy tartják, hogy maga nagyon fontos nekünk. Van, akinek az a véleménye, hogy maga egy szélhámos, akinek valójában az a feladata, hogy félrevezessen bennünket. Egyszerűen képtelenek elhinni, hogy megtörténhetne bármi, ami annyira rettenetes, mint amit maga megjövendölt.
– Pedig tévednek.
– Én is így gondolom. Ezért vagyok itt.
– Nem mondhatnám, hogy bárhol is tárt karokkal fogadtak volna. Le akarnak tartóztatni. Legalábbis egyesek.
– Az amerikaiak meg fogják találni. Muszáj nekik. A pólusok felcserélődéséről szóló fejtegetései elsöprő erejűek. Nem kérni, hanem kényszeríteni fogják, hogy segítsen. – Kagan megragadta Sykes könyökét és lassan elindultak. – Különösen akkor, ha előlük is, akár csak előlünk, elhallgatott bizonyos információkat. – Az orosz férfi behajlított ujjával megdorgálta Sykesot. – Na, vallja csak be a bűnét.
– Igazán demokratikusan jártam el – mondta Sykes az arcán halvány mosollyal. – Mindenhová ugyanazt a jelentést juttattam el. Azóta már újabb táblázatokat is küldtem, de a kulcsfontosságú adatokat nem adtam ki.
– Miért? – követelte a választ Kagan. – Mi oka volt arra, hogy ezt tegye?
Sykes láthatóan izgatott lett. Kagan komolyan figyelte, hátha mégiscsak egy hamisítóval áll szemben. – Mert nem akartam, hogy szellemileg meglopjanak. Azt akartam, hogy az adu a kezemben maradjon. Ezenkívül előfordulhat, hogy az alapszámításoknál tévedtem.
– Tévedett?
– Rettegtem attól, hogy hibát követtem el.
– Maga nagyon ravasz fickó. Talán inkább azért gyulladt be annyira, mert feltételezte, hogy helyes az elgondolása?!
– Igen, most már bizonyos vagyok a dolgomban, szinte teljesen.
– Szülte?
– Azért, mert nem kizárt, hogy hibáztam itt-ott – mondta Sykes komoran.
– Ha egyszer a kezük között lesz, már senki nem juthat hozzá ezekhez a nélkülözhetetlen adatokhoz. Akkor már nem lesz képes közölni őket – mondta Kagan, és erősen megszorította Sykes könyökét. – Akkor sem, ha felmerül a katonai felhasználás lehetősége.
– Nagyon súlyos a probléma. Remélem, az ő agyuk nem így működik.
– Reméli! Figyeljen ide, maga nincs tisztában a Szovjetunióbeli helyzettel. Gorbacsov megy. Hogy ki lesz az utódja, ma még nem tudni pontosan, de ha az ország darabokra hullása tovább folytatódik, feltámaszthatják a hidegháború eszméjét, csak hogy összetartsák. Mentségükre felhoznák a mágneses krízist, mondván, félő, hogy a másik fél többet profitál belőle. Az amerikaiak, akik abban reménykednek, hogy mi gyengék maradunk, de félnek ennek az ellenkezőjétől, csak tovább fokoznák a nyomást. Mindkét fél rövid távú előnyöket akar szerezni.
– A józan ész nem győzedelmeskedhet?
– Ezt felejtse el. Nekem van tapasztalatom a titkos tanácsokkal kapcsolatban, magával ellentétben, Darius Michael. ők meghozzák a döntéseket, az irányítás teljesen kicsúszik a maga kezéből. Az előadást az apparátcsikok fogják irányítani. A legjobb esetben abban reménykedhet, hogy csak rábeszélik, kivéve, ha vitathatatlan hatalom lesz a kezében. Éppen azért keresik, hogy megakadályozzák abban, hogy erre szert tegyen.
– De hát a saját bevallása szerint, maga sem lenne képes irányítani az eseményeket. S a kutatásaim könnyen elvezethetnek a mágneses fegyverekhez. – Sykes gondterhelt arcot vágott.
– Sajnos valóban mindkettő igaz. – Kagan eleresztette Sykes karját. – Tudom, kissé kioktatóan hangzik, de ha üres kézzel térek haza, az ön biztonsága kétségessé válik. A mi oldalunkon vannak olyanok, akik – amennyiben visszautasítja az együttműködést – nagyobb biztonságban éreznék magukat, ha bármi áron is, de megszereznék azokat az adatokat. Nem lennének túlzottan elkeseredve attól, ha az amerikaiaknak sem tudna segíteni. Nem akarom megijeszteni, de a tények azok tények. De nem kell kétségbeesni. Van más megoldás. A világnak, akár tetszik, akár nem, rendkívüli erőfeszítésre van szüksége. Az ajánlatom a következő. Mi ketten szövetséget kötünk. Egy hajóban evezünk. Mindketten törekszünk az elsőségre. Ön előnyösebb helyzetben van, mert ismeri a hiányzó adatokat. De ha közli velem, én sem maradok le. Megvalósítjuk az együttműködést – az országaink között létrejött új, nyílt kapcsolatok, amíg tartanak, segítségünkre lesznek. Kicseréljük a gondolatainkat, ha kell titokban érintkezünk, s amikor már mi leszünk a tudomány cárjai, egyesítjük erőinket. Ez létkérdés – hangsúlyozta Kagan.
Sykes elkapta Kagan buzgó pillantását, amely olyan volt, akár egy nyitott imakönyv. – Hihetek önnek, Jurij?
– Ha ragaszkodik hozzá, le is térdelhetek maga előtt, Darius Michael.
– Hol szállt meg?
– Az Imperial Szállóban.

*

Manapság, amikor a közlekedési eszközeink igencsak tökéletlenek, aligha képzelhető el olyan autós üldözés, amely a régi szép időkben egyetlen filmből sem hiányozhatott. Emlékeznek?
Sykes feszülten figyelte a visszapillantó tükröt, így azonnal észrevette, hogy egy – nem is egy, hanem kettő, nem – három, sőt négy autó vette üldözőbe. Mintha egész Detroit őt hajszolná! Kettő FBI-os, a másik kettő KGB-s kocsi volt, de ezt Sykes nem tudta. A Sykes lakóhelyének felkutatására kiküldött megfigyelők olyan elmélyülten végezték a feladatukat, hogy az üldözők egyik csapata sem fedezte fel a másikat. Sykes egyedüli előnye éppen ez a négyszeres fenyegetettség volt.
Sykes áthajtott az egyik, Virginiába vezető hídon, megpillantott egy tekintélyes, piros oszlopokból álló útakadályt, imádkozott, hogy műanyagból legyen és keresztül hajtott rajta. Hirtelen lefékezett, megpördült és visszafelé száguldott. Az egyik FBI-os és az egyik KGB-s kocsi elrobogott mellette az ellenkező irányba, összeütköztek és egymással ordibáltak, mint az átlag autósok. Az amerikaiak nem tudták, hogy a másik autóban ülő fickók orosz kémek, az oroszok nem is sejtették, hogy azok a bolondok az FBI emberei. Két autó már kidőlt a sorból.
Sykes ismét a hídon haladt át, két kocsi még mindig a nyomában volt. Sykes bozontos bajuszán izzadság gyöngyözött. A legközelebbi rámpán lehajtott. Tudta, hogy csak egy rendkívüli manőver segíthet rajta. A megoldást egy üresen álló autómosó kínálta. Behajtott, üldözői, arra számítva, hogy a másik oldalon előbukkan, megkerülték az épületet. Miközben bent automatikusan spriccelni kezdett a víz, és a hatalmas fémkefék a maradék krómot is lecsiszolták a kocsiról. Sykes ügyesen megfordult a szűk helyen, és a habzó Honda, az alkalmazottak káromkodásától kísérve, a bejáraton át távozott.
Másnap reggel R-beszélgetéssel felhívta Rubyt egy telefonfülkéből.
– Hol vagy?
– Washington közelében.
– Te is jól tudod, hogy még mindig keresnek. – Túl jól.
– Mit fogsz tenni?
– Majd akkor mondom el, ha már megtettem.
– Dee, Lam… Lamont is Washingtonban van. A NASA-nak dolgozik.
– Milyen munkán?
– A te jelentéseden.
– Most inkább leteszem. – Düh öntötte el az agyát. Tehát az a disznó Gertz beleütötte az orrát.

*

Nem sokkal később Sykes megjelent az Imperial Szállóban és átadott egy köteg fénymásolt dokumentumot Kagannak.
– Eddig sikerült eljutnom, de ennek elegendőnek kell lennie. A többit már elvégzi a számítógép.
– Hálás vagyok. Egy nap majd az egész világ hálás lesz.
– Reméljük. Mik a tervei?
– Hazatérek, amilyen gyorsan csak lehet. Veszélyes lenne, ha itt maradok, s szeretnék nekilátni a munkának. És maga?
– Megtehetném, hogy itthagyok csapot-papot és Kanadába menekülök.
– De nem fog. Túl sok függ magától. Ja, és Darius! – mondta Kagan. – Margaret Fields. Ha nem vagyok tapintatlan, megkérdezhetem: szereti Maggie-t? Úgy értem, én…
Sykes Maggie iránti gyermeteg szerelme már a múlté volt.
– Nem. A magáé, ha ő is úgy akarja. Használhatom a telefonját?
– NASA.
– T. T. Rubb-bal szeretnék beszélni.
– Dr. Rubb irodája.
– Dr. Rubb benn van?
– Dr. Rubb meg-be-szé-lést folytat – hangzott az ismerős refrén. – Mit mondjak, ki keresi?
Sykes hallgatott, gombóc nőtt a torkában.
– Ki keresi? Ki az? – a hang egyre türelmetlenebb volt.
– Darius Sykes – szólalt meg végül.
– Darius… Darius Sykes! Te jó ég! Tartsa a vonalat, nagyon kérem. Ne tegye le. Azonnal kapcsolom.
– Sykes! Honnan a fenéből telefonál? – kérdezte Rubb békülékeny hangon.
– Ez egyáltalán nem számít – válaszolta Sykes közömbösen. – Azonnal ott leszek.

*

– Nos, hol van Sykes? – kérdezte Adamantine.
– A földszinten őrzik – válaszolta Rubb a hirtelenjében egybehívott megbeszélés résztvevőinek lihegve. – Még nem láttam. Tehát akkor tisztázzuk, kié is Sykes?
– A miénk – vágta rá a CIA. Kiderült, hogy az FBI és a KGB is üldözte Sykesot. – Nem engedhetjük meg, hogy reflektorfénybe kerüljön. A biztonsága a legfontosabb kérdés. Hiszen nem akarjuk, hogy külföldiek szerezzék meg, igaz? Mi magunk között vagyunk, még ha el is kell ismerni, kissé tágított körben.
– Hogyan fogják megvédeni Sykesot? – kérdezte Plessas tábornok.
– Fogva tartjuk, amíg el nem döntjük, mihez kezdjünk vele. Gondolom, ez teljesen legális.
– Miközben Gertz megoldja a problémát – mondta Rubb.
– Gertz haladt valamit előre? – kérdezte Black.
– Küldje be dr. Gertzcet – mondta Rubb nagy sóhajtással.

*

Az ajtóban megjelent Gertz, sápadt volt és elgyötört. – Jó reg…
– Délután van, Lamont. Sorsdöntő délután. Választ szeretnénk kapni a kérdéseinkre.
– Arra, hogy mikor leszek…
– Lesz katasztrófa vagy sem? Ha igen, mikor következhet be? – kérdezte Rubb.
– Ne dédelgesse már annyira, T. T. – mondta Adamantine bosszankodva. – Beszéljen, Gertz!
Gertz arca rángatózni kezdett. – Az esemény várható kezdete…
– Ezek szerint felcserélődnek a pólusok a közeljövőben? – kérdezte Plessas. – De mikor?
– Úgy kétszáz… – Gertz széles vállai hirtelen összezsugorodtak.
– …éven belül? Ez nem elég pontos. Az Elnök ragaszkodik a pontos információhoz, hiszen ez befolyásolhatja a következő választások eredményét is, és számára mindig ez a központi kérdés.
– Elképzelhető, hogy a szavazógépek sem fognak működni a mágneses…
– Az hiszem, még valakinek a véleményét meg kell hallgatnunk. Dr. Sykesét.
Gertz egyik szeme idegesen rángatózott.
– Üljön le, Lamont – mondta Rubb nyugtatólag. Azután beleszólt a telefonba: – Hozzák be Sykesot.
Szótlanul vártak, amíg két civil ruhás férfi bekísérte Sykesot, aki, bár egész testében reszketett, igyekezett nyugodtnak látszani. – No lám, a húsvér Sykes! – mondta Rubb. – Nagyon hosszú ideje keressük már magát. Eddig elkerült bennünket.
– Gondolom, ez érthető – mondta az egykori üldözött.
– Miért? Egy kicsit incselkedni akart velünk, igaz? Felcsigázza az érdeklődésünket, de nem teríti ki a lapjait.
– Nem voltam biztos benne, mit akarnak tőlem.
– Hogy őszinte legyek, mi sem vagyunk egészen biztosak a dolgunkban – mondta Adamantine.
– Adamantine admirális. Plessas tábornok. Dr. Black a Fehér Házból – mutatta be Rubb a többieket. – Én T. T. Rubb vagyok. Dr. Gertzet pedig ismeri.
Úgy tűnt, Sykes csak ekkor vette észre korábbi főnökét.
– Gertz – morogta.
– Hmmm.
– Ide figyeljen, Sykes – folytatta Adamantine szenvedélyes hangon –, sok minden van, ami nem egészen világos számomra. Ha jól értettem, az egész nemzet létét fenyegető katasztrófát kíván előre jelezni.
– Valamennyi nemzetét – helyesbített Sykes.
– Hogy lehet, hogy ezeket az előjeleket éppen ön és kizárólag csak ön észlelte?
– Nos, uram, a legtöbben meg vannak győződve róla, hogy a világot olyan alapos megfigyelés alatt tartják, mint egy beteget az intenzív osztályon – mondta Sykes nyájasan. – Igaz, vannak mesterséges holdjaink az űrben, szeizmológiai, hidrológiai és más hasonló megfigyelő állomásaink a földön, valamint számítógépeink, amelyek feldolgozzák az adatokat. De a műszeres megfigyelés messze van a tökéletestől. A műszerek gyakran bizonyulnak elégtelennek ahhoz, hogy időszaki, helyi vagy különösen finom jelenségeket észleljenek. Ezeket legtöbbször figyelmen kívül hagyják mint “mellékzörejeket". A gépeknek is meg kell mondani, mit keressenek, s a mi esetünkben nem volt min elindulni. Végül pedig előfordulhatott, hogy bizonyos regisztrált adatokat senki nem vett észre. Biztos vagyok benne, önöknek felesleges elmagyaráznom, hogy ez történt a Déli-sark fölött található ózonlyuk esetében is. A NASA egyik műholdja felfedezte, de egészen addig nem fordítottak rá figyelmet, míg rá nem jöttek, hogy már egy emberi lény, egy kutató is felfedezte a jelenséget. Ilyen dolgok már korábban is megtörténtek.
– De a mágnesességben jelentkező rendellenességeket ön vette észre – mondta Black, szinte vádlóan.
– Igen, uram. De ezt nagyrészt a véletlennek köszönhetem.
– Dr. Sykes – mondta Plessas –, jól értem, hogy ön felvetett egy lényeges kérdést anélkül, hogy elegendő adat állna a rendelkezésére ahhoz, hogy hiánytalanul megválaszolja? Vagy talán meg tudja?
– Igen, azt hiszem. A munka nagy részét elvégeztem. Szükségem van egy nagy teljesítményű számítógépre.
– Meg tudna válaszolni néhány egyszerű kérdést most azonnal? Mint például, mikor lesz a mágneses változásnak jól érzékelhető hatása? – kérdezte a tudományos tanácsadó, s a sarokban lévő számítógép-terminál irányába bökött. Kétségtelenül vizsgáztatni akarta Sykesot.
– Megpróbálhatom, de türelmesnek kell lenniük.
– Hozasson kávét – mondta Rubb. – A más irányú elfoglaltságaink most várhatnak. Erről nem maradhatunk le.

*

A következő két óra folyamán Gertz szunyókált, a bizottság tagjai megállás nélkül telefonáltak. Sykes pedig megszállottként dolgozott egy képlet kidolgozásán, amely segítségével végül megoldotta a kritikus kérdést.
Végül Sykes megszólalt: – Hamarosan előfordulhatnak észlelhető, de nem tartós hatások. Apró működési rendellenességek a mágneses közegek szigetelésében.
– Sykes, hallgatott ma rádiót? – kérdezte Adamantine.
– Nem.
– Biztos benne?
– Uram, az autórádióm bedöglött, itt pedig egy szobában tartottak bezárva. Miért érdekli?
– Ez egyszerűen döbbenetes! Útban idefelé az autóban az egyik kereskedelmi adón hallottam, hogy valakinek pont ilyen jellegű problémái adódtak – mondta az admirális borzongással vegyes elragadtatással. – Ami engem illet, Sykes nálunk marad.
– Ki van mellette? – kérdezte Rubb és rögtön fel is emelte a kezét. Black és Plessas keze is a magasba emelkedett. – Legyen üdvözölve Washingtonban, Darius. Természetesen Lamont beosztottjaként fog dolgozni, hiszen ő a rangidős tudós.
Gertz megkönnyebbülten elmosolyodott.

*

– Darius – mondta Rubb néhány nappal később –, semmi kétség, az oroszok is nagyon meg akarták szerezni magát. Ennek csak az lehet a magyarázata, hogy tudomást szereztek a mágneses kutatásairól. Most már csak az a kérdés, hogyan.
– Hogyan, nekik is megküldtem egy példányt. Bizonyára elolvasták.
– De vajon hogyan találták meg magát?
– Sejtelmem sincs róla.
– A későbbiekben volt még velük kapcsolata?
– Nem – hazudott Sykes. Létkérdés volt, hogy Kagannal való kapcsolata titokban maradjon arra az esetre, ha ismét találkozni akarnának.
– Az oroszok valószínűleg nyomoztak utána, megfigyelés alatt tartották – mondta a CIA embere.
A csend olyan mély volt, hogy szinte sértette az ember fülét. – Sykes átesett a biztonsági vizsgálaton? – kérdezte Adamantine.
– Nagyon alapos vizsgálaton – válaszolta az FBI embere. – Az édesanyja meg van róla győződve, hogy Sykes számára a sarló és a kalapács csak két szerszám, amelyeket a garázsban kell tartani.
– Nos, ez más megvilágításba helyezi a dolgokat – mondta a tábornok. – Azt hittük, hogy a témában kizárólagos jogokat élvezünk, s most kiderül, hogy mégsem. Ez nagyon kellemetlen következményekkel járhat.
– Nekik megadta azokat az adatokat, amelyeket előlünk elhallgatott? – faggatta Adamantine.
Sykes ismét hazudott.
– Nem szerezhették meg a legújabban kidolgozott elgondolásait sem. Véleményem szerint jókora előnyre tettünk szert.
– Én nem így látom – mondta Adamantine. – Nagyon gyorsan be fogják hozni a hátrányukat.
– Úgy tudom, hogy Sykes, no és természetesen dr. Gertz – tette hozzá sietve a tudományos tanácsadó, mintegy a kötelező formaság kedvéért – elkészítettek egy forgatókönyvet. Van rá mód, hogy megismerjük?
Gertz úgy ült ott, mint egy gránittömb, eltekintve attól, hogy fejét kissé Sykes felé billentette, mint az utasításokat osztó felettes a beosztottja felé. Sykes a számítógéphez lépett és megnyomott egy gombot. A képernyőn megjelent a kért anyag.

LEGFŐBB TEENDŐK
MÁGNESES KRÍZIS IDEJÉN

1. MEGHATÁROZNI AZT AZ IDŐINTERVALLUMOT, AMELYBEN BEKÖVETKEZHET A PÓLUSOK

ELŐREJELZETT FELCSERÉLŐDÉSE

2. MEGHATÁROZNI AZT A MÁGNESES TEVÉKENYSÉGET, AMELY MEGELŐZHETI A FELCSERÉLŐDÉST ÉS A VÁRHATÓ EREDMÉNYEKET
3. LÉTREHOZNI AZ ANTIMÁGNESES BIZTONSÁGI RENDSZERT (AMES – Antimagnetic Emergency System)

A MEGADOTT FELADATOKON EGYIDEJŰLEG KELL DOLGOZNI, DE AZ ELSŐ PONT MEGOLDÁSA A LEGSÜRGETŐBB, HISZEN ENNEK EREDMÉNYE ALAPVETŐEN BEFOLYÁSOLJA A MÁSODIK ÉS HARMADIK K…K…K…

A K, mint egy kérdőjel villódzott a sor végén.
– Kapcsolja ki – mondta nyersen Adamantine. A fali táblához lépett és krétával ráfirkantotta:

3 (A). KIFEJLESZTENI A SZUPRAVEZETŐ MÁGNESES FEGYVEREKET

– A Pentagon ragaszkodik hozzá. A DARPA (Kiemelt Honvédelmi Kutatások Ügynöksége) készen áll – mondta Plessas tábornok.
– Dr. Black? Mi a véleménye?
– Szerintem az Elnök bele fog egyezni. Hirtelen nagyon erélyes lett az oroszokkal szemben.
– És ön, dr. Rubb? Ugyan már, T. T.! Ennek így kell lennie. Nincs más választásunk, hiszen tudjuk, hogy Sykes az oroszoknak is elküldte a jelentését.
– Hát akkor legyen.
– Mit jelent az, hogy szupravezető mágneses fegyver? – kérdezte Sykes.
– Valóban nem érti? – szólalt meg Gertz gúnyosan. Hajtotta a vágy, hogy helyreállítsa a tekintélyét, s ezt csak fokozta az a tudat, hogy Ruby hamarosan csatlakozik a férjéhez Washingtonban, no meg az a kényelmetlen érzés, hogy Sykes esetleg szakmailag is túlszárnyalja. – Lehet, hogy sikerül…
– Hasznunkra fordítani a megnövekedett mágnesességet? – ordította Sykes. – De mi lesz a biztonsági rendszerrel?
– Ezek a fegyverek szolgálni fogják a védelmet is, azzal, hogy elrettentik az ellenséget – mondta Plessas könnyedén. – Különösen mivel, s erre éppen ön hívta fel a figyelmünket, dr. Sykes, a nukleáris fegyverek használhatatlanná válnak.
– Én biztonsági rendszeren a mágneses katasztrófa elleni védelmet értettem. Ki lehetne kísérletezni például antimágneses ötvözeteket.
– Majd az is sorra kerül – mondta Adamantine. – Az M-fegyverek még hasznosak lehetnek, ha sor kerül a mágnesesfegyverzet-csökkentési tárgyalásokra.
– Úgy kétszázmilliárd körüli összegből ki lehetne hozni – mondta Plessas, miközben cigarettára gyújtott.
Halk zsongás támadt a szobában, csak Sykes hallgatott. Passzivitása félrevezető volt: minden porcikája tiltakozott a fegyverek ellen, amelyek, szerinte, csak arra jók, hogy feleslegesen lekössék az értékes emberi energiát és az anyagi eszközöket. Csak pocsékolják a drága időt. Sykes leginkább egy olyan középkori fanatikushoz hasonlított, aki úgy érezte, az egyház alábecsüli az ördög sötét hatalmát. Úgy vélte, az asztal körül ülők veszedelmesen alábecsülik a katasztrófa lehetőségét és képtelenek másképp értékelni, mint ember és ember közötti átlagháborút.
Gertz a fegyverkezők pártjára állt, s Sykes feltehetően ekkor tökélte el, hogy kitúrja tudományos vezetői székéből. De uralkodott az indulatain és úgy tett, mint aki ugyanannak a csapatnak a tagja, igaz, épp a vesztesé. Nem ellenkezett, s azzal meg végképp nem fenyegetőzött, hogy kiszáll a buliból. – Akkor megegyeztünk – mondta Rubb. – A legfőbb teendők 3-as pontját felváltja a 3-as A pont. Sykes is részt vesz a munkában, bár az ő fő feladata továbbra is az időpontok meghatározása lesz. A munkacsoportnak kell egy elnevezés. Én már ajánlottam a CEPACAL-t (Center of the Prevention and Combat of Natural Calamities – Természeti Katasztrófákat Megelőző és Elhárító Központ).
Úgy tűnt, Sykes felocsúdott kábultságából. – Úgy hangzik, mint egy szabadidő-kampányiroda – mondta, s az arcán gúnyos mosoly suhant át.
– Mit javasol, Darius? – kérdezte Rubb.
– Lássuk csak. Hadd gondolkozzam egy pillanatig. Mit szólnának ahhoz, hogy P. P. S., Project Polar Swap (Póluscsere-terv)?
A társaság egyetértett. – P. P. S. Ez aztán igazán titkos rövidítés – bólintott Rubb.

Harmadik rész
Észak-Dél

Tizenegyedik fejezet
Sykes forgatókönyve

Állandó idő- és helyszűkével küszködtek. Hasonlóan a Manhattan-tervhez – amelynek keretében több ezer ember dolgozott az atombomba tervezésén, megépítésén és kipróbálásán anélkül, hogy egyetlen szó kiszivárgott volna –, a P. P. S.-t is sikerült, bár csak nagy erőfeszítések árán, titokban tartani. Telefonokat hallgattak le, találomra gyógyszeres vizsgálatokat végeztek, és poligráf teszttel fenyegetőztek (poligráf vizsgálat–a vérnyomás, érverés, légzés egyidejű grafikus regisztrálása).
Sykes a számára kijelölt szűk kis számítógépes szobában a NASA által 1979. október 30-án felbocsátott mágneses műhold, a SAMPE (Solar Anomalous and Magnetospheric Explorer – Szoláris Rendellenesség és Mágnesesség Kutató) adatait dolgozta fel. A SAMPE 1990. június 11-én tért vissza. A fedélzetén elhelyezett műszerek között többféle magnetométer is volt, amelyek a mágneses erőtér intenzitását regisztrálták.

PROBLÉMÁK MERÜLTEK FEL A KAPOTT AEROMAGNETIKUS ADATOKKAL KAPCSOLATBAN. A MEGVIZSGÁLT ERŐTÉR MODELLEK MESSZEMENŐEN NEM SZOLGÁLTATNAK MEGFELELŐ MAGYARÁZATOT AZ ERŐTÉRBEN VÉGBEMENŐ VÁLTOZÁSOKRA. ERŐFESZÍTÉSEK FOLYAMATBAN AZ ORBITÁLIS TORZULÁSOKBÓL EREDŐ HIBÁK MEGSZÜNTETÉSÉRE.
– olvasta Sykes a számítógép képernyőjén.

Írd le a SAMPE programban előforduló problémákat, hibákat és torzulásokat – gépelte be az utasítást. A gép kiakadt és az utasítások ellenére nem folytatta a munkát.
Sykes átment Gertz irodájába, ahol, nem úgy, mint az övében, egy dívány, egy szőnyeg, egy hűtőszekrény képviselte az állami tekintély ereklyéit. – A komputer nem reagál.
– Mert nincs mit…
– Mondania? Kell, hogy legyen, ha érti a saját programját. A gépet valamilyen hibák zavarták meg.
– Ha lennének ilyen hibák, már…
– Régen felfedezték volna? Kizárt dolog, amennyiben azt se tudták, mit keressenek.
– Hmmm – mondta Gertz.

*

– Dr. Rubb, szükséges, hogy jobban hozzáférjek a SAMPE-anyagokhoz.
– Hozzáférjen? Nem titkoltunk semmit!
– A komputer elismerte, hogy az anyagban vannak hibák. Tudni akarom az okát. Mi a módja annak, hogy bejussak a modulba?
– Nem szeretjük, ha megbolygatják a nyers adatokat.
– Nagyon fontos lehet.
– Rendben – mondta Rubb vonakodva. – Annak a file-nak LEGS a passwordje (Logical Error Geomagnetic Search).

User: Légy szíves, LEGS.
KÖSZÖNÖM. KÉSZ VAGYOK. MIT KÉRSZ?
Bepillantást.
TERMÉSZETESEN. KÉREM A KÉRDÉSEKET.
Írd le valamennyi problémát, hibát és torzulást a SAMPE-programban.
EZ NEM KÉRDÉS VOLT.
Le tudnád írni valamennyi problémát, hibát és torzulást a SAMPE-programban?
TERMÉSZETESEN. EGÉSZ PONTOSAN MIRE VAGY KÍVÁNCSI?
Közöld egyenként valamennyi, a SAMPE-programban található problémát, hibát és torzulást.

Ahogy teltek-múltak a nappalok és az éjszakák, Sykes diplomatához méltó ügyességgel addig csűrte-csavarta a kérdéseket, becézgette, babusgatta, gyötörte, ingerelte a gépet, amíg a monitoron meg nem jelentek a várva várt válaszok, amelyekből kiderült, hogy nem a komputer, de nem is az ember a ludas. A Föld mágnesességének ingadozása eredményezte a hibákat és a torzulásokat. Ez jelentős áttörés volt, hiszen ennek az eredménynek a birtokában már ki lehet következtetni az erőterek változásának sebességét.
– Előreléptem – mondta izgatottan Rubbnak. – Hamarosan pontos választ tudok adni.
– Remek – mondta Rubb, aki éppen ekkor tudta meg Plessas tábornoktól, hogy a mágneses fegyverek új családja megvalósítható elképzelés.
– Mikor bocsátják fel legközelebb a SAMPE-t?
– Körülbelül két év múlva.
– Szeretném, ha korábban lehetne.
– Azzal lesznek problémák.
– A pólusok felcserélődése jelenti az igazi problémát.

*

– Darius, neked nem jut rám időd – mondta Maggie Fields.
– Nem – hagyta helyben Sykes.
– Sem energiád.
– Az sem.
– S különben is, nemsokára érkezik a feleséged.
– Vagyis?
– Vagyis vettem egy jegyet a Szovjetunióba. Már a vízumot is megkaptam.
– Legyen sok kellemes élményben részed.
– Szeretnék egy kicsit szórakozni.
– Gondolom, Jurijjal is fogsz találkozni?
– Gondolom – felelte Maggie szemét lesütve, mint egy szűz lány –, ő fizette az útiköltséget.
– Itt van egy boríték, add át neki. De csakis neki. A nevemben is köszöntsd egy kupica vodkával.
– Kagan jobban szereti a pezsgőt.

*

Ruby hetekig nem tudott dönteni, de végül is megjelent.
A rózsás arcú asszony dilemmája érthető volt. Egyfelől semmi sem változott. Még mindig Sykes felesége volt, és szeretője a férje főnökének. De hónapok teltek el azóta, hogy utoljára látta Dariust, s úgy tűnt, azóta megváltozott. Ruby úgy vélte, hogy az egyes emberek hűek maradnak saját személyiségükhöz, de Sykes nem maradt az.
– Ruby – üdvözölte Sykes, amikor a londiner behozta a csomagokat az Imperial Szállónak abba a szobájába, ahová beköltözött, s amelyben előzőleg Kagan lakott. Gertz egy emelettel lejjebb lakott. Ruby arra gondolt, vajon van-e ennek valami jelentése? A telefonon Lammy hangjában szinte tisztelet csengett, amikor Dee-t említette. Bármennyire is vágyott Ruby a szeretője után, úgy vélte, előbb feleségi kötelezettségeit kell teljesítenie.
– Hogy vagy mostanában? – A férje csuklójára pillantott. – Nincs órád?
– Elajándékoztam – válaszolta Sykes zavartan.
– Úgy? Megkérdezhetem, kinek?
– Volt egy barátnőm.
– Dee! – kiáltott fel Ruby elképedve. – Te megcsaltál engem?
– Miért, te nem?
Ruby még a szokottnál is jobban elpirult az egyenes kérdés hallatán. Ez lenne az az alamuszi alak?
– Hát…
– Ami jó az egyiknek, az jó a másiknak is – ugratta a férfi.
– Nagyon vág az agyad. Mi történt?
Sykes megvonta a vállát. – Talán én cserélődöm ki. Nézd, én tudok a Gertz és közied lévő viszonyról. Minden rendben. Hidd el.
Ruby egy kissé elszontyolodott. Attól függetlenül, hogy bolondult Lammyért, nem akarta, hogy Dee csak így lemondj ön róla. – Mi van ezzel a barátnőddel?
– Elhagyott – válaszolta Sykes egykedvűen. – Egyetlen épeszű nő sem vágyik olyan életre, amilyen mellettem lenne.
– És te nem vágysz arra, hogy legyen melletted valaki?
– Valahogy csak kibírom. Rám itt nagy szükség van, bár még nem is egészen fogták fel, mennyire.
Dee szavai hallatán eszébe jutott az a dacos Sykes, akinek, azokban a szörnyű napokban, dr. Semenzahhoz kellett járnia. Ruby feltette magának a kérdést: előfordulhat, hogy ismét szükség lesz a kis kelet-indiai töpörtyűre? Anyáskodási kényszer kerítette a hatalmába, és átölelte Sykesot. – Veled maradok, legalábbis egy darabig.

*

Sykes számításai, amelyeket a SAMPE adataira alapozott, elsőként Gertz kezébe kerültek, aki kétkedéssel tanulmányozta. Az volt a véleménye, hogy a jóslat túlzottan borúlátó. De Gertz tudós volt és két álmatlan éjszakát – amelyeket Ruby, az az átkozott perszóna, Sykes szobájában töltött – szentelt arra, hogy elvégezze a komputeren saját számításait. Sikerült megállapítania, hogy a lehetséges mágneses változás úgy ötven év múlva következhet be, de hitetlensége még ettől sem apadt.
A tudósok is csak emberek és Gertz, aki dühös volt s nemcsak Ruby miatt, hanem mert számára is szokatlan volt saját bizonytalansága, Sykes eredményein túl, a szándékait is megkérdőjelezte. Mit akar Darius? Hatalmat? Tekintélyt? Kiütni a nyeregből Lamontot? Aláásni az új fegyverkísérleteket, amelybe Gertz teljes szellemét és énjét beleadta?
Gertz agyában megfogant a gyanú, hogy Sykes az oroszok ügynöke. S az is lehet, hogy ez még nem minden.
Lamont tárcsázta a távolsági hívást. – Elképzelhető, hogy valaki meghamisítja az adatokat csak azért, hogy…
– Hogy, miért?
– Hogy bosszút álljon?
– A bosszút mint tényezőt, szerintem, túlzottan alábecsülik – válaszolta Radeshwar Semenzah. – Ki akar bosszút állni?
– Lehet, hogy Sykes. Rajtam.
– Aha! Könnyen lehet, hogy Darius nagyon haragszik magára, még akkor is, ha ezt még önmagának is tagadja. Elképzelhető.
– Van még valami. Elképzelhető, hogy egy depressziós…
– Nos?
– …éppen azért készít pesszimista előrejelzéseket, mert lehangolt?
– Aligha hinném, hogy egy meteorológus vihart jelez csak azért, mert bal lábbal kelt fel.
– Ki beszél itt időjárásról?! Ember! Sykesról van szó.
– A diagnózisomban azt állítottam volna, hogy Sykes depressziós? Nem emlékszem rá.
– Bizonyára, hiszen annyi mindennek elmondta.
– Hát jól van. Amennyiben Sykes valóban depressziós, elképzelhető, hogy azért jut vészjósló konklúziókra, hogy egyéniségének intellektuális oldalát összhangba hozza az érzelmeivel. Ezt úgy hívják, hogy kognitív disszonancia. Segítettem ezzel magának?
– Lehet, Radi. Lehet.

*

Hiba volna Gertzet túlzottan kárhoztatni. Úgy vélte, hazája jól felfogott érdekében cselekszik. Sykesot neurotikusnak, vagy még annál is rosszabbnak tartotta Semenzah analízise alapján – igaz, arról megfeledkezett, hogy ő maga bátorította a pszichológust. Valójában legjobban Sykes tehetségétől rettegett. Ismeretlen vizeken hajóztak. A dolgot különösen megnehezítette a szigorú titoktartás, mivel a kapott eredményeket nem ellenőriztethették kívülálló tudósokkal. Ha jól belegondolunk, két álláspont került szembe egymással, Sykesé és Gertzé, aki attól tartott, Sykes elég okos és kiegyensúlyozatlan ahhoz, hogy matematikai bűvészmutatványokhoz folyamodjon. Ezért Gertz mindent elkövetett, hogy megrendítse Sykes pozícióját. Miközben Sykes fáradhatatlanul újra meg újra ellenőrizte forgatókönyvét, Gertz igyekezett ellene hangolni a hatalmasokat.
Járt Jerome Blacknél: – Nem mintha nem értékelném Sykes elgondolásait. De valamennyiünknek… hibái… Sykes indokolatlan pesszimizmusa. Véletlenül tudom, hogy már gyermekkora óta ilyen. Az a fajta fickó, aki ha egy diót vesz a kezébe, csak a héját látja belőle. Az eredmények, amelyeket… Túlságosan borúlátó.
Plessasnak azt mondta: Depresszióra hajlamos. Kár. Amit mi fehérnek látunk, azt ő feketének. A szorongása kihat…
Adamantine jelenlétében így beszélt: – Amolyan tudományos anyámasszony katonája… Alábecsüli a nemzet biztonságát… meg akar bennünket rémíteni, hogy feladjuk… Szoyjetbarát érzelmei… Bele akar bennünket hajszolni a passzivitásba…
– …nem tiszteli az övével ellentétes nézeteket… mint egy fanatikus… nem tudja felfogni, milyen nehéz döntéseket…
– Hozni? – Rubb otthonának kandallójában duruzsoltak a lángok. – Igen, rettentően nehéz lehet kimondani az ítéletet. Ritkán fordulnak elő egyszerű válaszok. Ott van a… egy kis konyakot?
– Nincs ellenére, ha én…
– Tudja, Lamont – mondta Rubb, miközben kitöltötte a konyakot –, súlyos felelősség hárul rám. Néha nem is vagyok benne biztos, elég széles-e a vállam ahhoz, hogy bírjam a megterhelést.
– Semmi kétség.
– Sykes a lehető legrosszabbra számít?
– Úgy tűnik.
– Mitévők legyünk? Ha elmozdítjuk, világgá kürtői mindent, még ha az adatok titkosak is. Ha megtartjuk, mindenkit megőrjít. Ez a gond.
– Bízzuk meg különleges feladattal – javasolta Gertz. – Ha kell, bocsássunk rendelkezésére egy egész épületszárnyat. Hadd görnyedezzen a számok fölött… tíz évre lefoglalják. Addigra…
– Ha Sykesnak igaza van, addigra már egy évtized lesz a lemaradásunk – mutatott rá Rubb.
– De nincs igaza. Ez garantált.

Sykesnak a Pentagon egyik kis előadótermében nyílt lehetősége arra, hogy kifejtse gondolatait. A helyiség zsúfolásig megtelt, lehettek úgy ötvenen, közülük sokan egyenruhát viseltek. Bár már közeledett a karácsony, a hangulat nagyon borongós volt, az emberek suttogva beszélgettek. A bejáratokat tengerészgyalogosok őriztek.
Az emelvényen, a fő helyen Rubb feszített, mellette Black, Adamantine, Plessas és Gertz ült. Az állványokat drapéria borította. A hatalmas képernyő sötét volt. A felolvasóasztal üresen árválkodott.
Az előadás a tervek szerint este hat órakor kezdődött volna, amikor a ház már lassan kiürült, de már fél hét is elmúlt, s az előadó még mindig váratott magára. – Lehet dohányozni – mondta teljesen feleslegesen Plessas, miután már rágyújtott. – Elnézésüket kérjük a késéséit. Tudom, hogy sietnek a karácsonyi bevásárlás miatt. Vagy talán mégsem – ismerte el a potrohos tábornok a morgás hallatára.
Rubb odament az egyik telefonkészülékhez, felhívott valakit, majd visszatért az asztalhoz. – Nem találják. Nem tudják, hol lehet.
– Talán a szállodájában? – kérdezte csendesen Black a szemüvegét törölgetve.
– Ott sincs. A felesége sem tud róla.
Gertz a “feleség" szóra elfintorodott és megszólalt: – Talán becsajozott.
– Nem várhatunk a végtelenségig – mondta Adamantine éles hangon.
A protokoll, no meg a józan ész is úgy diktálta, hogy ne várakoztassák a hadsereg krémjét. Miután újabb tizenöt perc telt el, Rubb bejelentette: – A dolog jelentőségét ismerve én még kitartok egy kis ideig, de ha valaki távozni akar, később megkapja a teljes jelentést, amennyiben előadónk előkerül.
Senki nem hagyta el a helyét. Élénk beszélgetés kezdődött, hogy legyen ok a maradásra. Hét órakor kitartásuk jutalmaként megjelent Darius Sykes. Bőrének olyan volt a színe, mint egy megkopasztott, leforrázott madáré.

*

Sykes egészen az utolsó percig azon fáradozott a számítógép mellett, hogy előadását a lehető légérthetőbbig finomítsa. Egyedül dolgozott, a munka így egyszerűbb volt és gyorsabban haladt, mint ha a kisegítő személyzetet kellett volna irányítania. Arra lett figyelmes, hogy izzad a tenyere, elszürkül előtte a világ, gyöngyözik a homloka. Berohant a férfivécébe és elhányta magát, majd leroskadt pihenni.
Sykes gyomra nem attól fordult fel, mert félt volna kiállni a hallgatóság elé. A rosszullét azért vett erőt rajta, mert szorongással töltötte el az előadás várható végkimenetele. Mi lesz, ha ilyen alapos előkészületek után úgy döntenek, nem hisznek neki?

*

– Megkésve bár, de törve nem, dr. Sykes – mondta Rubb.
– Megkésve is, megtörve is – nyöszörögte Sykes. – Rosszul éreztem magam.
Rubb elmosolyodott és folytatta mondókáját. Szavait körültekintően megválogatta, mivel a pólusok felcserélődésének problémája már egyre szélesebb körben vált ismertté, de a fegyverkísérletek továbbra is szigorú titoktartás mellett folytak. Sykesnak is megtiltották, hogy említést tegyen róla. – Felmerült egy mágneses inverzió nyugtalanító lehetősége, hangsúlyozom, lehetősége. De akár lesz, akár csak feltételezésről van szó, a dolog komoly. Úgy gondoltam, helyes, ha megismertetem önöket dr. Sykesszal és dr. Gertzcel. Ezt a két embert bíztuk meg azzal a feladattal, hogy vizsgálják a jelenséget. A véleményük homlokegyenest ellenkező. Hallgassuk meg először dr. Komor-Végzetet, ahogy magunk között Dariust szólítjuk – mondta Rubb barátságosan.
Sykes megpróbált mosolyogni, de csak egy vigyorra futotta. Rubb komolytalan hozzáállása meghökkentette – dr. Komor-Végzet! Vajon törvényszerű-e, hogy az emberek halálosan komoly dolgokon idétlenkedjenek? Kialudtak a fények, a terem sötétségbe borult, csak a felolvasóasztalt világította meg élesen egy lámpa, mögötte ott állt Sykes, hunyorogva. Mint amikor a vallató helyiségben a vádlott nem láthatja vádlóit.
Sykes bekapcsolta a komputert és monoton hangon belefogott a mondókájába. – Ha a változás a föld magjában játszódik le, a folyamat több száz évig is eltarthat és nincs ok az aggodalomra. Ám sajnálatos módon paleomagnetikus bizonyítékok arról tanúskodnak, hogy a pólusok felcserélődése bolygónk felszínén fog végbemenni.

Vizsgáljuk meg a lehetőséget az idő szempontjából.

A MÁGNESESSÉG IRÁNYÁNAK FELSZÍNEN TÖRTÉNŐ MEGVÁLTOZÁSA A MÁGNESES PÓLUSOK HELYET CSERÉLNEK É-D D-É IDŐTÉNYEZŐ 100 ÉVEN BELÜL VALÓSZÍNŰSÉG 64 SZÁZALÉK

– Ez nagyon magas – motyogta Plessas.

ÖTVEN ÉVEN BELÜL VALÓSZÍNŰSÉG 52 SZÁZALÉK

– Teremtőm – mondta Adamantine.

HUSZONÖT ÉVEN BELÜL VALÓSZÍNŰSÉG 41 SZÁZALÉK TÍZ ÉVEN BELÜL VALÓSZÍNŰSÉG 22 SZÁZALÉK

Halálos csend.

ÖT ÉVEN BELÜL VALÓSZÍNŰSÉG 10 SZÁZALÉK HIBALEHETŐSÉG 20 SZÁZALÉK

– Hmmm – horkant fel Gertz.
– Ezek szerint ön ezzel nem ért egyet, Lamont – mondta Rubb.
– Abszolút nem.
– De ha Sykesnak igaza van – jegyezte meg Black –, akkor a következő öt évben az esély egy a tízhez, akárhogy osztunk, szorzunk. És tíz éven belül egy a négyhez. Elképesztő. A hibalehetőség az időtényezőre vagy a bekövetkezés valószínűségére vonatkozik?
– Az időtényezőre – felelt Sykes.
– Mekkora annak az esélye, hogy egyáltalán nem megy végbe a mágneses inverzió? – kérdezte Rubb.
– Kétszáz évnyi időintervallumon belül: nulla.
– Milyen hatásokkal járhat? – kérdezte Adamantine metszőén. – Ezzel kapcsolatban milyen eredményekre jutott?
– Ezt egy kicsit részletesebben kell elemeznem, hogy megértsék – válaszolta Sykes. – Az esemény három szakaszra oszlik: a változás előtti, alatti és utáni szakaszra, amelyek egymástól különbözhetnek. Elsőként a központi problémát, magát az introverziót kívánom vizsgálni.

A FELSZÍNEN LEJÁTSZÓDOTT VÁLTOZÁS VÁRHATÓ KÖVETKEZMÉNYEI IDŐTÉNYEZŐK LÁSD MINT FENT FOKOZATOK 1… 4
1. ENYHE
2. MÉRSÉKELT
3. SÚLYOS
4. KATAKLIZMA

*

1. (ENYHE)
AZ IRÁNYTŰ FORDÍTOTT IRÁNYT MUTAT

– Ez esetben alkalmazkodnunk kell egy déli irányú elhajláshoz – jegyezte meg Sykes.

NAGYON ALACSONY
MÁGNESESSÉG…G…G…

Egy kéz emelkedett a magasba. Sykes felpillantott.
– Mennyi időt vesz igénybe a pólusok felcserélődése?
Sykes sóhajtott. – Ennek megállapítására nincs mód, bár egy tökéletes bolygómodell segítségével elképzelhető. Elméletileg a nagyon alacsony mágnesesség akár évszázadokig is eltarthat, de ha ez így lett volna a múltban, ma talán nem lenne élet a földön. Nézetem szerint a pólusok helycseréje s a minimális mágnesesség csak rövid időt fog igénybevenni.

2. (MÉRSÉKELT)
A FENTIEKEN KÍVÜL A BERENDEZÉSEK MEGHIBÁSODNAK A KOZMIKUS SUGÁRZÁS ELVISELHETŐ MÉRTÉKBEN MEGNÖVEKEDIK IDŐSZAKI KLIMATIKUS ZAVAROK ZORD IDŐJÁRÁS MÁGNESES VIHAROK…K…K…

– Mi az a mágneses vihar? – kérdezte valaki a teremben.
– Pontos választ csak akkor adhatnék, ha már sikerült volna mesterségesen mágneses vihart szimulálni. Lehetnek úgynevezett mágneses szelek a felsőbb légrétegekben, amelyek befolyásolhatják az egyenlítői áramlatokat. Eltérhetek a tárgytól, dr. Rubb? – kérdezte Sykes udvariasan.
– Tessék csak, de röviden – válaszolta Rubb alkalmi elnöki minőségében.
– A repülő csészealjakról szóló jelentések esetében is elképzelhető, hogy nem földönkívüli jelenségekkel van dolgunk, hanem – az általunk éppen most tárgyalt – a mágnesességben jelentkező zavarok okozta látomásokról.

TÁJÉKOZÓDÁSI ZAVAR

– Elnézést – mentegetőzött Sykes. – Nem tudtam jobb kifejezést találni a számítógéppel sem. Én ezalatt azt értem, hogy azok a baktériumok és állatok, amelyek tájékozódása mágneses hatásokra épül, megzavarodhatnak és ez vonatkozhat az emberre is. Oly sok minden van, amit nem…
– Igen, igen – mondta Gertz türelmetlenül.

3. (SÚLYOS)
A FENTIEKEN KÍVÜL TELJES ELEKTRONIKUS ÜZEMZAVAR HEVES VILLÁMLÁS ION-BOMBÁZÁS (IONZÁPOR) ERŐS SZOLÁRIS SUGÁRZÁS, AMELY HATÁSSAL LEHET AZ EGÉSZSÉGRE ÉS A GENETIKÁRA KLIMATIKUS ÁTALAKULÁSOK BIOLÓGIAI VÁLTOZÁSOK?…?…?

– Még csak feltételezés – mondta Sykes –, de valóban előfordulhat, hogy a testnek azok a részei – a vörösvértestek, a máj –, amelyekben magas a vas koncentrációja, mágnesessé válnak.

PSZICHOLÓGIAI VÁLTOZÁSOK?…?…?

– Mit jelentsen ez? – kiáltott fel Rubb.
– A pszichológiai változások – kezdte Sykes tétován – sokkal inkább spekuláción alapulnak, mint bármi más. A pszichológiai adatbázis, amivel dolgoztam, vázlatosan ugyan, de bizonyító erejű adatokat tartalmazott arról, hogy néhány olyan személynél, akiken MMR-vizsgálatot végeztek – bizonyára tudják, hogy a mágneses magrezonancia-vizsgálat az az orvosdiagnosztikai módszer, amelynél számítógéppel vezérelt erős, nagyfrekvenciás mágneses térbe helyezik a vizsgált személyt. Az így kiváltott mágneses magrezonancia alapján kapnak térbeli képet vagy rétegképek sokaságát a belső szervekről. Különböző tünetek léptek fel, úgy mint klausztrofóbia, fényfelvillanásokat láttak stb.… annak a mértékénél, amely akkor várható, ha végbemegy a pólusok felcserélődése, mielőtt a mágnesesség értéke a nullára csökken. Számítani lehet a személyiségben végbemenő változásokra…
– Mint például? – kérdezte Gertz kihívóan.
– Úgy gondolom, az emberek bizonyos értelemben saját tükörképeik lesznek… Van erre egy kifejezés?
– Enantiomorph – mondta Gertz győzedelmesen. – Ellentétek.
– Vagy befelé fordulnak, még inkább énközpontúvá válnak, ha tetszik, még a mostaninál is önzőbbek lesznek.
Amikor a terem elcsendesedett, Rubb megszólalt:
– Lépjünk tovább egy még inkább spekulatív területre. Lássuk a kataklizmát.

4. (KATAKLIZMA)
SZÉLSŐSÉGES TÁJÉKOZÓDÁSI ZAVAR ÉS HELYVÁLTOZTATÁSOK TÖKÉLETES KOMMUNIKÁCIÓS KUDARC (BELEÉRTVE A BESZÉDET IS) A CIVILIZÁCIÓ PUSZTULÁSA AZ EMBERISÉG PUSZTULÁSA A FÖLD PUSZTULÁSA MÁGNESES ROBBANÁS – A BOLYGÓ MEGSEMMISÜL…L…L…

– Egy szart – mondta Gertz.
– Nincs szándékomban azt bizonygatni, hogy ez valóban megtörténik – mondta Sykes félénken. – Igen nagy annak az esélye, hogy ilyesmi nem történhet meg. De ha csak parányi esélye fennáll annak, hogy mégis előfordulhat, akkor úgy kell cselekednünk, mintha a katasztrófa bekövetkezne. Meg kell tenni minden óvintézkedést. Rendezni a készleteket. Együttműködni. Készenlétben állni.
– Van valakinek kérdése? – fordult Rubb az emelvényen ülőkhöz. Senki nem válaszolt. Sykes mélyen elkeseredettnek látszott, hiszen úgy tűnt, a hosszú hetek, hónapok kimerítő előkészületeinek az eredményét – ahogy már előre rettegett tőle – sommásan elutasítják, anélkül hogy tisztességesen kikérdeznék. – Hát akkor – mondta Rubb –, dr. Sykes, kérem, mutassa be a pólusok átalakulásáig – ha valóban bekövetkeznék – előttünk álló közeli jövőre vonatkozó előrejelzéseket.
Sykes csüggedten az állványra helyezte a D grafikonját.
– Az ábrán a mágneses tér szögének változását láthatják néhány száz év távlatában – a tér aktivitásának ingadozásai nem új keletűek, de látható, hogy egyre jobban felgyorsulnak. Újabb ábrát helyezett az állványra.
– Ezen az ábrán a lokalizált mágnesesség intenzitásának várható ingadozását ábrázoltam. Felhívom a figyelmet, hogy a csúcspontok és mélypontok egyre távolabb esnek egymástól. Ez az ingadozás még mindig kicsi a szokott mércével mérve, de elég nagy ahhoz, hogy megnövekedett és lecsökkent térerőt hozzon létre. Az A ponttól kezdve viszont a növekedés egyre intenzívebb lesz, miközben a visszaesés egyre kisebb mértékűvé válik. A B ponttól kezdődően bizonyos következmények már nyilvánvalóvá válnak, ám ezek okai csak azok számára világosak, akiknek ehhez megfelelő a felszereltségük és akik felfogták a helyzetet.
– Mit értett “bizonyos következmények"-en?
– Nehéz megjósolni. Számtalan mechanizmust érinthet a dolog. Vonzás. Taszítás. Mágneses szóródás az esések idején. Előzőleg nem mágneses tárgyak felmágneseződése az erősödések idején. Szinte a végtelenségig lehetne sorolni a hatását.
– Tudna néhány példát felsorolni?
– Működési rendellenesség léphet fel a komputerekben, radarokban, a tévében és a rádióban, a kapcsolókban, az elektromos és elektronikus készülékekben, fonográfokban, generátorokban, dinamókban, robotokban. Gondok támadhatnak egy egyszerű olló használatánál, ha az megmágneseződik.
– Ez az A pont utáni periódusban várható?
– Igen.
– Mikor érjük el az A-val jelölt időpontot? Sykes arcára kiült a döbbenet. – Hogy mikor?
De hiszen már elértük! Talán felfigyeltek arra, mi történt az SAA-val?
– SAA, az mi? – kérdezte valaki.
– A Dél-Atlanti Anomália (South Atlantic Anomaly). Az űrkutatás Bermuda-háromszöge a brazil partok közelében. Egy gyenge pont a mágneses erőtérben, amely a föld magjában történt eltolódás következtében alakult ki. Az SAA azt jelenti, hogy a sugáröv a normális ötezer mérföldnyi magasságból kétszázötven mérföldnyi közelségbe kerül, megbolondítja a magasban lévő műszereket, s most még inkább, mint azelőtt. Én erről meg is feledkeztem, míg valaki fel nem hívta rá a figyelmemet. Ez persze okoz némi fejtörést az űrkutatóknak, de az ügy még mindig kisebb horderejű, mint azok az események, amelyeket most megvitattunk.
– De mi fog történni?
– Úgy kezdődik, hogy a mágneses térben jelentősen megnő az oszcillációs érték. Amennyire én látom, a felfelé-lefelé ingadozás úgy viselkedik majd, akár egy generátor. Elektromos áramokat gerjeszt a nagy fémszerkezetekben. A daruk például, vagy a hidak felmelegednek, sőt meg is olvadhatnak. Az áramfejlesztők bizonyára nem működnek majd, hiszen addigra már nem létezik ember által fejlesztett elektromosság. Előbb vagy utóbb az ipari rendszer teljesen felmondja a szolgálatot.
– Dr. Sykes?
– Igen? – hunyorogva nézett a fénybe.
– A pólusok felcserélődése látható folyamat lesz?
– Előfordulhat, hogy hatalmas hurkok lesznek láthatók, amint fel meg le áthaladnak a föld felszínén.
– Nem lehetne ezekre atombombát dobni?
– De lehet. De attól tartok, akkor elektromágneses impulzus jönne létre. Az elektromos kommunikáció örökre lehetetlenné válik. Visszatérhetünk a dobokhoz, a füstjelekhez, vagy a postához. Nem is tudom, melyik a rosszabb. – Sykes bátortalanul elmosolyodott, és leült az emelvény szélén álló egyenes támlájú székre.
– Nos, dr. Gertz – szólalt meg Rubb.
A felolvasóasztalnál Darius törékeny egyéniségét felváltotta Gertz erőteljes alakja. Azzal egyetért, mondta, hogy bekövetkezhet a megnövekedett mágnesesség szakasza – sőt ezzel kapcsolatos tételeket ő maga is kidolgozott. A pólusok introverziójáról szóló feltételezést elfogadja, de csakis azt, amely enyhe következményeket jósol. Ami Sykes egyéb állításait illeti – a jóképű, dölyfös Gertz arcán megvetés tükröződött. Félelmetes poláris események – nem. Iszonyatos jóslatok – ugyan már! Nevetséges kis jelenségek: beragadt indítógombok, meg használhatatlan ollók – á, dehogy! Még hogy felmelegednek a hidak! Sarki medve és eljegyzési gyűrű, az igen, de sarki gyűrű és eljegyzési medve, ugyan már!
– Sykes egy… – kezdte a mondatát Gertz, mint akinek még a nevet is nehezére esik kimondani – …hatásvadász…
– Tudós – vágta rá fejét felvetve a felbőszült Sykes. – Az istenért, hát még egy mondatot sem képes befejezni?
Sokan, amikor visszagondolnak a Póluscsere-terv (P. P. S.) kezdetére, állítják, hogy Sykes ekkor ragadta kezébe a gyeplőt. Korábban senki nem merte volna kifigurázni, de még szóvá tenni sem, Gertz utálatos beszédstílusát. Gertz attól kezdve megpróbált, még ha ez nagy erőfeszítésébe került is, egész mondatokban beszélni. De nem ez volt a valódi oka Sykes felülkerekedésének, hanem az, hogy Gertz tévedett, Sykes állításai pedig igen gyorsan beigazolódtak.

Tizenkettedik fejezet
Incidensek

Mind a négyen, Plessas, Black, Rubb és Adamantine, ugyanazon a kora nyári hétvégén, egymástól nem is túl nagy távolságra élték át az incidenst, hogy azután összehasonlítsák az eseteket, megtárgyalják a dolgot és véleményt alkossanak.
Plessas a washingtoni Penn állomáson élte át azt, amit a lapok csak “minikrízis"-ként emlegettek.
A tábornoknak Annapolisban volt egy háza, ahová rendszeresen vonattal járt. A 4.32-es vonattal akart elutazni. A Pentagonból taxival távozott jóval korábban, hogy elkerülje a péntek délutáni csúcsforgalmat. Vitorlázni készült, s azt tervezte, utána betér kedvenc vendéglőjébe egy felséges kagylóvacsorára, és az élvezeteket a házi almapudinggal fogja teljessé tenni. Az orvos diétát rendelt Plessasnak, aki meg is tett minden tőle telhetőt, annak ellenére, hogy új munkája nagy feszültséggel járt. Őt nevezték ki a hadseregben az M-fegyverek kifejlesztésével és előállításával megbízott csoport vezetőjének. Az idő nagyon sürgette őket, annál is inkább, mert kémeik jelentése szerint az oroszok eddig még nem azonosított fegyverfajtát próbáltak ki Szibériában. A hidegháború lassacskán visszatért.
Aznap reggel sok mindenről folyt a beszélgetés, a képtelenségektől (egy szupermágneses sugárról, amely a tengerészeket a fedélzethez szegezi azáltal, hogy megmágnesezi a cipőikben lévő szögeket) egészen a magasztos dolgokig. Hatalmas gépeket lehetne építeni, amelyek nagy erejű mágnesességet lennének képesek előidézni; ezek segítségével mágneses burkot lehetne előállítani, amely képes arra, hogy tönkretegye a kommunikációt a komputerek beárnyékolásával. Vagy például torpedókat, amelyeket mágneses szerkezetek segítségével lehetne visszahozni a kiindulási pontra. Számtalan felhasználási terület kínálkozott most, miután Sykes a figyelmüket a kérdésre irányította. Nem csoda hát, ha a tábornok farkaséhes volt, s a nyála csörgött, ha a várható lakomára gondolt, amelynek elfogyasztását féltőén gondos felesége a hétvégeken engedélyezte.
A problémák a híd után kezdődtek. Némelyik közlekedési lámpa nem működött. Baleset történt. Plessas rohant a peronra, ahogy a pocakja engedte.
Ott meglátta, hogy a táblán a számok pörögnek, megállnak, majd ismét pörögni kezdenek.
A 4.32-es vonat indulását háromszor is elhalasztották. A számok a többi peronon is állandóan változtak.
A tömeg egyre nőtt. Plessas megszólította az egyik kalauzt.
– Mondja, mi történik itt?
– Én csak annyit tudok, hogy senki nem megy sehová.
A Penn állomáson hat órán keresztül vonat se be, se ki.

*

Dr. Jerome Black a Fehér Ház melléképületének alagsorában élvezte a szauna örömeit. Szombat éjszaka volt, s csak ő tartózkodott a létesítményben, meg a bejáratnál szundikáló őr. A tudományos tanácsadó későig dolgozott egy újabb, az Elnöknek szóló, a mágneses helyzettel foglalkozó jelentésen. Nem jutott túl sokra, hiszen a témában járatos két ellenfél, Gertz és Sykes, véleménye összeegyeztethetetlen. Sykes a lehető legsötétebb jövőt jósolja, Gertz viszont fitymálóan beszél róla. Képtelenség volt egyértelmű jelentést küldeni az Elnöknek. Sykesnak az az álláspontja, hogy cselekedjenek úgy, mintha fenyegetne a veszély, politikai szempontból bajos, sőt éppenséggel naiv elképzelés. Ez esetben meg kellene tenni a megfelelő lépéseket, és nyilvánosságra hozni a problémákat. A homlokegyenest eltérő vélemények egyben azt is jelentették, hogy ebben a kérdésben az Elnök szabad kezet kap: úgy dönt, ahogy akar, és hatalmát politikai kampánycélokra használhatja fel. Az objektivitás, ha ez cél volt valaha is a politikában, most minden eddiginél távolabbinak tűnt. Ha szükséges, az Elnök később is cselekedhet. Addig is nem a mintha, inkább a ha a kérdés. Black Gertz pártjára állt.
Elengedte magát a szauna forróságában. Aznap egy olyan konferencián vett részt, amelyen a szakemberek el akarták érni, hogy törvényben szabályozzák a japán számítógépmodellek importját. Blacknek fejtörést okozott, mit is mondjon a főnökének, hiszen a japánok retorzióként limitálhatják az amerikai gyártmányú tudományos berendezések, mint például az űrteleszkóp beszerzését, amelynél váratlanul elektronikus problémák léptek fel működés közben. A japánoknak még csak kifogásra sincs ahhoz szükségük, hogy lemondjanak egy megrendelést.
A konferencián dr. Black többször is hallott utalást egy másik működési rendellenességre. Egyes számítógépek sorozatban követnek el hibákat. Azt állították, hogy ennek a hibás szilikon chipek az okai, amelyek gyártási színvonala nem megfelelő. Black arra a következtetésre jutott, hogy ez a probléma még súlyosbodhat.
A tudományos tanácsadónak eszébe ötlött, hogy Sykes a szabálytalan mágneses működés korai figyelmeztető jelei között sorolta fel a komputerek meghibásodását, de a bizottság által hozott szigorú szabályok értelmében Blacknek tartania kellett a száját. Ezenkívül a hiba kétségtelenül a szilikon chipekben keresendő, amint ezt a számítógép-szakemberek is erősítgették.
Eltelt egy fél óra, amennyit a szaunában maximálisan ajánlott volt eltölteni, s Black távozni készült. A derekára csavarta a törülközőt. Hanyagul meglökte kezével az ajtót, majd erősebbet taszított rajta, de az meg sem moccant. Újra nekiveselkedett, ledobta a törülközőt, két kézzel tolta, teljes súlyát beleadta, de hiába.
– Jézusom!
Black jó erőben volt. Kocogott, teniszezett, száz hosszat leúszott a medencében szaunázás előtt. Első gondolata az volt, hogy a hőség kiszívta minden erejét. Vagy talán az úszással túlerőltette magát, netán hirtelen rosszullét vett erőt rajta? Néhány fekvőtámasszal próbára tette magát. Sikerült. Újra megpróbálta kinyitni az ajtót, de nem járt sikerrel. Egész testével nekifeszült, a lábát hátul megvetette, vállát az ajtónak ütötte. Azonkívül, hogy szakadt róla a veríték, szemébe folyt az izzadság, semmi nem történt. A veríték már végigfolyt a testén, s tócsába gyűlt a lába körül. – Jézusom, elolvadok! – Még gondolni sem mert rá, milyen lehet a szívverése. Hiú kísérletet tett, hogy megtalálja a hőszabályozót. Azután új rohamra indult a szűk helyiségben, teljes erőből nekirontott az ajtónak, de az nem adta meg magát.
– Segítség! Segítség! – Nem volt nála a szemüvege, s ez csak tovább fokozta a tehetetlenség érzését. A tüdeje zihált. Tehetetlenül bámult az üres szobába a kis üvegablakon keresztül, amelyen megpróbált dörömbölni is, de úgy érezte, ökle forró tésztából van. Egészen eddig a pillanatig gondolni sem akart arra, hogy csapdába került, hogy összeeshet és meghalhat, miközben az őr alszik. A pulzusa összevissza vert. – Segítség!… – A hangja egyre erőtlenebb volt. – Kérem! – Összekulcsolt kézzel hasztalanul kérlelte az ajtót. Felkuporodott a padra, arccal a fal felé, s várt, mint egy pusztulásra szánt embrió.
Cccc – szólalt meg egy aggodalmas hang a mennyekből. Blacket hűvös levegő fonta körül, mintha hirtelen egy takarót rántottak volna le róla. – Cccc. Nem gondolja, hogy ideje lenne már kijönni? – Black megfordult, meglátta az őrt és botladozva távozott börtönéből. A falióra azt mutatta, hogy nem egészen egy órát volt benn, de legalább száz évnek tűnt.
Ellenőrizte, bár anélkül is tudta, hogy a szauna ajtaján nem volt zár. Lehet, hogy csak hallucinált? De a válla még mindig sajgott.

*

Ahogy öregedett, T. T. Rubb mindent megtett, hogy a háta ne legyen még görbébb. Egy speciális asztalon fekve géppel nyújtóztatta tagjait. A művelet rövid ideje alatt Rubb teljesen tehetetlen volt, mivel kezét és lábát hevederek tartották és finoman, de határozottan nyújtották ellentétes irányba, miközben az asztal közepe megemelkedett, így kényszerítve a testét, ha csak átmenetileg is, hogy valamelyest kiegyenesedjen. Általában ott volt mellette a felesége, de ezen a hétvégén elutazott, és Rubb úgy határozott, egyedül is aláveti magát a terápiának. A gép maga ellenőrizte, nehogy túlzottan megfeszítse magát, s elérhető távolságban volt egy kapcsoló is, de ha egyedül volt, elővigyázatosságból egyik kezében tartott egy ollót is, hogy el tudja vágni a csuklóit egymáshoz rögzítő vékony műanyag szíjat. A mérnök úgy tervezte a szerkezetet, hogy tökéletesen biztonságos legyen. Rubb többször ki is próbálta.
Felmászott megpróbáltatásainak oltárára, sarkát és csuklóját beledugta a hevederekbe és megnyomta a kapcsológombot. A motor bekapcsolt, először a végtagjait, majd amikor az asztal közepe megemelkedett, a hátát is kinyújtóztatta. Végtelenül jólesett ez a fajta pihenés, különösen egy ilyen hét után, amikor a Gertz-Sykes viszály az ordítozásig fajult, miközben, ha csak jelképesen is, mindketten a másik fejét követelték. Sykes a bolygó mágneses makettjét akarta, míg Gertz egy olyan masinát követelt, amelyet a DARPA segítségével tervezett. Az erre fordított pénz rendeltetését – javasolta, hogy a dolgot titokban tartsák – úgy határozták meg a NASA költségvetésében, mint amit egy űrállomásra fordítottak. Ez a megnyerő Lamont bizonyára eléri a célját.
Megszólalt a telefon, de Rubb nem vett róla tudomást. Azt azonban már nem hagyhatta figyelmen kívül, amikor roppant egyet a gerince. A gép a megszokottnál sokkal jobban kinyújtóztatta. Itt volt az ideje, hogy abbahagyja a kezelést és speciális sókkal meleg fürdőt vegyen. Megnyomta a távkapcsolót, de a motor nem állt le.
A fenébe! Nem működött a kapcsoló. Akkor el kell vágnia a kezében szorongatott ollóval a csuklóját tartó szíjakat. Rubb legnagyobb rémületére az olló szárnyait nem bírta szétnyitni. Lehet, hogy a kisfia akarta megtréfálni, aki anyjával együtt utazott el, egy kis ragasztóval? A szerkezet fél órára volt beállítva, már csak néhány perc és magától kikapcsol. A legrosszabb esetben Rubb kényelmetlenül tölti majd ezt az éjszakát. A bejárónő majd kiszabadítja másnap reggel, igaz, kissé idétlenül fog hatni. Meg kell ígértetnie vele, hogy nem szól a dologról a feleségének, aki rettegett még a gondolattól is, hogy Rubb egyedül végigcsinálja a terápiát. A fájdalom csak fokozódott. Rubbnak minden porcikája sajgott. Az ujjai kétségbeesetten feszültek az ollónak, de az meg sem mozdult.
El fog törni a gerince. Rubb elvesztette az eszméletét.
Néhány perc múlva magához tért. A gép elcsendesedett, s ő ernyedten feküdt a hátán. Kiszabadította a kezét, s még mielőtt a lábát is kihúzta volna a hevederből, kipróbálta az ollót, amelynek szárai könnyedén szétnyíltak. Nem volt azon sem ragasztó, sem rozsda. Ésszerű magyarázatot kellett találnia, törte a fejét, s hamarosan meg is találta a megoldást. Arra a meggyőződésre jutott, hogy a dolognak kettős oka volt: egyrészt a szerkezet meghibásodása, másrészt az, hogy ugyanakkor enyhe szélütés érte, és ezért nem tudta szétnyitni az ollót.

*

Victor Adamantine admirális – ez volt a rangja a tengerészeinél, amikor a Nemzetbiztonsági Hivatalhoz került – egyedül élt egy elhagyatott farmon, amely kocsival egyórányira volt Washingtontól. A felesége már régen elhagyta: az admirális biztonsági mániája foglalkozási ártalom volt. A birtokot határoló kerítésbe, igaz, törvénytelenül, gyenge áramot vezettek, s a kertben két doberman őrködött éberen. Ha valaki belebotlott az elrejtett csapdák drótjába, bekapcsolódtak a fényszórók. Minden külső mozgást – éjszaka infravörös sugarak segítségével – tv-kamerák figyeltek, csakúgy, mint benn a házban. Az ajtókra és az ablakokra riasztókat szereltek. E tökéletes biztonsági rendszer központjában – Adamantine ezt a szobát csak úgy emlegette: a “főhadiszállásom" – egy hatalmas számítógép, számtalan bonyolult kapcsolótábla és felvevő berendezések sorakoztak. Ahogy az admirális felesége csípősen megjegyezte, innen akár egy nukleáris háborút is ki lehetne robbantani.
Adamantine többnyire a főhadiszállásán tartózkodott, pillantása ide-oda cikázott a képernyők között, de soha senki nem akarta háborgatni. Nyugtalanságának egyik fő oka az volt, hogy – bár ez szöges ellentétben állt a szabályokkal – az elektronikus zárral és foszforos önmegsemmisítő szerkezettel felszerelt acél aktatáskájában gyakran vitt haza titkos iratokat.
Vasárnap este a főhadiszállásán tartózkodott, amikor egy halk, szinte mentegetőző krákogásra lett figyelmes, amely már előre jelezte, hogy a komputer közölni kíván valamit.
– A kerítés nincs áram alatt – jelentette a nyöszörgő hang.
– Oka?
– Nincs magyarázat.
Amit nyer a réven a személyes felderítéssel, azt elveszítheti a vámon. Ellenőrizte az áramkört a kapcsolótáblán és kiderült, hogy a kerítés valóban zárlatos. Talán egy szarvas ért hozzá, hiszen a fényszórók és tv-kamerák üres udvart pásztáztak. Adamantine helyreállította az áramszolgáltatást és nekifogott, hogy áttanulmányozzon egy dossziét a titokzatos Jurij Kaganról, aki rövid ideig tudományos attasé volt, s mint kiderült, most magas pozíciót tölt be a szovjet mágneses fegyverprogram irányítói között. Itt tartott Adamantine, amikor a második vagy harmadik érzéke azt súgta, hogy veszély fenyegeti.
A számítógép krákogott és azt mondta: – Betolakodó az udvar északi részén.
– Micsoda?
Gombok. Fények. Képek. Sehol semmi.
– Az udvar keleti részén. Semmi. – Próbáld a délit.
– Betolakodó az udvar déli részén – válaszolta a komputer.
– Senkit sem látok. Hát a nyugati részen?
– Betolakodó az udvar nyugati részén. Csak az egyik kutya sétálgatott ott szelíden.
Vagy a számítógép tévedett, vagy a betolakodó, akárki is legyen az, már túljutott a kordonon. Az állatokat talán aeroszolos spray-vel tette ártalmatlanná. De az is lehet, hogy többen vannak és mind a négy irányból egyszerre jöttek. Adamantine a titkos iratokat belegyömöszölte egy széfbe, és feszülten figyelte a képernyőket.
Krákogás. – Betolakodó a házban.
Hogy lehet az, hogy a riasztók nem működtek?
– Hol?
– Az alagsorban.
Csak egy gombnyomás és a pincét máris egy acélajtó zárta el a ház többi részétől. De akármilyen alaposan pásztázta végig a kamera a helyiséget, csak egy egeret lehetett látni a képernyőn. Lehetséges, hogy egy rágcsáló hozta működésbe a rendszert? Ez nagyon valószínűtlennek látszott. A betolakodó már bizonyára feljutott a földszintre.
A főhadiszállás a második emeleten volt. – Jelentést kérek a betolakodó tartózkodási helyéről – mondta Adamantine.
– Betolakodó a nappali szobában – válaszolta a komputer rövid, de indokolatlan késlekedés után.
A képernyőn feltűnt egy sziámi macska.
– Biztos vagy benne?
– Betolakodó a konyhában – válaszolta végre a gép.
A macska átballagott a konyhába.
– Hol van az a betolakodó?
– A konyhai lépcső mögött.
– Mutasd meg.
– A kamera meghibásodott.
Adamantine őrjöngve nyomkodta a gombokat, de a képernyő üres maradt. Talán eltörte vagy letakarta a betolakodó a konyhai kamerát? A hátsó lépcső volt Adamantine védelmi rendszerének gyenge pontja. A fali állványon lévő csillogó fegyverekhez lépett és kiválasztott egy 22-es puskát. Elindult lefelé, meglátott egy árnyat és meghúzta a ravaszt. De a fegyver csütörtököt mondott.
Mint aki megtébolyodott, Adamantine felrohant az emeletre és kioldott egy füstbombát, amely a betolakodókat volt hivatva elrettenteni. Adamantine arról megfeledkezett, hogy a tűzjelző készülék a rendőrséget is riasztja. A rendőrök és a tűzoltók hamarosan a helyszínre érkeztek. A zsarukat nagyon kíváncsivá tette Adamantine biztonsági rendszere.

*

Hétfő reggel az admirális, a tábornok és a tudományos tanácsadó megbeszélésre gyülekeztek Rubbnál, aki azonban késett. – Hogy telt a hétvége, Vic? – érdeklődött Plessas.
– Volt egy kis problémám – válaszolta az admirális. – Vagy valaki megpróbált behatolni a házamba, vagy a komputer döglött be.
– Számítógép vezérli a biztonsági rendszert? – kérdezte Black.
– Igen. De sehol senkit nem találtam. Lehet, hogy kísértetek voltak.
– Ez már máskor is előfordult? – kérdezte Plessas.
– Nem.
– Hallottak a Penn állomáson történt felfordulásról? Én is éppen ott voltam – mondta Plessas.
– Mivel magyarázták a történteket?
– Nem mondhatnám, hogy kimerítő magyarázatot adtak volna.
– Sosem szoktak – mondta Adamantine.
– Hogy el ne felejtsem, én meg beszorultam a szaunába – szólalt meg Black. – Beragadt az ajtaja.
– Miből volt az az ajtó? – kérdezte Adamantine szúrós pillantással.
– Természetesen fából.
– Fából? – kérdezte Plessas.
– Egy pillanat. – Black odalépett a szoba másik felében lévő telefonok egyikéhez. – Fából, de a belsejében van egy acéllemez – mondta Black, amikor visszatért. – És természetesen a keretben is.
– Hmmm – mondta Adamantine. – Ha jól emlékszem, Sykes a komputereknél fellépő működési rendellenességet a kísérőjelenségek közé sorolta?
– A megnövekedett mágnesesség rövid periódusainak idején, igen. Csakúgy, mint a zárakat – állapította meg Black. – Hogy én erre nem jöttem rá a szaunában!
– Azt akarja mondani, hogy az ajtó megmágneseződött? – kérdezte Plessas.
– Elképzelhető. Csak egy rövid időre, de ez az idő majdnem elég volt ahhoz, hogy az ijedségtől beadjam a kulcsot. Az őr gond nélkül ki tudta nyitni az ajtót.
– Furcsa, nem? – mondta Adamantine. – Hogy éppen mi hárman éltünk át ilyen eseteket.
– Lehet, hogy nem is olyan furcsa – mondta Black. – Valószínűleg több száz vagy ezer ilyen furcsa eset játszódott le, de senkinek nem jutott eszébe ezeket egymással összefüggésbe hozni. Egyszerűen úgy gondolták, fura balesetekről van szó. Csak mi vagyunk abban a helyzetben, hogy tudjuk, mi ezeknek a dolgoknak a közös nevezője.
– Arra céloz, hogy Sykes jó úton jár?
– Erről egyre jobban meg vagyok győződve.
– Amennyiben ez igaz, Gertz kínos helyzetbe kerül – mondta Adamantine.
– Mi mindnyájan – mondta Black. – Mi bíztuk meg Gertzet a kutatás vezetésével. Nem festene túl jól, ha Sykesnak, a tudományos ellenfélnek az állítása igazolódna be a figyelmeztető jelenségekkel kapcsolatban. Lamont hajlamos lehet a dolgot szőnyeg alá söpörni. Mi pedig tőle és nem Sykestól kapjuk a jelentéseket. S így nem juthatunk megfelelő információkhoz. Ez a dolog nem tölt el megnyugvással.
– Engem sem – mondta Adamantine.
– Legjobb lesz, ha beszélünk Sykesszal – javasolta Plessas cigarettájával hadonászva.

*

Ez a megbeszélés másfél órával később zajlott le Rubb irodájában, miután már ő is besántikált. Sykes belépett a terembe, csinos sportzakót viselt és bőrcipőt, amelyről lerítt, hogy új. Látszott, hogy fodrásznál is járt, még a bajuszát is megnyíratta.
– Nem túl sokszor találkozunk mostanában, Darius – mondta szívélyesen Rubb.
– Nem az én hibámból – vágta rá Sykes.
– Nyakig voltam a munkában. Fokozni kívánjuk az űrben végzett felderítő repüléseket. Erre részben a mágneses adatok miatt van szükség, de erről persze hallgatunk a nyilvánosság előtt. Mivel foglalkozik mostanában?
– Semmi különösebb dologgal. Nem kapok rá megbízást… – Nem mondta ki Gertz nevét, de nem is volt rá szükség.
– Sykes, maga tud arról, ami a Penn állomáson történt pénteken? – kérdezte Plessas.
– Igen, uram. Jártam ott.
– Tud rá magyarázatot?
– Véleményem szerint a mágnesesség következtében üzemzavar keletkezett a váltók rendszerében. A környéken mindenfelé történtek rendellenességek a hétvége folyamán. Műszereink is regisztrálták a jelenségeket. A Metropolitan repülőtér közelében majdnem összeütközött egy utasszállító egy magánrepülőgéppel. Bár nem vagyok benne teljesen bizonyos, de valószínűleg a radart mágneses hatások vezették félre.
– Veszély fenyegeti a légi közlekedést? – kérdezte Black elképedve.
– Most még nem. Az ingadozás még mindig csekély és ritkán fordul elő. Hogy mi lesz a későbbiekben, nem tudom. Lehet, hogy el kell rendelni a felszállási tilalmat, de talán van mód a radarok működésén változtatni.
– Működik a magnó? – kérdezte Adamantine, aki mindig ragaszkodott ahhoz, hogy a beszélgetésekről magnófelvétel készüljön.
– Igen – válaszolta Rubb. – Darius, az ön és Gertz véleménye nem mindig egyezik, ugye?
– A véleményünk gyakran különbözik. – Sykes meg volt róla győződve, hogy most fogják száműzni Pasadenába.
– Hogy áll a felelősséggel? – kérdezte a tudományos tanácsadó.
– Hogy állok? Nem egészen értem.
– Utasításokat végre tud hajtani? – kérdezte Plessas.
– Egész életemben azt tettem.
– Ahhoz, hogy valaki utasításokat tudjon adni, alapfeltétel, hogy végre tudjon hajtani utasításokat
– Eddig még nem sok utasítást adtam.
– Sykes, rendelkezik maga vezetői képességekkel? – kérdezte szinte vádlóan Adamantine.
– Hogy őszinte legyek, szeretném hinni, de nem vagyok biztos benne.
– Nem biztos benne! – mondta, majdhogynem ordította az admirális.
– Úgy véljük, ön és Lamont, két dudás egy csárdában – mondta Rubb csillapítólag.
– Ó! – Sykes láthatóan megmerevedett.
– Gertz miatt felesleges aggódnia – mondta Rubb. – Rengeteg munkája lesz a Pentagonban, s ha szükséges, segíthet magának.
Sykes a cipőjének fénylő orrát bámulta. – Nekem?
– Ember, az ég szerelmére! Főnököt csinálunk magából! – ordította Adamantine.
– Maga fogja irányítani a munkát – mondta Rubb. – Megbízunk az ítéletében.
– Bizonyos dolgokkal kapcsolatban – mondta Adamantine.
– Úgy van. A világvége nem tartozik ezek közé. Gratulálunk és sok sikert – mondta Rubb.

*

Amikor hívatták, Gertz alig akarta elhinni a dolgot.
– Kétlem, hogy ennek a fickónak lenne bármilyen vezetői képessége is – vágta Sykes rezzenéstelen képébe. – Nekem van, mint azt már számtalanszor bebizonyítottam.
– Valóban bebizonyította, Lamont – mondta Rubb.
– Senki nem tagadhatja a képességeimet a végrehajtás terén sem.
– Senki.
– Vagy a problémák megoldásában.
– Nem.
– Hát akkor a fenébe is!
– A dolgot meghánytuk-vetettük. Sokszor nem az a megfelelő ember, aki annak látszik. Sykes nem éppen karizmatikus egyéniség – ugye, nem bánja, Darius, ha nyíltan beszélek? –, de nekünk most ennél a súlyos problémánál alapos, türelmes, kis hibaszázalékú megközelítésre van szükségünk, amely talán más esetben nem vezetne eredményre – mondta Rubb. Szavait úgy keverte, akár egy pakli kártyát. – Lamont, maga beleőrülne a várakozásba, amíg újabb analizálható jelenségek nem állnak a rendelkezésünkre. Hiszen a tettek embere. Részben magának köszönhetjük, hogy a fegyvereknek egy egészen új generációja van születőben. Magának ott a helye az újszülöttek mellett.
– A két feladattal egyszerre is meg tudok birkózni – mondta Gertz mereven.
– A két dolgot el kell választani egymástól, mint az államot az egyháztól. Akar még valamit hozzátenni, Darius?
– Lekophat, Gertz.

*

De Gertznek ott volt Ruby, és ez segített. – Lamontnak nagyobb szüksége van rád, mint nekem – mondta Sykes Rubynak.
– Beteg? – Gertz mostanában elkerülte.
– Lehet, hogy megsérült.
– Megsérült? De mije? – kérdezte az asszony rémülten.
– Az énje.
– Huh! Gertz, akár a rinocérosz. Ki tudná őt megsérteni?
– Közvetve, nekem sikerült, azt hiszem.
– Hogy te? – hahotázott Ruby. – Te megsértetted Lammyt? Úgy értem, Lamontot.
– Emlékszem rá – mondta Sykes, szinte bűnbánóan –, egyszer azt mondtam magamnak: ez a Gertz egy napon még nekem fog dolgozni. Hát most valahogy így állunk. Lefokozták. Lehet, hogy nem vallja be, de egy ilyen büszke embernek, amilyen ő, ez nagyon fájdalmas. Hát ezért van rád szüksége.
– Mi vagyok én? Valamiféle gyógyír? – Ruby láthatóan zavarban volt, mint aki szembe találta magát a megdöbbentő igazsággal. – Lamont főnöke lettél?
– Gyakorlatilag. – Sykes egyik tenyerének az élével eltökélten a másik tenyerébe csapott. Ruby ezt még sose látta tőle.
– Neked nincs rám szükséged – mondta dühösen.
– Nincs időm érzelmi életet élni. E mellett a munka mellett meghalni sem lesz erőm. Különben is, te soha sem szerettél. Süsd meg.
Rubyt elöntötte a düh. – Kitartottam e mellett a balfácán mellett, ameddig csak egy kis senki volt, s abban a pillanatban, amikor az isten felvitte a dolgát, rögtön kihajít! Ez a jutalmam. Gondolom, meghívnak majd a Fehér Házba is.
– Elmehettek ti ketten helyettem – csipkelődött Sykes. – Szeret téged Gertz?
– Nagyon is.
Ruby leköltözött egy emelettel lejjebb, Gertz szobájába, de a dolog nem okozott neki örömet.

MEGTALÁLTÁK AZ ELTÉVEDT TURISTÁKAT – EGY EMBER ELTŰNT

Fields, Ore. Szeptember 10. (AP) Az ötödik napja tartó kiterjedt kutatás eredményeképp ma az erdőkerülők megtaláltak három eltévedt turistát. Negyedik társuk eltűnt, valószínűleg az egyik szikláról zuhant le.
A turisták a tőlünk keletre lévő zord Steen-hegységbe indultak kirándulni. Eltévedésükért egy meghibásodott iránytűt okolnak, amely téves adataival rossz irányba vezette őket. Az iránytűt elhajították, és később már nem sikerült megtalálni.
Az eltűnt turista nevét, hozzátartozói kérésére nem közölték a hatóságok. A többiek…

*

– Nincs az rendjén, hogy mindig ilyen nehezen jutok be önhöz – mondta Sykes Rubbnak. – Lehetetlen, hogy napokat várjak, míg végre fogadni tud.
– A maga dolgán túl is van még némi feladatom. Nézze meg a naptáramat.
– Mi újság a műszerekkel, amelyeket rendeltem: a részecskemérővel, a magnetronnal meg a többivel? – kérdezte Sykes türelmetlenül.
– A dolog folyamatban van.
– Nem tudná egy kicsit meggyorsítani? S volna még egy kérésem. Szükségem van egy repülőgéphangárra. Nagyszerűen megfelelne egy kisebb az Andrews légi támaszponton.
– Egy hangár! Mi a fenének?
– Hogy megépítsem egy antimágneses szerkezet makettjét. Nem fog túl sokba kerülni. A részleteket majd elküldöm faxon.
– A légierő nem szereti, ha… a költségeket… s ott van a… – hímezett-hámozott Rubb.
– Összeállítottam azoknak a jelenségeknek a listáját, amelyeket figyelemmel kell kísérnünk – mondta Sykes, mint aki témát akar változtatni. – Az utóbbi napokban többször is észlelték, hogy egyes vándormadarak dél helyett északi irányba tartanak télire – valószínűleg meg fognak fagyni. A jelenség magyarázata valószínűleg a Kanada középső területeinek mágneses erőterében fellépő zavarokban keresendő.
– Mennyire fontos ez?
– Nagyon, amennyiben ez növekvő mágneses aktivitást jelez. Hamarosan világítani fog az Aurora Borealis.
– Az elmúlt éjjel az egyik műhold nagy intenzitású mágneses fényeket jelzett – mondta elképedve Rubb.
– Na látja!? Tehát, rendben van a hangár?
A “Szupergrupp", ahogy Rubb, Adamantine, Plessas és Black egymás közt nevezték magukat, abban reménykedett, hogy az M-fegyverek ügyét el lehet rendezni a titkos katonai költségvetés keretében, még mielőtt a fenyegető veszély híre kiszivárog és a kongresszus megakadályozza. A felszereléseket csak kipróbálás után akarták bemutatni, egy fajta fait accompli elé állítva ezzel mindenkit. Jobb lesz, gondolta Rubb, ha megveszem Sykes hallgatását.
– Majd meglátom, mit tehetek a hangár ügyében. Van még valami? Remélem, nincs.
– Sajnos, van. Szükségem van emberekre: számítógép- és más technikusokra, nagyobb irodai személyzetre. Mindent összevetve pár száz emberre, egyelőre legalábbis. A langleyi épületünkben elegendő hely van a számukra is.
– Nem telhetetlen maga egy kicsit, Darius?
– Nem hinném. S ön is ezen a véleményen lesz, ha elolvassa a feljegyzésemet.
Rubb elnyomott egy morgást. Ez a dr. Komor-Végzet sosem lazít, semminek nem látja meg a szebbik oldalát és ennek ellenére mindig elegendő a kézzelfogható bizonyítéka ahhoz, hogy ne lehessen figyelmen kívül hagyni.
– Akkor tehát ez minden?
– Nem egészen. Arra a három férfira van szükségem, akiket valamilyen képtelen mágneses kísérletnél alkalmaztak.
– Kik azok? Nem emlékszem rájuk.
– Ely Fields, Norman Saul és Saul Norman.
– Azok a bohócok!
– Még hasznosak lehetnek, s most csak ez számít.

*

MEGBOKROSODOTT A BIG BEN

London. December 10. (Reuter) A Parlament világhírű órája, a Big Ben, az utóbbi időben szeszélyes hangulatban van. A múlt héten kezdett késni az óra, de a szerelők semmilyen meghibásodást nem találtak a szerkezetben. Ma ismét részben szétszerelték az órát, de megint csak eredménytelenül. Miután újra működésbe hozták a szerkezetet, hogy ellenőrizzék – láss csodát! A Big Ben ismét pontosan járt. Az esetre senki nem tud magyarázatot adni, talán csak a Big Ben. De az csak ketyeg és nem beszél.

*

Bokáig érő bundájában váratlanul állított be az Imperial Szállóba, azt mondta oroszul: “daragoj", azután vidáman lefordította: – Kedvesem!
– Maggie! Hónapok óta nem láttalak.
– Jurij meghosszabbíttatta a vízumomat. Van valami híred Elyről? Küldött nekem egy mágneses levelezőlapot, amitől a postás dührohamot kapott. Hozzátapadt a küldeményekhez.
– Hamarosan itt lesz, hogy velem dolgozzon.
– Nem is kérdezem, min. Te is olyan titkolózó vagy, mint Kagan. Add át apának az üdvözletemet. Majd írok neki. Ha elintéztem a bevásárlásaimat, megyek vissza. Megesküdtünk Jurijjal.
– Összeházasodtatok? Ez nagyszerű! Hol fogtok lakni?
– Ez a dolog rosszabbik oldala. Szibériában. Nem jut eszembe a város neve.
– Uszty-Kamcsatszkban?
– Honnan tudtad?
– Egyszerű.
– Lehet, hogy megkapom a szovjet állampolgárságot. Remélem, nem esz majd meg az unalom Szibériában. Talán majd néha megengedik, hogy hazalátogassak – mondta kissé aggodalmasan.
– Én is remélem – válaszolta Darius elgondolkodva.
– Mielőtt még elfelejtem, van itt neked valami Jurijtól.

*

KEDVES DARIUS MICHAEL!

Bocsásd meg rossz angolságomat, de beszélni jobban tudok, mint írni.
Bizonyos forrásokból tudom, hogy a kormánynak dolgozol, hogy min, azt ki tudom találni abból, hogy olyan rettentően nagy titoktartás vesz körül. Ha nem tévedtem, te ugyanolyan nehézségekkel küszködsz, mint én.
Egyébként, a megbeszélésünk értelmében, igyekeztem úgy helyezkedni, hogy a lehető leghatékonyabb tevékenységet fejthessem ki, ha eljön az idő. Bizonyos vagyok, hogy te is azt teszed.
Akarva, nem akarva, arra a következtetésre jutottam – bár senki nem ért velem egyet –, hogy minimum öt, maximum tíz évünk van még hátra, mielőtt a bújok beköszöntének. Remélem, addigra elkészülünk, bár nem lesz könnyű dolgunk.
Megkértem Maggie-t – a menyasszonyomat, hát nem nagyszerű? –, hogy vigye el Neked ezt a levelet, inkább, mint hogy megkockáztassuk a postát, amelyik lassú és…
Kérlek, küldj választ vele. Légy óvatos a megfogalmazásban.

Kedves barátod,
Jurij E.

KEDVES JURIJ!

Nagy örömmel olvastam a jő híreket. Maggie nagyon boldognak látszik, és izgatottan várja, hogy nagyra becsült országotok állampolgára legyen.
Ami engem illet, az érdeklődésem továbbra is a régi. Egy kis szerencsével sikerült kutatói munkát kapnom, amely számomra nagyon vonzó, igaz, beletelhet öt, de akár tíz év is, amíg a munkám meghozza az eredményeket. Addig is igyekszem olyan helyre kerülni, ahol súlya van a szavamnak.
Sok szerencsét és az Isten (akárki is az) legyen mindkettőnkkel.

Üdvözlettel,
Darius M.

*

– Hogyan szerezték meg?
– Valamilyen ürüggyel, azt hiszem, egészségügyi vizsgálat címén, elvették a holmiját. A levél a táskájában volt. Embereink lemásolták és újra lepecsételve azonnal vissza is adták.
– Kagan természetesen észre fogja venni, hogy a levelet felbontották – mondta a marsall. – Ez a Sykes elég homályosan fogalmaz, igaz? “…az érdeklődésem továbbra is a régi" – ezzel valószínűleg a pólusok felcserélődésére utal. Vajon a “vonzó" kifejezést szó szerint kell érteni, vagy ezzel a titkos mágneses kísérletekre céloz? Én az utóbbit feltételezem. Az “öt, de akár tíz év" kitételt Kagan is említi egyik munkájában – ezen időintervallumban várható, hogy bekövetkezik a pólusok inverziója. Sykes talán jelezni akar valamit? Az a sanda gyanúm, hogy ezek ketten szövetkeztek. De vajon ez a Sykes hová akar eljutni? S mit tehet ebben az ügyben Jurij? Megfigyelés alatt kell tartanunk, őt is, és azt a bolond menyasszonyát. Szibéria! Az a nő bizonyára kém, ha hajlandó Uszty-Kamcsatszkba költözni. Nem gondoltam, hogy az amerikai kémek ennyire elszántak.

*

PARTRA VETETT BÁLNÁK

Wellfleet, Mass. Február 4. (UPI) Nagy létszámú bálnacsorda – a legutóbbi számítások szerint több mint száz állat – feneklett meg innen nem messze, Cape Cod partjainál. A vadvédelmi hatóságok lemondtak a megmentésükről.

A tengerbiológusok értetlenül állnak a jelenség előtt: hogyan lehetséges, hogy ezek az emlősállatok elvesztették tájékozódási képességüket. Előfordult már, de ilyen tömeges méretekben még soha, hogy a bálnák partra vetődtek. Arra sem találják a magyarázatot, hogyan került ez a bálnafaj télen ennyire északra.

*

Az Andrews Légitámaszponton tavasszal elkészült az óriási makett. Volt benne egy sík térség, amelyen félhenger alakú fémbarakok sorakoztak, egy kifutó, két karcsú torony és egy barlangrendszer jól kivehető folyosói. Magát az egész berendezést is egy sztirolhabból készített nagyobb barlangmakettben helyezték el, amelynek oldala és teteje is ki volt vágva. Fölötte, a hangár mennyezetéről egy dróton műhold lógott.
A látogató az építmény belsejébe pillantva – amely magasabb volt nála – az egyik oldalon egy kis atomerőművet látott, olyan reaktorral, amilyet a General Electric állított elő, majdnem előregyártott formában. De a figyelmet leginkább az a három körkörös szint keltette fel, amelyeket kékre, pirosra és sárgára festettek. Valamennyi szint más és más volt, s lefelé haladva egyre szűkebbek, akár egy tölcsér.
A legfelső, a kék színű I. Szinten egy obszervatórium üveggel borított kupolája volt látható. Ennek belsejében műanyagból készítették el az irányítópultot. A makettszobák labirintusát fenyőfából alakították ki. Ezekben a helyiségekben könyvtár, kávéház, irodák és lakások kaptak helyet. Minthogy kávéház és lakónegyed, bár emeletenként egyre kisebbek, mindhárom szinten volt, ez kétségtelenül azt jelentette, hogy valamennyi Szint önálló egység, és szükség esetén lezárható.
Míg az I. Szint az obszervatórium kupoláján keresztül kémlelte a világot, addig a II. Szint – a piros – már a föld alatt helyezkedett el. Az embernek az a benyomása támadt, hogy ide lehet, kisebb létszámban, visszavonulni az I. Szintről. A látnivalót itt képernyők közvetítették. Itt is volt egy másik vezérlőpult, egy helyiség a mágneses laboratórium, és egy az állatok számára, továbbá egy néhány férőhelyes klinika. Minthogy ez volt az egyetlen kórház, a látogató bátran feltételezhette, az I. Szint még nem elég, a III. Szint pedig már túlzottan veszélyes ahhoz, hogy klinikára legyen szükség.
Az I. Szintről a II. Szintre lépcsőn vagy lifttel, a mélyen a föld felszíne alatt fekvő III. Szintre azonban csak egy zsilipkamrán keresztül lehetett lejutni. A sárga, a legkisebb szint olyan volt, mint egyetlen központi komputer, amely egyéb felszerelés híján ellátta az egész rendszert. Hatalmas képernyők közvetítették a felszínen történteket, a számtalan szerkezetet, valószínűleg a föld felett lévő berendezések irányítására szolgált. A látogató megértette, hogy az a tökéletes biztonság övezete, ahonnan a végső csatát kell megvívni a puszta túlélésért. E lelkiállapot szellemében ezen a szinten volt egy kápolna is.
A látogató nem hitt abban, hogy ezt a létesítményt valaha is megépítik.
Ely Fields, Norman Saul és Saul Norman az utolsó simításokat végezték a maketten. A látogató gratulált nekik.
– De vajon vészhelyzetben működni fog-e? – kérdezte.
– Ne aggódjon.
– Működni fog.
– Gond nélkül.
– Irigylem a magabiztosságukat, fiúk – mondta vidáman Sykes. – Azt hiszem, úgy illik, hogy bízzanak a rendszerben, hiszen egyes darabjait, melyek egy napon majd feltalálójuk nevét viselik, önök tervezték. – Sykes végre a látogatót is méltóztatott észrevenni. – Nicsak, nicsak. Régen járt mifelénk.
A látogató, kissé elképedve, a mennyezetet bámulta, talán azért is, hogy elkerülje Sykes átható pillantását, s ekkor észrevette, hogy a mennyezetről lelógatott műhold nem a hagyományos típus. A szerkezetet éles tüskék borították, tarajos sülre emlékeztetett. Megköszörülte a torkát. – Nagyon sok a munkám. – Sykes tudta, Gertz meg van arról győződve, hogy csak az a feladat valódi, amellyel őt bízták meg. Azok az átkozott fegyverek. – Ők tudnak róla, hogy itt mire készülnek? Úgy érteni, a “Szupergrupp" – kérdezte Gertz.
– Hát persze. Egyszerre több lóra is fogadtak. Csak nem kötötték az orrára.
– Tehet egy szívességet, Darius – mondta Gertz.
Sykes nem sértődött meg. – Idén ősszel, a projekttel kapcsolatban végső döntést… Egyébként “Enantiomorph"-nak szeretném elnevezni… – Gertz, Sykes szavai hallatán, sugárzott a büszkeségtől. – …kell hozni, különben túl késő lesz. Amennyiben a döntés pozitív lesz – érzésem szerint az lesz –, akkor útjaink elvárnak, s külön-külön kell előrehaladnunk. Még mindig abban reménykedem, hogy végül ön is csatlakozik hozzánk. Szükségem van magára, Gertz.
A többiek már visszatértek a munkájukhoz, így nem hallhatták Gertz válaszát: – Nekem is magára. A mágneses erőtérrel kapcsolatos számításokkal gondjaim vannak,
Sykes gondterhelt pillantásában úgy tűnt, kifogásokat keres. – Majd meglátom, mit tehetek.

*

KATASZTRÓFA A DRÓTKÖTÉLPÁLYÁN
14 halott; 24 sebesült

San Francisco. Június 25. (Gannett News Service)
A Telegraph Hill-i drótkötélpályán kisiklott és a mélybe zuhant egy kabin zsúfolva a sikoltozó utasokkal.

*

A nyár végére, ahogy egyre gyűltek az írásos anyagok, a “Szupergrupp" tagjai megegyezésre jutottak egymással az “Enantiomorph-terv"-vel kapcsolatban. A terv zöld utat kapott, és megkezdődött a megfelelő helyszín kiválasztása. Sykesot, aki egyre inkább az események kulcsfigurája lett, Washington Georgetown kerületében lévő “M" utcába költöztették egy házba, amely a szállodánál biztonságosabbnak ígérkezett. Biztonságosnak két szempontból. Még nem felejtették el Gertz igaztalan vádját, hogy Sykes talán összejátszik az oroszokkal. Ebben a házban Sykesot könnyebben tarthatták megfigyelés alatt. Lehallgatott telefonja nem szerepelt a nyilvántartásban, a postaládája névtelen volt, nem mintha Sykes kapott volna leveleket. Reggelente autó jött érte és este is az hozta haza, gyakran nagyon későn. Az előcsarnokban az FBI embere őrködött. Sykes apja volt az, aki fiáról fellebbentette az ismeretlenség fátylát. Senki nem vádolhatta azzal az öregurat, hogy gyakran dicsekedett volna a fiával, mivel a gyermek nem sok reményre jogosított, bár az apa arra emlékezett, hogy Dee igen tehetséges rejtvényfejtő volt. Amikor Washingtonban felkereste Sykesot, látta, hogy a fiának saját háza, sofőrje és testőre van. Mivel Dee nem volt hajlandó magyarázatot adni, apja arra a következtetésre jutott, hogy Sykes nagykutya a NASA-nál, mert azt legalább bevallotta, hogy ott dolgozik. Az apa otthon beszámolt a barátoknak, a helyi újságban pedig megjelent egy rövid cikk.

Emlékeznek egy duci, fura nevű kis kölyökre, akinek az apja az egyetemen volt professzor, Darius Sykesra?
Nos, Dee sokra vitte. Fontos ember lett belőle a NASA-nál Washingtonban, ahol a georgetowni “M" utcában lakik.

A bomba az egyik pasadenai újság pletykarovatában robbant.

Darius M. Sykes, aki korábban a Kaliforniai Műszaki Egyetemen dolgozott mint tudományos kutató, jelenleg nagyon jelentős, de titokzatos személyiség. Az egyetemen tagadják, hogy tudnának valamit a hollétéről, de egy újsághír szerint a NASA-nál dolgozik, bár ott azt állítják, nem tartozik alkalmazottaik sorába. Olvasóink is emlékezhetnek rá, hogy korábban Sykes megjósolta, hogy az iránytű déli irányba fog mutatni, s mi elneveztük a “mágneses ember"-nek. Hol vagy most, “mágneses ember"? Úgy tűnik, a washingtoni “M" (mágneses?) utcában, de a telefontársaság nyilvántartásában nem szerepel.

*

– Mr. Sykes – szólította meg egy hang egyik éjjel.
– Igen – mondta Sykes, miközben kiszállt az autóból.
– Ismeri ezt az embert, dr. Sykes? – kérdezte a sofőr.
– Én…
– Gordie Gordon vagyok. A Los Angeles-i erőműben találkoztunk.
Az elefántméretű lábak ismerősnek tűntek. A név és a megnyerő fiatal arc is lassan előkerült az emlékek forgatagából.
– A karbantartóknál dolgozott.
– Napok óta fel-alá járkálok ebben az utcában, hogy megtaláljam, dr. Sykes – mondta Gordie egy szuszra. – Bemehetek?
– Persze – mondta Sykes, egyúttal az őrnek is. Bent a gyéren berendezett lakásban Gordie azt mondta: – Az újságban olvastam magáról.
– Ó – csodálkozott Sykes, aki mit sem tudott a népszerűségéről.
– Miután letartóztatták, az erőműben rövid cikk jelent meg a Los Angeles-i lapokban. Onnan tudtam meg, hogy Pasadenába valósi. Attól kezdve mindig megvettem a pasadenai újságot, hátha megtudok magáról valamit.
– Ó – mondta Sykes.
– A telefonszámát nem sikerült megszereznem, ezért úgy döntöttem, felkeresem személyesen. Ott hagytam az állásomat. Már annak idején is mondtam, hogy nagyon unalmas.
– Unalmas – mondta Sykes a fáradtságtól elhaló hangon.
– Arra gondoltam, hogy egy ilyen híres ember talán használni tudna egy magamfajtát. Tengerész voltam. Fekete öves judós és karatés vagyok. Tudok súlyt emelni és maratoni távot futni. Birkózom és tíz mérföldet is le tudok úszni egyhuzamban. Elnyertem az Arany Kesztyűt, s csak azért nem lettem profi bokszoló, mert az anyám…
– Oké, oké. Az erejéről meggyőzött. – Szemmel látható volt, hogy Gordie bálványozta.
– Segítenék magának. Cipekedni. Távol tartani a nemkívánatos látogatókat. Vigyázni a biztonságára. Hűséges lennék, bármi történjen.
Sykes az FBI “őrizetében" kezdte magát állami tulajdonnak érezni. Nem lenne rossz egy kellemes, baráti arcot látni maga körül.
– Nős, Gordie?
– Irma fizikoterápiával foglalkozik. Remek lány, kitűnő szakács és okos is. Nem is tudom, mit láthat bennem. Masszírozhatná magát.
Házias ételek. Társaság. Amikor Sykes fizetési papírjai már halomba gyűltek, a kormány bankszámlát nyitott az ő színvonalához képest hatalmas fizetésének. Igazán megengedhette magának, hogy felfogadjon egy házaspárt. – Azt hiszem, találkoznom kéne vele.
Irma, aki termetre nagyobb volt, mint Sykes, az utca túloldalán várakozott. A házaspár még azon az estén beköltözött.

Még azon a nyár végén elérkezett a fordulópont.
Hatalmas villámlásokkal kísért szokatlan vihar söpört végig a középnyugati mezőgazdasági területek egyik részén. Az épületek meginogtak, az ablakok betörtek, az emberek és az állatok szűköltek a félelemtől.
És még a vihar elülte után is furcsa dolgok történtek: a gépek maguktól kikapcsolódtak, nem működtek a villanykapcsolók, a fridzsiderajtók beragadtak. De mindez olyan rövid ideig tartott, mintha egy huncut szellem tett volna villámlátogatást. Az emberek nem is vették észre, vagy ha igen, aligha hozták a jelenségeket összefüggésbe a viharral. A kutatók megállapították, hogy a jelenségek minden kétséget kizáróan megtörténtek, Sykes pedig bebizonyította, hogy ezekért, csakúgy, mint a villámlásért, a mágneses anomália a felelős.

*

– Remek beszámoló – mondta Rubb kissé kelletlenül. A megbeszélésen jelen volt még Adamantine, Plessas, Black és Gertz is. – Abban reménykedtem, hogy a mágneses kérdést majd csak levehetjük a napirendről, de a csodákban nem hiszek. A tények azok tények. Előre kell lépnünk, természetesen valamennyiünk jóváhagyásával. Egyetértünk?
Egyetértettek. – Az elnök ragaszkodik ahhoz, hogy csatarendbe tudjuk állítani az M-fegyvereket – emlékeztette őket Black.
– Tehát fel kell készülnünk a katasztrófára. De ennek a legnagyobb titokban kell történnie. Sok gondot és energiát fordítottunk arra, hogy kiválasszuk a terv megvalósításához megfelelő helyszínt. Sykes beszámol az eredményről.
A mágneses állomást egy barlang bejáratában a legcélszerűbb felépíteni – fogott bele Darius. – Számos előnye van annak, hogy az állomás egy része a barlangon belül van, így védve lesz a szoláris sugárzástól, a pólusok felcserélődése során keletkező villámoktól és más hatásoktól; ugyanakkor a másik részből szabad kilátásunk nyílik az égre. Mindezek alapján a Flint Ridge-i Colossal barlangrendszert választottuk, amely a Kentucky állambeli Park Citytől 14,5 kilométerre északnyugatra található. Ennek a helynek számos előnye van. A barlangrendszerben föld alatti folyó húzódik, amely biztosítani tudná a hűtővizet az atomenergiához. A barlang állami tulajdonban van – a Nemzeti Park Felügyelőség kezelésében –, így senkinek nem taposnánk a tyúkszemére. A környéket találóan Barren megyének (Kietlen megye) nevezik, jószerivel nem lakik arra egyetlen lélek sem. A turistacsoportok a Mammoth-barlangot látogatják, amelyik onnan keletre fekszik. Ezen a helyen tehát feltűnés nélkül építkezhetünk.
– Hogyan fogjuk távol tartani a mégis odatévedő turistákat? – kérdezte Adamantine, akit, most is, mint műidig, csak a biztonsági szempontok érdekelték.
– Bejelentjük majd, hogy a barlang karbantartás miatt zárva – válaszolta Sykes halvány mosollyal.
– Még van egy fontos részlet – mondta Rubb.
– Ez a legnagyobb barlangrendszer a nyugati féltekén, járatainak hossza negyvenöt mérföld, nagy része még feltáratlan.
– Értik már – nevetett diadalmasan Rubb. – Ha a létesítményről szóló hírek mégis kiszivárognak, a létesítményről el lehet mondani, hogy egy esetleges katasztrófa során jelentkező mágnesesség ellen védelmi jellegű. No persze, érthető okokból, hacsak erre nem kényszerít valami, nem fogjuk a dolgot nagydobra verni. Arról pedig mélyen hallgatni fogunk, hogy mi folyik a szomszédos barlangjáratokban. Szerintem az elképzelés tökéletes. A kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad. Van valami kiegészítenivalója, Lamont?

Negyedik rész
A katasztrófa

Tizenharmadik fejezet
Enantiomorph

Enantiomorphot a lehető leggyorsabban építették, hatalmas költségeket emésztett fel, de így is négy évbe tellett, míg elkészült a működőképes létesítmény. A kenruckyi éjszakában mindenfelől végeláthatatlan sorokban érkeztek az építkezésekhez a teherautók. Egy új kisváros nőtt ki a földből, itt laktak a munkások, akik három műszakban, megállás nélkül dolgoztak.
Az építkezést talán valóban sikerült volna titokban tartani, ha a helyszín még eldugottabb. Az oroszok hasonló kamcsatkai létesítményéről csak a katasztrófa után derült ki, hogy létezik egyáltalán. De ott, Enantiomorphban a munkások nem tudtak magyarázatot adni arra a kérdésre, mit is építenek valójában. Az építészek és a mérnökök, akik az egyes részek terveit készítették, később meglepve értesültek az egész létesítmény rendeltetéséről.
A titoktartásra nem csupán a mágneses fegyverek miatt volt szükség. Meg kellett akadályozni, hogy pánik törjön ki az emberek között. Senki, még Sykes sem állíthatta tökéletes biztonsággal, hogy bekövetkezik a pólusok felcserélődése, azt pedig még kevésbé, hogy mikor. A rémülettől megbénult társadalom csak nyűg lett volna a nyakukon.
De több kilométer hosszú kerítés, a fegyveres őrök, a rengeteg gép, az egész éjszaka világító fényszórók, a repülőgépek és a kifutópálya óhatatlanul felkeltették az emberek kíváncsiságát.
– A végtelenségig nem járathatják mindenkivel a bolondját – mondta Lincoln, de nem számolt a modern technológia által lehetővé tett titkolózással. A tömegkommunikáció, paradox módon, a nyíltság zászlaja alatt éppen a legnagyobb segítség volt a leleplezésben. A vezetők rájöttek, hogy az emberek, s ez alól az újságírók sem kivételek, azt hisznek el, amit el akarnak hinni.
Mi több, Lincolnnak azt sem sikerült pontosan meghatároznia, mennyi is valójában az az idő, ameddig nem lehet az emberekkel a bolondját járatni. Ez esetben a bennfentesek tudták, hogy a rendelkezésre álló idő nem is végtelen, sőt inkább rövid. Az volt a cél, hogy a létesítmény építése a közelgő 2008-as elnökválasztás előtt befejeződjön. A hadsereg főparancsnoka támogatta az M-fegyverek ügyét. Az utódja már nem biztos.
Megszületett a zseniális magyarázat. A kentuckyi barlangban régi, meghibásodott, fel nem használt kémiai fegyvereket fognak megsemmisíteni. A félelmet mesterségesen szították. 2006-ban egy kormányhivatalnok bejelentette: “Ezek nagyon veszélyes anyagok. Éppen ilyen céllal tervezték őket. Nagyon veszélyesek." Közölték azt is, hogy a fegyvereket a hadsereg raktáraiból szállítják a helyszínre és a föld alatt fogják elégetni. A környezetet veszélyeztető hatásokról áljelentéseket tettek közzé. A tiltakozások hulláma elborított mindent, és a terv idővel a feledés homályába merült. A “ZÁRT TERÜLET" táblán már senki sem ütközött meg: a kerítésen belül bizonyára az egészségre ártalmas anyagok vannak. Néhányan nem tudták mire vélni a hatalmas tornyokat. Ha a közvélemény egyszer elfogadta a dolgokat, akkor vége a kíváncsiskodásnak.

*

– Figyelem, figyelem, elhagyjuk a Kék Zónát.
– Elhagyjuk a Kék Zónát.
– Átlépünk a Piros Zónába.
– Mód: Piros Zóna.
Tompán felzúgott egy sziréna. – Veszély! Evakuálni az I. Szintet! Ismétlem: Evakuálni az I. Szintet!
– Az I. Szint evakuálása folyamatban.
– Ha befejeződött a kiürítés, a II. Szintet lezárni.
– AII. Szint lezárva.
– Ellenőrzés. Radar.
– A radar működik.
– Receptor-tornyok.
– A receptor-tornyok működnek.
– Mágnesesség Stabilizáló Egység.
– Az MSE működik.
– Műhold lézeres kapcsolat.
– A műhold válaszol a jelzésekre.
– Kapcsolja be a Szinkronváltó Szerkezetet.
– SZVSZ. Egy pillanat. – Gertz megnyomott néhány gombot.
– SZVSZ működésképtelen. Ismétlem: működésképtelen.
Gertz káromkodott. – Állandóan baj van vele. Még szerencse, hogy ez csak a próbaüzem. – Dühös pillantást vetett az I. Szint irányítópultja felé, mintha a gépet okolná a hibáért. Sykes szó nélkül figyelt. Tizenöt perccel később Gertz felpillantott. – Megpróbálom még egyszer.
– Kapcsolja be a Szinkronváltó Szerkezetet – hallatszott Gertz magnóra vett hangja.
– Az SZVSZ működik – mondta Gertz inkább csak magának. – Legalábbis ebben a pillanatban. Éneikül bizony védtelenek leszünk.
– Azért ne adja fel. Folytassuk.

*

A helyzet hatására a két férfi kényszerű fegyverszünetet kötött. Szinte megállás nélkül együtt dolgoztak, és óriási volt a jövő iránti felelősségük. Sykes szúrós megjegyzéseiből kiderült, nem felejtette el, hogy Gertz megpróbálta befeketíteni. Gertz kitörései elárulták, milyen nehezen nyugszik bele, hogy másodhegedűs legyen olyan valaki mellett, akit korábban lenézett. Ekkor már semmi kétség sem fért ahhoz, hogy Sykes az Enantiomorph-terv főnöke. Kiváló vezető volt, akinek intelligenciája, kitartása és türelme kivívta munkatársai nagyrabecsülését. Legnagyobb meglepetésére ezt az érzést Gertz is felfedezte magában.
– Tudja – mondta egy napon –, hogy esélyes a Nobel-díjra? Talán én is kapok egyet.
– Nekem nem kell a Nobel-díj. Csak púp lenne a hátamon. Csak tönkretenné az élet örömeit. Szörnyű lenne a népszerűség.
– Az ismertség elől így se, úgy se menekülhet. Meg fogják hívni a Tudományos Akadémia tagjainak a sorába.
– A Tudományos Akadémiának az a dolga, hogy kiválassza a tagjait. Én nem kedvelem a megtiszteltetéseket. Nem fogadnám el.
– Ez sem maradhatna titokban. Kilátástalan a helyzete, akkor is népszerű lesz, ha nem járunk teljes sikerrel.
– Einsteint nem érdekelte a dicsőség. Engem sem izgat.
– Attól tartok, minden igyekezete ellenére reflektorfénybe fog kerülni.
– Majd meglátjuk.
Ekkorra Sykesnak már sikerült Gertz nézeteit megváltoztatnia, legalábbis annyira, hogy elismerte, a mágneses pólusok felcserélődése szükségszerűen bekövetkezik. Egyre kevesebb dologban tért el a véleményük, de abban például igen, hogy ez mikor fog bekövetkezni. A “hamarosan" fogalma rövidebb időt jelentett Sykes szerint, mint Gertz szerint. Ez volt az oka annak, hogy Darius (vagy Miké, ahogy mostanában szólították) jobban sietett, elszántan, szinte lázasan hajszolta önmagát. A vita a tudományos munka természetes velejárója: ebben az esetben a két tudós vitája nem filozófiai természetű volt, hanem pusztán az adatok különböző értelmezésén alapult. A félelmetes M-fegyverekkel kapcsolatos nézeteltérésük tovább mélyült. Lamont az elrettentés hasznos eszközét látta bennük. Sykes véleménye szerint ezekre a halálos játékszerekre éppen abból vesztegettek el legtöbbet, amelyből megítélése szerint oly vészesen kevés volt – az időből.
– Tegyük fel, hogy összecsinálják magukat az ijedségtől. Na, és akkor mi van?
– Óvatosabbak lesznek.
– És nem követik a példánkat, most, hogy a hidegháború újra éled?
– Javíthatatlan. Képtelen elfogadni a tényt, hogy a világ tele van ellenséges érzelmekkel.
– Hmmm – mondta Sykes.
– S ott van még az irányított mágnesesség békés felhasználásának lehetősége is – mondta Gertz álmodozva. – Meg lehetne menteni vele sérült űrhajókat, lehozni a földre repülőket, akár egy tollpihét.
– Miből gondolja, hogy a repülők képesek lesznek még felszállni?

A mágneses laboratórium szimulációs kísérleteinek a célja – Sykes koncepciója szerint – az volt, hogy felmérje, milyen hatással lehet a pólusok felcserélődését megelőző jelentősen és tartósan megnövekedett mágnesesség az emberi szervezetre. A madarakkal folytatott kísérlete alapján volt némi elképzelése arról, hogy milyen következményekkel járhat az emberre a pólusok felcserélődését követő alacsony mágnesesség.
A II. Szinten lévő mágneses laboratóriumot egy különleges fémötvözetből készült védőlemezréteg borította, így próbálták megakadályozni, hogy a mesterségesen létrehozott mágnesesség kiszabaduljon és megbénítsa az emeleten lévő berendezéseket. A laboratórium egy II. világháborús tengeralattjáró belsejére hasonlított, csak ezt belülről vékony fémlemez borította.
A kísérlet négy résztvevője – Ely Fields, Norman Saul és Saul Norman, s mivel ragaszkodott hozzá, Sykes személyesen – egy hetet tölt a mágneses laboratóriumban. A komputerek számításai alapján várhatóan ennyi idő telik majd el az első kísérőjelenség, bolygónk antipólusainak felhevülése és a gyűrűk kereszteződése között. Még ezt megelőzően fokozatosan növekedni fog a mágnesesség, és esetenként elérheti a 40 000-es értéket is.
A pólusok felcserélődésének idején a mágnesesség értéke még ennél is magasabb lehet, de addigra már védelmet nyújt a működő Enantiomorph, vagy legalábbis ebben reménykedtek.
Állatokkal és mikroorganizmusokkal már végeztek kísérleteket a megnövekedett mágnesesség körülményei között, de az eredmények nem voltak elég meggyőzőek. A mikroorganizmusok érintetlenül túlélték a kísérletet, bár hőérzékelésük megváltozott. Az állatoknál jelentkezett a tájékozódási képesség elvesztése, de egy sem pusztult el. A majmok különösen rémültnek és fásultnak tűntek a kísérlet idején, utána pedig csak henyéltek. De hát a majomtól nem lehet megkérdezni, hogy megy a sora.
A kísérlet egész ideje alatt Gertz tartotta szemmel a fejleményeket és az ő feladata volt leállítani, ha a kísérleti alanyoknál súlyos tünetek jelentkeznének. A kiszabott feladat nem nélkülözte az iróniát, ugyanis a megnövekedett mágnesesség ideje alatt nem lehet kikapcsolni a mágneses erőteret.
– A mágnesesség mértéke lassan fog növekedni – magyarázta Gertz –, ahhoz hasonlóan, ahogy feltételezésünk szerint a jelenség majd a Föld felszínén is lejátszódik. A kísérlet egyik célja, hogy kiderítsük, vajon a fokozatos változás lehetővé teszi-e az ember számára az alkalmazkodást. Akár a tengerszint feletti magasság esetében. Fontos lenne kideríteni, milyen lelkiállapot a leghatásosabb, amelyik elfogadja a megváltoztathatatlant, vagy amelyik harcol ellene. Idővel a dolgok még keményedhetnek – még nem tudjuk. De maguk csak folytassák a teendőjüket, amíg csak bírják. Ha valamelyiküknek muszáj elhagyni a laboratóriumot, természetesen kiengedjük. A megfigyelésük egy pillanatra sem fog szünetelni…
Sykes a laboratórium fém ajtaját, az egyetlen kijáratot bámulta. Nem volt rajta kilincs. A tervnek az is része volt, hogy saját akaratából senki nem hagyhatta el a helyiséget.

*

A négy férfi alapos orvosi vizsgálatokon esett át a washingtoni Walter Reed Kórházban. Csak az vállalkozhatott a kísérleti nyúl szerepére, akinek kifogástalan az egészsége.
Sykes hónapok óta nem beszélt Rubyval, aki még mindig a szállodában lakott, ahol Gertz a hétvégeken meglátogatta. Amikor Sykes kilépett a kórház kapuján, Ruby rohant feléje, Gordie a testével védte Dariust, mintha attól tartana, hogy a nő fegyvert ránt.
– Ő a feleségem, tulajdonképpen – mondta Sykes.
– Bocsánat – mondta Gordie, és már el is tűnt.
– Hogy érted, hogy tulajdonképpen – kérdezte Ruby kipirulva a méregtől. – A feleséged vagyok.
– Tulajdonképpen az.
– Na, ide hallgass! Te sem vagy az a szent. Lammy… Lamont szerint az a nő, az az Irma nem csak masszíroz téged.
– Irma igazán nemes lelkű.
Ruby sírva fakadt. – Hiányzol nekem, Dee.
– Te is nekem. Mit tegyünk?
– Nem tudom – mondta Ruby kétségbeesetten. – Soha nem jössz be a városba. Ha Lamont nem mondja, arról sem tudtam volna, hogy itt vagy.
– Nem lett volna szabad elmondania.
– Célzott arra is, hogy miért. Dee, ezt nem teheted meg! Bármi legyen is az, amire készülsz, nagyon veszélyes. Te most már nagyon fontos ember vagy, nem kockáztathatod az életedet.
– Gertz is ugyanígy érvelt, de az életben lépten-nyomon kockáztatni kell.
– Engedd, hogy én menjek helyetted. Én úgysem érek semmit.
– Nagyon is sokat, nekem pedig magamnak kell megtapasztalnom a dolgot.
– Darius! Nem vagy olyan erős, amennyire hiszed magadról. S mi lesz, ha, tegyük fel, meghalsz? Én azt nem élném túl.
– Nem fogok meghalni.
– Nélkülem nem. Megígéred?
– Megígérem. Fejezd be a sírást, kedvesem, ha nem akarsz vörös szemmel járni.

*

– Ébresztő! Ébresztő! Reggel hét óra van. Ideje felkelni – csicseregte Irma Gordon hangja a magnóról. Gertz úgy vélte, derűsebb lesz a hangulat, ha női hang ébreszt.
A kísérlet első napja éjfélkor kezdődött el, s a négy kísérleti alany még előző este elfoglalta a helyét a laboratóriumban. Valamennyien kék kezeslábast viseltek. A kísérlet a Kék Zóna feltételei között folyt, feltételezve azt a szituációt, hogy az emberek az I. Szinten tartózkodnak, és azt, hogy a Földön megkezdődött a pólusok felcserélődése, amelynek azonban még leginkább csak a légköri hatásai érzékelhetők.
Az egyik mérő a falon azt jelezte, hogy a helyiségben a mágnesesség az éjszaka folyamán alig valamivel növekedett. Ettől függetlenül a bentlévőket a kamerákkal és egyéb megfigyelő berendezésekkel máris folyamatosan szemmel tartották.
Remek hangulatban fogtak neki a nyílásokból elővett reggelinek. Azután munkához láttak, hiszen a kísérletnek az volt az egyik célja, hogy megvizsgálják, hogyan funkcionál az ember mágneses környezetben. Fields, Saul és Norman már nem volt többé amatőr; a project megvalósítása során a mágneses szerkezetek első osztályú szakemberei lettek.
Meg kellett tanítsák Sykest, hogyan készíthet ötvözetet a mágnestekercsek huzaljai számára három rész nióbiumból és egy rész ónból. Ezek a szupravezető tekercsek a földmágnesesség 200 000-szeresének megfelelő mágneses teret tudtak előállítani, mert elektromos ellenállásuk gyakorlatilag nulla volt. Alkalmazási területük is szerteágazó lehetett.
A hatalmas, állandóan zúgó vízhűtéses gépekkel ellentétben, amelyek a megnövelt mágneses teret előállították körülöttük, az új mágnesek kicsik voltak, mintegy tíz centiméter hosszúak és öt centiméter átmérőjűek, és egy Dewar-termoszhoz hasonló hengeres edényben folyékony héliumba kerültek, hogy hőmérsékletük közel legyen az abszolút nulla fokhoz. Ezeket a hengeres edényeket gyakran kellett ellenőrizni.
A nap vége felé halk bugyborékoló hangot hallottak.
– Valaki böffentett? – kérdezte Fields.
– Csend! – mondta Sykes. Mintha az ablaktalan helyiségben enyhe szellő borzolta volna fel a haját. A zaj az egyik szupravezető mágnes felől jött. – Vigyázat!
Amikor a folyékony hélium szintje lecsökkent és a mágnestekercs felmelegedett, a megmaradt hélium felforrt. A kitörő légáramlás úgy süvöltött, akár a sivatagi szél. Az emberek megvetették a lábukat, miközben az üvegek és bögrék lerepültek a földre. A hélium kifújt, a szél elállt.
– A működőképes megvalósításhoz külső karbantartás szükséges! – harsogta Gertz a hangszóróban. Látták, amint sötét arckifejezéssel a vezérlőszoba mágnesesen árnyékoló üvege mögött, ahol két technikussal együtt, kék ruházatban ültek.
– Még jó, hogy a természet nem tud ilyet tenni! – mondta Norman Saul.
– Nem – mondta Sykes –, csak még rosszabbat!

*

A napok egyformán teltek. Könnyű reggeli torna, reggeli újságolvasással, munka a laboratóriumban, ebédszünet, ismét laboratóriumi munka, vacsora, tv-nézés, kártya vagy olvasás, korai lefekvés. Naponta háromszor minden kísérleti alany a karját egy mélyedésbe helyezte, hogy a komputer megmérje a vérnyomását és a szívverését.
Csak a mágnesességmérő változott, a mutató könyörtelenül kúszott egyre feljebb. Ennek egyetlen látható hatása az volt, hogy a televízió képe mind homályosabb lett.
– Hogy érzik magukat? – kérdezgette Gertz állandóan.
– Jól. – Mindig ezt a feleletet kapta.
A kísérlet második napján Norman Saul egy kézi mágneses magrezonancia-detektor segítségével megpróbált analizálni egy különleges oldószert, amely deutériumot, nehézhidrogént tartalmazott. Az oldószert kémcsőbe, azt pedig a detektor nyílásába helyezte. Beállította a műszert a deutérium frekvenciájára és megnyomta a gombot. A mágnes irányba rendezte a protonokat és az atommagokat, a kijelző mikroszekundumokban jelezte az elektromágneses impulzusokat. A komputer segítségével figyelemmel kísérhette, ahogy az atommagok kibillennek és rendeződnek. Ez ugyanaz a folyamat volt, amilyennel az MMR-detektor az emberi testet vizsgálja. Saul csupán azonosítani akarta, hogy a folyadék nem más, mint deutérium, amit egyébként is tudott.
Saul azzal a céllal végezte el a kísérletet, hogy lássa, vajon a megmágnesezett nehézhidrogén másképpen viselkedik-e mint az eredeti deutérium. Más szavakkal: vajon elképzelhető-e, hogy a pólusok felcserélődése során fellépő nagy intenzitású mágnesesség változást okoz az anyagok kémiai szerkezetében? Az eredmény megnyugtató volt. A megmágnesezett deutérium továbbra is deutériumként viselkedett.
Gertz megengedte, sőt bátorította, hogy a társaság tagjai esténként igyanak egy pohárkával. Nem pusztán azért, hogy oldódjon a feszültség, hanem abból a meggondolásból is, hogy a mértékkel fogyasztott alkohol tágítja az ereket és serkenti az agy működését. Ezt az elméletet klinikai vizsgálatok is igazolták. Minden nap a nyíláson át benyújtottak whiskyvel, jéggel töltött poharakat.
Sykes nagy nehezen legyűrte az adagját, de a többiek ittak helyette is. Norman Saul hangosan töprengeni kezdett: – Azon gondolkodom, hogyan állítja sorba a mágneses magrezonancia-detektor a részecskéket. Tudjuk, ahhoz, hogy egy fizikai tárgy látható legyen – az alkotóelemeinek, az elektronoknak, fotonoknak és hasonlóknak –, különböző irányba összekeveredve kell elrendeződni. Ezáltal jön létre nemcsak a tárgy tömege, hanem a tömeg látható megjelenése is. Ha a részecskéket a detektornál nagyobb hatású szerkezettel rendeznénk újra, úgy, hogy az atommagok azonos irányba forduljanak, megmaradna a tömeg, de nem lenne többé látható. Az eredmény: a láthatatlanság.
– Ez azt jelentené, hogy rendkívüli mágneses körülmények között előfordulhatnának például láthatatlan szúnyogok? – kérdezte Saul Norman.
– A szúnyogok már most is szinte láthatatlanok – mondta fintorogva Norman Saul. – Ez nem sokat jelentene. A következő generáció már ismét látható lenne, főleg, ha a szúnyogok megtalálnák egymást párzáskor. Máskülönben kihalnának.
– A láthatatlan ember lenne a nagy buli – tréfálkozott Ely Fields.
Sykes is bekapcsolódott a beszélgetésbe. – Amíg csak játszunk a gondolattal, könnyen tapasztaljuk, hogy az esetleges jelenségek milyen egyszerűen rendeződnek egységessé. Nem látom be, miért lenne eleve képtelenség a biológiai láthatatlanság, igaz, nem lehetne tartós dolog. Hihetetlenül koncentrált mágneses erőre van szükség ahhoz, hogy minden részecskét egy irányba fordíthassunk.
– Éspedig…?
– Például a monopolok? Einstein szerint léteznek.
Úgy viszonyulnak a mágnesességhez, mint az elektronok az elektromossághoz, a fotonok a fényhez, a gravitronok a gravitációhoz. Ha ez a négy tényező együtt jelentkezik, valósággá válik a nagy egységes elmélet, amelyen Einstein annyit fáradozott utolsó éveiben. A monopolok feltűnése megdöntené azt a szabályt, hogy a mágnesnek mindig két pólusa van.
A monopolok egypólusúak, pozitívak vagy negatívak.
A Nagy Egységes Elmélet szerint a monopolok a világ keletkezésével egyidejűleg jöttek létre és az ősrobbanás kilódította őket a világmindenségbe, hogy örökre ott bolyongjanak. Ezek a mintegy amőbányi méretű elemi részecskék atomi értelemben nagy tömegűek és lassúak, távolról sem fénysebességgel haladnak és úgy áthaladnak az anyagon, mintha ott sem volna, ezért nehéz az észlelésük. A Stanford Egyetem egyik fizikusa 1982-ben azt hitte, hogy egy monopol haladt át egy vizsgált papírcsíkon, de a részecske soha többé nem tűnt fel újra, és a bizonyítás lehetetlenné vált.

*

A mágnesesség hatására azon az estén a televízió képernyőjén mintha hó esett volna. Ha az Elnök a krízist televízión kívánja majd bejelenteni, ezt még időben, jóval a pólusok felcserélődése előtt meg kell tennie.
A harmadik nap egy abszurd szóváltással kezdődött. A laboratóriumban két tusoló volt. Ennek elégnek kellett lennie négy ember számára.
Az egyiket Ely Fields foglalta el, aki már jó ideje benn tartózkodott. De Saul Norman még éppen csak belépett a másikba, amikor Norman Saul – meglepő módon, hiszen sietségre nem volt semmi ok – ráförmedt.
– Ti, déliek, azért töltőtök órákat a tusolóban, mert olyan koszosak vagytok, no meg nincs belőle sok arra tifelétek. – Ők ketten gyakorta ugratták egymást, de most Saul hangjában nyoma sem volt a tréfának.
– Ti, szánalmas északiak, azért nem tusoltok eleget, mert féltek, hogy túl sok meleg vizet használtok. És mint köztudott, napokat töltőtök a klozeton újságot olvasva – vágott vissza Norman a függöny mögül. A helyzet robbanásig feszült.
– Változások léptek fel a viselkedésükben – jegyezte meg Gertz, mint feljegyzendő megfigyelést, és aznap este, amikor értékelték a nap eseményeit, azt mondta: – Világosan érzékelhető volt az agresszivitás. Tudnak magyarázattal szolgálni?
– Elöntött a méreg és kész – mondta Norman Saul. – Minden ok nélkül.
– Megtehettem volna, hogy nem is veszek róla tudomást – mondta sötét bőrű párja. – De nem tettem. Tele voltam gyűlölettel. Vajon miért?
– Talán a bezártság az oka – mondta Fields. – Engem is pokolian nyugtalanít.
– Darius?
– Nekem sem sok hiányzik hozzá. Talán a mágnesesség is hatással van ránk, bár a dolog fiziológiai magyarázatáról halvány gőzöm sincs. Engem az aggaszt…
– Nos? – kérdezte Gertz fentről.
– A mai még csak a harmadik nap, igaz? A valóságban ennyi idő alatt a mágnesesség növekedése még nem jelentős, az embereknek tökéletesen kell működniük. De tételezzük fel, hogy a vezetők közül néhány ok nélkül méregbe gurul, mint ezek itt ketten. Lesz még elegendő idő egy rakétatámadás elindítására. Ha a feltételezésem igaz, a legnagyobb elővigyázatosságra lesz szükség.
– Ha – mondta a mindig szkeptikus Gertz.

*

A mágnesességmérő az eddigi legmagasabb értéket mutatta, a negyedik nap délutánján a mágneses tér erőssége 20 000-szerese volt a földének. A számlap kékből világospiros színűre váltott.
– Piros Zóna! Piros Zóna! – bódult el Gertz hangja a magnóról. Az egész rendszert automatizálták az emberi tévedés kiküszöbölésére.
Mind a négyen piros kezeslábasba öltöztek át, s ez nem csak látványos színpadi fogás volt.
Tényleges veszély esetén, a Piros Zóna körülményei között, a személyzet visszavonul a II. Szintre, mivel az nagyobb védettséget biztosít. Létkérdés, hogy a tudósok és a technikusok képesek legyenek dolgozni. Azonban felléphet náluk a tájékozódási zavar, s a sötétben halványan foszforeszkáló piros overall arra szolgál, hogy emlékeztesse őket, ez már a Piros Zóna.
– Hogy érzik magukat? – kérdezte reggel ismételten Gertz. Valamennyien jó közérzetről számoltak be, s a műszeres mérések sem mutattak semmit, ami a megszokottól eltért volna.
Ahogy telt az idő, Gertznek úgy tűnt, a bennlévők, de különösen Ely Fields, egyre lassabban mozognak. Az azonban kétségtelenül megállapítható volt, hogy déltájban Ely Fieldsnek nehézségei támadtak, amikor két összetapadt szerszámot szét akart választani. Norman, miközben átnyúlt az asztal fölött és könnyedén szétszedte a szerszámokat, aggódva pillantott Fieldsre. – Jól vagy?
– Persze. Ügyetlen vagyok, mint mindig.
– Biztos benne? – kérdezte Gertz,
– Igen – válaszolta Fields dacosan, de kissé dülöngélt, amikor arrébb ment.
Délutánra már nyilvánvaló lett, hogy Fields mozgáskoordinációjával jelentős problémák vannak, s talán a mélységérzékelésével is. Leejtett a földre egy törhetetlen poharat, és amikor felemelte, a csípőjét beverte az asztalba.
– Hogy érzi magát? – kérdezte Gertz.
– Furcsán.
– Feladja? – kérdezte Gertz vonakodva.
– Abból nem eszik!
Estére már mind a négyüknél jelentkeztek egyensúlyi zavarok, és vigyázniuk kellett, nehogy egymásnak ütközzenek. – Bizonyos munkák így szóba sem jöhetnek – mondta Sykes.
– Igen – értett egyet Gertz. – De erre is felkészültünk. Kapcsoljunk vissza direkt kézi vezérlésre. Ellenőrizni akarom az összpontosító képességüket.

*

A kísérlet ötödik napján a mágnesesség értéke 25 000 volt, és a számlap élénkpiros színt mutatott.
Fields csak nagy nehezen tudott felkelni és úgy kellett odatámogatni a komputerhez. – Nagyon szapora szívverés – mondta Gertz. – Ely, ki kell jönnie.
– Nem akarok. Nekem itt a helyem.
– Én döntök, nem maga.
A II. Szintet biztonsági okokból csak egy antimágneses zsilipen keresztül lehetett elhagyni, amelynek mindkét ajtaja elektronikus vezérlésű volt. Hallották, ahogy kattan a zár, de a belső ajtó meg sem moccant.
– Beragadt ez a szar – dörmögte Gertz magában. – A fenébe is, Szezám, nyílj ki!
Az üvegablakon keresztül látszott, hogy Gertz arca eltorzul, mintha a fizikai erejére lett volna szükség, hogy sikerüljön kinyitnia az ajtót. A kattogás eredménytelenül ismétlődött. Percek múltak el és Fields úgy feküdt az ágyán, mint aki feladta, halottsápadt volt, kezével eltakarta a szemét. Gertz aggódni kezdett, nehogy Fields amiatt haljon meg, hogy a zárszerkezet a mágnesesség hatására bedöglött. Gertznek két lehetősége maradt: vagy kikapcsolja a mágneses erőteret gerjesztő gépeket és ezzel tönkreteszi a kísérletet, vagy kihozza onnan Fieldset.
Gertz kikapcsolta a mikrofont, hogy a bennlévők ne hallják, mit mond a telefonba. Hallották viszont, hogy nyílik és csukódik a külső ajtó, és valaki zsörtölődik.
A hatalmas sarokpántokkal megerősített vastag ajtó felpattant, mögötte Gordie Gordon, aki hatalmas lábára támaszkodva a vállával betaszította. Gordie-t mint karbantartót alkalmazták a létesítményben. Amikor belépett a mágneses közegbe, amelyhez a bennlévők, legalábbis részben már hozzászoktak, szinte tántorogni látszott. Egyenesen Fields ágyához lépett, felemelte, mint egy krumpliszsákot, csak intett és szó nélkül távozott. Az ajtó becsukódott mögötte.
– No, fiúk, maguk jól vannak? – kérdezte Gertz.
– Igen.
– Fields jól van – számolt be nekik Gertz azon az estén. – Csak kimerült, semmi különösebb.

*

Bár a hatodik napon a mágnesesség értéke elérte a 30 000-et, a külső szemlélő semmilyen eltérést nem tudott volna felfedezni a helyiségben uralkodó és a kinti körülmények között.
A három férfi arról számolt be, hogy levertnek érzik magukat, ilyen reakció jelentkezhet erős elektromos tér közelében az embereknél. Saul Norman utólag a következőképpen számolt be tapasztalatáról: – Olyan volt, mintha a fejemre hatalmas súly nehezedett volna, amelytől csak úgy tudok megszabadulni, ha lefekszem. Nagyon jó a természetem, talán túl jó is, de nem az utóbbi napokban. Amíg az eszemmel tudtam – a szellemi képességeimnek teljesen a birtokában voltam –, hogy már csak egy kis időt kell kibírni, az érzelmeim nem bíztak benne. Az volt az érzésem, örökre a laboratóriumban maradok, és ez persze nagyon lehangolt. A depresszió jelei mindhármunknál jelentkeztek, de különféleképpen. Én ostoba élcelődéssel próbáltam kitörni belőle. Norman Saul állandóan megpróbált belém kötni. Sykes olyan volt, mint egy béna hadirokkant. Csak ült, fejét lehajtotta, nem szólt egy szót sem. Mostanában Sykes amúgy is hajlamos a mélabúra, nagyon hallgatag, Norman gyakran van vitatkozó kedvében, én pedig, azt hiszem, néha hülyén viselkedem. Mindebből arra következtetek, hogy rendkívüli mágneses körülmények között az ember személyiségének egy része uralja az egészet, lehet, hogy éppen a rosszabbik fele kerekedik felül, mert nem tud ellene védekezni.
Gertz nagyon kimerültnek látszott. Ragaszkodott hozzá, hogy a kísérlet legnagyobb részét személyesen ellenőrizze, így lényegében az első perctől kezdve alig aludt valamit. Igyekezett olyan kézügyességi feladatokat adni a kísérleti alanyoknak, amelyet egy gyerek is könnyűszerrel el tudott volna végezni. Például dobozokat kellett egymásra rakniuk, csavarokat illeszteni a lyukakba, de még ezeket az egyszerű feladatokat is csak nehézségek árán sikerült teljesíteniük. Saul Norman azt jelentette, hogy gondot okozott felvenni a cipőjét, míg Norman Saul arról panaszkodott, hogy fáj a keze, sőt ég.
Azután eljött a pillanat, amikor Norman Saul szétesett.
– ekiM… – mondta.
– Tessék? – szólalt meg kis idő múlva Sykes.
– ekiM…
– Ismételje! – szólt Gertz sietve.
– ekiM, llálef a rőzs a…
– Elmondaná még egyszer?
– ekiM, llálef a rőzs a…
– Te jó isten! Visszafelé beszél! – hallatszott Gertz rémült hangja.
– ekiM, llálef a rőzs a… – motyogta Saul – …nemezek.
– Ki kell jönnie – mondta Gertz. Néhány perccel később megjelent Gordie és elvitte Norman Sault.

*

A felvillanó fényeket Sykes vette észre.
Éjszaka csak halvány fények világították meg a laboratóriumot, hogy tudjanak aludni, de képtelen volt rá, mert attól rettegett, hogy leesik az ágyról. Amint oldalt fordította a fejét, észrevette a pislákoló fehér fényt a szupravezető mágnesen, amelyet órákkal korábban beállítottak, hogy 200 000 értékű mágneses erőteret hozzon létre a hengerben.
Sykes felült. – Lamont?
– Tessék – hallatszott Gertz fáradt hangja, éppen szunyókált.
– Nézzen oda a sarokba.
– Te jó ég! – mondta Gertz fojtott hangon. – Csak nem azt gondolja…
– Addig nem gondolok semmit, amíg nem láttam a papírt, de lehet, hogy ez valóban egy monopol. Legalábbis erre utal a fényjelenség – tette még hozzá feleslegesen.
Saul Norman felemelkedett a helyéről. – Meg kell bizonyosodnunk róla. Kinyitom a gépet.
– A világért eszébe ne jusson! – parancsolt rá Gertz.
– De hiszen ez tudománytörténeti esemény! Végre egy monopol! Tudnom kell!
– Hozzá ne érjen a mágneshez! Addig ne, míg holnap be nem fejeztük a kísérletet. Azután majd megvizsgálhatja.
– Holnap! Addigra ez már hetedhét országon túl lesz.
– Nem tehetünk semmit. Egyébként, ha valóban monopollal van dolgunk, itt fogja hagyni a névjegyét – mondta Gertz olyan hangon, amely elfojtott izgatottságról árulkodott.
Sykesot később a szél és valamilyen bugyborékoló hang ébresztette fel. – Saul – kiáltott fel, amikor meglátta a sötét bőrű férfit, amint a szupravezető mágnes közelében matat, amelynek a zárja résnyire nyitva volt, míg Gertz egy gombnyomással be nem zárta. Alig valamivel múlt négy óra.
– Rendbe jön – biztosította Sykesot Gertz a vastag üvegfal mögül. – Elkábult és… Legjobb lesz, ha most alszik egyet, Darius.
De Sykes képtelen volt aludni, feküdt egyedül a félhomályban, s a bíborvörös számlapot bámulta. Mi is történt az imént? Lehet, hogy az űr távoli csücskéből érkezett hozzájuk látogató? Csak a véletlennek köszönhető az érkezése, vagy ha mégis monopol volt, talán a magas mágnesesség vonzotta magához?
– Ébresztő! Ébresztő! Hét óra van. Ideje felkelni.
A mérő 33 000-es értéket mutatott. A számlap vérvörös volt.
A nyílást, amelyen át a reggelihez juthatott, Sykes csak nagy nehezen tudta kinyitni. Azon töprengett, vajon a fémkeret magnetizálódott, vagy ő gyengült el ennyire. Azután folytatta azokat a fárasztó gyakorlatokat, amelyek elvégzéséhez Gertz ragaszkodott: gyurmát formázott, csomókat kötött egy zsinórra. Lassan vánszorgott a reggel, a csendet csak a mágnesességet gerjesztő gépek zümmögése és Gertz rendszeres érdeklődése törte meg. – Hogy érzi magát?
Délben Sykes nem tudta kinyitni az ételnyílást. – Én vagyok az oka, vagy az ablak?
– Az ablak. Azt hiszem, nem próbáltuk ki eléggé. Én legalábbis azt hiszem, nem maga a hibás. Emelje csak fel a súlyzót.
A tízfontos súlyzó ott feküdt a laboratóriumi padon. Sykes nagy nehezen felemelte. – Erőm még van.
– De táplálék nélkül az sem sokáig. Talán jobb lenne, ha kijönne.
– Nem.
Teltek az órák. Sykes csak ült a padon, mozdulatlanul, fejét a kezébe hajtotta, a könyökét feltámasztotta. Ajka szétnyílt, mint akinek elállt a lélegzete, s bár Gertz figyelte a lélegzését, aggódni kezdett érte.
– Darius, ez nem kínzókamra. Jobb lenne, ha most kijönne… Hallgasson rám, Darius, a mágnesesség értéke 35 000. Mindent megtett, amit lehetett, s nincs már több kiderítenivaló. Ragaszkodom hozzá, hogy jöjjön ki.
– Addig nem, amíg nem ér véget a terv szerinti kísérlet.
– Darius, aggódom. Úgy érzem, be kellene fejeznünk a kísérletet. – Gertz szinte könyörgött. – Dee, az én kötelességem, hogy kihozzam onnan – mondta nyers hangon Gertz.
– Hagyjon engem békén!
Úgy este hat óra körül a mágnesességmérő számlapja sárga színre váltott és elbődült Gertz magnóra rögzített hangja:
– Sárga Zóna! Sárga Zóna!
A Sárga Zóna jelképezte azokat a körülményeket, amelyek között kialakulnak a gyűrűk, és nagy magasságban megindul egybeolvadásuk. Azért a sárga színt választották, mert ez állt legközelebb az aranyhoz, amilyen színűek a kísérletek során létrejött gyűrűk voltak. Az optimista arany színt nem tartották helyénvalónak egy olyan katasztrofális esetnél, mint amilyen a 40 000-es értéket elért megnövekedett mágnesesség okozhat. Sykes üggyel-bajjal belekecmergett a sárga kezeslábasba, miközben dacosan figyelte Gertzet.
Eltelt egy óra, kettő, három és Sykes csak ült tovább mozdulatlanul. Végül könnycseppek gördültek végig az arcán, de amikor Gertz ismét kérlelni kezdte, hogy jöjjön ki, Sykes a fülére tapasztotta a kezét. Valamivel később megmozdult a haja, úgy hullámzott, mint valami apró gabonaföld, s Gertz ráébredt, hogy valamennyi szála az égnek áll.
Hirtelen Sykes megpróbált kézen állni, de sikertelenül, másodszor is próbálkozott, de csak a harmadik kísérlete járt eredménnyel. – Mi a francot csinál? – ordította Gertz.
– Minden a… ejef néjetet llá – összerogyott.
A kísérlet véget ért, megszólalt a kürt. A gépezet elcsendesedett. Kinyílt az acélajtó és belépett Gordie, nyomában a feleségével. – Jól van? – kérdezte Gordie.
– Azt hiszem.
– Egy jó forró fürdő és egy masszázs kell magának, kedvesem – mondta Irma, miközben lesimította Darius haját.

*

Másnap reggel Sykes sápadt volt, de már pihentebb, amikor Gertz kikérdezte. Egyedül voltak a megfigyelő helyiségben. Kint esett a hó. – Milyen érzés volt? Mint maga a pokol?
– A mindenhol nem volt sehol, és a sehol ott volt mindenhol.
– Ez így egy kicsit zagyván hangzik.
– Ha el tudnám mesélni, elmondanám magának.
– Úgy viselkedett, mint aki figyel valamit. Azután égnek állt a haja és megpróbált kézen állni. Emlékszik?
– Őszintén szólva, nem. Minden a… feje tetején állt.
– Pontosan ezt mondta a múlt éjszaka is, csak éppen visszafelé, de gondolom, erre sem emlékszik.
– Nagyon depressziós voltam, azután pedig elveszítettem az eszméletemet.
– Azon tűnődöm, vajon mi történik majd az emberekkel a pólusok felcserélődésekor. Mindenki depresszióba zuhan s a végén elájul? Akkor nagyon biztonságos helyen kell tartózkodniuk. A fontos, hogy maga jó állapotban túlélte a kísérletet. Ez reménykeltő.
– Lehet, hogy kis időbe telik, amíg jelentkeznek az utóhatások. Talán mindenki másképpen fog reagálni – állapította meg Sykes.
– Maga és Norman Saul visszafelé mondták a szavakat, Saul Norman viszont nem.
– Mit mondott Norman Saul? Olyan hirtelen történt.
– Magnóra vettem. Egyetlen szóra sem emlékszik. – Gertz megnyomott egy gombot. “…ekiM …ekiM, llálef a… rőzs a"
– Abbamaradt nála ez?
– Csak egyszer-egyszer tűnik fel kifordított szó a beszédében.
– Gondolom, néhányan azért kezdenek élefazssiv… Te jó ég! Mi lehet az oka?
– Dezorientáció, összezavarodtak a vezetékek. S mi még csak szimuláltuk a pólusok felcserélődését.
– Hogy van Fields?
– Ely rendben van, mert még időben kihoztuk. Engem inkább az aggaszt, mi történhet az idősebbekkel a katasztrófa idején. Képesek lesznek-e fizikailag elviselni a feszültséget? Talán gyógyszerezéssel lehetne a helyzeten javítani.
– No és a monopol? – kérdezte Sykes maga számára is meglepő közömbösséggel.
– Az kétségtelen, hogy valami megbolondította a műszereket. A számlálón olyan hatalmas volt a mutató kilengése, hogy arra gondoltam, talán földrengés lehetett, de ezt a szeizmológusok tagadják. Azt hiszem, valóban monopollal volt dolgunk.
– Mi történt Norman Saullal?
– Egy kisebb horzsolást szenvedett a bal halántékán. Azt mondtam neki, hogy a felforrósodott mágnes égette meg. Persze hazudtam. Én magam kötöztem be a sebet, hogy senki ne láthassa. Adtam neki nyugtatókat és bezártam a betegszobába. – Úgy tűnt, Gertz a hóesést figyeli.
– Miért ez a titkolózás?
– A seb… egyáltalán nem szokványos. A területe kicsi, filléres nagyságú folt és csak felületi. Úgy tűnik, a szövet nem is sérült meg.
– Nem látom…
– Hát éppen ez az. A seb, egyfajta üres hely. A szövet ott van, meg is lehet tapintani, de látszatra olyan, mint az átlátszó zselé. A hús láthatatlan.
– Tessék?
– Igen. Fokozatosan visszanyeri a színét – éppen most ellenőriztem; a beteg nem érez fájdalmat, és néhány órán belül helyreáll minden. De az eset után közvetlenül a szövet teljesen átlátszó volt. Alatta jól lehetett látni az ereket. Nem is tudom, mi történt volna, ha nem csak egy pillanatra pillant bele a szerkezetbe.
– Hihetetlen, maga csak viccel.
– Sajnos nem.
– Amennyiben a monopol a rendkívül magas mágnesesség hatására jelent meg, akkor az F-napon (felcserélődés) még egy vagy akár több monopol is megjelenhet.

*

Ezzel a munka még nem ért véget. A mágneses kísérleti csoport férfi és női tagjait buszok szállították a helyszínre. A félhenger alakú fém barakkokban laktak, volt fedett uszodájuk, tornatermük, szabadidőközpontjuk, ahol alkalmanként bulikat rendeztek, no persze nem olyanokat, mint a barlang másik részében lévő titkos létesítmény nagytorkú egyenruhásai. Biztonsági okokból tilos volt a kapcsolat a két csoport között, de Gertz, bár egyre jobban vonakodva, állandóan ingázott oda-vissza. Kezdett kételkedni az M-fegyverek létjogosultságában.

*

Sykes híres ember lett. Előadást tartott a Környezetvédelmi Tanács tagjainak, ahol előterjesztett egy válságprogramot, amelyben azt javasolta, hogy az elektromos telefon- és komputer-létesítményeket a mágnesességnek ellenálló anyaggal borítsák be. Előre megírt jelentését szigorúan cenzúrázták és mint a kormány alkalmazottja, kénytelen volt engedelmeskedni. Alá kellett értékelnie a helyzet súlyosságát. Nem említhette Enantiomorph nevét, s még kevésbé a szomszédos fegyverállomást, de a megengedett lehetőségek keretein belül világosan fejezte ki magát. Elismeréssel hallgatták, de nem rémültek meg – a közvélemény tudatáig csak annyi jutott el, hogy az iránytű a jövőben déli irányba mutat majd.
Személye és elgondolásai a tömegkommunikációs eszközök kedvenc témái közé tartoztak. Előszeretettel nevezték “mágneses ember"-nek. Egyszer hírül adták, hogy a repülőtéren, amikor Washingtonba érkezett egy megbeszélésre, valaki felkiáltott: “Sykes! Sykes! Darius Sykes!" Gordie Gordonnak kellett utat törnie a tömegben. “A mágneses ember!"
Egy amerikai turista, aki a Szovjetunióból tért haza, kézbesítette Maggie üzenetét, amelyben az állt, hogy néhány napig az Imperial Szállóban fog tartózkodni. Sykes felkereste. – Te jó ég! Szörnyen nézel ki!
– Sokat dolgozom – válaszolta Sykes.
– Remélem, csak ez az oka. Kíváncsi vagy a legfrissebb hírekre?
– Nagyon. – Sykes megfigyelte, hogy Maggie meghízott.
– Kitiltottak Szibériából. Mulatságos, rendszerint éppen fordítva történik a dolog. Folyik ott valami, amiről nem akarják, hogy tudomást szerezzek, de Jurij most is csak hallgat. Különben jobb is így, mert már halálra untam magam Usztyban, és Jurij amúgy is gyakran jön Moszkvába megbeszélésekre. Olyankor meglátogat engem és a gyerekeket. Ja, igen, már kettő van. Most már csak azért aggódom, ha Jurij befejezi azt, amin most dolgozik, engem többé nem engednek ki az országból. Jézusom, azok az oroszok agyonfaggattak, még hazugságvizsgáló géppel is. Arra voltak kíváncsiak, mennyit tudok Jurij dolgairól. Szerencsére tényleg ártatlan vagyok. Nem volt mit mondanom.
– Akkor nem is hoztál Jurijtól semmit?
– Ezt miből gondolod? – Körülnézett a szobában. A redőnyök le voltak eresztve. Félrehúzta a haját és letépte az egyik fülét.
– Maggie! – kiáltott fel Sykes döbbenten.
– Ne aggódj – nevetett az asszony. – Még mindig maradt belőle kettő. Ez csak egy darab műanyag. Jurij maga készítette, és nagyszerűen bevált. A cimpában van, ami neked kell. Adj nekem egy telefonszámot, ahol Kagan elérhet téged. Majd a fülben viszem haza. Jurij nem bízik meg a memóriámban. Sykes felírta a titkos telefonszámát.

*

Elmenet a szálloda előcsarnokában Sykes ezúttal engedett az ösztöneinek és odalépett a házi telefonhoz. – Nos, ugye, kitalálod…
– Kicsoda? – kérdezte Ruby félénken, de vidáman. – Gyere fel. A 820-as szobában lakom.
Sykes a lifthez ment. – Dee!
– Azt mondtad, sohasem kereslek fel, ha erre járok. Hát most itt vagyok.
– Remek.
Ruby mellett Sykes mindig nevetségesnek érezte magát, mert az asszony állandóan gúnyolódott vele, még olyankor is, amikor nem szándékosan tette. De mostanra már megváltozott a helyzet. Sykesból nagy formátumú ember lett, akiből nem lehet gúnyt űzni. Ezt Ruby is megérezte, és hangnemet változtatott. Ruby részéről ezt a viselkedést nem lehet megalkuvásnak tekinteni.
– Emlékszel, legutóbb a halálról beszélgettünk? – mondta Sykes.
– Megígérted, hogy nélkülem nem teszed – emlékeztette Ruby.
– No persze, a halált is különbözőképpen lehet értelmezni. Ha a lélek szempontjából nézed, nem igazán halsz meg, csak eltűnsz. Testileg semmivé válsz, ez minden. Az emberek többé nem láthatnak. Egy szám leszel a halálozási statisztikában.
– És?
– És azt hiszem, pusztán fizikai értelemben is el lehet tűnni. Nem sokáig, de ahhoz elegendő ideig, hogy kialakuljon az a benyomásod, hogy a másik értelemben tűntél el. Tudsz követni?
– Nagyjából.
– Ha egyáltalán történik valami, és lefogadom, hogy fog, a dolog nagy veszélyeket rejt magában. Akár a másik értelemben is el lehet tűnni, úgy értem, meghalni.
– A jóslataid eddig bejöttek – mondta a nő szerényen, minekutána annak idején annyiszor gúnyolta a férjét elméleteiért.
– Jó volna eltűnni, mert az a valódi életet jelentené. Távol ettől a világtól.
– Tetszik az ötlet. És te is tetszel.

*

A műanyag fülből előhúzott mikrofilmen egy néhány héttel korábbi dátummal íródott levél volt. Gertz, a minden ízében tökéletes kém ügyességével szerzett egy nagy teljesítményű írásvetítőt Sykesnak. Egy szóval sem firtatta, mi áll a levélben.

KEDVES DARIUS MICHAEL,
üdvözlet a Távol-Keletről. Vagy inkább a Távol-Nyugatról? Azt hiszem, valóban így lesz. Rövidre fogom a helyszűke miatt. Sok minden történt a találkozásunk óta eltelt idő alatt. A tevékenységedről remekül képet tudok alkotni azzal, hogy egyszerűen követem a következtetéseidet a logikus végkifejletig. No és persze készítettünk műholdfelvételeket Kentuckyról, ahogy ti is Usztyról. Az erőfeszítéseink párhuzamos úton haladnak.
Nem pusztán azok a kilátások töltenek el halálos aggodalommal, hogy mivel is kell majd megküzdenünk a Föld mindkét oldalán, hanem az esemény időzítése. Itt senki nem ért velem egyet, de én meg vagyok győződve róla, hogy az első súlyos jelenségek már jövőre bekövetkeznek, maga a pólusok felcserélődése pedig röviddel később. Fel tudunk-e készülni addigra, te és én?
Sikerült nekem is, csakúgy, mint neked – amint azt kémeink jelentették – a tudományos kutatócsoportban megszerezni a vezető szerepet, de ahhoz nem elegendő a hatalmam, hogy a fegyverkezőket eltérítsem a szándékuktól. Azt hiszem, ez nem fog sikerülni.
Szakembereink közül néhányan meg vannak róla győződve, hogy a ti létesítményetek túlságosan nagy ahhoz, hogy pusztán békés célokat szolgálj ön. Én sem lennék meglepve.
Valójában egy erős klikk demonstrációra kívánja felhívni az amerikai felet, még mielőtt valóban elkezd növekedni a mágnesesség, s ha erre nem reagáltok, ki tudja, mi jöhet utána.
Ergo neked is feladatod, hogy igyekezz meggyőzni bennünket békés szándékaitokról. Lehet, hogy neked kell rávenni a fejeseket, hogy tegyék meg a megfelelő lépéseket.
Ne is próbálj meg kapcsolatba lépni velem – túlságosan veszélyes. De már nincs messze az az elképesztő áttörés, amelynek következtében ismét kapcsolatba léphetünk.

Ölel
Jurij

Az M-fegyverek ügye már előrehaladott állapotban volt. Homályos utalásokat szivárogtattak létezésükről, és az újságírók úgy értesültek, hogy a fegyvereket támogató és ellenző csoportok között elkeseredett harc folyt az elnök befolyásolásáért. Ez nem egészen felelt meg a valóságnak. A Nemzetbiztonsági Tanácson és a Hadsereg Egyesített Főparancsnokságán belül valóban léteztek kemény ellentétek abban a kérdésben, hogy nyilvánosságra hozzák-e a fegyverek létezését, és kössenek-e leszerelési megállapodást az oroszokkal. Néhány magas rangú, vakmerő vezető az egyoldalú akció pártján állt, mivel nem hitt abban, hogy a mágnese háború jó befektetés lehet. Bárhogyan is gondolkoztak a riválisok az elnök nemtörődömségéről és befolyásolhatóságáról, a folyamat megindult. Az elnök, aki jócskán benne járt elnöksége második félidejében, már régen elhatározta, hogy kifejlesztik és szükség esetén – most, hogy kitört a II. hidegháború – alkalmazzák is az M-fegyvereket.
Addig is mindenért a “Szupergrupp" volt a felelős. A csoport hatvanötödik ülésén, amelyen katonatisztek is részt vettek, most is, mint mindig, T. T. Rubb elnökölt, akiből jelentős tudományos személyiség lett a kormányban a mágneses szituáció miatt. Az ülés témája az lett volna, hogy megvizsgálják, hogyan sikerült koordinálni a különböző erőfeszítéseket, de erre már nem került sor.
– Dr. Sykes – kezdte Rubb higgadtan –, változott-e valami azt a becslését illetően, hogy mikor következhet be az a kis mágneses közjáték?
– Valamikor a jövő év folyamán, ahogy jósoltam, s a véleményem nem változott.
– Úgy érti, ekkor következik be a mágnesesség szórványos megnövekedése?
– Nem, maga a pólusok felcserélődése – mondta Sykes határozottan.
– Dr. Gertz? – kérdezte Rubb.
– Az én következtetéseim mindig is kevésbé voltak pesszimisták, mint nagyra becsült kollégámé – mondta őszinte hangon Gertz. – De most egyetértek vele, a legjobb, ha felkészülünk. A kutatóállomáson jól haladunk, de meg vagyok róla győződve, hogy az országos védőpajzs-program, nem beszélve az egész világról, jócskán le van maradva.
Adamantine csak ekkor lépett be. – Szót kérek. Fontos információk birtokába jutottunk. A Kamcsatka-félszigetről készült legfrissebb műholdfelvételeken szokatlan objektumok láthatók. Szakértőink még soha nem láttak ehhez hasonlót.
– Leírná, milyenek ezek az objektumok? – kérte Black.
– Nézzék meg a saját szemükkel.
Az admirális intésére elsötétült a szoba és a vásznon megjelentek a fényképek. A magasba törő valamik henger alakúak voltak, leginkább üreges csövekre emlékeztettek. Felgyulladt a villany.
– A fenébe is! – szólalt meg Plessas tábornok. – Vajon mik ezek?
– Elképzelhető, hogy receptortornyok, másfélék, mint amilyen nekünk van, de ugyanúgy működnek – mondta Sykes kissé nyugtalanul, mert eszébe jutottak Kagan szavai a demonstrációról.
– De azért ebben nem egészen biztos – mondta Adamantine támadóan.
– Nem.
– Hadd nézzem meg még egyszer a felvételeket – mondta Gertz. – Úgy hiszem, ezeknek az eszközöknek nincs köze a pólusok felcserélődésének leküzdéséhez.
– Néhány emberem úgy véli – mondta nyersen Adamantine –, hogy ezek fegyverek, amelyek mágneses sugárrészecskéket képesek kilőni a világűrbe, s ezzel működésképtelenné tenni a műholdakat. Kettőt találhatnak, hogy kiét.
– Mit tegyünk most? – kérdezte Rubb.
– Hivatalos tiltakozást tehetnénk közzé – mondta Black.
– A probléma az – mondta Rubb –, hogy az oroszok attól való félelmükben, hogy mi találunk először támadni, hebehurgya módon még bevetik ezeket a fegyvereket.
Plessas felállt és vastag lábain fel-alá járkált a szobában. – A műholdak nélkül olyanok lennénk, mint a vak ember.
– Jól oda kéne sózni azoknak a csöveknek az M-fegyverrel – javasolta Adamantine. – Milyen állapotban vannak az M-fegyverek jelen pillanatban?
Amit Gertz a laboratóriumban látott, végül is megrémítette. – A kipróbálásuk befejeződött – mondta Gertz vonakodva. – A fegyverek kitűnőek, dicsőségére az invenciózus szakértelemnek.
– Remek – mondta Adamantine, hegyes állat simogatva.
– A fegyvereket meg kell semmisíteni – szólalt meg váratlanul Gertz. – Túl veszélyesek ahhoz, hogy a polcon tartsuk őket. Rosszabbak még a vegyi fegyvereknél is, amelyeket, a feltételezések szerint, nekünk kellett volna megsemmisíteni.
– Lamont, maga megsemmisítené a létező legmodernebb fegyverzetet? – kérdezte sóhajtva Rubb.
– Meg.
– Az Elnök ezeket a fegyvereket támogatja, mert nem nukleáris töltetűek. Bizonyos értelemben békések – mondta Black, miközben elővett egy papír zsebkendőt.
– Az Elnök nem tudja felfogni, hogy az M-fegyverek, a maguk sajátságos módján, legalább olyan szörnyűek, mint a nukleáris fegyverek, ráadásul könnyebben célba juttathatók.
– Elfelejti, hogy csak az elrettentés a célunk – mondta Plessas.
– Lehet, hogy ők is csak fenyegetni akarnak.
De mindkét fél megfeledkezhet eredeti szándékáról – mondta Gertz.
– Kényszeríteni fogjuk őket, hogy visszakozzanak – erősködött Adamantine. – Lássuk, mit tudunk felsorakoztatni ellenük.
– Lehet, hogy nem szándékoznak támadni.
– Javasolhatok egy kompromisszumos megoldást? – kérdezte Rubb. – Azonnal harcrendbe állítjuk az M-fegyvereket ott, ahol kell. A hadászati szándék legkisebb jelére megsemmisítjük az oroszok szibériai henger alakú micsodáit, és szigorúan figyelmeztetjük őket, de csak akkor. Rendben?
Rubb, Plessas, Black, Adamantine és Gertz megállapodtak ebben. Sykes nem szólt egy szót sem. Kint az előcsarnokban vállon veregette Lamontot. – Most úgy beszélt, mint egy igazi vezető.
– Dehogy. Az maga.
– Én nem vagyok az, tényleg. Csak a körülmények kényszerítettek ebbe a szerepbe. Boldog leszek, ha már túl leszünk a dolgon. Remélem, majd a helyembe lép.
– S magával mi fog történni?
– A jó öreg tudósok sosem halnak meg. Csak eltűnnek.

Tizennegyedik fejezet
Nem akarásnak nyögés a vége

A tavasz, a nyár és a kora ősz szinte baljós nyugalomban telt el. Az ingadozásoknak már jelentkezni kellett volna a mágneses erőtérben, hogy azután a rákövetkező évben megtörténjen a pólusok felcserélődése. Ám a mérőeszközök mutatói nem mozdultak, és Sykes csak sejthette, hogy a naptevékenység befolyásolja a Föld mágnesességét. Amennyire munkatársai tudták, a már szinte fanatikussá vált Sykesban fel sem merült annak lehetősége, hogy esetleg tévedhetett.
A tudomány és a technológia sikeresen meghódította a világűrt, de keveset tud még a Föld belsejéről, ahová néhány tíz kilométernél mélyebbre még soha nem hatolt ember. De lent a mélyben szünet nélkül zajlanak a folyamatok. A Föld a maga titokzatos módján irányítja saját sorsát, nem törődve a felszínén csetlő-botló kétségbeesett lénnyel.
A Föld magja a középpontjában a legforróbb, az olvadt vas feljut a kéreghez, lehűl, lesüllyed, örvényeket hoz létre. A megolvadt vasérc elektromosságot fejleszt, miközben áthalad a mágneses erőtéren, amelyet a Nap több milliárd évvel ezelőtt itatott át; az elektromosság felerősíti a mágneses teret, amely kölcsönhatásként felerősíti az elektromosságot. Fortyognak az örvények, a déliek száma egyre növekszik. A hullámok, akár egy folyóé, átrohannak a Föld középpontján, ellenállhatatlanul nő az erő, fokozódik a nyomás.

*

Októberben azután jelentkeztek a végkifejlet előjelei. Az erőtérben rendszertelen időközökben fellépő, de jelentős ingadozások okozták kétségkívül, hogy madarak fának repültek, autók irányt változtattak, liftek elakadtak, páncélszekrények zárai beragadtak. Egyes helyeken a férfiak képtelenek voltak lehúzni a sliccüket, a nők kikapcsolni a melltartójukat. Megszaporodtak a kísértetjárta házakról szóló történetek. Az újságírók viccelődtek az esetek kapcsán, de nem úgy azoknak a laboratóriumoknak a dolgozói, akik regisztrálták az ingadozásokat, amelyek végre kétségkívül megerősíteni látszottak azt a teóriát, amelynek még a tudósok sem adtak hitelt. A legnagyobb bankoknál, számítógépgyártó cégeknél (IBM, GE, ATT, GM) és olyan vállalatoknál, amelyeknek a munkája főként a számítógépektől függött, sietve konferenciákat hívtak össze, hogy megvitassák, mit lehetne tenni, ha a helyzet rosszabbodik.
Az Elnöknek azonban sikerült elhalasztania az Enantiomorph létezéséről szóló bejelentést a novemberi elnökválasztásig (2008), amelyen az ő pártja győzedelmeskedett.
Az utódjának az volt az egyetlen szerencséje, hogy az egész városokat megbénító jelentős mágnesesség-ingadozások nem következtek be jóval korábban.
A Washingtonból érkező kis katonai repülőgép a Colossal barlang közelében szállt le néhány nappal a választások után. Rubb, Adamantine, Plessas és Black szállt ki a gépből. A leszállópálya mellett Sykes várt rájuk egy furgonban.
– Nincs sofőr maguknál? – kérdezte Rubb.
– Nincs, uram. Számítva arra, hogy evakuálni kell a személyzetet, létszámukat igyekeztünk a minimumra csökkenteni – válaszolt Sykes.
Minthogy a vendégek arra számítottak, hogy még aznap délután visszautaznak, csupán aktatáskáikat hozták magukkal.
– Éppen itt volt már az ideje, hogy eljöjjünk ide – mondta Adamantine kíváncsian. – Már hónapokkal ezelőtt készültünk, de maga folyton csak halogatta.
– Igen, uram. Azt akartuk, hogy a létesítmény tökéletesen elkészüljön, mielőtt önök megtekintik.
– Ez azt jelenti, hogy most már minden a helyén van?
– Mindjárt meglátják. A világnak meg kell tudnia, mit hoztunk itt létre – mondta Sykes, hangjában ellenségességgel vegyes büszkeség csengett. – Nyilvánosságra kell hozni.
– Még nem – mondta Rubb.
– De miért?
– Lehet, hogy sor kerül egy kis erőfitogtatásra.
– Erőfitogtatás!
– Már megint azok a rohadt fegyverek – mondta Sykes fogcsikorgatva.
Black kibámult az ablakon. – Kérem, magyarázza el még egyszer a magas antennák rendeltetését.
– Két feladatuk is van – fogott bele Sykes, szinte vonakodva. – Egyrészt villámhárítók, nehogy villámcsapás érje az állomást, valamint a felcserélődés utolsó fázisában, amikor nagyon intenzív lesz a mágnesesség, a tornyok magukhoz vonzzák és elnyelik a mágneses részecskéket. A rendszer lényege az, hogy mágnesességet vonjunk el az erőtérből. Már csekély százalék is sokat számíthat.
– És pályára állították a műholdat is.
– A szinkron váltószerkezetet. Önök is látták a grafikonokat. A műhold az egyik gyűrűből a másikba fog mágnesességet áttáplálni, így próbálva bizonyos mértékig neutralizálni őket, legalábbis remélem, hiszen ezt nem állt módunkban kipróbálni. Minden apróság hozzásegíthet, hogy átvészeljük a katasztrófát. És még az oroszok erőfeszítéseire is számítok. – Sykes azon töprengett magában, vajon Kagan miért hallgat már olyan régóta.
– A forró drót él. Az oroszok azt állítják, felkészültek – mondta Rubb. – Csak azt tudnám, mire.
Az autó megállt egy kapunál, amelyet két fegyveres katona őrzött.
– Minden rendben, őrmester – mondta Sykes.
– Sajnálom, uram. Azt a parancsot kaptam, hogy minden belépőt ellenőrizzek.
A látogatók felmutatták csillagos-sávos igazolványaikat, majd a tv-kamerák által szemmel tartott bejáraton keresztül Sykes mögött beléptek egy kis, üres szobába. – Csodálom, hogy eddig még nem kerültek bajba – mondta Adamantine. – Sehol egy szenzor, sehol egy kutya, még páncélajtó sincs. Csak a katonák, akiket könnyűszerrel le lehetne fegyverezni. Az ember szinte akadálytalanul besétálhat ide. Elszánt fegyveresek egészen biztos, hogy bejutnának.
– Nézze, uram, ott van a kerítés. És… engedjék meg, hogy bemutassam. Önnél van fegyver az aktatáskájában, igaz? – Sykes az egyik képernyőre mutatott, amelyen jól kivehetően látszott a pisztoly.
– Ilyen utakra biztonsági okból mindig magammal hozom – mondta Adamantine.
– Kérem, hogy a pisztoly agyát tartsa a kezében, különben még eltörhet az ujja. – Sykes felemelte a kezét, ezzel nyilvánvalóan megszakított egy fotocellás áramkört. A pisztoly kirepült Adamantine szorításából és egy hatalmas csattanással egy fémlapnak ütközve odaragadt. – Ugyanez történik minden egy fontnál nehezebb fémtárggyal. Mehetünk tovább?
Néhány kattanás után kinyílt az ajtó. Gertz felállt a megfigyelőszoba műszerpultja mellől, hogy köszöntse az érkezőket. – Isten hozta önöket, uraim. Sykes azt még elfelejtette említeni, ha engedély nélkül szállt volna le a repülőgépük, vagy a kerítést tankkal áttörve akartak volna behatolni, mágneses fegyver segítségével tettük volna irányíthatatlanná a járműveket. Hát igen, védelemben nincs hiány.
– Ez az I. Szint – magyarázta Sykes. – Innen tartjuk megfigyelés alatt a föld mágneses rendszerét. – A komputerek mellett dolgozó úgy ötven technikusra mutatott. – Újra és újra ellenőriznek minden jelenséget. Jóslataink szerint a legnagyobb arányú ingadozás hamarosan bekövetkezik.
– S mi lesz azután? – kérdezte Black.
– Valószínűleg ez lesz a fő esemény előfutára.
– Maga még mindig bizonytalan? – kérdezte Black.
– Az kell, hogy legyek.
– Honnan fogják tudni, ha elkezdődött?
– Ha majd az Északi- és Déli-sark felett tartós fényjelenség látszik, de nem az Északi Fény (Aurora Borealis), az lesz a jel. Akkor az I. Szinten életbe lép a Kék Zóna. Folytatjuk az állandó megfigyeléseket. Ha a mágnesesség elér egy bizonyos fokot, áttérünk a Piros Zónába, ami azt jelenti, hogy visszavonulunk a II. Szintre, amelynek még tökéletesebb a védőborítása. Feltételezve, hogy még rosszabbodhat a helyzet, rendelkezésre áll a védelem legfelsőbb foka, a Sárga Zóna, amely a III. Szinten található, s ahová lifttel, vagy szükség esetén lépcsőkön tudunk lejutni. Az ott dolgozó személyzet létszámát csökkentenünk kell, úgy egy tucatra. Kívánják megtekinteni ezt a szintet? Lamont, magával a II. Szinten találkozunk majd.
A III. Szint száz láb mélységben volt. A társaság lifttel érkezett oda. A helyiség sokkal inkább egy föld alatti bunkerhez hasonlított, kicsi volt és kényelmetlen, benne csupán primitív felszerelések. A légkondicionáló berendezés halkan zúgott. A hatalmas monitorok sötétek voltak. Az irányítópult gombjai világítottak a sötétben. – A védekezésnek az a lényege – mondta Sykes –, hogy ennek a berendezésnek kell elviselnie a légkörben keletkező gyűrűkből származó megnövekedett mágnesességet. Ez az oka annak, hogy ennyire védett helyen szereltük fel. Ahhoz, hogy működtetni tudjuk a műholdakat, tudnunk kell, hogyan mozognak a gyűrűk. Ebben segítenek a képernyők.
– Az mi? – kérdezte Adamantine a helyiség távolabbi részébe mutatva.
A kötelekkel elkerített rész közepén egy fémnyíl – úgy egy méter hosszú – egyensúlyozott a talapzatán.
– Egy rendkívül érzékeny iránytű. Ez az elektronikus szerkezeteknél sokkal megbízhatóbban tudatni fogja, ha a pólusok helyet cserélnek. Indulhatunk vissza a II. Szintre?
Sykes hangjában volt valami fenyegető. – Miért hagyta a II. Szintet a végére? – kérdezte Rubb bátortalanul.
– Az önök szempontjából ez lesz a legérdekesebb.
– Ez itt a mágneses laboratórium – mondta Sykes –, ahol kiterjedt kísérleteket végeztünk azzal kapcsolatban, hogyan hat a megnövekedett mágnesesség az emberre. A jelentést megküldtem önöknek. Elolvasták?
Valamennyien hallgattak.
– Hát akkor legyen. – Sykes kiosont a helyiségből, s bezárta maga mögött a masszív ajtót. Az ellenőrző teremben Gertz állt, arcán sötét, sátáni vigyorral.
– Mi a fenét csinálnak? – kérdezte Adamantine.
– Ott bent jócskán meg tudjuk növelni a mágnesességet, ha akarjuk. – A gépek feldübörögtek.
– Hamarosan kapnak egy kis ízelítőt.
– Sykes, magának elment az esze? – kérdezte az admirális.
– Nem hinném. Maga mit gondol, Lamont?
– Maga a legjózanabb ember, akit ismerek.
– Mi a céljuk ezzel? – kérdezte Black.
– Azt akarom, hogy hívják fel telefonon az Elnököt és győzzék meg, hogy a forródróton vegye fel a kapcsolatot az oroszokkal és magyarázza meg nekik, nem áll szándékunkban bevetni az M-fegyvereket, még akkor sem, ha ők támadnának először.
– Ezt nem fogja megtenni – mondta Plessas.
– Közhírré kell tennie, hogy az országban valószínűleg vészhelyzet fog kialakulni, s ha igen, bizonyos lépéseket meg kell tenni. Összeírtam a listát.
– Az Elnököt nem lehet befolyásolni – mondta Black.
– Később talán majd hajlandóak lesznek jobban latba vetni rábeszélőképességüket.
– Ugyan már, Darius – próbált Rubb hízelegni.
– Ne akarja, hogy kirúgassam. És maga se, Gertz,
Sykes hirtelen szidalmazni kezdte őket. – Magát, Rubb, mindig megvetettem a manipulációi miatt. Íme, Vic Adamantine, a pöffeszkedő hólyag. Plessas tábornok, a kövér disznó. Jerome Black a gumigerincű tudományos tanácsadó. Magukban nincs egy szemernyi kurázsi. Nos, engem nem akadályozhat meg senki. Addig tartom magukat odabent, amíg már azt sem tudják, hol a fent és hol a lent. Míg nem keveredik egészen össze a nyelvük. Nehogy azt higgyék, hogy megbánom, amit teszek. Nem, véleményem szerint nagyon is magukra fér egy kis szenvedés. Minél több, annál jobb. Úgy ám!
– Csak blöfföl – mondta Adamantine.
– Még hogy blöffölök? Gertz, kapcsolja a gépeket nagyobb sebességre. Ohhh – vihogta Sykes – Alig várom, hogy lássam, amint ezek a fickók egymásnak ütköznek a földön fetrengve és kegyelemért könyörögnek.
– Nyugodjon meg, Darius – mondta Gertz.
– Megnyugodni? A katasztrófa itt van a nyakunkon, én meg nyugodjak meg? Nem engedhetjük meg magunknak a fegyverkezés luxusát. Szükségünk van az oroszok segítségére, nincs itt az ellenségeskedés ideje. Addig nem nyugszom meg, míg bele nem egyeznek, hogy felhívják az elnököt. Adjon nekik egy kis kakaót, Lamont.
– Mi az a “kakaó"? – kérdezte Black idegesen.
– A föld mágneses erőtérének 40 000-szerese.
– Te jó ég! – nyelt nagyot Black.
– Legalább megértik, milyen érzés lesz majd a pólusok felcserélődésének idején.
– Ilyen gyorsan soha nem növeltük még a mágnesességet – figyelmeztette Gertz. – És nem vagyunk tisztában az egészségi állapotukkal sem.
– A pólusok felcserélődésének hatása senkivel sem fog kivételt tenni. A döntés az ő kezükben van. – Ezzel Sykes távozott.
Hamarosan Gertz is elhagyta az ellenőrző szobát, de a csapdába ejtettek minden mozdulatát videóra rögzítették.
– Ez a Sykes egy őrült. Megmondtam, hogy le kellett volna tartóztatni – mondta Adamantine.
– De végül maga is megváltoztatta a véleményét – mondta Rubb.
– Hogyan jutunk ki innen? – kérdezte Black.
– Nem hiszem, hogy sikerülne – mondta Plessas. – De hiszen nem is történik itt semmi.
– Oda nézzenek, a mérő számlapja kékből pirosra változott! – kiáltotta Black.
Múltak az órák a mágneses laboratóriumban. A négy férfi az ágyakon gubbasztott, arcuk és testtartásuk érzelmeikről árulkodott. Rubb morózus volt, Adamantine mérges, Plessas zavart, Black pedig félt. – Ez rettenetes – mormogta. – Úgy érzem, valaki cimbalmon játszik az agyamban.
– Meghalok – mondta Rubb. – Szeretném, ha feladnánk.
– Az isten verje meg! – ordította Adamantine. – Mi soha nem adtuk fel a léntezséregnet.
– Visszafelé mondta azt, hogy a “tengerészetnél" – dadogta Plessas.
– Rossz a hallása – dörmögte Adamantine –, akár a modora.
– T. T., maga is hallotta, hogy visszafelé mondta azt, hogy a “tengerészetnél"?
– Hmmm?
– És maga, Jerome?
– Honnan tudnám? Azok a cimbalmok… Oda nézzenek! A számlap most már sárga. Én is szeretném, ha feladnánk.
– Minek is nevezte magát Sykes? – fröcsögte Adamantine. – Gumigerincű tudományos tanácsadónak, és neki van igaza.
Plessas észrevette, hogy Sykes és Gertz visszatértek az ellenőrző szobába. – Csak kerüljenek egyszer a kezem közé!
Gertz nevetett.
– És maga is, Black. – Plessas megindult felé, megbotlott és ottmaradt elterülve a földön.
– Nem kellene… – próbálkozott Gertz.
– Nem! Azt akarom, hogy megadják magukat – válaszolta Sykes, s szavait a bentlévők is jól hallhatták.
– Lászsaro! Lászsaro! – kiabálta Adamantine rekedten.
Gertz megint elnevette magát. – Felcseréli a szótagokat. Ez új dolog.
– Dpak eb, et sokscom, adáltémezs, et őverazs iszójsoyguh! – bugyogott elő az összegömbölyödött Adamantine szájából.
Black felállt, bár minden ízében remegett. – Minthogy egyedül én vagyok abban az állapotban, mindannyiunk nevében kelézseb. Feladjuk.
A gépek leálltak. A többiek aludtak, de Black néhány csésze kávé után felemelte a telefonkagylót és tárcsázott. – Kérem, kapcsolja az Elnököt. Dr. Jerome Black keresi… Tudom, hogy késő van… Nem zavarnám, ha nem lenne nagyon fontos… – Sápadtan Sykesra vigyorgott. – Elnök úr? A jövő hétre tervezetteket lehetetlen megvalósítani. Nem, uram. A helyzet túl veszélyes, mint azt… Mike Sykes… igen, Enantiomorph… meg van róla győződve, hogy hamarosan elkezdődik a pólusok felcserélődése. Újabb bizonyítékai vannak. Uram, azt hiszem, azonnal fel kellene venni az oroszokkal a kapcsolatot a forródróton. És azt javasolnám, készüljön fel, ha Sykes szól, hogy itt az ideje, beszédet kell mondania a televízióban… – Letette a kagylót, és azt mondta Sykesnak: – Az Elnök egyetértett.

*

Sykes egyedül volt az obszervatóriumban, onnan figyelte, hogyan száll fel a katonai repülő. Meglepetésére megcsörrent a telefon. Először csak recsegést hallott, majd lassan, mintha egy kísértet beszélne, meghallotta a hangot.
– Darius? – kérdezte a hang távolról.
– Igen.
– Darius Michael? – A hang már jobban kivehető volt, s Sykes felismerte az akcentusról. – Hallasz engem?
– Jurij! Igen! Hogy a csudába…
– Ne is törődj most ezzel. A földön keresztül jutó mágneses frekvencia segítségével… Ennek még a katasztrófa idején is működnie kell. Titkos, nem mintha ez számítana. Az Elnökötök jelentkezett, hála az istennek, így a mi részünkről nem fenyeget többé az agresszió veszélye.
– S a mienkről sem, ahogy ezt bizonyára ő is közölte. Jurij, hallasz?
– Igen, ha nem is túl jól.
– Azt hiszem, a “helycsere" küszöbön áll. Csak hetek, vagy talán napok kérdése.
– Nekünk nincsenek ilyen adataink.
– Azt hiszem, az én számításaim pontosak. Felkészültetek?
Kagan sietve felsorolta az ötös állomáson bevezetett védelmi intézkedéseket, amelyek sokban hasonlítottak az Enantiomorphban bevezetettekhez. – Veletek egy időben tudni fogjuk, ha előállt a vészhelyzet. Kapcsolatba kell hogy lépjek majd veled, mert egyedül nem megy. Vonalban leszel?
– Igen.
– Darius?
– Tessék?
– Biztos vagy abban, hogy nem lesz támadás?
– Egészen biztos.
– Akkor mindkettőnknek sok szerencsét. No meg az egész világnak, ha ez nem túl érzelgősen hangzik. – Süket csend állt be a telefonvonalba.

*

Az Elnök bejelentést tett Enantiomorph létezéséről, amelyet egy lehetséges katasztrófa indokolt, de az óvintézkedésekről éppen csak említést tett, nyilvánvalóan arra várt, hogy a megfelelő kormánykörök dolgozzák ki. Körülbelül ugyanebben az időben az Északi Fény, eddig még sosem látott mértékben déli irányba tolódva jelent meg az Egyesült Államok északi része fölött. Hatalmas közlekedési dugókat okoztak azok az emberek, akik megálltak, hogy megbámulják a táncoló fényeket.

MÁGNESES VÉSZHELYZET

A városokban megállt az élet.
Az elektromos szolgáltatás szünetel.
A gépek leálltak. A hidak felmelegedtek.
Nem mozdult semmi két óra hosszat.

*

December 8-án 12.02-kor a szálláshelyeken felbúgott a sziréna, s a személyzet, kék egyenruhájában, gyorsan elfoglalta a helyét a műszereknél. A műhold segítségével a képernyőkön halvány, de állandó fényt lehetett megfigyelni az Északi- és Déli-sark felett. Elérkezett a pólusok felcserélődésének ideje, és Sykes ezt közölte Jerome Blackkel.
Egész éjszaka őrületes tempóban folyt a munka. A földet nyolc szektorra osztották fel. Valamennyinél földi szerkezetek és műhold segítségével ellenőrizték a technikusok a mágnesesség növekedését, de csak kismértékűt sikerült regisztrálni. Ebben nem volt semmi meglepő, hiszen nem törvényszerű, hogy a föld mágnesessége is olyan fokozatosan emelkedjen, mint az a mágneses laboratóriumban lefolytatott kísérlet során történt. A növekedés a valóságban lökésszerű.
– Az Elnök miért hallgat még mindig? Mire vár még? – mérgelődött fennhangon Sykes.
– További bizonyítékokra – mondta Gertz. – Nem vállalhatja azt a lehetőséget, hogy az egész csak vaklárma legyen.
– Remélem, nem fogja sokáig halogatni a dolgot.
– A türelmetlensége ezen nem segít. Irma, be tudna jönni? – szólt Gertz a mikrofonba. Irma engedélyt kapott rá, hogy ott maradjon a létesítményben, míg életbe nem lép a Piros Zóna. Ő volt Sykes őrangyala, aki, ha nem vigyáznak rá, magányában képes lett volna a végkimerülésig dolgozni. Irma meg is jelent azon nyomban. – A főnökünk feszült – szólt oda neki Gertz.
– Egy jó kis masszázsra van szüksége – mondta az asszony, és megfogta Sykes karját, hogy kivezesse. – Jézusom, de hiszen maga csont és bőr. A végén még egyszerűen eltűnik.
Az I. Szinten várakozókra feszült nyugalom telepedett. Furcsa módon senkiben nem merült fel, hogy szükség lehet speciális műhold-összeköttetésre, így a létesítményben mindenki a hagyományos televízióképernyőkre meredt. A 6.30-kor felolvasott hírekben még nem történt említés a szükségállapotról. – Mi kell ahhoz, hogy feleszméljenek?
– Az Elnök beszéde – mondta Gertz.
– A mágnesesség a 4-es szektorban gyorsan növekszik – kiáltotta valaki.
A 4-es szektor az Egyesült Államok keleti részét jelentette.
Nem sokkal ezután a tv radarmeghibásodásokról és a rádióadások összezavarodásáról számolt be, amelyek több repülőgép-szerencsétlenséget is okoztak; a halálos áldozatok száma jelentős. Délelőtt 10 órakor az Elnök televíziós beszédet mondott.
Külső megjelenésében nem volt semmi szokatlan: ugyanaz a ráncos, vidám arc, ugyanaz az eltökélten feszültségmentes viselkedés. Ahhoz, hogy az ember átérezze szavainak súlyát, legjobb lett volna csukott szemmel hallgatni a beszédét.
– Amerikai honfitársaim! Azért kértem most szót, hogy bejelentsem, bekövetkezik az a vészhelyzet, amelyről korábban már említést tettem. Minden jel arra mutat, hogy a Föld mágneses pólusai felcserélődnek, s ez még előre nem látható következményekkel járhat. Az emberek biztonságának érdekében bizonyos óvintézkedéseket meg kell tennünk.
Mivel a legutóbbi légi katasztrófákat is kétségkívül a mágneses változások eredményezték, ezúton elrendelem, hogy az amerikai légtérből minden légijármű kivétel nélkül azonnal szálljon le.
A tudósok arra figyelmeztetnek, hogy a légkör felső rétegeiben zajló mágneses aktivitás következtében komoly elektromos viharok törhetnek ki, bár azt nem tudják pontosan előre jelezni, hogy ezek váratlanul hol jelentkeznek. A lehetőségekhez képest ne maradjanak a szabadban.
Ne használják a fürdőkádakat és az úszómedencéket. Legyenek különösen óvatosak a tűzzel, mivel előfordulhat, hogy a tűzoltók nem lesznek képesek a segítségükre sietni.
A tudósok azt jósolják, hogy az elkövetkezendő napokban drasztikus mértékben fog növekedni a mágnesesség. A tengeren lévő hajók mielőbb térjenek vissza a kikötőkbe. Néhány napon belül elképzelhető, hogy már az autóvezetés sem lesz biztonságos. Ha szükséges lesz, el fogom rendelni az iskolák, kormányhivatalok és a nyilvános helyek bezárását, és nyomatékosan javasolni fogom, hogy az ipar és a kereskedelem is kövesse ezt a példát. A kórházak továbbra is működni fognak, de lehet, hogy odáig csak gyalogszerrel tudnak majd eljutni.
Zavar keletkezhet a televízió- és rádióadásokban, elromolhatnak a telefonvonalak, és áramkimaradások lehetnek.
Az idősebbeknek vigyázni kell arra, hogy ne hajszolják túl magukat, mert a megnövekedett mágnesesség amúgy is nagy fizikai megterhelést jelenthet.
Nem akarom önöket feleslegesen rémisztgetni, de most már itt az ideje, hogy megtegyük a szükséges óvintézkedéseket. Azok, akik saját házukban laknak, gondoskodjanak ivóvíz- és élelmiszer-készletekről, és alakítsanak ki óvóhelyeket a pincékben. Az emeletes házakban a liftek valószínűleg nem fognak működni. Elrendeltem, hogy a Polgári Védelem mindenhol Amerikában a metróállomásokon és egyéb hasonló föld alatti létesítményekben alakítson ki nyilvános óvóhelyeket. A föld alatt az ember bizonyos mértékig védve lesz a várható mágneses sugaraktól.
Mindezek ellenére ne essenek pánikba. Lehet, hogy nem is következik be ez a jelenség, vagy ha mégis, a következményei közel sem lesznek olyan súlyosak, mint most vázoltam. Mint már arról beszámoltam – mivel a pólusok felcserélődésére megvan minden esély –, felépítettünk egy csúcstechnológiával felszerelt hatalmas létesítményt, amely megvéd bennünket és a világ többi részét. Örömmel jelentem be önöknek, hogy ebben az erőfeszítésben a Szovjetunió lesz a partnerünk. Imádkozzunk, hogy sikerüljön.
Isten legyen az emberiséggel.
– Na, tessék – kuncogott Gertz. – Sikerült úgy elmondania, hogy még a szeme sem rezdült.
– Felhők gyülekeznek – mondta idegesen Sykes.

*

A délután végére, bár a futó vihar már elült, a mágnesesség ugrásszerűen megnövekedett. A gyűrűk még nem kezdtek el formálódni, de Gertz kipróbálta a műhold szinkron váltószerkezetét.

*

Jurij Kagan a második napon jelentkezett be, és Sykes kihangosította a beszélgetésüket, hogy a létesítményben mindenki hallhassa.
– Nálatok történik valami? – kérdezte Sykes.
– A szibériai egypólusú erőtérben hullámzások jelentkeznek – válaszolta Kagan.
– Érzékeltük mi is? – kérdezte Miké.
– Nem – válaszolta Gertz. – Bizonyára kismértékű volt.
– Mi nem észleltünk semmit a 6-os szektorban – mondta Sykes az orosznak. – Ellenőriznünk kell, hogy a szektor-felosztásaink összhangban vannak-e egymással.
A beszélgetés szörnyen unalmas felolvasással folytatódott, hosszúsági és szélességi körök véget nem érő listáját olvasták be egymásnak. Ezt a feladatot akár kezdő tudósok is el tudták volna végezni, de így legalább megtanulták, hogyan kell együtt dolgozniuk nagy sebességgel, amely létfontosságú volt ahhoz, hogy stratégiájuk hatásos legyen.
– Valamennyi szektor biztonságban? – kérdezte Sykes, mintegy gyakorlatképpen.
– Eddig még igen.
– Szorítsunk!

*

December 10-én az északi fény már szerte a világon látható volt. Ugyanebben az időben a tévéképernyők szürkén sercegtek, a rádió még működött, s nyilvánvalóvá vált, hogy a nyugtalanság a tetőfokára hágott. Szembeszökő volt, hogy az emberek nem segítették egymást a számtalan apróbb kellemetlenség leküzdésében. Épp ellenkezőleg, ingerlékenyek, kötekedők, sértődékenyek voltak.
De ez is csak látszatbéke volt egészen december 12-ig, amikor is a műholdkamerák hírül adták, hogy az Északi- és Déli-sark felett megkezdődött a kis fénygyűrűk kialakulása. Elszabadult a pokol a létesítményben, miközben Gertz hangja üvöltött a magnóról: “Piros Zóna! Piros Zóna!"
A személyzet fele visszavonult a II. Szintre, s a kék egyenruhát pirosra cserélték. A maradék fél visszatért a nikkelacél mágnesötvözettel védett félhenger alakú bádogkunyhókba, hogy ott várjon és reméljen. Sykes szeme nedvesen csillogott, amikor búcsút vett Irmától. Olyan volt, mint aki arra számít, már soha többé nem látja viszont.

*

– Itt aztán szó szerint forró lesz a hangulat, ha minden a tervek szerint halad – mondta Sykes már mélyen a föld alatt. – A mágneses hullámokat magukhoz vonzzák a tornyok, de valamennyit nem tudják levezetni. Szeretném még egyszer utoljára elismételni a tennivalókat. Amint, és ha, elérjük a Sárga Zónát, a személyzet felét evakuáljuk a kunyhókba. Lehet, hogy az utat lábbusszal kell megtenniük, ha az autóbuszok nem működnének. A kunyhók elég messze helyezkednek el tőlünk ahhoz, hogy biztonságosak legyenek. A személyzet maradéka leszáll a III. Szintre. Ha valami közbejön, s a mágnesesség növekedését nem tudjuk visszafogni, evakuálunk – a műszerek akkor amúgy sem működnének. De ne hagyják el a létesítményt az antimágneses öltözék és szemüveg nélkül, amelyeket hamarosan szétosztunk. Nem tudjuk előre megjósolni, milyen hatásokkal járhat, ha a mágnesesség elér egy bizonyos határt. Ja. És van egy hírem. Éppen most fejeztem be a számításokat a “helycserével" kapcsolatban. A folyamat a végén rettenetesen felgyorsul majd, s ez még segítségünkre lehet. Lamont, el tudja érni az elnököt?
– A telefonok nem működnek. A telex sem. Semmi nem működik – mondta Gertz az irányítópult mellől.
– El tudna jutni Washingtonba a furgonnal? – kérdezte Sykes Gordie Gordont.
– Mi akadályozhatna meg benne?
– Sietnie kell, és vigyen magával üzemanyagot. A benzinállomások, lehet, hogy már nem működnek.
– Semmi gond.
– Vegye fel a feleségemet az Imperiál Szállóban. Adjon rá egy sárga kezeslábast és vigye a III. Szint bejáratához. Hagyja ott az előcsarnokban. Gondoskodjék arról, hogy jól legyen lakva.
– Oké, főnök.
– Egy léleknek se szóljon róla, Gordie, rendben?
– Aha.
– Vigyen magával fegyvert, ha netán nehézségei támadnának útközben.

Tizenötödik fejezet
Felcserélt pólusok

A Földön lassacskán megállt az élet.
A Piros Zóna körülményei között elérkezett az ellenintézkedések ideje. Az állomás berendezéseinek halk zúgása arról tanúskodott, hogy megnövekedett az energiafejlesztés. A fények egy pillanatig vibráltak. Sykes és Gertz szótlanul, gondterhelten meredt egymásra.
Lézerrel még akkor is sikerülhet kapcsolatot teremteni a műholddal, ha az elektronikus összeköttetés már csődöt mondott, miként ez hamarosan be is következett. A vékony lézersugár belehasított a kentuckyi éjszakába, s elérte a műholdat, amely 600 kilométer magasan lebegett, az Egyenlítőtől kissé északra, mert arra számítottak, hogy mielőtt a két sáv keresztezi egymást, az északi gyűrű lesz az erősebb. A műhold hatalmasabb volt minden eddig felbocsátottnál, helyzetét változtatni lehetett, hogy alkalmazkodni tudjon a gyűrűk változó energiájához. A műholdnak az volt a feladata, hogy összekötő vezetékként funkcionáljon a két gyűrű között; az egyikből felvett mágneses energiát áttöltse a másikba, s ezzel az ellentétes erővel semlegesítse azt. A folyamat azonnal lejátszódik fordítva is, a második gyűrű energiájából visszatölt az elsőbe. Ugyanekkor a receptortornyok a kibocsátott ionok segítségével magukhoz vonzzák a mágneses sugarakat. Az oroszok védelmi rendszere is hasonlóan működött.
December 12-én a képernyőkön látni lehetett, ahogy a gyűrűk kialakulnak a pólusok fölött. Bár hatalmas méretűek voltak, kicsinek hatottak. Dacára annak, hogy rendkívüli veszélyt jelentettek, szinte művészi volt a formájuk.
– Mit gondol, ma éjszaka mi történik az országban? – kérdezte Sykes ásítva, hiszen már késő volt.
– Az emberek többsége pihen, de a bárok tömve vannak. Hamarosan életbe lép az autózási tilalom, de a rádióban hallottam, hogy a rendőrök nem fognak intézkedni. De hát minek is tennék. Holnap az emberek – hacsak valakinek el nem ment az esze – behúzódnak az óvóhelyekre, s mire kijönnek, ki tudja, nem vesztik-e el annyira a tájékozódási képességüket, hogy képtelenek lesznek autót vezetni. Biztosan lesznek ilyenek jópáran.
– Ez hamar elmúlik. Később még lesz min aggódnia.
– Nekem? Miért, maga hol lesz?
– Rám már nem lesz szükség.
– Sokkal inkább, mint eddig bármikor. Maga egy hős, Darius.
– A legkevésbé hős szeretnék lenni.
– De maga igazi vezető.
– Detto.
– De miért? – kérdezte Gertz, akiben ismét buzogni kezdtek a vezetői ambíciók.
– Mert a vezetés hatalmat jelent, és tőlem ez is teljesen idegen.
– Maga aztán dilis egy alak, Sykes.
– Dr. Semenzah is ezt mondta, és tudja, valahol mélyen igaza volt. Hiszek a tökéletességben. Nem abban, hogy elvégzek egy munkát, vagy elérek valamit, vagy valami ehhez hasonló, hanem a tökéletességben. Belátom, ez szamárság.
– És mi az a tökéletesség? – csipkelődött kedvesen Gertz.
– A természet törvénye, azt hiszem, a dolgok mostani állása szerint. Arra vágyom, hogy része legyek az egésznek, mint az űrben lebegő, teljesen szabad monopol.
– Igaza van. Maga valóban nagy szamár. Az emberek számára teljes képtelenség az abszolút szabadság. Már csak azért is, mert a testünk rabságban tart.
– De a lelkünk nem.
– Mit fog csinálni nélkülünk?
– Ha túl leszünk rajta? Talán elpárolgók, vagy valami hasonló.
Gertz arra a következtetésre jutott, hogy ha túl lesznek a dolgon, Sykesnak kezelésre lesz szüksége. Lehet, hogy mégsem változott meg annyira.
– A receptortornyok vételen – jelentette Gertz hangja a magnóról csöndesen, mintha nem akarná megzavarni az alvókat.
Nyakukon volt a katasztrófa.

*

December 13-án a természeti ellenséggel folytatott csata istenigazából a kezdetét vette. Az égi gyűrűk északról dél felé, délről észak felé mozogtak magasan a föld felszíne fölött, miközben egyre duzzadtak. A II. Szinten a technikusok a számítógépek adatait egybevetve a képernyőn látottakkal újabb és újabb helyre irányították a műholdat.
Időnként Kagan jelentkezett be sietve: – Gond az északi 8-as szektorban. Tudtok segíteni? – Azt akarta, hogy az amerikai műhold az északi gyűrűre összpontosítson, amely – úgy tűnt – túl gyorsan haladt előre; megpróbálták lassítani a sávokat, abban a reményben, hogy csökken a mágnesesség.
– Kérem az együttműködést a déli 4-es szektorban – mondta Sykes Kagannak.
És ez így ment egész nap és egész éjjel. – Sárga Zóna! Sárga Zóna! – hallatszott Gertz hangja. – A mágnesesség rohamosan nő – szólalt meg a hang tulajdonosa. – Jobb lesz, ha indulunk.
A csoport kettéosztódott, akár az egysejtű. Az egyik fele felfelé indult, a másik lefelé, hogy felvegye a sárga egyenruhát.

*

– A sárga az arany színe, amelyből azt a kitüntetést is készítik majd, amelyet kétségtelenül kiérdemeltünk – mondta Ely Fields egy alkalommal, amikor rövid, átmeneti nyugalom telepedett a III. Szintre.
– No meg a gyávaság színe is – mondta Saul Norman, akinek a homlokán már teljesen begyógyult a seb. Igaz, mit sem tudott rendkívüli sérüléséről, a dologról csak Sykes és Gertz tudott. – Míg a világ szenved, mi biztonságos, védett helyen vagyunk.
– A bolond aranya sárga – jegyezte meg kesernyés társa. – Miért vagy benne olyan biztos, hogy minket nem fenyeget semmi?
Mintha az élet a szavait akarta volna igazolni, kialudtak a villanyok. A gyűrűk kérlelhetetlenül kígyóztak tovább, fittyet hányva az ellenük vezényelt erőknek. A személyzet az irányítópultokhoz sietett, amelyek a sötétben is fénylettek, csakúgy, mint a hatalmas iránytű, amely lassan mozogni kezdett.

*

– Káosz. Ez a tökéletes káosz. Lehet, hogy vannak, akik ezt el tudják viselni, de én nem – szólalt meg Sykes hajnalban, mintha a korábbi beszélgetésüket akarná folytatni. A lámpák már ismét égtek.
– És ha szabad kérdeznem, ki az, aki kedveli a káoszt? – kérdezte Gertz.
– Az ügyvédek biztosan. Ők még elő is segítik a káoszt, hiszen akkor gyarapodnak. A káosztól is függ, hogy mennyit kérhetnek. A politikusok is kedvelik a zűrzavart, mert akkor úgy tüntethetik fel magukat, hogy ők képesek békességet teremteni. A katonák pedig azért élvezik a káoszt, mert ez jó indok arra, hogy erőszakot alkalmazzanak.
– De a tudósok nem kedvelik a káoszt – jegyezte meg Gertz.
– Nem. A tudósok, lelkűk mélyén, a rendet keresik. Ilyen a gondolkodásmódjuk, a káosz csak megzavarja őket. Bárcsak lennének gyerekeim – motyogta Sykes.
– Minek, az isten szerelméért?
– Talán a gyerekek megtanítottak volna alkalmazkodni, így a káosztól depressziós leszek. Nyugalomra van szükségem.
– A nagy “helycsere" után a világ még a korábbinál is kaotikusabb lesz – figyelmeztette Gertz, akinek szeme körül olyan fekete karikák húzódtak, mint egy mosómedvének.
– Ezt én is tudom. Éppen ez az oka annak, hogy kiszállok. Eltűnök láthatatlanul.
– Hová? – kérdezte Gertz halvány mosollyal.
– Sehová. Mindenhová. Egy és ugyanaz. Lamont? – Sykes hangja remegett.
– Tessék?
– Nem egyedül megyek.
– Örömmel hallom. Szabadna tudnom, ki… Sykes félrefordította a fejét, mint aki el akarja rejteni az arcát.
– Azt hiszem, ezt kérdeznem se kellett volna, igaz? Valójában már régóta tudom, hogy be fog következni. – Gertz az irányítópult fölé hajolt.
A Nap, akárcsak a gyűrűk, haladt előre. Miközben az iránytű folytatta lassú mozgását, Sykes és Kagan folyamatosan és kölcsönösen tájékoztatta egymást. Leszállt az este, és egy lámpa jelezte Sykesnak, hogy a III. Szint zsilipajtaja éppen időben nyílt ki és záródott be. Minden szem a képernyőkön függött, amelyen követni tudták a műhold tevékenységét, és az éppen fölöttük lévő északi sáv mozgását. A berendezések zúgtak az erőlködéstől.
– Ez a teljesítőképességünk maximuma – kiáltotta Gertz. – Azt hiszem, valamivel kisebbek lettek a gyűrűk. Talán sikerrel jártunk.
Hirtelen, néhány órával éjfél előtt elcsendesedett a zúgás. – Kimerült az energiánk – mondta Gertz.
Többet már nem lehetett tenni. Semmit, csak várni.
Sykes letette a kezében lévő matematikai feladványgyűjteményt. Arcán mintha viaszba vájták volna a ráncokat. Fakó kék szeme fátyolos volt. ősz szálakkal tarkított bajusza lekonyult. Gertz úgy vélte, az arca olyan üres, hogy ez több, mint egyszerű kimerültség, vagy az attól való rettegés, hogy Enantiomorph csődöt mond.
Gertz szemében, aki jól ismerte munkatársát, Sykes olyan üres volt, hogy a mindennapi élet már semmilyen tekintetben nem tudta feltölteni. Sykes maga volt a feneketlen űr, a tökéletes üresség. Átlépte egy különös birodalom küszöbét, mely felfoghatatlan az átlagember értelmével. – Sehová, mindenhová. Egy és ugyanaz – emlékezett vissza Gertz Darius szavaira. Szegény Ruby, az erőfeszítései csődöt mondtak.
Sykes megveregette Gertz vállát, mintegy válaszul az aggodalmaira.
A képernyőkön a fénysávok, amelyeket most már világszerte lehetett látni, az Egyenlítő felé közeledtek, hogy ott majd keresztezze egymást a két ragyogó aranyszínű, szikrázó gyűrű. Összehúzódtak és kitágultak, úgy hullámzottak és vonaglottak, mint két, szenvedélyes kéjmámorban úszó ellenlábas. Ahogy nőtt a sebességük, úgy tűnt, mindjárt egymásra vetik magukat.
Az éjszaka sistergett a delejességtől.
Amikor a két sáv eggyé olvadt, az iránytű befejezte 180 fokos fordulatát. Gertz körülnézett. – Hol van Sykes?
– Egy pillanattal ezelőtt még itt volt – mondta Fields.
– De most nincs.
– Hallom, hogy működik a lift – mondta Norman Saul.
Felbúgott egy sziréna. – Nyílik a vészkijárat – hallatszott Gertz magnóra vett hangja.
– Kapcsoljanak külső közvetítésre – üvöltötte Gertz. – Te jó isten. Ott van kint.
– Teremtőm! – mondta Saul Norman.
A gyűrűk szinte dicsfényként övezték. Két apró szemüveges alak nézett fel a vakító fényárba. – A bolondok – motyogta Gertz.
A zárt láncú tv-képernyő vibrálni kezdett és elsötétült. Néhány pillanattal később, amikor a kép újra megjelent, az alakoknak már nyoma veszett.

Finálé

Egy hajmeresztő fináléban a Föld mágneses pólusai helyet cseréltek. Az iránytűk azt mutatták, hogy az Északi-sark új otthona az Antarktiszon van, míg a Déli-sark az Arktiszra költözött. Első pillantásra a terminológia alkalmazkodása egyszerűnek látszott: az északiból déli lesz és megfordítva.
De a konszenzus, ha egyáltalán valaha is létezett ilyen, hamarosan semmivé foszlott, amikor felmerült a kérdés: nem kellene-e az Antarktiszt, a korábbi anti-Arktiszt most Arktiszra átkeresztelni, míg az Arktiszt, amely most éppenséggel anti-Antarktisznak nevezni. Nem is beszélve az alapkérdésben folytatott csetepatéról: merre van észak, és merre van dél?
Maradjon-e észak, mint irány, a megszokott helyén, annak ellenére, hogy az Északi-sark a Déli féltekén helyezkedik el? A régi jó elnevezéseket félresöpörték, de a vita, az újakról, folytatódott, s alighanem megőrjítette a nyelvfilozófusokat. Bebizonyosodni látszott, mennyire esetleges a definíciók értelmezése; a definícióké, amelyek, akár csak a földrajzi elnevezések, ember alkotta fogalmak.
Az e kérdésben kialakult szembenállás általánosan is jellemzője volt a “Nagy helycserét" követő időszaknak. A puristák azt követelték, észak az Északi-sark irányában legyen, még ha így a térképeket meg is kell változtatni. Ám ezzel még nem érne véget a módosítanivalók sora, hiszen figyelembe kell venni az olyan párosításokat, mint Észak-Amerika, Dél-Amerika; Észak-Korea, Dél-Korea és az olyan elnevezéseket, mint például North Dallas és Northumberland.
Amennyiben észak immár dél és megfordítva, úgy kelet és nyugat is helyet cserélt az iránytű számlapján. New York City a Nyugat-part ékessége, Hollywood a Keleti-parté lett; az itt forgatott híres “western"-eket – ha egyáltalán még forgatnak ilyen filmeket –, ha precízek akarunk lenni, “eastern"-eknek kell neveznünk. Ezen elképzelés szerint az egész világon hasonlóképpen valamennyi földrajzi megnevezést meg kellett volna változtatni.
Az amerikai Polgárháború krónikásai igen érzékenyen reagáltak arra, hogy fanatikus térképészek ragaszkodtak a történelem átírásához is, az új “irányvonalak" alapján. Ezek szerint Lincoln Észak kiválását ellenezte, Grant Délen csapott össze Lee-vel. Egy-egy ilyen vita nyomán a kellemes koktélpartyk könnyen csatatérré változtak.
De még nem dőlt el semmi véglegesen…, s az amerikaiak konzervatív emberek, szívesebben ragaszkodnak a múlthoz. Nem volt könnyű megszokni a tudatot, hogy hazájuk a déli féltekén, Mexikó tőlük északra, Kanada pedig délre helyezkedik el.
Létezik egy egyre népszerűbb, kompromisszumos megoldás: maradjon a térképen minden változatlan és használjuk a “volt-Északi-sark" és a “volt-Déli-sark" elnevezéseket.
A felületes szemlélőnek úgy tűnhet, az iránytű kivételével a világ a régi maradt, de ahogy telt az idő, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy leírhatatlanul sokat változott. A “Nagy helycsere" után káosz lett úrrá a Földön, és bebizonyosodott, mennyire törékeny az ember. Ha egyszer a természet úgy dönt, hogy beavatkozik, az ember csak alázattal viselheti az eseményeket.
Micsoda kilátások az új évezredre!
A heves mágneses hullámzás hatására még a legfontosabb számítógép-központok védelmére tett kísérletek is kudarcot vallottak. Az adatok, amelyeket az emberiség úgy halmozott fel, mint a mókus a télirevalót, megsemmisültek.
Annyira a gépek rabjai lettünk, hogy képtelenek vagyunk nélkülük intézni az ügyeinket. Igaz, hogy a számítógépeket újra lehet programozni, de az információk nagy része visszavonhatatlanul elveszett, és az újrakezdést az emberi tényező is csak nehezítette.
Bár a “Nagy helycsere" leginkább az öregeket sújtotta, akiknek a szervezete nehezen tolerálta a mágneses megterhelést, meglepően kevés áldozatot követelt. Az emberek főként lelkileg sérültek, mivel a fordulat nyomában tehetetlenség és defetizmus ütötte fel a fejét. Mindennapos volt a PTSD (Post Traumatic Stress Disorder), a trauma utáni stressz okozta rendellenesség, amelyen az ember nem tud úrrá lenni, s amely, látszólag ok nélkül, álmatlanságot, remegést és az adrenalinszint ingadozását okozza.
A másik, széles körben elterjedt, rejtélyes tünet a személyiség megváltozása volt. Az emberek jelleme az ellentétére változott: a társaságot kedvelők visszahúzódóak lettek, a hatalmaskodók alázatosak, a keménykezűek lágyszívűek, a frigid nők szenvedélyesek, a kicsapongó férfiak otthonülők és vice versa.
A jellemek átalakulása arra késztette a pszichológusokat, hogy feltegyék a kérdést, hogyan befolyásolta a mágnesesség változása az agy jobb és bal féltekéjét.
Ha az agy két fele különböző tulajdonságokkal rendelkezik – a jobb félteke a domináns és a gyakorlatias, a bal az álmodozó –, a mágneses vihar, legalábbis részben, összekeverhette azokat. Ez lehet a magyarázata az agyi károsodás legelterjedtebb tünetének, egyfajta szuper diszlexiának, a “rákbeszéd"-nek.
Napjainkban általános jelenség, hogy emberek visszafelé beszélnek, írnak, sőt gépelnek is. A visszafelé beszélőket csak sorstársaik értik meg nehézség nélkül, s bár a beszédterápia kismértékben segíthet, a beszédhibások gyógyítására tett kísérletek eddig kudarcot vallottak. (Ez történt az új Elnökkel is, aki, reméljük, végül képes lesz megtartani régóta halogatott székfoglaló beszédét.) Talán hosszabb időre lesz szükség, talán bele kell nyugodnunk, hogy ez végleges állapot.
A “rákbeszéd" következtében kialakult az emberek két nagy csoportja, amelyek csak nehézségek árán képesek kommunikálni. Az eredmény: a társadalmon belül mély szakadék húzódik azok között, akik azt mondják: “még" és akik ehelyett azt mondják: “gém". A visszafelé beszélők, a “rákok" természetesen az újonnan kialakult alsóbb néprétegekbe tartoznak. Nő a gyűlölet és a bűnözés.
A “rákok" nemcsak visszafelé beszélnek, de úgy is olvasnak, így hát fellángolt a vita, nem lehetne-e az élet minden területén alkalmazkodni az ő igényeikhez is. A “rákok" azt követelték, hogy nyomtassanak számukra könyvet, étlapot, feliratozzák a tv-adásokat, szinkronizálják a mozifilmeket. Volt olyan, aki még ennél is messzebbre ment a követeléseivel: a visszafelé beszélő gyerekeket, visszafelé beszélő tanárok tanítsák. Külön a számukra készüljenek szótárak, használati utasítások és újságok is, mint amilyen a már létező tsoP kroY weN ehT.
Az “anti-rákok" véleménye egyhangú. Szembe kell szállni minden olyan kísérlettel, amely a “rákbeszéd"-et kívánja legitimizálni. Azzal érvérnek, hogy ha a nemzetnek egyetlen zászlaja van, nyelve is csak egy lehet. Ellenzik, hogy könnyítéseket tegyenek a nyelvi szempontból hátrányos helyzetűek számára, mert ez arra ösztönözheti őket, hogy csökkentsék a gyógyulásért tett erőfeszítéseiket. “Hordjanak csak maguknál tükröt, ha el akarnak olvasni valamit!"
Jurij Kagan beszédét, amely az ENSZ-ben hangzott el oroszul, nemcsak angolra, hanem “rákangolra" is lefordították, s ez így volt a többi nyelvvel is. Kagan lett az ENSZ új főtitkárjelöltje. A felesége szeretné, ha New York-ban laknának. Kagan beszédében nemzetközi együttműködést és egységet sürgetett a jelenlegi válságos helyzetben. Ez az álom most talán még távolabbi, mint valaha.
Bármennyire is sivárak a XXI. század kilátásai, bizonyos jelek azt mutatják, hogy az emberi találékonyság sikerrel járhat. Az Ely Fields által kifejlesztett mágneses ballon az eddig létezett legolcsóbb és legjobb közlekedési eszköznek ígérkezik. A Norman Saul és Saul Norman által feltalált uni-pólusú mágnes segítségünkre lehet gyengélkedő iparunk feltámasztásában. A “Nagy helycsere" bizonyos szempontból mindenkinek egyenlő esélyeket biztosított a földön, hiszen egyetlen mozdulattal valamennyi országot a “Harmadik világ" fejlődő országai közé sorolt – Saul Norman legnagyobb, Norman Saul annál kisebb örömére.
Darius Sykes után Lamont Gertz lett az Enantiomorph-terv igazgatója. Gertz elrendelte a Colossal barlang alapos átkutatását, mivel úgy vélte, Sykes és a felesége, a pólusok felcserélődésekor keletkezett ragyogástól elvakítva, talán egy szakadékba zuhant. De nem találták meg őket. Enantiomorph őrei sem láttak senkit távozni a “Nagy helycsere" idején. A házaspár eltűnését tökéletes homály fedte.
Bárcsak Sykes köztünk lenne. Amikor az ENSZ-ben elmondott beszédében Kagan kiejtette Dee nevét, a közgyűlés viharos tapsban tört ki. Sykesot világszerte istenként tisztelték, mivel neki köszönhették az emberiség fennmaradását. Visszatérése nagyot lendíthetett volna a közhangulaton. Neki talán sikerült volna optimizmust ébreszteni az emberekben, amelynek hiánya felelős – Gertz legalábbis erre a következtetésre jutott – a “rákbeszéd"-ért és sok más betegségért.
De Sykes eltűnt, a pólusok felcserélődése óta öt év telt el, s Gertz kénytelen volt beletörődni, hogy Sykes és Ruby meghalt, nyomtalanul eltűnt, mint amikor egy adat kitörlődik a számítógépből.
A számítógép! Hogy ez miért nem jutott előbb Gertz eszébe?! Az egyetlen komputer, amelynek programja nem törlődött ki, az volt, amelyik érintetlenül, bezárva maradt a jól védett III. Szinten. Lehetséges, hogy Sykes üzenetet hagyott azon a zűrzavaros éjszakán vagy másnap, amikor már mindenki elhagyta az állomást?
Gertz autóján Kentuckyba száguldott. Bár a katasztrófa után adódtak problémák, de az autóközlekedés lassacskán helyreállt. Útközben, amikor végre hosszú idő után egyedül volt, Sykesra gondolt, akiből annyiszor próbált meg gúnyt űzni, akitől megpróbálta ellopni a feleségét és a gondolatait is. Mindez sikerült is volna, mosolygott magában Gertz, ha Dee nem bizonyult volna olyan meglepően állhatatosnak. Sykes zseni volt, mégpedig az eltökélt fajtából, az ilyet nem könnyű legyőzni, s Lamont hálás volt ezért.
A hajdan öntelt Gertz sokat tanult egykori beosztottjától, mindenekelőtt szellemi tisztességet. És Rubynak, akit még mindig szeretett, gondolatban sok szerencsét kívánt.
Gertz igazolványait lobogtatva belépett az állomásra. Az irányítópult mögé állt, akárcsak évekkel azelőtt. Figyelte a képernyőt és addig nyomogatta a gombokat, míg a képen fel nem tűnt két, majdnem teljesen átlátszó alak, akiknek a körvonalai alig kivehetők voltak. Női hangot hallott. – Lammy, itt van a barátod, a te örök barátod. Dee úgy gondolja, legalább öt évbe telik, míg rájössz, hogy üzenetet hagytunk. Azt hiszem, ez a felfedezés kísérteties lesz.
Azért használtuk a videokamerát, hogy láthasd, hogyan nézünk ki, bár nagyon gyorsan válunk láthatatlanná, így, minthogy te annyira odavoltál a vöröses színeimért, többé már úgysem kellenek neked. Bár megérinthető vagyok, s Dee ezt meg is teszi. Sajnálom, Lammy, szeretlek, de a férjemhez tartozom. Búcsúzom.
– De nem örökre – szólalt meg Sykes barátságosan. – Jó egészségnek örvendünk, a tájékozódási képességünket sem vesztettük el – a monopolok valószínűleg megóvtak bennünket. Idővel elmúlik a hatásuk, s mi ismét normális emberi lények leszünk. A Hondát a kerítésen kívül hagytam elegendő tartalék üzemanyaggal megpakolva. Éjszaka fogunk utazni, nehogy a szellemautóval halálra rémítsünk valakit. Azokhoz az indiánokhoz megyünk, akikről annak idején meséltem. ők legalább elfogadnak bennünket az erőtérről és a láthatatlanságról szóló törzsi tanaik miatt.
Radi Semenzahnak üzenem, hogy nem szorulok gyógyításra, bár van egy új elképzelésem, amely nem éppen erről tanúskodik. Arra a következtetésre jutottam, hogy a pólusok felcserélődésének következtében elképzelhető, hogy a dinoszauruszok újjászületnek. Többezer megtermékenyített tojás rejtőzhet a földön, s bár ezek már megfagytak vagy megkövültek, még mindig pislákolhat bennük az élet apró szikrája, amelyet a mágneses erő új energiával tölthetett fel. Ez nem túl valószínű, de ne feledjük, minden örökkévaló.
Mondja el mindenkinek, hogy ne a számítógépektől várják a remény újjászületését. Majd személyesen is elmondom nekik, ha visszatértem.
Viszlát, Lammy, hiszen egy napon majd valóban viszontláthat engem.
Lamont Gertz azóta is vár. Gertz én vagyok.

VÉGE