KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PETER

A. ÉS B. SZTRUGACKIJ
Fogadó a Halott Alpinistához

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

FORDÍTOTTA FÖLDEÁK IVÁN
A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA
© Földeák Iván, 1981 Hungarian translation
HU ISSN 0324-5225
ISBN 963 211 485 X
Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató
Alföldi Nyomda (1186.66-15-2), Debrecen, 1981
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Felelős szerkesztő: Székely Éva
Műszaki vezető: Haás Pál
Képszerkesztő: Szecskó Tamás
Műszaki szerkesztő: Kellermann József
70 000 példány. Terjedelem: 10 (A/5) ív. IF 4343

“A hírek szerint Vingi környékén, Mur városának közelében leszállt egy repülő szerkezet, és zöldessárgás emberkék léptek ki belőle; mindegyiküknek három lába és nyolc szeme volt. A szenzációéhes bulvársajtó tüstént űrből érkezett jövevényeknek kiáltotta ki őket..."
Újsághír

1. FEJEZET

Megállítottam az autót, kiszálltam, s levettem sötét szemüvegemet. Minden úgy volt, ahogy Zgut mesélte. A fogadó egyemeletes zöldessárga épület, bejárata fölött gyászos cégtábla ékeskedett: A Halott Alpinistához. A tornácot körülvevő magas, lukacsos hóbuckákba színes sílécek voltak szúrva – hét párat számoltam meg, az egyikre a sícipő is rá volt erősítve. A tetőről zavaros színű, karvastagságú, bordázott jégcsapok lógtak. A földszinten a jobb szélső ablakból sápadt arc tekintett ki, ekkor azonban kinyílt a főbejárat ajtaja, s a tornácon megjelent egy zömök, kopasz férfi; műszálas inge felett vörhenyes színű szőrmés mellényt viselt. Súlyos léptekkel, lassan közeledett felém, s megállt előttem. Durva, vörös képe volt, nyaka pedig akár egy nehézsúlyú birkózóé. Nem nézett rám. Melankolikus tekintete valahová a semmibe meredt, s tele volt bánatos méltósággal. Kétségtelen, ez maga Alec Snevar, a fogadó és a Palack Nyaka völgy tulajdonosa.
– Ott... – mondta természetellenesen mély és tompa hangon. – Ott történt. – Kinyújtott kezével a távolba mutatott. Markában egy dugóhúzó volt. – Azon a csúcson...
Megfordultam, s hunyorogva a völgyet nyugat felől lezáró félelmetesen meredek sziklafalra, a halovány hónyelvekre, a szikla kicsorbult gerincére pillantottam, mely mint egy festményen, határozottan rajzolódott ki az égbolt hátteréből.
– Elpattant a karabiner – folytatta változatlanul fojtott hangon a tulajdonos. – Kétszáz métert zuhant a halálba, a sima kőfalon nem tudott mibe kapaszkodni. Lehet, hogy kiabált. Senki nem hallotta. Lehet, hogy imádkozott. Csak az isten hallotta, s a föld összerezzent, amikor negyvenkétezer tonna kristályos hóval együtt hozzácsapódott.
– Zgut felügyelő üdvözletét küldi – mondtam, s a tulaj tüstént készségesen, félbehagyta a történetet.
– Ó, akkor maga megbecsült vendég! – kiáltott fel élénken. – Látom, a felügyelő nem feledte el estéinket a kandalló mellett.
– Másról sem beszélt, csak róluk – erősítettem meg, s már indultam is vissza kocsimhoz, a házigazda azonban megragadta a kezem.
– Egy lépést sem! – jelentette ki szigorúan. – Ez Caisa dolga. Caisa! – harsogta, akár egy trombita.
A tornácra kiugrott egy kutya, egy nagyszerű, sárga foltos, fehér színű bernáthegyi; akkora volt, akár egy bikaborjú. Én már tudtam, ez minden, ami a Halott Alpinista után maradt, ha nem számítjuk azokat az apróbb tárgyakat, melyeket az emlékszobában állítottak ki. Szívesen megnéztem volna, hogyan üríti ki csomagtartómat ez a női névre hallgató hatalmas jószág, a gazda azonban határozott mozdulattal betessékelt a házba.
Áthaladtunk a félhomályos hallon, ahol érezni lehetett a kihunyt kandalló illatát, s tompán csillogtak a lakkozott, alacsony, modern asztalok, majd befordultunk a folyosón balra, s a gazda váltával belökött egy ajtót, melyen tábla hirdette: Iroda. A tulaj beültetett egy kényelmes karosszékbe, s felnyitotta az asztalon a főkönyvet.
– Először is engedje meg, hogy bemutatkozzam – mondta, s körmével nagy "gonddal megtisztította a toll hegyét. – Alec Snevar műszerész, a szálló tulajdonosa. Bizonyára észrevette a szélmotorokat a Palack Nyaka bejáratánál? 
– Ó, hát szélmotorok voltak?...
– Igen. Szél hajtotta motorok. Én magam terveztem s szereltem fel őket. Ezzel a két kezemmel.
– Aztán hová vigyem? – kérdezte a hátam mögött egy átható, éles női hang.
Megfordultam. Huszonöt év körüli, pirospozsgás, telt képű, dundi leányzó állt az ajtóban, kezében a bőröndöm.
– Ez Caisa – közölte a tulaj.
Caisa tüstént elvörösödött, s vállát vonogatva, tenyerével eltakarta arcát.
– Nos-s-s... Akkor a négyesben helyezem el. Ez a szálló legjobb lakosztálya. Caisa, vidd oda az... úr bőröndjét.
– Glebski – segítettem ki. 
– Vidd Glebski úr bőröndjét a négyes lakosztályba. Elképesztően ostoba teremtés – közölte velem egyfajta büszkeséggel, amikor a dundi leányzó eltűnt az ajtóban. – A maga nemében egyedülálló jelenség. Tehát, Glebski úr? – Várakozón rám pillantott.
– Peter Glebski – diktáltam. – Rendőrfelügyelő. Szabadságon. Két hétre. Egyedül.
A tulaj hatalmas, girbegurba betűkkel szorgalmasan feljegyezte mindezeket az információkat, s miközben írt, a linóleumon körmeivel kocogva bejött a bernáthegyi. Rám nézett, kacsintott, s hirtelen nagy robajjal, mintha egy rakás tűzifa dűlt volna le, fejét mellső mancsára ejtve, a széf mellett a padlóra rogyott.
– Ez Lale – magyarázta a tulaj, miközben visszacsavarta a töltőtoll kupakját. – Sapiens. Három európai nyelven mindent megért. Nem bolhás, azonban vedlik. 
Lale sóhajtott egyet, s fejét áttette a másik mancsára.
– Menjünk – mondta a tulaj, s felállt. – Felkísérem. Felmentünk, az emeleti folyosón balra fordultunk. A tulajdonos megállt a legelső ajtónál.
– Itt – mondta fojtott hangon. – Parancsoljon. Kitárta előttem az ajtót, s belépett.
– Az óta az emlékezetesen szörnyű nap óta... – kezdte, de hirtelen elhallgatott.
A szoba megjárta, bár egy kissé komor volt. A függöny le volt engedve, s az ágyon, nem tudni, miért, egy hegymászó bot hevert. Friss dohányillat terjengett. A szoba közepén egy karosszék támláján viharkabát lógott, a padlón mellette egy újság hevert.
– Hm... – jegyeztem meg gondterhelten. – Szerintem itt már lakik valaki.
A tulaj szótlanul állt. Tekintetét az asztalra szegezte. Az asztalon nem volt semmi különös, csak egy nagy bronz hamutartó, melyben egy egyenes szárú pipa hevert. Azt hiszem, Dunhill. A pipából füst szivárgott.
– Lakik, lakik... – szólalt meg végül a gazda. – De él-e?...
Nem tudtam, mit válaszoljak, s vártam a folytatást. Á bőröndöm sehol, viszont a sarokban töméntelen szállodacímkével teleragasztott kockás útitáska állt. Nem az enyém.
– Itt már hat esztendeje – folytatta valamivel hangosabban a tulaj –, az óta az emlékezetes szörnyű nap óta minden úgy van, ahogy utolsó útja előtt hagyta...
Kétkedőn pillantottam a füstölgő pipára.
– Ó, igen! – mondta a tulajdonos kihívón. – Ez az ő pipája. Ez pedig az ő kabátja. S ez az ő hegymászó botja...
– Ez pedig az ő újságja – jegyeztem meg. Világosan láttam, hogy az újság a tegnapelőtti Muri Hírlap.
– Nem – mondta a tulaj. – Az újság természetesen nem az övé.
– Nekem is az a benyomásom – értettem egyet vele.
– Az újság természetesen nem az övé – ismételte meg a szállótulajdonos. – S természetesen a pipát sem ő szívta itt az előbb, hanem valaki más.
Dünnyögtem valamit az orrom alatt arról, hogy nem tisztelik eléggé az elhunytakat.
– Nem – tiltakozott elgondolkodva a tulaj –, a dolog jóval bonyolultabb. Jóval bonyolultabb, Glebski úr. De erről majd később beszélgetünk. Menjünk a lakosztályába.
Előbb azonban benézett a mellékhelyiségbe, kinyitotta, majd ismét becsukta a faliszekrény ajtaját, s az ablakhoz lépve, tenyerével megtapogatta a függönyt. Szerintem a legszívesebben bepillantott volna még az ágy alá is, azonban uralkodott magán. Kiléptünk a folyosóra, s a tulajdonos kitárta előttem a négyes lakosztály ajtaját.
Első pillantásra megnyerte a tetszésemet. Minden ragyogott a tisztaságtól, a levegő friss volt, az asztalon egy porszemet sem találtam, az ablakon át látni lehetett a havas síkságot és az orgonaszín hegyeket. A hálószobában Caisa sürgölődött. A bőröndöm ki volt nyitva, holmijaim gondosan szétrakva és felakasztva, Caisa éppen a párnát verte fel.
– Nos, tessék, érezze otthon magát – jelentette ki a tulajdonos. – Rendezkedjen be, pihenjen, csináljon, amit akar. Sílécek, viasz, felszerelés, minden a rendelkezésére áll; ha valami kell, forduljon egyenest hozzám. Vacsora hatkor lesz, ha azonban most szeretne valamit bekapni, vagy felfrissíteni magát, gondolok egy pohár italra, forduljon" Caisához. Tiszteletem.
S ezzel távozott.
Caisa – még mindig az ágynál sürgölődött, s hihetetlen tökéletességgel hozta rendbe, én pedig rágyújtottam, s az ablakhoz léptem. Egyedül voltam. Áldott égbolt, mindenható istenem, végre egyedül! Tudom, nem szép, ha az ember így beszél, sőt ha így gondolkodik, azonban milyen bonyolult is napjainkban így elszállásolni magunkat; egyedül maradni legalább egy hétre, egy napra, legalább néhány órára! Én magam ugyan ezt nem olvastam, de a fiam azt állítja, hogy állítólag a modern világban az ember legnagyobb átka a magány és az elidegenedés. Nem tudom, nem vagyok biztos benne. Vagy költői kitalálás, vagy én már csak egy ilyen peches ember vagyok. Legalábbis számomra épp rövid kétheti elidegenedés és magány az, amire szükségem van. S igazán nagyszerű, hogy jól érzem magam egyedül, magamra maradva saját, még nem öreg, még erős testemmel, sílécet köthetek s száguldozhatok, át a síkságon, az orgonaszín hegyláncokhoz, a ropogó havon, nos, ez lesz majd igazán remek...
– Hozhatok valamit? – kérdezte Caisa. – Kér valamit?
Rápillantottam, erre ismét vállat vont, s tenyerével elfedte arcát. Tarka, feszes ruhát viselt, elöl s hátul felgyűrődött, a szoknya fölött aprócska csipkekötény, karja csupasz, nyakán nagy, kerek fagolyókból fűzött lánc.
– Ki lakik még itt maguknál? – kérdeztem.
– Hol?
– Maguknál. A fogadóban.
– A fogadóban? Itt, nálunk? Hát laknak itt mindenfélék...
– Éspedig kik?
– Hát ki? Mózes úr a feleségével. Az első és második lakosztályban. S a harmadikban is. Csak ott nem laknak. Az is lehet, hogy ez a nő a lánya. Az ördög tudja. Csodaszép nagysága, mindenki mereszti rá a szemét...
– Úgy, úgy – biztattam, hogy kedvre derítsem.
– Simonet úr lakik még itt. Itt szemben. Egyre csak biliárdozik, meg a falakat massza. Nagy kópé, csak le van törve. Idegi alapon. – Ismét elvörösödött, s már készült, hogy megvonja a vállát.
– És még ki?
– Du Barnstockre úr, hipnotizőr a cirkuszból...
– Barnstockre? Az a bizonyos?
– Nem tudom, lehet, hogy az. Hipnotizőr... És Brunet.
– Ki ez a Brunet?
– Hát, olyan motorkerékpáros, nadrágban jár.
– Úgy – mondtam. – Ez minden?
– És még valaki lakik itt. Csak ő egyszerűen úgy... Szóval csak úgy. Nem alszik, nem eszik, csak úgy megszállt...
– Nem értem – ismertem be.
– Hát, senki sem érti. Itt szállt meg és kész. Újságot olvas. Tegnap meg ellopta du Barnstockre úr cipőjét. Meg még nyomot is hagy maga után... Vizeset...
– Na rendben – mondtam, s nagyot sóhajtottam. – Nem értelek, Caisa. De nem is kell. Inkább síelek egy kicsit.
Elnyomtam a csikket az érintetlen, tiszta hamutartóban, s a hálószobába mentem, hogy átöltözzek.

2. FEJEZET

Közvetlenül a szálló közelében még akadt, aki próbált síelni, azonban távolabb, a völgyben a hótakaró tiszta és érintetlen volt, akár a frissen keményített lepedő.
Egyet-kettőt ugrottam helyben, kipróbáltam a kötést, rikkantottam, s elindultam szembe a nappal, egyre fokoztam a tempót, a naptól és az élvezettől hunyorogtam, minden egyes lélegzetvétellel kiűztem magamból egy kicsit a telefüstölt hivatali helyiségek, az áporodott iratok, a síró gyanúsítottak s a zsémbes főnök unalmából, a mélabús politikai viták és a szakállas viccek egyhangúságából, feleségem kicsinyes zsörtölődéséből s a felnövekvő nemzedék kötekedéséből... a nyomasztó, latyakos utcákból, a pecsétviaszszagú folyosókból, a kilőtt tankokhoz hasonlatos óriási széfek komor, üres szájából, a kifakult világoskék tapétából az ebédlőben, a kifakult rózsaszín tapétából a hálószobában, a tintafoltos sárga tapétából a gyerekszobában – minden lélegzetvétellel megszabadultam egy kicsit önmagámtól, ettől a kincstári, fölöttébb erkölcsös, az unalomig törvénytisztelő, rézgombos alaktól, ettől a figyelmes férjtől és példás apától, vendégszerető baráttól és szívélyes rokontól, örültem, hogy mindez a semmibe vész, s reménykedtem, hogy visszavonhatatlanul szertefoszlik, és mostantól fogva minden könnyű, rugalmas és tiszta lesz, s őrült, vidám és fiatalos tempóban zajlik majd; milyen nagyszerű is, hogy ide jöttem... Derék fiú vagy, Zgut, okos ember, köszönöm, Zgut, jóllehet néha keményen képen törlőd a “medvebocsaidat"... Milyen erős, ügyes és izmos vagyok – száguldhatok így, egyenesen is akár százezer kilométert, de megpróbálhatok lesiklani így is, hirtelen jobbra és balra fordulva, tonnányi havat hasítva ki sítalpam alól... Hiszen már vagy három éve nem síeltem, azóta, hogy meg vettük azt az átkozott új házat... Ah, a pokolba az egésszel, nem akarok rá gondolni, a pokolba az öregséggel, a pokolba a házzal, s egyáltalán, a pokolba veled, Peter, Peter Glebski, te törvénytisztelő hivatalnok, légy üdvöz...
A lelkesedés első hulláma azonban hamarosan elcsitult, és észrevettem, hogy izzadtán és szuszogva egy út mellett állok, s tetőtől talpig finom porhó borit. Levettem a kesztyűm, megtöröltem az arcom, s váratlan recsegő dübörgést hallottam, mintha egy kétfedelű sportrepülő készült volna leszálláshoz. Alig töröltem meg a szemüvegem, máris elszáguldott mellettem, természetesen nem egy kétfedelű repülő, hanem egy hatalmas motorkerékpár ezekből az új típusúakból, melyek a falon is áthatolnak, s több áldozatot követelnek, mint az összes bűnöző, tolvaj, rabló, gyilkos együttvéve. A motor beszórt hógöröngyökkel, szemüvegem ismét elhomályosult, s alig tudtam kivenni egy sovány, hajlott hátú alakot, fekete haja lobogott a szélben, vörös sálja csak úgy röpült utána...
Amikor a szállóhoz értem, a motorkerékpár már a tornác előtt pihent. Hatalmas, tölcsér formájú motoroskesztyű hevert mellette a havon. Beleszúrtam síléceimet egy hóbuckába, letisztítottam magamról a havat, s újból megnéztem a motort. Micsoda baljós külsejű jármű! Van egy olyan érzésem, hogy jövőre a szálló A Halott Motoroshoz nevet fogja viselni. A tulaj kézen fogja az újonnan érkező vendéget, s a falba ütött résre mutatva így szól: “Nézze, idevágódott százhúsz mérföldes sebességgel, átütötte az egész épületet. A föld is megrezzent, amikor negyvenkét téglát sodorva magával, betört a konyhába..."
A hall közepén egy hihetetlenül hosszú és nagyon görbe férfi állt. Fekete frakkot viselt, szárnya a sarkáig ért. Kezét összekulcsolta a háta mögött, s szigorúan korholt egy sovány, karcsú, meghatározhatatlan nemű teremtést, aki elegánsan terpeszkedett egy karosszékben. Az illetőnek finom vonású sápadt arca volt, melyet félig eltakart hatalmas fekete szemüvege, dús, szél borzolta fekete hajzata s bolyhos vörös sálja.
Amikor becsuktam az ajtót, a magas férfi elhallgatott, s felém fordult. Csokornyakkendőt viselt, nemes Vonású arcát arisztokratikusán metszett orr ékesítette. Egy másodpercig méregetett, majd száját olyanformán csücsörítve, mint egy tyúk püspökfalatja, vékony, fehér tenyerét kézfogásra nyújtva, felém indult.
– Du Barnstockre – mondta majdhogynem énekelve. – Állok rendelkezésére.
– Csak nem az a bizonyos du Barnstockre? – érdeklődtem őszinte tisztelettel, s megszorítottam a kezét.
– De bizony az, uram, személyesen – felelte. – Kihez van szerencsém?
Bemutatkoztam, s ekkor hirtelen megragadta kabátom hajtókáját.
– Nagyszerű! Felügyelő! Hol találta ezt?
Egy kék ibolya volt ujjai között. S ibolyaillatot éreztem. Kényszeredetten tapsoltam, noha nem kedvelem az ilyen trükköket. A karosszékben ülő apró szájával nagyot ásított, s egyik lábát a fotel karfájára helyezte.
– A kabátujjából vette elő – jelentette ki rekedtes, mély hangon. – Vacak kis trükk, bácsikám.
– Még hogy a kabát ujjából! – ismételte meg du Barnstockre. – Nem, Brunet, ez nagyon is együgyű dolog lett volna. Valóban, ahogy az előbb mondtad, ócska kis trükk lett volna.
Az ibolyát kinyújtott tenyerére helyezte, szemöldökét felhúzva rápillantott, s az ibolya eltűnt.
– Maga ragyogóan síel, Glebski úr – folytatta du Barnstockre. – Az ablakból figyeltem. S őszintén meg kell mondanom, nagyszerű élvezetben volt részem.
– Ugyan! – dünnyögtem válaszul. – Valaha síelgettem...
– Bácsikám! – hallatszott váratlanul a karosszék mélyéből a felszólítás. – Inkább varázsoljon elő egy cigarettát. Úgy tűnt, du Barnstockre észbe kapott.
– Igen! – mondta. – Engedje meg, Glebski úr, hogy bemutassam: Brunet, kedves elhunyt bátyám egyetlen utóda... Brunet, gyermekem!
A gyermek kedvetlenül kikászálódott a karosszékből, s közelebb lépett. Dús, nőies haja volt, mellesleg az is lehet, hogy nem nőies, hanem csak fiatalos volt. Lasztexnadrágba bújtatott lába kisfiúsán sovány, de az is lehet, hogy kislányosan karcsú volt. Az anorákja legalább három számmal nagyobb a kelleténél. A kölyök közömbösen rám mosolygott rózsás, finom szájával, s rekedten megkérdezte:
– Jól ráijesztettünk magára? Ott, az úton...
– Ráijesztettünk? – kérdeztem.
– Na, természetesen- nem mi. A Táltos. Ezt tudja... A szemüvegét teljesen befröcsköltük – közölte a bácsikájával.
– Ez esetben a Táltos motorkerékpár – magyarázta szívélyesen du Barnstockre –, egy Szörnyű és veszélyes szerkezet, amely...
– Mi lesz a cigivel? – emlékeztette a kölyök bácsikáját.
Du Barnstockre lemondóan megcsóválta fejét, s tehetetlenül széttárta karját. Amikor ismét összefonta őket, az ujjai között egy cigaretta füstölt. Odanyújtotta a kölyöknek, aki nagyot szívott belőle, s szeszélyeskedve azt dünnyögte:
– Megint filteres...
– Nyilván zuhanyozni szeretne a száguldozás után – mondta du Barnstockre. – Nemsokára ebédelni fogúnk...
– Igen – válaszoltam. – Természetesen. Elnézésüket kérem.
A lakosztályomban megmosdottam, átöltöztem, s cigarettára gyújtva leheveredtem a díványra. Kellemes bágyadtság vett erőt rajtam, néhány percre még el is szundítottam. A folyosó felől hallatszó vonítás és ijesztő, zokogásra emlékeztető hahota ébresztett fel. Felültem. Ebben a pillanatban kopogtattak az ajtón, s meghallottam Caisa nyivákoló hangját: “Ebédelni tessék!" Valami olyasmit válaszoltam rá, hogy igen-igen, tüstént megyek, lábam lelógattam a heverőről, a papucsom után tapogatóztam. “Ebédelni tessék!" – hallatszott távolabbról, majd még egyszer: “Ebédelni tessék!" – majd újból egy rövid vonítás és kísérteties hahota. Mintha rozsdás láncok csörgése is kísérte volna.
Megfésülködtem a tükör előtt, végigpróbáltam néhány grimaszt, valahogy így: szórakozottan szívélyes figyelem, a profi férfias zárkózottsága, nyíltszívű hajlandóság mindenféle ismerkedésre s olyan hümmögésféle. Azonban úgy véltem, hogy egyik arckifejezés sem megfelelő, éppen ezért nem is kínoztam tovább magam, zsebre vágtam a cigarettásdobozt, hogy legyen mivel kínálnom a kölyköt, s kiléptem a folyosóra. S amint kiléptem, a csodálkozástól kővé dermedtem.
A szemben levő szoba ajtaja tárva-nyitva volt. Az ajtónyílásban, közvetlen a szemöldökfánál, lábával az egyik, hátával a másik ajtófélfának támaszkodva egy fiatalember lebegett. Testtartása, szokatlansága ellenére, nagyon is természetesnek tűnt. Lepillantott rám, kivicsorította sárgás fogait, és szalutált.
– Jó napot – köszöntöttem rövid hallgatás után. – Segítsek?
Az illető erre puhán, akár egy macska, a padlóra ugrott, s tovább szalutálva vigyázzba állt előttem.
– Tiszteletem, felügyelő – jelentette. – Engedje meg, hogy bemutatkozzam: Simone Simonet kibernetikus főhadnagy.
– Pihenj! – válaszoltam, s kezet fogtunk.
– Voltaképp fizikus vagyok – mondta. – Azonban az a szó, hogy “kibernetikus", legalább olyan jól hangzik, mint az, hogy “gyalogsági". S olyan vicces. – Váratlanul abban – a zokogó hahotában tört ki, melytől dohos katakombák, lemoshatatlan vérfoltok jelentek meg előttem, s melyből csontvázakra erősített, rozsdás láncok csörgése hallatszott ki. – Voltaképp – folytatta – hegyet mászni jöttem ide, azonban sehogy sem tudok a sziklákhoz férni. Körös-körül mindenütt hó. Nos, ezért is mászom az ajtókat, falakat...Hirtelen elhallgatott, s belém karolt. – Hallott a Midász-tervről? Szigorúan titkos. Négy év szabadság nélkül. Nos, ezért is írtak fel nekem az orvosok érzéki gyógykúrát. – Ismét kacagni kezdett, de-ekkor odaértünk az ebédlőhöz. Magamra hagyott, s ahhoz az asztalhoz vágtatott, melyre az előételek voltak kikészítve. – Kövessen, felügyelő! – rikkantotta futás közben. – Siessen, mert különben barátaink s a Halott Alpinista rokonsága felfalja a kaviárt előlünk...
Az asztalnál már ott ült du Barnstockre s elhunyt testvére gyermeke. Du Barnstockre elegánsan kevergette ezüstkanalával a húslevest, s szemrehányóan sandítgatott a kölyökre, aki könyökével szélesen elterpeszkedve, lendületesen kanalazta a zöldséglevest.
Az asztalfőn egy előttem ismeretlen, különös, vakító szépségű hölgy trónolt. Nem lehetett tudni, húsz- vagy negyvenesztendős, válla finoman napbarnított, hatalmas, félig lesütött szemét dús szempilla keretezte, hamuszürke haját magasra tornyozta, rajta méregdrága diadém – igen, semmi kétség, Mózes úr neje, s ahhoz sem fért kétség, hogy semmiképp nem illett ide, ehhez a szerény table d'hôte-hoz. Korábban ilyen nőket csak nagyvilági magazinok lapjain vagy comicsok képein láttam.
A tulajdonos az asztalt megkerülve, tálcával a kezében már felém igyekezett. A tálcán kristálykupicába töltve aggasztóan kéklett a híres helybéli különlegesség, a havasi gyopárral ízesített gyomorerősítő.
– Tűzkeresztség! – jelentette ki közeledve a házigazda. – Valami pikáns előételt válasszon.
Engedelmeskedtem. Olajbogyót és kaviárt szedtem magamnak. Majd a tulajdonosra pillantottam, s vettem a savanyúságból is – egy picike ecetes uborkát. Majd ránéztem a pálinkára, s egy fél citromot facsartam a kaviárra. Mindenki engem nézett. Fogtam a kupicát, kifújtam a tüdőmből a levegőt (vele együtt a folyosók és hivatali helyiségek áporodott szagát), s lehajtottam az italt. Összerezzentem. Mindenki engem nézett, éppen ezért csak gondolatban rezzentem össze, s leharaptam az uborka félét. A tulajdonos köhintett. Simonet szintúgy. Mózesné őnagysága csengő hangon kijelentette: “Ó! Egy igazi férfi!" Elmosolyodtam, bekaptam a kis uborka másik felét, és sajnálni kezdtem, hogy nincsenek dinnye nagyságú uborkák. “Klassz!" – jelentette ki ezúttal jól érthetően a kölyök.
– Mózesné nagysága! – szólalt meg a tulajdonos. – Engedje meg, hogy bemutassam Glebski felügyelőt.
Az asztalfőn a hamuszínű torony finoman megrezzent, csodás szempilláját felemelte, majd megint lesütötte. Meghajoltam. Szíves örömest kétrét görnyedtem volna, annyira égett a gyomrom – a hölgy azonban rám mosolygott, s ettől tüstént jobban éreztem magam.
A beszélgetést a tulajdonos irányította. Rejtélyes és ismeretlen dolgokról beszélt, pontosabban arról, hogy a szállóban az utóbbi napokban különös dolgok történtek. Engem, az újonnan jöttét beavattak a részletekbe. Du Barnstockre megerősítette, hogy valóban, két napja eltűnt a cipője, s csak este találtak rá az emlékszobában. Simonet hahotázva bejelentette, hogy valaki olvassa a könyveit – leginkább szakirodalmát, s a margón megjegyzéseket tesz, melyek többnyire teljes műveletlenségről árulkodnak. A tulajdonos elégedettségtől ragyogva hozta a társaság tudomására a mai esetet a füstölgő pipával és az újsággal, s hozzátette: éjszaka valaki járkál a házban. Mózesné asszonyság szabadkozás nélkül, örömmel megerősítette ezeket a híreket, s megjegyezte: tegnap éjjel valaki benézett szobája ablakán. Simoné Simonet eldicsekedett vele, hogy éjszaka oly mélyen alszik, akár egy halott, és semmit nem hallott; a kölyök pedig rekedtes hangján kijelentette – az összes jelenlevő figyelmébe ajánlva –, hogy ő általában semmiféle ellenszenvet nem táplál az ilyen ostoba tréfákkal szemben, hozzászokott az effajta hókuszpókuszokhoz, azonban képtelen elviselni, ha idegenek heverésznek az ágyán.
Az asztal körül uralkodó, édesen borzongós hangulatot a fizikus törte meg. 
– Megérkezik egy őrnagy egy ismeretlen városkába – kezdte. – Megszáll a fogadóban, s megparancsolja, hogy hívják oda...
Hirtelen elhallgatott és körülnézett.
– Pardon – jelentette ki. – Nem vagyok biztos benne, hogy hölgyek – s itt Mózes úr neje felé bólintott –, valamint fiatal... e-e-e... fiatalok jelenlétében – a kölyökre pillantott –, hehehe...
– Ó, ostoba vicc! – jegyezte meg a kölyök lenézően.“Minden remek, csak éppen nem lehet elfelezni." Ez az?
– Pontosan! – kiáltott fel Simonet, és kacagásban tört ki.
– Elfelezni? – kérdezte mosolyogva Mózesné nagysága.
– Nem lehet elfelezni! – javította ki mérgesen a kölyök.
– Ó, hát nem lehet elfelezni? – csodálkozott Mózesné nagysága. – Aztán mit nem lehet elfelezni?
A kölyök már nyitotta volna a száját, azonban du Barnstockre villámgyors mozdulatot tett, s betömte a száját egy nagy piros almával, melyből a kölyök tüstént jóízűen harapott is egyet.
– Végül is nemcsak a mi szállónkban történnek meglepő dolgok – mondta Barnstockre. – Elég, ha például az ismeretlen eredetű repülő tárgyakra gondolunk...
A kölyök nagy dübörgéssel hátratolta székét, felállt, és az almát ropogtatva a kijárathoz indult. Egyre azon töprengtem, kitől kérdezhetném meg, az ördögbe is, hogy fiú-e vagy lány, du Barnstockre azonban tovább mormogott:
–...Giordano Brunót, uraim, nem véletlenül égették meg. A világűrt kétségkívül nemcsak mi lakjuk. A kérdés csupán az, milyen sűrűn van jelen az értelem a világmindenségben. Ha matematikus lennék, uraim, legalább annak a valószínűségét megpróbálnám kiszámítani, hogy a Föld tárgya-e valamiféle tudományos vizsgálódásnak...
“Magától du Barnstockrétól kissé kínos lenne megkérdezni – töprengtem. – Caisa ostoba liba. Ha megkérdem Simonet-t, a sírontúli hahota újabb fölösleges hullámát szabadítom magamra... Különben mi van velem? Mi közöm az egészhez?... Vegyek tán még a második fogásból?...
–... Lássák be – dünnyögte du Barnstockre. – Az ötlet, hogy idegen szemek gondosan és szorgalmasan kutatják öreg földanyánkat a világűr végtelen térségein keresztül...
– Kiszámítottam – mondta Simonet. – Ha képesek arra, hogy a lakott rendszereket megkülönböztessék a lakatlanoktól, akkor ez mínusz e lesz a negatív hatványon.
– Valóban? – rémült el jól nevelt tartózkodással Mózesné őnagysága, s lelkesült mosollyal ajándékozta meg Simonet-t.
Simonet ugatva felröhögött, mint egy házőrző kutya. Még a székén is fészkelődni kezdett. Szeme elhomályosult.
– Mennyi is lesz ez számszerűleg? – érdeklődött du Barnstockre, miután végigvárta az akusztikai zivatart.
– Körülbelül kétharmad – felelte Simonet, szemét törölgetve.
– De hiszen ez óriási valószínűségérték! – kiáltott fel lelkesen du Barnstockre, ekkor azonban mögöttem, mintha hatalmas erővel vállal belökték volna, nagy dörrenéssel, nyikorogva kivágódott az ebédlőbe nyíló. ajtó. Megfordultam. Különös alak jelent meg a küszöbön.
Termetes, idősebb férfi, kísérteties bulldogképpel; lehetetlen középkori divat szerint szabott, lazacszínű zekében. Egyik kezét a háta mögé rejtette, másikban magas fém söröskorsót tartott.
– Levest! – ordította zavaros szemmel maga elé meredve. Pillanatnyi zűrzavar keletkezett. Mózesné őnagysága hozzá méltatlan sietséggel a leveses asztalhoz ugrott, a tulaj elszakadt a tálalószekrénytől, s olyan mozdulatokat tett, mintha azt akarná mondani, mindenben szolgálatára áll, Mózes úr pedig – mert vitathatatlanul ő volt az illető – ünnepélyesen remegő arccal korsóját az asztalhoz vitte, s nejével szemben helyet foglalt, miközben kis híján a szék mellé zuhant.
– Ez az időjárás, uraim, most havazik – jelentette be. Mózesné őnagysága elétette a levest, férje zordan belepillantott a tányérba, majd hörpintett a korsóból. – Miről van szó? – érdeklődött.
– Simonet úr kiszámította annak valószínűségét...kezdte du Barnstockre.
– Badarság! – szakította félbe Mózes úr. – A matematika nem tudomány, Barn... Barl... du! Hát ez meg kicsoda? – kérdezte, s jobb szemével felém sandított. Zavaros, rosszindulatú volt a tekintete.
– Engedje meg, hogy bemutassam – mondta sietve a tulajdonos. – Mózes úr, Glebski felügyelő.
– Felügyelő... – dünnyögte Mózes. – Hamis váltók, hamis okmányok... – Ismét szigorú pillantást vetett tányérjára, majd megint hörpintett a korsóból. – Ma finom a leves – közölte. – Olga, vidd innen, s adj valami húsételt. Ugyan, uraim, miért hallgattak el? Folytassák, folytassák, hallgatom önöket.
– A húsról jut eszembe – jegyezte meg azon nyomban Simonet. – Egy haspók bélszínt rendel az étteremben...
– Bélszínt. Úgy! – mondta jóváhagyólag Mózes úr, s megpróbálta fél kézzel felvágni a sültjét. Másik kezét le nem vette a korsóról.
– A pincér felveszi a rendelést – folytatta Simonet –, a haspók pedig kedvenc ételét várva, nézegetni kezdi a színpadon táncoló lányokat...
– Mulatságos – jelentette ki Mózes úr. – Egyelőre nagyon mulatságos. Csak sótlan. Olga, add ide a sót. Nos? Simonet habozott.
– Pardon – mondta határozatlanul. – Komoly kételyeim ébredtek ennek kapcsán...
– Úgy. Kételyek – ismételte elégedetten Mózes úr. – Hogy van tovább?
– Vége – felelte csüggedten Simonet, és hátradőlt székén. Mózes rámeredt.
– Hogyhogy vége? – kérdezte elégedetlenül. – Na de a bélszínt csak kihozták neki?
– Hm-m... voltaképp... nem – felelte Simonet.
– Micsoda arcátlanság! – mondta Mózes. – Hívatni kellett volna a főpincért. – Undorral eltolta magától tányérját. – Rendkívül kellemetlen történetet mondott el, Simonet.
– Csak olyant, amilyen valójában – ismerte el Simonet sápadtan mosolyogva. Mózes hörpintett a korsóból, s a tulajdonos felé fordult.
– Snevar – kezdte. – Megtalálta maga azt az alávaló fickót, aki a cipőket lopkodja? Felügyelő, maga itt úgyis a napot lopja. Egy gazember cipőket lopkod, s bekukucskál az ablakokon. Mi a véleménye ezekről a lopásokról?
– Azt gondolom, hogy a jelenlevők valamelyikének a tréfája.
– Fura gondolat – mondta rosszallóan Mózes.
– Egy csöppet sem – vetettem ellent. – Először is e bűncselekményeknek nem lehet más céljuk, mint hogy ámulatba ejtsenek bennünket. Másrészt a kutya úgy viselkedik, mintha. a házban csak a barátai lennének.
– Ó igen! – szólalt meg tompán a tulajdonos. – Természetesen a házban csak magunkfajták vannak. Azonban ő Lale számára több volt ennél, ő volt az istene, uraim!
Mózes rámeredt a tulajra.
– Ki ez az ő? – kérdezte szigorúan.
– Ő. A Halott.
– Ne bolondítson! – jelentette ki Mózes. – Ha pedig tudja, ki követi el ezeket a dolgokat, tanácsolja neki, nyomatékosan tanácsolja, hogy hagyja abba. Érti? – Vérbe borult szemével körbepillantott. – Különben én is elkezdek viccelni! – horkant fel.
Síri csend támadt. Szerintem mindenki próbálta maga elé képzelni, hogyan végződik az, ha Mózes úr elkezd viccelni.
Ezután Mózesné őnagysága odébb tolta a tányért, bűbájos ajkát megérintette a szalvétával, tekintetét a mennyezetre emelte s kijelentette:
– Ó, mennyire szeretem a vörös naplementéket! A színek orgiája!
Én azon nyomban égető szükségét éreztem annak, hogy egyedül maradjak. Felálltam, s határozottan így szóltam:
– Köszönet, uraim, a társaságért. A vacsoránál találkozunk.

3. FEJEZET

– Fogalmam sincs, miféle alak – mondta a tulaj, miközben a fény felé tartva vizsgálgatta a poharat. – A főkönyvbe úgy jelentkezett be, mint kereskedő, aki saját ügyeiben utazgat. Azonban nem kereskedő.
A kandallós társalgóban ültünk. A tűz melegen lobogott, a karosszékek régimódiak, igazi s megbízható bútordarabok voltak. A portói forrón illatozott, citrommal ízesítve, a félhomály kellemes és vöröses; tökéletes otthoni légkör. Odakint hóvihar kezdődött, fütyült a kandalló kürtője. A házban csend honolt, csak időnként hallatszottak messziről zokogó kacagásrobajok, mintha a temetőből jönnének, s élésen, puskalövésszerűen ropogtak a sikeres “karambolok". A konyhában Caisa a fazekakkal csörömpölt.
– A kereskedők rendszerint fukarak – folytatta töprengve a tulajdonos. – Mózes úr azonban nem fukar, nem. “Megtudakolhatom – kérdeztem tőle –, kinek az ajánlása alapján tisztelt meg látogatásával? " Válasz helyett előhúzott pénztárcájából egy százkoronás bankjegyet, meggyújtotta öngyújtójával, rágyújtott róla egy szivarra, majd a füstöt az arcomba fújva ezt válaszolta: “Uram, én Mózes vagyok. Albert Mózes! Mózesnek nincs szüksége ajánlólevelekre, Mózes a világon mindenütt otthon van." Mit szól ehhez? Saját ügyeiben utazgat. Az én völgyemben nem utazgatnak. Itt nálam vagy síelnek, vagy a sziklákat másszák. Ez egy zsákutca. Innen semerre nem vezet út.
Kényelmesen elterpeszkedtem a karosszékben, s keresztbe vetettem a lábam. Rendkívül kellemesen éreztem magam, s a legkomolyabb képpel azon kezdtem töprengeni, ki is voltaképpen Mózes úr.
– No rendben – jelentettem ki. – Zsákutca. Azonban mit csinál ebben a zsákutcában a híres du Barnstockre úr?
– Ó, du Barnstockre úr, az egészen más! Minden évben ideutazik hozzám, immár tizenharmadik esztendeje. Bolondul az én házpálinkámért. Bátorkodom megjegyezni, hogy Mózes úr, noha állandóan emelkedett hangulatban van, egész idő alatt még egyetlen üveget sem rendelt tőlem.
Jelentőségteljesen hümmögtem, s nagyot kortyoltam az italból.
– Feltaláló – jelentette ki határozottan a tulaj. – Feltaláló vagy varázsló.
– Ön hisz a varázslókban, Snevar úr?
– Alec, ha megengedi. Egyszerűen Alec. Felemeltem a poharam, s nagyot kortyoltam Alec tiszteletére.
– Akkor hívjon egyszerűen Peternek – kértem. A házigazda ünnepélyesen bólintott, s nagyot kortyolt Peter tiszteletére.
– Hogy hiszek-e a varázslókban? – kérdezte. – Látta az örökmozgóimat?
– Nem. Működnek?
– Néha. Gyakran le kell állítanom őket, mert túl gyorsan elkopnak az alkatrészeik... Caisa! – üvöltötte el hirtelen magát olyan hangosan, hogy összerezzentem. – Még egy pohár forró portóit a felügyelő úrnak!
Fülig pirosán és ziláltán megjelent Caisa. Átnyújtotta a pohár portóit, pukedlizett, kuncogott egyet, s távozott.
– Kis dundi – dünnyögtem szinte gépiesen. Már a harmadik, pohárnál tartottam. A tulaj jóindulatúan elnevette magát.
– Ellenállhatatlan – ismerte el. – Még du Barnstockre úr sem tudta türtőztetni magát, s tegnap megcsípte az állacskáját. S amit a mi fizikusunk művel miatta...
– Szerintem a mi fizikusunk Mózesné őnagyságára vetett szemet.
– Mózesné őnagysága... – ismételte töprengőn a tulaj. – Tudja, Peter, nagyon is nyomós indokaim vannak feltételezni, hogy nem nagyságos asszony és nem Mózesné...
Nem tiltakoztam. Nagy dolog!
– Bizonyára észrevette – folytatta a tulajdonos –, hogy jóval ostobább Caisánál. Aztán... – Halkabbra fogta: – Szerintem Mózes veri.
Összerezzentem.
– Hogyan veri?
– Szerintem korbáccsal. Mózesnek van egy korbácsa. Kutyakorbács. Alighogy megpillantottam, tüstént feltettem magamnak a kérdést: minek kell Mózes úrnak kutyakorbács? Tud válaszolni?
– No de Alec... – kezdtem.
– Nem ragaszkodom – mondta a tulajdonos. – Semmihez sem ragaszkodom. Azonban meg kell magának jegyeznem... – Fülelni kezdett. – Gépkocsi – szólt. – Hallja?
Felállt, felkapta prémmellényét, s a kijárathoz indult. Én követtem.
Az udvaron igazi hóvihar tombolt. A tornác előtt nagy fekete autó állt, mellette a fényszóróktól megvilágítva emberek hadonásztak és veszekedtek.
– Húsz korona! – üvöltötte egy férfi fejhangon. – Húsz korona, egy fillérrel sem kevesebb! Mi az, talán nem látta, milyen volt az út?
– Húsz koronáért a tragacsoddal együtt megveszlek! – visított a másik hang. A tulaj elindult a tornácról.
– Uraim! – harsogta erős hangján. – Mindez semmiség!
– Egy ötösért képes lenne a vízbe ugrani! Nekem még vissza is kell mennem!
– Tizenöt, és egy fillérrel sem több! Zsaroló!
Fázni kezdtem, visszatértem a kandallóhoz, fogtam a poharat, s a bárba indultam. A hallban egy kicsit elidőztem – az ajtó kitárult, s a küszöbön megjelent egy hatalmas, hóborította férfi, kezében bőröndöt tartott. Annyit mondott, hogy “br-r-r", erőteljesen megrázta magát, s kiderült: egy szőke viking. Pirospozsgás arca nedves volt, szempillájára hópelyhek tapadtak. Mikor észrevett, egy pillanatra elmosolyodott, kimutatta szabályos, fehér fogsorát, s kellemes bariton hangon ennyit mondott:
– Olaf Andwarafors. Hívhat egyszerűen Olafnak is.
Én is bemutatkoztam. Az ajtó ismét kitárult, megjelent a tulajdonos két kofferral, mögötte pedig egy apró termetű, szeméig betakaródzott emberke, szintúgy behavazva, s nagyon elégedetlen volt.
– Átkozott harácsolók! – jelentette ki hisztérikusan. – Tizenötben egyeztünk meg. Úgy gondolom, világos, hogy ezután mindegyikőnktől hét és fél jár...
– Uraim, uraim! – ismételgette a tulajdonos. – Mindez semmiség... Kérem ide, balra... Uraim!
Az apró emberke, aki tovább kiabált holmi veresre vert ábrázatokról s a rendőrségről, hagyta, hogy betereljék az irodába, közben Olaf, a viking ezt dörmögte: “Fösvény" – s olyan képpel nézett körül, mint aki azt várja, hogy nagy tömeg fogadja.
– Kicsoda az illető? – kérdeztem.
– Fogalmam sincs. Közösen fogadtunk taxit. Nem volt másik.
Elhallgatott, s a vállam fölött mögém pillantott. Megfordultam. Semmi különös nem volt ott. Csupán egy picit lengedezett a függöny a folyosó bejáratán, mely a társalgóba és Mózes ÚF szobáihoz vezetett. Bizonyára a huzattól.

4. FEJEZET

A hóvihar reggelre lecsöndesült. Hajnalban keltem, amikor a szálló még aludt, egy szál alsónadrágban kiugrottam a tornácra, jól végigdörzsöltem magam friss, pelyhes hóval, hogy semlegesítsem a három pohár portói maradék hatását. A nap még alig bújt elő a hegygerinc mögül, s a szálló hosszú, kék árnyéka végighúzódott a völgyön. Észrevettem, hogy az emeleten jobbról a harmadik ablak tárva-nyitva. Bizonyára valaki még éjjel sem kívánta megfosztani magát a lehetőségtől, hogy a gyógyerejű hegyi levegőt szívja.
Visszatértem szobámba, felöltöztem, kulcsra zártam az ajtót, és futottam a presszóba. A vörös, megizzadt Caisa már a konyhában szorgoskodott a lángoló főzőlapnál. Hozott egy bögre kakaót meg egy szendvicset, én pedig egy szempillantás alatt eltüntettem, s délfüllel hallottam, hogy a tulaj valamilyen dalt dudorász a szobájában. Csak nehogy találkozzam valakivel, gondoltam. Ez a reggel túl jó két embernek. Erre a reggelre, erre a világos, derűs égboltra, az arányló napra, a kihalt selymes völgyre gondolva olyan fösvénynek éreztem magam, mint az a fülig bundájába burkolózott nyápic alak, aki este öt koronáért botrányt rendezett. (Hinkus a fiatalkorúak gyámhatósági felügyelője, és betegszabadságon van itt.) Lalet, a bernáthegyit kivéve senkivel sem találkoztam. A kutya jóindulatú közönnyel figyelte, hogyan csatolom be a kötéseket, és a reggel, a derűs égbolt, az arányló nap és a selymes fehérbe borult völgy, mind egyedül csak az enyém volt.
Miután tíz mérföldet futottam oda és vissza a folyóhoz, s visszatértem a szállóba, hogy harapjak egyet, az élet már elevenen pezsgett.
A presszóban nehezen ugyan, de megtudtam Caisától, hogy a zuhanyozó csak a földszinten működik, erre siettem friss váltás fehérneműért és törülközőért. Bármennyire siettem is azonban, mégis elkéstem. A zuhanyozó már foglalt volt, az ajtó mögül víz csobogása és kivehetetlen éneklés hal" látszott. Az ajtó előtt Simonet állt, vállán szintúgy törülköző. Beálltam mögé, s még ebben a pillanatban helyet foglalt mögöttem du Barnstockre úr. Rágyújtottunk. Simonet, akit kacagás fojtogatott, és laposan pislogva hozzáfogott egy vicchez az agglegényről, aki egy háromlányos özvegyasszonynál kapott kvártélyt. Az első lánnyal gyorsan végzett, a többiekről azonban szerencsére végül is semmit nem tudtunk meg, mert a hallban megjelent Mózesné őnagysága, s megkérdezte tőlünk, nem járt-e erre Mózes, ura és parancsolója. Du Barnstockre udvariasan azt felelte, hogy sajnos nem. Simonet, szája szélét megnyalva, vágyakozó tekintetével majd fölfalta Mózesné őnagyságát, én viszont a zuhanyozóból jövő zajokra fülelve, annak a feltételezésemnek adtam hangot, hogy Mózes úr van ott. Mózesné őnagysága ezt a feltételezést szemmel láthatóan bizalmatlanul fogadta. Elmosolyodott, megcsóválta a fejét, s tudomásunkra hozta, hogy villájukban a Rue de Chanellen két fürdőkádjuk van – egy arany és egy platina, s amikor erre nem tudtunk mit válaszolni, bejelentette: megy" hogy valahol másutt keresse Mózes urat. Simonet hahotázva tüstént vállalkozott, hogy elkíséri, s mi du Barnstockre-ral ketten maradtunk, azonban nem sokáig, mert tüstént hozzánk csatlakozott Hinkus űr, a gyámhatósági hivatalnok, s azonnal idegesíteni kezdett bennünket azzal, hogy lám, kettő helyett fizetsz, zuhanyozó azonban csak egy működik. Du Barnstockre szótlanul előhúzott törülközőjéből két pálcikán ülő, szopogatós kakasfigurát. Hinkus azonban nyomban elhallgatott, sőt szerencsétlennek még az arckifejezése is megváltozott. Elfogadta a kakasokat, a szájába dugta őket, s szörnyülködve és bizalmatlanul meredt a nagy bűvészre. Du Barnstockre úr pedig, a hatással fölöttébb elégedetten, már több jegyű számok szorzásával és osztásával szórakoztatott bennünket.
A zuhanyozóban pedig egyre zubogott a víz, csak az éneklés maradt abba, s tagolatlan dünnyögés váltotta fel. Az emeletről nehéz léptekkel, kéz a kézben ereszkedett lefelé Mózes úr és a szőke fejű viking, Olaf. Amikor leértek, elváltak. Mózes úr menet közben is egyre hörpölgetett korsójából. A viking szó nélkül beállt utánunk a sorba. Órámra pillantottam. Már több mint tíz perce vártunk.
Csapódott a bejárati ajtó. Benzin, izzadtság- és kölniszagot hagyva maga után, a kölyök vágtatott el mellettünk, hihetetlen szökellésekkel. Ekkor jutott el csak a tudatomig, hogy a konyhából a tulaj és Caisa hangját hallom, s először szállt meg valami különös, megmagyarázhatatlan gyanú. Határozatlanul rámeredtem a zuhanyozó ajtajára. Hinkus valamit dünnyögött, vállával meglökte Olafot, s a hallba sietett.
– Ide figyeljenek – mondtam. – Érkezett valaki ma reggel?
– Csak ezek az urak – válaszolta du Barnstockre. – Andwarafors úr és... e-e-e, az az alacsony úr, aki épp most ment el.
– Mi tegnap este érkeztünk – vetette ellen Olaf.
Magam is tudtam, mikor érkeztek. Képzeletemben egy pillanatra megjelent a csontváz, amint a forró vízsugár alatt dalol, és a hónalját szappanozza. Megdühödtem, s belöktem az ajtót. A zuhanyozóban senki nem volt. Csobogott a teljes erőre állított forró víz, sűrű gőz kavargott, a fogason ott lógott a Halott Alpinista viharkabátja, alatta a tölgyfa padon pedig egy ósdi tranzisztoros zsebrádió zümmögött és fütyült.
– Que diable! – kiáltott fel du Barnstockre. – Tulajdonos!
Kitört a lárma. Nehéz papucsával dübörögve befutott a tulaj. Simonet mintha a föld alól bukkant volna elő. A korláton a kölyök hajolt át, ajka közt csikk lógott. A hallból aggódva pillantott ki Hinkus.
– Ez hihetetlen! – jelentette ki izgatottan du Barnstockre. – Itt állunk, s legalább negyedórája várunk!
– Ismét hevert valaki az ágyamon – közölte felülről a kölyök. – S a törülközőm is nedves. Simonet tekintetében ördögi vidámság csillogott.
– Uraim, uraim! – csitította őket a tulaj nyugtatgató mozdulatokkal. Bepillantott a zuhanyozóba, s először is elzárta a forró vizet. Majd levette a fogasról a viharkabátot, fogta a rádiót, s felénk. fordult. Arca ünnepélyes kifejezést öltött. – Uraim! – mondta tompa hangon. – Én csupán a tényeket regisztrálhatom. Uraim, ez az ő rádiója. S ez az ő viharkabátja...
Némán félretoltam a tulajdonost, beléptem a zuhanyozóba, s bezártam magam után az ajtót. S csak miután már lehúztam magamról a ruhám, akkor kaptam észbe, voltaképp nem is én voltam a soros, hanem Simonet, azonban nem éreztem lelkiismeret-furdalást. Ő rendezte ezt az egészet, gondoltam dühösen. Hadd várjon. Mennyi víz folyt el hiába...
Amikor kiléptem a zuhanyozóból, a vendégek a hallban tárgyalták a történteket. Mellesleg semmi újat nem mondtak, nem is maradtam ott. A lépcsőn elhaladtam a kölyök mellett, aki még mindig kihajolt a korláton, “őrültekháza!" – vetette felém kihívóan. Nem szóltam egy szót sem, egyenest a szobámba mentem.
A zuhany és a kellemes fáradtság hatására haragom végképp elpárolgott. Az ablakhoz húztam a karosszéket, kiválasztottam a legvastagabb és legkomolyabb könyvet, és lábamat az asztal szélére helyezve elterpeszkedtem. Már az első oldalnál elszundítottam, s talán másfél óra múlva ébredhettem fel – a nap már komoly utat tett meg, s a szálló árnyéka az ablakom alá került. Az árnyékból ítélve valaki ült a tetőn, s félálomban arra gondoltam, hegy az bizonyára nem más, mint a csüggedt imposztor, Simonet – kéménytől kéményig ugrál és röhigcsél. Újból elaludtam, a könyv a padlóra zuhant, összerezzentem, s végképp felébredtem. A tetőn most már két ember árnya rajzolódott ki világosan, az egyik nyilván ült, a másik pedig állt. Napoznak – gondoltam, s mosakodni indultam. Mosdás közben az jutott eszembe, nem lenne rossz felhajtani egy csésze kávét, hátha felélénkülök tőle. Rágyújtottam, és kiléptem a folyosóra. Úgy három óra felé járhatott az idő.
A lépcsőházban találkoztam Hinkussal. A padlásra vezető lépcsőn jött lefelé, s igen különösen festett. Derékig meztelen volt, s teste izzadtságtól ragyogott, arca viszont sápadt volt, egészen elzöldült, mereven előrenézett, és mindkét kezével melléhez szorította csomóba gyűrt ruháját. Mikor meglátott, egész testében összerezzent, és egy pillanatra megállt.
– Napozik? – kérdeztem udvariasan. – Vigyázzon, nehogy leégjen. Betegnek látszik.
S miután ezzel kifejeztem, hogy foglalkoztat a hozzám közelállók egészsége, a választ meg sem várva, elindultam lefelé. Hinkus utánam baktatott a lépcsőn.
– Kedvem támadt inni egyet – szólalt meg rekedt hangon.
– Mégis jobb lenne, ha felöltözne – javasoltam. – Még beleütközik Mózesné őnagyságába...
– Igen – mondta. – Természetesen. Egészen elfelejtettem.
Megállt, és sietve magára ráncigálta az ingét és a kabátját, én pedig beléptem az ebédlőbe, ahol Caisától kaptam hideg rostélyost, kenyeret és kávét. Hinkus már felöltözve s kevésbé zölden csatlakozott hozzám, s erősebb italt rendelt.
– Simonet is fönt van? – kérdeztem. Az az ötletem támadt, hogy biliárddal üssem agyon az időt.
– Hol? – kérdezte Hinkus, s óvatosan ajkához emelte a teli kupicát.
– A tetőn.
Hinkus arca összerezzent, a brandy végigfolyt ujjain. Sietve felhajtotta az italt, orrán keresztül mélyet lélegzett, tenyerével megtörölte száját, s így szólt:
– Nem. Nincs ott senki.
Csodálkozva pillantottam rá. Ajkát leharapta, s öntött magának még egy kupicával.
– Különös – mondtam. – Nem tudom, miért, úgy láttam, hogy Simonet is ott van a tetőn.
– Akkor vessen gyorsan keresztet, hogy többé ne legyenek látomásai! – felelte durván a gyámhatósági hivatalnok, s felhajtotta a brandyjét, majd megint töltött.
– Mi történt magával? – kérdeztem. Egy ideig némán szemlélte a teli kupicát.
– Igen – szólalt meg végül –, kellemetlenségeim vannak. Lehetnek egy embernek olykor kellemetlenségei, nem? Volt benne valami szánalomra méltó; megenyhültem.
– Igen, persze – értettem egyet. – Elnézést kérek. Felhajtotta a harmadik pohárkát is, majd váratlanul így szólt:
– Ide figyeljen, maga nem akar napozni a tetőn?
– Ó nem, köszönöm – feleltem. – Félek, hogy leégek. Érzékeny a bőröm.
Töprengett egy ideig, azután fogta az üveget, s visszacsavarta a tetejét.
– Jó ott fenn a levegő – jelentette ki. – S a kilátás is nagyszerű. Az egész völgy mintha a tenyerén lenne... A hegyek...
– Menjünk, játsszunk egy parti biliárdot – ajánlottam. – Tud biliárdozni?
Az egész idő alatt most először nézett apró, beteges szemével az arcomba.
– Nem – mondta. – És inkább levegőzöm egyet.
Ismét kicsavarta az üveg kupakját, s töltött magának egy negyedik kupicával. Megettem a rostélyost, kiittam a kávémat, s indulni akartam. Hinkus ostobán nézegette brandys kupicáját.
– Vigyázzon, nehogy lezuhanjon a tetőről! – figyelmeztettem.
Gúnyosan elnevette magát, s egy szót sem felelt. Ismét felmentem az emeletre. Nem hallottam a biliárdgolyók csattogását, kopogtattam hát Simonet szobájának ajtaján. Senki nem válaszolt. A szomszédos szoba ajtaja mögül hangfoszlányok szűrődtek ki, bekopogtattam hát oda. Simonet sehol. Du Barnstockre és Olaf kártyáztak az asztalnál. Nagyon belemerültek a játékba.
Bocsánatot kértem, s becsuktam az ajtót. Jól van, majd egyedül lökdösöm a golyókat. Lényegében mindegy. Sőt talán még jobb is. A biliárdszoba felé indultam, azonban útközben pillanatnyi sokk fogott el. A padlásfeljárón, hosszú ruhájának szegélyét két ujjával felfogva, Mózesné őnagysága ereszkedett lefelé. Amikor meglátott, fantasztikusan igéző mosolyt vetett felém.
– Szintén napozott? – szaladt ki a számon zavaromban.
– Napoztam? Én? Micsoda különös ötlet! – A nagyságos asszony felém közeledett. – Milyen különös feltételezései vannak, felügyelő!
– Kérem, ne hívjon felügyelőnek – kértem. – Annyira meguntam már, a munkahelyemen egyre ezt hallom...
– I-má-dom a rendőrséget! – jelentette ki Mózesné őnagysága, s az égre emelte ragyogó szép szemét. – Ó, azok a hősök, bátor emberek! Hiszen maga is bátor ember, nemde?
Valahogy magától alakult úgy, hogy felajánlottam neki a karomat, s a biliárdszoba felé vezettem. Fehér, kemény és meglepően hideg karja volt.
– Asszonyom – állítottam meg. – Hiszen ön egészen átfázott...
– Egy csöppet sem, felügyelő – felelte, de tüstént észbe kapott. – Elnézést, akkor hogyan hívhatom?
– Talán Peternek – javasoltam.
– Ez bűbájos lenne. Volt egy Peter nevű barátom, báró von Gottesknecht. Nem ismeri? Akkor viszont engem is Olgának kell hívnia. S mi lesz, ha meghallja Mózes?
Áthaladtunk az ebédlőn, s beléptünk a biliárdszobába. A biliárdszobában ott volt Simonet. Nem tudni, miért, a padlón hevert, egy keskeny, de hosszú beugróban. Arca vörös volt, haja csapzott.
– Simonet! – kiáltott fel Mózesné őnagysága, s tenyerével arcához kapott. – Mi van magával? Simonet válaszul harsányan felnevetett, s kezével-lábával a beugró peremének feszülve, a mennyezet felé mászott.
– Úristen, összetöri magát! – kiáltotta Mózesné őnagysága.
– Valóban, Simonet – jegyeztem meg bosszúsan. – Ki fogja törni a nyakát.
A nagy kópénak azonban esze ágában sem volt, hogy halálra zúzza magát, s kitörje a nyakát. Felterpeszkedett a mennyezetig, egy ideig ott függött, mindjobban nekivörösödött, majd puhán a padlóra ugrott s szalutált. Mózesné őnagysága tapsolni kezdett.
– Simonet, maga egyszerűen csodálatos! – mondta. – Akár egy légy!
– Nos, felügyelő – kérdezte Simonet kissé lihegve –, megvívunk egymással a szép hölgy tiszteletére?" – Felkapta az egyik dákót, s vívóállásba ugrott. – Kihívom magát, Glebski felügyelő!
E szavakkal a biliárdasztal felé fordult, s célzás nélkül egy akkora “nyolcast" hozott össze az asztal túlsarkában, hogy elsötétült a tekintetem. Hátrálni azonban nem lehetett. Mogorván felvettem a másik dákót.
– Vívjanak, vívjanak csak meg, uraim! – biztatott bennünket Mózesné őnagysága. – A csodás hölgy ezt hagyja zálogul a győztesnek. – S az asztal közepére hajította csipkés zsebkendőjét. – Most azonban magukra kell hagynom önöket. – Csókokat hintett felénk, s távozott.
– Pokolian elbájoló nőszemély – jelentette ki Simonet. – Bele lehet bolondulni. – A dákó végével felkapta a zsebkendőt, orrát a csipkébe fúrta, s tekintetét a mennyezetre emelte. – Bájos teremtés! Amint látom, felügyelő, magának sincs nála sikere.
– Maga mindenütt ott lábatlankodik? – kérdeztem komoran, s a golyókat háromszögbe gyűjtöttem. – Ki kérte meg rá, hogy itt ácsorogjon a biliárdszobában?
– Hát maga, nagyokos, minek hozta a biliárdszobába? – vetette ellen logikusan Simonet, miközben szétlőtte a piramist.
– Hiszen nem vihetem a presszóba... – morogtam, s körbejártam az asztalt, hogy megkeressem a legkönnyebb golyót.
– Nézze csak – kezdte Simonet. Az ablaknál állt, s valahová oldalt nézett. – Egy bolond a tetőn ül... Pardon! Két bolond. Az egyik áll, én meg kéménynek hittem.
– Hinkus az – dünnyögtem, s kényelmesebben elhelyezkedtem a lökéshez. 
– Hinkus, az az apróság, aki állandóan zsémbel – mondta Simonet. – Jelentéktelen alak. Olaf ellenben, az igen! Az ősi konungok vérbeli utóda, bizony, Glebski felügyelő.
Végre löktem. Elhibáztam. Egy egészen könnyű golyót hibáztam el. Bosszantó. Megvizsgáltam a dákó hegyét, megtapogattam a végére ragasztott bőrdarabot. Rendben volt.
– Ne nézegesse, ne nézegesse! – jegyezte meg Simonet az asztalhoz lépve. – Nincs rá mentség. Ő lökött. Majd ismét. Határozottan, nagy csattanásokkal és koppanásokkal. Felnyögtem, s az ablakhoz léptem, hogy ne is lássam. Simonet még egyszer lökött, majd így szólt:
– Pardon, önön a sor, felügyelő.
Az ülő ember hátravetette fejét, s üveget tartó keze felemelkedett. Rájöttem, hogy Hinkus az. Jó nagyot kortyint az üvegből, majd átadja azt a mellette álló alaknak. De ki az, aki ott áll?
– Lök vagy nem? – kérdezte Simonet. – Mi van ott?
– Hinkus feltankol – mondtam. – Ó, meglátja, még le fog esni!
Hinkus alaposan teleszívta magát, majd megint elfoglalta korábbi helyzetét. A mellette álló alakot nem kínálta. Ki lehet az? Ó, bizonyára a kölyök... Visszatértem az asztalhoz, kiválasztottam egy könnyebb golyót, de azt is elhibáztam.
– Olvasta Koriolis emlékiratait a biliárdról? – kérdezte Simonet.
– Nem – feleltem komoran. – És nincs is szándékomban.
– Én pedig olvastam – folytatta Simonet. Két lökéssel befejezte a játszmát, majd ijesztő hahotában tört ki. Keresztbe helyeztem a dákót az asztalon.
– Partner nélkül maradt, Simonet – mondtam bosszúállón. – Most már nyugodtan, tökéletes magányban belefújhatja orrát a díjba.
Simonet fogta a kendőt, s ünnepélyesen mellényzsebébe dugta.
– Ragyogó! – jelentette ki. – Akkor most mit csinálunk? Gondolkodtam egy kicsit.
– Megyek és megborotválkozom. Nemsokára itt az ebéd.
Kiléptünk a folyosóra, s tüstént összeütköztünk du Barnstockre úr néhai kedvenc fivérének gyermekével. A kölyök elállta utunkat, szemüvegének fekete üvege arcátlanul villogott, s cigarettát követelt.
– Mi van Hinkussal? – kérdeztem, miközben előhúztam a csomagot. – Jól feltankolt?
– Hinkus? Áh, az a... – A kölyök rágyújtott, s ajkát csücsörítve fújta a füstöt. – No, feltankolni ugyan nem tankolt fel, de alaposan beszívott, s még egy üveget vett magához.
– Vagy úgy, maga is együtt ivott vele? – kérdezte Simonet érdeklődve.
A kölyök megvetően fújt egyet.
– Egy fenét! Észre sem vett. Hiszen ott volt Caisa... Ekkor arra gondoltam, ideje lenne tisztázni, fiú-e vagy lány, s kivetettem rá a hálómat.
– Tehát maga a tálalóban volt? – kérdeztem behízelgőn.
– Igen. Na és? Talán tilos, biztos úr?
– A rendőrség tudni szeretné, mit csinált ott.
– A tudományos világ úgyszintén – tette hozzá Simonet. Úgy látszik, ugyanaz jutott neki is eszébe.
– A rendőrség nem tiltja a kávézást? – érdeklődött a kölyök.
– Nem – feleltem. – És még mit csinált ott? Na most... Hiszen nem mondhatja: “Iszogattam, és falatoztam mellé..."
– Hát semmit – felelte hidegvérrel a kölyök. – Kávét ittam, és krémest ettem. Nos, ez volt minden elfoglaltságom.
– Az édesség ártalmas evés előtt – jegyezte meg szemrehányón Simonet. Szemmel láthatóan csalódott volt. Én is.
– Na, jól van – dünnyögtem. – Megyek és megborotválkozom.
– Talán vannak még kérdéseik?! – kiáltotta utánunk a kölyök.
– Ugyan, dehogy, elmehet – válaszoltam.
Az ajtó becsapódott; a kölyök visszavonult szobájába.
– Megyek, én is harapok valamit – mondta Simonet a lépcsőház előterében. – Jöjjön, felügyelő, még mésszé a vacsora, egy jó óránk van...
Elhárítottam javaslatát, erre elváltunk. Simonet cipője már a lépcsőfokokon kopogott, én pedig szobámba indultam.
Abban a pillanatban, amikor elhaladtam az emlékszoba mellett, recsegést hallottam, valami dübörögve lezuhant, egy üvegholmi széttört, s elégedetlen morgás hallatszott. Bepillantottam a szobába, s megláttam Mózes urat. Egyik kezével a szőnyeg szélét magasra emelve, a másikban pedig az elmaradhatatlan korsót szorongatva, undorral szemlélte a felborult éjjeliszekrényt és a széttört váza cserépdarabjait.
– Átkozott egérlyuk! – hörögte, amikor meglátott. – Mocskos egy odú!
– Mit csinál itt? – kérdeztem. Mózes úr dühbe gurult.
– Mit csinálok?! – üvöltötte, s teljes erőből maga felé rántotta a szőnyeget. Közben majdnem elvesztette egyensúlyát, s feldöntötte a karosszéket. – Keresem azt az arcátlan alakot, aki a szállóban kóborolva, tisztességes emberek holmijait lopkodja, éjszakánként a folyosókon dübörög, s bekukucskál a feleségem szobájának ablakán! De mi az ördögnek kell nekem ezzel foglalkoznom, amikor a házban itt lebzsel egy rendőr?
Félrehajtotta a szőnyeget, s felém fordult. Ijedten hátrahőköltem.
– Talán jutalmat kellene kitűznöm? – folytatta, s egyre jobban belelovalta magát. – Megbocsásson, de kitűzök. Mennyit kíván, felügyelő úr? Ötszázat? Ezret? Engedje meg, másfél ezer koronát ajánlok fel annak, aki megtalálja elveszett aranyórámat! Kétezer koronát.
– Eltűnt az órája? – kérdeztem homlokom ráncolva. Félre a tréfával. Az aranyóra nem filcpapucs, és nem foglalt zuhanyozófülke.
– Igen!
– Mikor látta utoljára az órát?
– Ma korán reggel. Az asztalon hevert. Elgondolkodtam.
– Azt ajánlom – mondtam neki végül –, tegyen hivatalos feljelentést. Akkor kihívom a rendőrséget.
Mózes rám meredt, s egy ideig hallgattunk. Majd hörpintett a korsóból, és így szólt:
– Mi a fenének magának a feljelentés és a rendőrség? Semmi kedvem, hogy szennyes hírlapírók meghurcolják a nevemet. Miért nem láthat maga az ügyhöz? Hiszen kitűztem a jutalmat. Akar előleget?
– Kellemetlen beleavatkoznom ebbe az ügybe – vetettem ellen. – Nem magándetektív vagyok, hanem állami hivatalnok.
– Jól van – egyezett bele hirtelen. – Majd meggondolom... – Hallgatott egy ideig. – Lehet, hogy magától előkerül. Szeretném remélni, hogy ez a soron következő ostoba tréfa. Ha azonban holnapig nem kerül elő az órám, reggel megírom a feljelentést.
Ebben megegyeztünk. Mózes visszatért a szobájába, én is a magaméba.
Nem tudom, miféle új dolgokat fedezett fel Mózes a szobájában. Az enyémben nagyon sok volt. Először is az ajtón ferdén egy jelmondat lógott: “Ha meghallom a kultúra szót, tüstént hívom a rendőrségemet!" A jelszót természetesen letéptem, ez azonban csak a kezdet volt. Szobámban az asztal gumiarábikummal volt leöntve, mely már megkeményedett. Egyenest üvegből öntötték oda, az üveg is ott hevert, s a megszáradt tócsa közepén egy papírdarab díszelgett. Levél. Rendkívül ostoba firkálmány. Girbegurba nyomtatott betűkkel ez állt rajta: “Glebski felügyelő úr, tudomására hozzuk, hogy a szállóban jelenleg Hinkus álnéven egy veszélyes gengszter, megrögzött szadista tartózkodik, akit az alvilágban Füles álnéven ismernek. Van fegyvere, s a szálló egyik lakójának életére tör. Nyomatékosan kéretik a felügyelő úr, tegyen valamit."
Annyira dühös és döbbent voltam, hogy kétszer kellett végigolvasnom az üzenetet, míg megértettem. Majd cigarettára gyújtottam, és körülnéztem a szobában. Természetesen semmiféle nyomra nem bukkantam. Kisimítottam az összegyűrt felhívást, s összevetettem a levélkével. A betűi ugyancsak nyomtatottak voltak, s szintúgy girbegurbák, azonban ceruzával írták őket. Egyébként a jelmondatból minden világos – természetesen a kölyök munkája volt. Egyszerű tréfa. Azok közül az ostoba jelmondatok közül való, mellyel a francia diákok telefirkálták a Sorbonne falait. A levéllel lényegesen rosszabb a helyzet. Egy tréfamester becsúsztathatta volna a levelet az ajtó alatt, beledughatta volna a kulcslyukba, vagy egyszerűen letehette volna az asztalra, ráhelyezhetett volna például egy hamutartót. Hülyének vagy abszolút vadembernek kellett azonban ahhoz lenni, hogy egy ostoba tréfa kedvéért összerondítsanak egy ilyen remek asztalt. Hülyéből egyébként van itt elég, ez igaz... azonban nem ennyire hülyék! Még egyszer végigolvastam a levelet, egy nagyot szívtam cigarettámból, s az ablakhoz léptem. Nesze neked szabadság! – gondoltam. Nesze neked rég várt függetlenség...
A nap már lemenőben volt, a szálló árnyéka jó száz méterre nyúlt. A tetőn, fejét hátravetve, ajkával az üveg szájához tapadva, változatlanul ott trónolt Hinkus úr, a veszélyes gengszter és megszállott szadista. Egyedül volt.

5. FEJEZET

Megálltam Hinkus szobája előtt, s óvatosan körbepillantottam. A folyosó, mint mindig, most is üres volt. A biliárdszobából golyók csattogása hallatszott – Simonet működött. Du Barnstockre és Olaf az utóbbi szobájában ült. A kölyök a motorral bíbelődött. Mózesek szobájukban tartózkodtak. Hinkus a tetőn üldögélt. Öt perccel azelőtt lejött a tálalóba, s magához vett még egy üveggel, benézett szobájába, bundájába burkolózott, s most bizonyára egészen ebédig friss levegőt fog szívni. Én pedig ott álltam szobája előtt, próbálgattam a kulcslyukban a tulajdonostól elcsent köteg kulcsait, s szolgálati vétség elkövetésére készültem.
Az ötödik vagy a hatodik kulcs puhán kattant, s besurrantam a szobába. Úgy, ahogy általában a kémtörténetek hősei csinálják – másfajta módszert nem ismertem. A nap már majdnem teljesen lenyugodott a hegygerinc mögött, a szobában azonban meglehetősen világos volt. A szoba halott helyiség benyomását keltette, az ágyon egy gyűrődés se látszott, a hamutartó tisztán és üresen ásítozott, mindkét koffer ott állt a szoba kellős közepén.
Az első, a nehezebb utazóbőrönd tartalma tüstént felkeltette figyelmemet. Jellegzetesen alibi poggyász volt: rongydarabok, szakadt lepedők és párnahuzatok, egy köteg könyv, s mindezt a leglehetetlenebb módon dobálták össze. Az igazi poggyász a másik kofferban rejtőzött. Három váltás fehérnemű, pizsama, neszesszer, egy töltőtollkészlet, egy köteg pénz – tekintélyes köteg, nagyobb, mint az enyém –, valamint két tucat zsebkendő. Akadt ott még egy kisméretű ezüstszínű palack – üresen –, egy sötét szemüveg tokban s egy külföldi címkés üveg – tele. A koffer legalján pedig, a fehérnemű alatt, rátaláltam a nehéz aranyórára és egy kis női browningra.
A padlóra ültem s hallgatóztam. Egyelőre mindenütt csend volt, azonban rendkívül kevés időm maradt a töprengésre. Megvizsgáltam az órát. Fedelére bonyolult monogram volt vésve, valódi színarany, vöröses árnyalattal, az óra számlapját a csillagképek ábráival díszítették. Kétségkívül Mózes úr eltűnt órája. Utána megvizsgáltam a pisztolyt. Nikkel játékszer gyöngyház markolattal, voltaképp nem is fegyver... Badarság, az egész badarság. A gengszterek nem terhelik magukat ilyen csekélységgel. S ha már elszánták magukat, nem órát lopnak, még ilyen nehéz és értékes jószágot sem. Persze az igazi, neves, tekintélyes gengszterek.
Úgy, úgy, úgy... Gyerünk, gyorsan összegezzük a dolgokat. Semmi bizonyíték arra, hogy Hinkus veszélyes gengszter, megszállott szadista, viszont bőven van arra bizonyíték, hogy valaki nagyon szeretné, ha Hinkust gengszternek néznék. Igaz, itt az alibi poggyász...
Ismét hallgatóztam. Az ebédlőben edényekkel zörögtek – Caisa már terített. Valaki eldübörgött az ajtó mellett. Harsányan zengett Simonet érdeklődő hangja: “Hát hol a felügyelő? Hol a mi vakmerő barátunk?" Caisa élesen felsikoltott, s dermesztő hahota rázta meg az egész emeletet. Ideje volt lelépnem. Sietve kiürítettem a tárat, a töltényeket a zsebembe dugtam, s a pisztolyt meg az órát visszatettem a bőröd aljára. Alig tudtam kiugrani s megforgatni a kulcsot a zárban, amikor a folyosó másik végén megjelent du Barnstockre.
– Kedves felügyelő! – harsogta. – Győzelem, hírnév, gazdagság. Ez a du Barnstockre-ék mai osztályrésze. Feléje indultam, szobájának ajtaja előtt találkoztunk.
– Megkopasztotta Olafot? – kérdeztem.
– Képzelje, igen! – felelte boldogan mosolyogva. – A mi kedves Olafunk túlságosan is módszeres. Úgy játszik, akár egy gép, nincs benne semmi fantázia. Még unalmas is... Egyébként, kedves felügyelő, tudja, milyen új csínnyel lepett meg bennünket a mi kedves halottunk? Nézzen csak be hozzám agy percre...
S becipelt magához a szobájába.
– Hol is van? – dünnyögte zsebeit tapogatva. – Aha! Legyen olyan kedves, s nézzen bele, mit kaptam ma. – Gyűrött papírt nyújtott felém.
Ismét egy levél. Girbegurba nyomtatott betűkkel és helyesírási hibákkal ez állt rajta: “Megtaláltuk magát.“Célba vettük. Ne próbáljon menekülni, s ne csináljon ostobaságokat! Figyelmeztetés nélkül lőni fogok. F." Egymás után kétszer-háromszor is elolvastam a levelet.
– Bájos, ugye? – szólt du Barnstockre, miközben a tükör előtt szépítkezett.
– Hogyan került magához?
– Olaf szobájába dugták be, amikor együtt kártyáztunk. Olaf a tálalóba indult, hogy valami szeszes italt hozzon, én pedig ültem és szivaroztam. Kopogtak. Azt feleltem: “Tessék, jöjjön be" – azonban senki nem jött be. Csodálkoztam, s egyszer csak látom, hogy ott hever az ajtónál ez a levél. Nyilván az ajtó alatti résen dugták be.
– Természetesen kinézett a folyosóra, s természetesen senkit nem látott – mondtam.
– No, meglehetősen hosszú ideig tartott, míg kikászálódtam a karosszékből – mondta du Barnstockre. – Menjünk? őszintén szólva alaposan megéheztem.
Zsebre dugtam a levélkét, s elindultunk az ebédlőbe. Útközben találkoztunk a kölyökkel is.
Úgy tűnt, mindenki együtt van. Mózesné őnagysága Mózes urat szolgálta ki, Simonet és Olaf az előételeknél toporogtak; a tulaj a házipálinkát töltögette szét. Du Barnstockre és«a kölyök a helyükre indultak, én pedig csatlakoztam a férfiakhoz. Simonet baljós suttogással számolt be Olafnak arról, milyen hatással van a gyopárpálinka a belső szervekre. Olaf jóindulatú hümmögések közepette lakmározott a kaviárból. Ekkor belépett Caisa, csörömpölni kezdett az edényekkel, s így szólt a tulajdonoshoz:
– Nem akarnak jönni, azt mondták, ha nincs mindenki itt, ők sem jönnek. Majd ha mindenki lejön, akkor ők is idejönnek, így mondták... S két üveg üres...
– Akkor hát menj és mondd meg, hogy mindnyájan együtt vannak – utasította a tulajdonos.
– Nem hisznek nekem, én így is mondtam, hogy mindnyájan együtt vannak, de ők nekem...
– Kiről van szó? – kérdezte Mózes úr.
– Hinkus úrról van szó – felelte a tulajdonos. – Még mindig a tetőn van, én pedig...
– Hogyhogy a tetőn van! – jelentette ki rekedtes, mély hangon a kölyök. – Itt van, Hinkus itt van! – S villájával Olaf felé bökött.
– Gyermekem, maga téved – jelentette ki finoman du Barnstockre, Olaf pedig jóindulatúan elvigyorodott, s ezt dörmögte:
– Olaf Andwarafors, gyermekem. Hívhatsz egyszerűen Olafnak.
– S akkor ő miért van itt? – A villa felém mutatott.
– A pokolba vele, Snevar! – mondta Mózes. – Nem akar jönni, hadd fagyoskodjon a hidegben.
– Tisztelt Mózes úr, éppen most fölöttébb kívánatos, hogy mindnyájan együtt legyenek! – jelentette ki önérzetesen a tulaj. – Igen kellemes hírt szeretnék közölni tisztelt vendégeimmel... Caisa, gyorsan!
– De ha nem jönnek...
Az előétellel megrakott tányért visszahelyeztem a kis asztalra.
– Várjanak csak – mondtam. – Rögtön idehozom őket.
Az ebédlőből kifelé menet hallottam, amint Simonet ezt mondta: “Helyes! Végezze csak a rendőrség a maga dolgát!" Gyászos kacaja elkísért egészen a padlásra vezető lépcsőig. Felmásztam a lépcsőn, belöktem a durván gyalult faajtót, s egy kerek, minden oldalról beüvegezett pavilonban találtam magam, melynek falai mentén keskeny padok várták a pihenésre vágyókat. Hideg volt, különös hó- és porszag terjengett, hegyként magaslottak az egymásra hajigált nyugágyak. A tetőre vezető furnérajtó félig nyitva volt.
A lapos tetőt vastag hóréteg fedte, a kis pavilon körül a hó össze volt tapodva, távolabb pedig kitaposott ösvény vezetett a ferdén álló antennához, melynek végén egy nyugágyban mozdulatlanul ült a bebugyolált Hinkus. Bal kezével egy üveget tartott a térdén, jobb kezét ruhájába rejtette, bizonyára melengette. Arcát szinte nem lehetett látni, eltakarta a bunda gallérja s szőrmesapkájának ellenzője, csupán óvatos szeme csillogott ki mögülük, mintha egy tarantella pók kukucskálna ki odújából.
– Menjünk, Hinkus – mondtam. – Mindenki együtt van már. Magát várják.
– Mindnyájan? – kérdezte rekedten.
Bólintottam és körülnéztem. A nap elbújt a hegygerinc mögött, a hó a völgyben lilának látszott, a sötétlő égboltra felkúszott a halovány hold. A szemem sarkából észrevettem, hogy Hinkus gondosan figyel.
– Aztán miért várnak rám? – kérdezte. – Elkezdhették volna...
– A tulaj valamilyen meglepetéssel akar kedveskedni.
– Meglepetéssel... – mondta Hinkus, és köhintett. – Tüdőbajos vagyok – közölte váratlanul. – Az orvosok azt mondják, állandóan friss levegőn kell lennem... és friss tyúkhúst ennem...
Megsajnáltam.
– Az ördög vigye! Együttérzek magával – mondtam őszintén. – Ebédelni azonban mégiscsak kell...
– Természetesen kell – értett egyet velem, és felállt. – Megvacsorázom és visszajövök. – Az üveget beállította a hóba. – Mit gondol, hazudnak az orvosok? A friss levegőt illetően...
– Ugyan, ugyan, Hinkus! – mondtam. – A tüdőbajt most már gyógyítják. Nem vagyunk a tizenkilencedik században.
– Igen, nyilván – bólogatott csüggedten. Befordultunk a folyosóra. Az ebédlőből edénycsörömpölés, beszélgetés hallatszott. – Menjen csak előre, én levetem a bundám – mondta, s megállt szobája ajtajánál.
Bólintottam, s beléptem az ebédlőbe.
– Hát a letartóztatott hol van? – kérdezte harsányan Simonet.
– Minden rendben – feleltem. – Rögtön jön.
Du Barnstockre a számmágiáról mesélt. Mózesné őnagysága ámuldozva sóhajtozott. Simonet szaggatottan hahotázott. “Ugyan, Bardl... Dubr... – búgta Mózes. – Mindez középkori badarság." Mertem magamnak egy nagy adag levest, s ekkor megjelent Hinkus. Az ajka remegett, s arca ismét olyan zöldes színű volt. Kirobbanó örömmel fogadták, ő azonban sietősen körbepillantott az asztalon, s határozatlanul elindult a helyére, mely köztem és Olaf között volt. A tulajdonos közben megkopogtatta késével tányérja szélét.
– Uraim! – hirdette ki ünnepélyesen. – Egy percnyi figyelmet kérek! Most, amikor mindnyájan összegyűltünk, engedjék meg, hogy egy kellemes bejelentést tegyek. Elébe menve a vendégek megszámlálhatatlan óhajának, a szálló vezetősége elhatározta, hogy ma ünnepélyes bált rendez a beköszöntő tavasz tiszteletére. Uraim, tánc, bor, kártya, vidám csevegés!
Simonet összecsapta csontos tenyerét. Mózesné őnagysága szintén tapsolni kezdett. Mindnyájan felélénkültünk, még Mózes úr is nagyot húzott kancsójából, s rekedten ezt mondta: “Na, a kártya, ez még megjárja..." A kölyök pedig villájával kopogott az asztalon, s kinyújtotta rám a nyelvét. Rózsaszín nyelvecskéje volt, nagyon is vonzó küllemű. A legnagyobb zaj és ricsaj közepette Hinkus váratlanul közelebb húzódott hozzám, s ezt súgta a fülembe:
– Ide figyeljen, felügyelő, azt mondják, maga rendőr... Mit tegyek? Benyúltam a kofferembe a gyógyszeremért. Ebéd előtt kanalas gyógyszert kell beszednem, s ott nálam... na, meleg ruha, szőrmemellény, zokni... Nos, ebből semmi nem maradt. Mindenféle idegen rongyok, szakadt fehérnemű... és könyvek.
Óvatosan az asztalra helyeztem a kanalamat, s ránéztem. Szeme kerekre nyílt, jobb szemhéja rángatózott, tekintetében félelem ült. Nagystílű gengszter. Megszállott szadista.
– És tőlem mit kíván? – szűrtem át fogaim között. Tüstént kedvét vesztette, s válla közé húzta a fejét.
– Ugyan... semmit... Csak nem értem, vicc ez, vagy mi... Mert ha lopás, hiszen maga rendőr... De természetesen lehet, hogy csak vicc, nem gondolja?
– Igen, Hinkus – mondtam, elfordítottam a tekintetemet, és ismét nekiláttam a levesnek. – Itt mindenki viccel. Vegye ezt tréfának, Hinkus.

6. FEJEZET

Nem kis csodálkozásomra az est ötlete szerencsésnek bizonyult. Sebtében megvacsoráztunk, és senki nem távozott az ebédlőből, csak Hinkus, aki valami elnézésfélét dünnyögött, s visszakullogott a tetőre, hogy átmossa tüdejét hegyi levegővel. Tekintetemmel elkísértem, s valami lelkiismeret-furdalásfélét éreztem. Egy pillanatra belém villant, hogy egy gyámügyi hivatalnokhoz képest, még ha kiskorúakkal foglalkozik is, Hinkus szókincse nagyon gyatra. Azonban elhessegettem magamtól a gondolatot, s lelkesen együtt hahotáztam Simonet-val soron következő alpári viccén, amit egyébként nem is hallottam. Egy hajtásra kiittam a brandyt, s újból töltöttem. Zúgni kezdett a fejem.
A vigasság egyébként elkezdődött. Caisa még össze sem tudta szedni a szennyes edényeket, Mózes úr és du Barnstockre máris az ebédlő sarkában váratlanul megjelent, zöld posztóval borított kártyaasztalhoz siettek. A tulajdonos bekapcsolta a fülsiketítő erővel tomboló zenét. Olaf és Simonet egyszerre rohantak Mózesné őnagyságához, s miután az képtelen volt választani, hármasban kezdtek táncolni. A kölyök ismét kiöltötte rám a nyelvét. Nagyszerű! Előmásztam az asztal mögül, s a lehetőségekhez képest kemény léptekkel odavittem ehhez a csibész nőszemélyhez... ehhez a pimasz fickóhoz egy üveget és egy poharat.
– Táncol, madame? – kérdeztem, s a kölyök mellé huppantam a székre.
– Én nem táncolok, nagysága – válaszolta lustán a kölyök. – Elég a fecsegésből, adjon egy cigit!
Adtam neki, öntöttem még egy brandyt magamnak, s magyarázni kezdtem ennek az illetőnek, hogy viselkedése – visel-ke-dé-se! – erkölcstelen, így nem szabad. S egyszer Majd kiporolom a nadrágját, csak legyen rá időm. Vagy – tettem hozzá kis töprengés után – felelősségre vonom azért, mert nyilvános helyen nem megfelelő öltözékben mutatkozik. Na és a jelszavak kifüggesztése, mondtam. Nem helyes. Ajtókra. Sokkol és idegesít. Idegesít!
A kölyök válaszolt valamit, meglehetősen szellemesen, hol rekedtesen fiús, hol gyöngéden búgó nőies hangon. Szédültem, s hamarosan úgy éreztem, hogy egyszerre két partnerral beszélgetek. Valahol itt van ez az elkényeztetett, rossz útra tért siheder, aki egyre a brandymet szopogatta, s akiért felelősséggel tartoztam mint rendőrségi alkalmazott és mint elöljáró. De itt van egy vonzó, pikáns nő is, aki hála istennek, egyáltalán nem hasonlított az oldalbordámra, s aki iránt nem éppen atyai érzéseket tápláltam. A beszélgetésbe egyremásra belekotyogó sihedert leintettem, és kifejtettem a leányzó előtt nézeteimet a házasságról, ami nem más, mint két, bizonyos morális kötelezettségeket magára vállalt szív önkéntes szövetsége. És semmi kerékpár vagy motor, tettem hozzá. Az én oldalbordám ezt ki nem állhatja. Ebben megállapodtunk, én pedig hátradőltem, s végigpillantottam a termen.
Minden nagyszerűen ment. Senki nem szegte meg a törvényt, sem az erkölcsi normákat. Senki nem aggasztott ki jelmondatokat, nem írogatott leveleket, nem lopott órát. A zene dübörögve szólt. Du Barnstockre, Mózes és a tulajdonos a téteket szabadon emelve huszonegyeztek. Mózesné őnagysága Simonet-val valami egészen modern táncot járt. Caisa az asztalt szedte le; a tányérok, villák meg Olaf csak úgy nyüzsögtek körülötte. Az összes edény mozgásba jött az asztalon – alig tudtam megfékezni egy menekülő üveget, s közben leöntöttem a nadrágomat.
Ez hiba volt. A leányzó megsértődött, s eltűnt valamerre, maradt viszont a siheder, és pimaszkodni kezdett. Ekkor azonban odalépett hozzám Mózesné őnagysága, felkért egy táncra, s én örömest «beleegyeztem. Egy perc múlva már az volt a szilárd meggyőződésem, hogy tökfilkó vagyok, és sorsomat Mózesné őnagyságával kell összekötnöm, csakis vele. Az én Olgámmal. Isteni puha karját a szél egy csöppet sem fújta ki, bőre makulátlanul sima volt, és tulajdonosa készségesen engedte, hogy csókolgassam. Csodaszép nyílt tekintetét nem rejtette semmiféle patikai gyógyeszköz mögé, kábító illatot árasztott, és nem volt durva, talpraesett fiatal bátyja, aki nem hagyja kinyitni a szádat, igaz, nem tudni, miért, egyre ott ólálkodott körülöttünk Simonet, ez a csüggedt kópé, azonban vele végül is ki lehetett békülni, hiszen nem rokon. Majd váratlanul kijózanodtam, s azt vettem észre, hogy Mózesné őnagyságával a függöny mögött vagyok. A derekát öleltem, ő pedig fejét vállamra hajtva ezt mondogatta:
– Nézd, micsoda bájos vidék!...
Ez a váratlan tegezés zavarba hozott, és ostobán bámulni kezdtem a tájat, s azon töprengtem, hogyan tudnám udvariasan elvenni kezem a derekáról, mielőtt még rajtakapnának bennünket. Mellesleg a táj valóban megkapó volt. A hold már magasra emelkedett, a völgy kékes fényében úszott, a közeli hegyek pedig mintha lebegtek volna a mozdulatlan levegőben. Ekkor észrevettem a tetőn álló szerencsétlen Hinkus csüggedt árnyékát, és ezt dünnyögtem:
– Szegény Hinkus...
Mózesné őnagysága kissé visszahőkölt, és csodálkozva végigmért.
– Szegény? – kérdezte. – Miért szegény?
– Súlyos beteg – magyaráztam. – Tüdőbajos, és szörnyen fél.
– Igen, igen – helyeselte. – Maga is észrevette? Állandóan fél valamitől. Nagyon gyanús és rendkívül kellemetlen ember. S egyáltalán, nem a mi köreinkből való...
Szomorkásán megcsóváltam a fejem, és sóhajtottam.
– No lám, már maga is ezt hajtogatja – mondtam. – Semmi gyanús nincs benne. Csupán egy szerencsétlen, magányos ember. Nagyon szánalomraméltó. Nézze csak, néha hogy elzöldül, s kiveri a veríték.
A függöny ekkor ropogva szétnyílt, s megjelent előttünk a kölyök. Rám se pillantva, sután összeütötte a bokáját, s rekedten így szólt:
– Permettez-vous...
– Bitté, fiacskám – válaszolta bájos mosoly kíséretében Mózesné őnagysága engem is megajándékozva soron következő csábos mosolyával, s a kölyök karján továbbsiklott a parketton.
Nagyot sóhajtottam, s zsebkendővel megtöröltem a homlokomat. Az asztalt már leszedték. A három kártyás tovább verte a lapot a sarokban. Simonet a golyókat püfölte a biliárdszobában, Olaf és Caisa felszívódtak. A zene már félerővel bömbölt, Mózesné őnagysága és Brunet rendkívüli mesterségbeli tudásról tettek tanúbizonyságot. Óvatosan kikerültem őket, s elindultam a biliárdszobába.
Simonet a dákót meglendítve üdvözölt, s a drága időből egy másodpercet sem pazarolva, öt golyó előnyt ajánlott fel. Én levettem zakómat, feltűrtem ingujjamat, s a játék megkezdődött. Rettentő sok partit vesztettem, s ezért rettentő sok vicc végighallgatása volt a büntetésem. Egészen megkönnyebbültem. Harsogva kacagtam olyan vicceken, amelyekből szinte semmit sem értettem, mivel valamilyen kvarkokról, félrenyelő tehenekről s idegenes nevű professzorokról volt bennük szó; szódavizet ittam, s nem hagytam befolyásolni magam partnerem unszolásától és gúnyolódásától, eltúlozva nyögdécseltem, s a szívemhez kapkodtam, amikor melléfogtam; diadalmaskodtam, amikor eltaláltam a golyót; új szabályokat ötöltem ki, s hevesen kitartottam mellettük, majd annyira szabadjára engedtem magam, hogy levettem nyakkendőmet, s kigomboltam a galléromat. Úgy éreztem, nagy formában voltam. Simonet is nagy formában volt. Elképzelhetetlen s elméletileg is lehetetlen állásokat rakott ki, a falakon, sőt úgy hiszem, még a mennyezeten is mászkált; két vicc között teli torokból matematikai tartalmú dalokat harsogott; állandóan áttért a tegezésre, s közben ezt mondogatta: “Pardon, öregem! Ez az átkozott demokratikus neveltetésem!"
A biliárdszoba nyitott ajtaján keresztül futólag hol a kölyökkel táncoló Olafot láttam, hol az italos tálcával loholó tulajt, hol a kipirult Caisát. A zene dübörgött, a kártyások szenvedélyesen kiabáltak, hol pikket mondtak be, hol kört ütöttek, hol karót kiáltottak ki adunak. Időről időre egy rekedt hang ezt mondogatta: “Ide figyeljen, Drabl... Bandrl... du!..." A korsó elégedetlenül kopogott az asztalon, majd a tulaj szava hallatszott: “Uraim, uraim! A pénz, akár a hamu..." Utána felharsant Mózesné önagysága csengő kacagása s hangocskája: “Mózes, ugyan mit csinál, hiszen a pikk már lement..." Az óra később valamilyen felet ütött, az ebédlőből székzörgés szűrődött ki, láttam, ahogy Mózes vállon veregeti du Barnstockre-ét, s hallottam, amint ezt dünnyögi: “Remek játék volt, Barn... du... Maga veszélyes ellenfél. Jó éjszakát, uraim! Menjünk, drágám..." Aztán emlékszem, hogy Simonet-nak, ahogy ő mondta, kifogyott az üzemanyaga, s én átmentem az ebédlőbe egy újabb üveg brandyért, úgy gondolván, hogy ideje nekem is feltankolnom már.
A teremben még szólt a zene, de már senki nem volt ott, csupán du Barnstockre, aki háttal felém a kártyaasztalnál ült, s elgondolkodva mindenféle csodát művelt két pakli kártyával. Vékony fehér kezével a levegőből varázsolt elő kártyalapokat, majd eltüntette őket kitárt tenyerében, vibráló sugárban eregette a kártyacsomagot egyik kezéből a másikba, legyezőként szórta szét s tüntette el a lapokat a levegőben. Nem vett észre, s én sem zavartam őt. Elvettem egy üveg italt a tálalószekrényből, s lábujjhegyen visszatértem a biliárdszobába.
Amikor az üveg már csak félig volt, egy erőteljes lökéssel egyszerre két golyót löktem ki az asztalról, s felhasítottam rajta a posztót. Ez már túl sok volt.
– Vége! – jelentettem ki, s letettem a dákót. – Megyek, szívok egy kis friss levegőt.
Áthaladtam a már teljesen kiürült ebédlőn, lementem a hallba, ki a tornácra, majd néhányszor föl s alá sétáltam a szálló homlokzata előtt a megtisztított úton. Sárga fénnyel világított a konyha ablaka, rózsaszín fényt árasztott Mózesné önagysága hálószobája, fény égett du Barnstockre-nál s az ebédlő függönyei mögött is, a többi szoba azonban sötét volt; Olaf ablaka pedig tárva-nyitva állt, akár reggel. A tetőn magányosan, fülig bundájába burkolózva ült a szerencsétlen, félelmének súlya alatt roskadozó Hinkus.
– Hinkus! – szólítottam meg halkan, azonban nem mozdult. Lehet, hogy elszundított, de az is lehet, hogy a meleg fülvédőtől és felhajtott gallértól nem hallotta.
Örömmel éreztem, hogy éppen ideje inni egy kis forró portóit. Visszatértem a hallba, találkoztam a tulajdonossal, s beavattam tervembe.
– Remek ötlet! – helyeselte. – Menjen át a kandallós társalgóba, Peter, én is megyek és intézkedem.
Megfogadtam tanácsát, s a kandalló lángja előtt helyet foglalva, melengetni kezdtem átfagyott kezemet. Hallottam, ahogy a tulaj a hallban járkál, kattognak a villanykapcsolók, majd a léptek lecsöndesültek, és az ebédlőben elhalkult a zene. A tulaj lejött a lépcsőn, belépett a hallba, s átment a presszórészbe.
Rágyújtottam egy cigarettára, a gyufát a kandallóba hajítottam, s ebben a pillanatban a padló finoman megremegett a lábam alatt, panaszosán összekoccantak az ablaküvegek, s távolról hangos dübörgést hallottam. Felpattantam, és gépiesen az órámra pillantottam – tíz óra múlt két perccel. Izmaim megfeszültek; vártam. A dübörgés nem ismétlődött meg. Valahol fenn nagy erővel becsapódott egy ajtó, megcsöndült egy fazék a konyhán. Caisa hangosan felkiáltott: “Ó, uramisten!" Felálltam, azonban ekkor léptek hallatszottak, s a társalgóban megjelent a tulaj két pohár forró kotyvalékkal.
– Hallotta? – kérdezte. – Lavina a hegyekben. S nem is olyan messze... Várjon csak, Peter.
A poharakat letette a kandalló párkányára, s kiment. Elvettem az egyiket, és visszaültem karosszékembe. Tökéletesen nyugodt voltam. A lavinák nem rémisztettek meg, a citrommal és fahéjjal forralt portói viszont minden dicséretet megérdemelt. Remek! – gondoltam, s kényelmesebben elhelyezkedtem.
A tulaj visszatért. Fogta a poharát, leült mellém, s egy ideig szótlanul szemlélgette az izzó parazsat.
– A helyzet pocsék – szólalt meg végül is fojtottan, ünnepélyes hangon. – El vagyunk vágva a külvilágtól.
– A lavina betemette az utat?
– Igen. Most próbáltam kapcsolatba lépni Murral. De a telefon nem működik. Ez csak azt jelentheti, ami az utóbbi tíz évben már néhányszor megtörtént: a lavina betemette a Palack Nyakát, maga is átutazott rajta; ez az egyetlen bejárat a völgyembe.
Hörpintett a pohárból.
– Rögtön rájöttem, miről van szó – folytatta. – A dübörgés észak felől hallatszott. Most nem marad más hátra, mint hogy várjunk. Amíg eszükbe jutunk, amíg megszervezik a munkabrigádot...
– Vizünk van elég – mondtam töprengve. – Nem fenyeget-e azonban a kannibalizmus?
– Nem – felelte a tulajdonos láthatóan sajnálkozva. – Hacsak nem kívánja egy kissé változatosabbá tenni a kosztot.
– S mi a helyzet a fűtőanyaggal? – kérdeztem.
– Tartaléknak mindig ott vannak az én örökmozgóim.
– Hm... – jegyeztem meg. – Fából vannak? A tulaj szemrehányón pillantott rám.
– Miért nem kérdi meg, Peter, hogy állunk az innivalóval?
– Hát hogyan?
– Az innivalóval – felelte a tulaj – különösen jól állunk. Csupán a szálló specialitásából, a pálinkából százhúsz üveggel van.
Egy ideig némán nézegettük a parazsat, s nyugodtan hörpölgettünk a poharunkból. Majd a tulajdonos váratlanul így szólt:
– Egy dolog nyugtalanít, Peter, ha már komolyra fordítjuk a szót. Az a benyomásom, hogy néhány jó vendéget elvesztettem.
– Hogyan? – kérdeztem. – Pont ellenkezőleg, nyolc kövér légy keveredett bele a hálójába. Micsoda reklám! Később mind azt fogja mesélni, hogy majdnem felfalták egymást...
– Ez igaz – ismerte be önelégülten a tulajdonos. – Erre már gondoltam. • Azonban légyből lehetett volna több is, hiszen pillanatokon belül meg kellett volna érkezniük Hinkus. úr barátainak...
– Hinkus úr barátainak? – csodálkoztam.
– Képzelje el. Felhívta Murt, s a következő táviratot mondta telefonba. – A tulaj felemelte ujját, s ünnepélyesen idézte: – “Mur, Fogadó a Halott Alpinistához. Várok, siessetek!"
– Nos, sohasem gondoltam volna – dünnyögtem –, hogy Hinkusnak vannak barátai.

7. FEJEZET

Éjfélre végeztünk a kancsó forró portóival, megvitattuk, hogyan lehetne finoman értesíteni a többi vendéget arról, hogy élve be vannak falazva, s megoldottunk néhány világproblémát, éspedig: kihalásra ítéltetett-e az emberiség (igen, de addigra mi már nem leszünk); értelmes lény-e Lale, a bernáthegyi (igen, az ostoba tudósokat azonban képtelenség erről meggyőzni); fenyegeti-e a világmindenséget az úgynevezett hőhalál (nem fenyegeti, mert a tulajdonos fészerében ott vannak mind az első, mind a második típusú örökmozgók); milyen nemet képvisel Brunet (itt semmit nem tudtam bizonyítani, a tulajdonos azonban azt a furcsa gondolatot fejtette ki, miszerint Brunet egyik nemhez sem tartozik).
Úgy tűnik, éppen ebben a pillanatban történt, hogy a lábainknál szundikáló bernáthegyi, Lale hirtelen felpattant, s tompán vakkantott. A tulaj ránézett.
– Nem értem! – mondta szigorúan.
Lale kétszer egymás után vakkantott, s elindult a hall felé.
– Aha! – szólalt meg a tulajdonos, s felemelkedett a karosszékből. – Valaki érkezett.
Lale után indultunk. El voltunk telve vendégszeretettel. Lale ott állt a főbejáratnál. Az ajtó mögül furcsa, kaparó, nyüszítő hangok hallatszottak. Megragadtam a tulaj karját.
– Medve! – suttogtam. – Grizzly! Puskája van? Gyorsan!
– Félek, hogy ez nem medve – jegyezte meg tompán a tulaj. – Félek, hogy ez végre ő. Ki kell nyitni az ajtót.
– Nem kell! – elleneztem.
– Ki kell nyitni. Két hetet fizetett, de csak egyet lakott le belőle. Nincs rá jogunk. Elveszik az iparengedélyemet.
Az ajtó mögül kaparászás és nyöszörgés hallatszott. Lale különösen viselkedett: az ajtónak oldalvást állt, kérdő tekintettel méregette a bejáratot, s hangosan szuszogott. Valahogy így viselkednek a kutyák, ha először találkoznak kísértettel, a tulajdonos azonban bátran kinyújtotta kezét, és elhúzta a reteszt.
Az ajtó kitárult, s egy hóval borított test omlott lassan lábaink elé. Odaugrottunk hozzá, becipeltük a hallba, s a hátára fektettük. A hóborította férfi felnyögött és kinyúlt. Szeme be volt csukva, hosszú orra fehér volt.
A tulaj egy másodpercet sem vesztegetve, őrült tevékenységbe kezdett. Felébresztette Caisát, megparancsolta neki, hogy melegítsen vizet, egy pohár forró portóit töltött az ismeretlen férfi szájába, arcát megdörzsölte gyapjúkesztyűvel, majd kijelentette, hogy be kell vinni a zuhanyozóba. “Ragadja meg a hóna alatt, Peter – rendelkezett –, én majd a lábát fogom meg." Teljesítettem utasítását, s enyhe sokkot éreztem; kiderült, az ismeretlennek fél karja volt, a jobb keze válltól hiányzott. Átcipeltük szegényt a zuhanyozóba, lefektettük egy padra; majd egy szál ingben befutott Caisa, s a tulajdonos kijelentette, a továbbiakban egymaga is boldogul.
Visszatértem a társalgóba a kandallóhoz, s kiittam portóimat. A fejem tökéletesen tiszta volt, hihetetlen gyorsasággal tudtam elemezni, mi történt. Az ismeretlen nyilvánvalóan nem az évszaknak megfelelően volt öltözve. Rövid zakót, csőnadrágot s elegáns cipőt viselt. Ezen a vidéken csak olyan ember öltözhet így, aki gépkocsin közlekedik. Ekkor rájöttem: gépkocsival tartott ide, s lavinába került a Palack Nyakában. Hinkus barátja volt, úgy bizony! Fel kell ébreszteni Hinkust...
Kirohantam a társalgóból, s felvágtattam az emeletre. A folyosón nem égett a villany, s elég sokáig kerestem a kapcsolót, majd még hosszabb ideig kopogtattam Hinkus ajtaján. Hinkus nem felelt. “Hiszen még mindig a tetőn van!" – rémültem meg, s hanyatt-homlok rohantam a padlásfeljáróhoz. Valóban, a tetőn ült. Ugyanabban a testhelyzetben, mogorván, fejét széles gallérja mögé, kezét kabátja ujjába rejtve. , – Hinkus! – kiáltottam rá.
Meg sem mozdult. Odafutottam hozzá, s megráztam a vállát. Elképedtem. Hinkus a kezem alatt hirtelen fura módon, puhán összecsuklott.
– Hinkus! – kiáltottam fel zavarodottan, s önkéntelenül is utánakaptam.
A bunda szétnyílt, s néhány hógöröngy hullott ki belőle; lehullott a szőrmesapka, s csak ekkor döbbentem rá, hogy ez nem Hinkus, hanem csak egy, az ő bundájába bújtatott hóember. Nos, ebben a pillanatban józanodtam ki végérvényesen. Gyorsan körülpillantottam. A fényes, apró hold közvetlenül a fejem fölött lebegett, s mindent úgy láttam, akár nappal. A tetőn számtalan nyom, s mind egyforma; kutathatod, kié. A nyugágy mellett a hó össze volt taposva és szét volt túrva – vagy verekedtek, vagy csak innen szedlek a havat a hóemberhez. A hómező, amerre a szem ellátott, üres és tiszta, az út sötét szalagja észak felé tartott, s beleveszett a Palack Nyakának bejáratát elrejtő kékesszürke ködbe.
“Állj!" – gondoltam, s próbáltam uralkodni magamon. Gondoljuk csak végig, mi szüksége volt Hinkusnak erre a szemfényvesztésre. Kétségkívül azt akarta, hogy azt higgyük, a tetőn ül. Ő pedig ezalatt egészen más helyen járt, s valami cifra dolgot művelt... megjátssza a tüdőbeteget, a szerencsétlen flótást... Ugyan miféle dolgokat művelt és hol? Újból figyelmesen végigvizsgáltam a tetőt, próbáltam eligazodni a nyomokon, azonban semmit sem értettem; lassan lemásztam tehát az első emeletre, ismét kopogtam Hinkus ajtaján, de senki nem válaszolt. Biztos, ami biztos, lenyomtam a kilincset. Az ajtó kinyílt. Mindenre felkészülve magam elé nyújtottam a kezem, hogy megelőzzem a lehetséges támadást a sötétből; beléptem, gyorsan kitapogattam a kapcsolót, s felgyújtottam a villanyt. A szobában látszólag semmi változás nem történt, a kofferok is az előző helyükön álltak, csupán mindkettő nyitva. Hinkus természetesen nem volt a szobában, azonban nem is számítottam rá, hogy itt lelem. Leguggoltam a bőröndök mellé, s újból gondosan végigkutattam őket. Tartalmuk sem változott, egy kis kivétellel: mind az aranyóra, mind a browning eltűnt. Ha viszont Hinkus menekült volna innen, magával viszi a pénzét. Szép kis csomag, súlyos...
Egy dolog világos volt előttem: bűntény van készülőben. De milyen? Gyilkosság? Rablás? A gyilkosság gondolatát sietve elhessegettem magamtól. Egyszerűen nem tudtam elképzelni, kit ölhetnek itt meg, és miért. Aztán eszembe jutott a papírdarab, amit du Barnstockre-hoz dugtak be. Rosszullét fogott el. Mellesleg a levélből is világosan kitűnt: csak abban az esetben végeznek vele, ha futni próbál...
Lekapcsoltam a villanyt, s az ajtót becsukva, kiléptem a folyosóra. Odamentem du Barnstockre szobájához, s kitapogattam a kilincset. Az ajtó zárva volt. Kopogtattam. Senki nem válaszolt. Másodszor is kopogtattam, s fülem a kulcslyukhoz szorítottam. Du Barnstockre elmosódott, nyilvánvalóan álomból felvert hangja válaszolt: “Egy pillanat, rögtön..." Az öreg élt, és esze ágában sem volt menekülni. Nem volt kedvem magyarázkodni, ezért kiugrottam a lépcsőházba, s hátam a padlásra vezető lépcsőhöz nyomtam. Egy perc múlva csattant a kulcs, csikorgóit az ajtó. Du Barnstockre csodálkozva jegyezte meg: “Különös..." Az ajtó ismét nyikorgóit, és ismét csattant a zár. Itt minden rendben, legalábbis egyelőre. “Nem – állapítottam meg határozottan. – A gyilkosság természetesen badarság. De mi a helyzet a rablással? Kit érdemes itt kirabolni? Ha jól emlékszem, a szállóban két gazdag ember lakik: Mózes és a tulajdonos. Úgy. Nagyszerű! S mindketten a földszinten. Mózes szobája a déli szárnyban, a tulajdonos széfje az északiban. A hall választja el őket egymástól. S mi van, ha lesben állok a hallban?... Hirtelen eszembe jutott a félkarú ismeretlen. Hm... Lehet, hogy valóban baleset áldozata, de az is lehet, hogy az egész éppen olyan komédia, mint a hóember a tetőn..."
Lementem a hallba. A zuhanyozóban már senki sem volt, a hall közepén ott állt elképedt arccal egy szál, nedves aljú hálóingben Caisa, s összenyalábolva tartotta az ismeretlen gyűrött, vizes ruháját. A déli szárny folyosóján égett a fény, s a társalgóval szemben levő üres szobából a tulaj fojtott basszus hangja hallatszott. Bizonyára ott helyezték el az ismeretlent, bár az is lehet, hogy csak ez hiányzott a tulajdonosnak. Ügyes számítás: nem fognak egy félig halott embert az emeletre cipelni...
Caisa, magához térve, végül elindult a tulajdonos lakrészébe, azonban megállítottam. Elvettem tőle az idegen ruháit, s kikutattam a zsebeket. Legnagyobb csodálkozásomra üresek voltak. Teljesen üresek. Se pénz, se iratok, se cigaretta, se zsebkendő – semmi. Visszaadtam a ruhákat Caisának, s indultam, hogy megnézzem az idegent. Ágyban feküdt, s állig be volt burkolva egy takaróba. A tulajdonos egy kanállal forró itallal táplálta, s közben ezt mondogatta: “Ez kell, uram, ez kell magának... ki kell izzadnia... jól ki kell izzadnia..." Az ismeretlen, meg kell adni, borzalmasan festett. Arca kékes volt, hegyes orrának vége fehér, akár a hó, egyik szemét fájdalmasan összehunyorította, a másikat pedig teljesen behunyta. Néhány kérdést azonban fel kellett neki tennem. Bármi áron.
– Egyedül jött? – kérdeztem, összevont szemmel, némán nézett rám.
– Maradt még valaki a kocsiban? – kérdeztem tagoltan. – Vagy egyedül utazott?
Az ismeretlen kinyitotta a száját, sóhajtott egyet, majd ismét becsukta.
– Gyönge – jegyezte meg a tulajdonos. – A teste mintha rongyból lenne.
– Az ördög vigye! – dünnyögtem. – Hiszen most valakinek oda kell mennie a Palack Nyakához.
– Igen – értett egyet velem a tulaj. – Hátha valaki még ott maradt... Úgy gondolom, lavina temette be őket.
– Magának kell odamennie – mondtam határozottan, az idegen azonban ebben a pillanatban megszólalt.
– Olaf... – kezdte merev arccal. – Olaf And-wa-rafors... Hívják ide. Ekkor ért a következő stressz.
– Ahá! – mondta a tulajdonos, s az asztalra tette az itallal teli korsót. – Rögtön idehívom.
– Olaf... – ismételte az ismeretlen.
A tulajdonos távozott, s én a helyére ültem. Ostobának éreztem magam. Ugyanakkor egy kissé megkönnyebbültem: elegáns, de komor feltételezéseim maguktól foszlottak szerte.
– Egyedül volt? – kérdeztem ismét.
– Egyedül... – nyögte az ismeretlen. – Baleset... Hívják ide Olafot... Hol van Olaf Andwarafors?
– Itt van, itt – nyugtattam meg. – Mindjárt jön.
Az ismeretlen lehunyta szemét, és elcsendesedett. Hátradőltem. Na, rendben. Mégis, hová tűnt Hinkus? S mi a helyzet a tulajdonos széfjével? Sűrű köd kavargott a fejemben.
A tulajdonos visszatért, szemöldökét felhúzta, ajkát beharapta. A fülemhez hajolt, s ezt suttogta:
– Fura egy dolog, Peter. Olaf nem válaszol. Az ajtó be van zárva, húz a hideg a szobából. A tartalék kulcsaim is eltűntek...
Némán előhúztam zsebemből a kulcsköteget, melyet irodájából csentem el, s feléje nyújtottam.
– Ahá! – mondta a tulaj; elvette a kulcsokat, – No, mindegy. Tudja mit, Peter, menjünk együtt. Valahogy az egész nem tetszik nekem.
– Olaf... – nyögte az ismeretlen. – Hol van Olaf?
– Mindjárt, mindjárt – nyugtatgattam. Éreztem, hogy idegesen rángatózni kezd az arcom. A tulajdonossal kiléptünk a folyosóra. – Tudja mit, Alec? Hívja ide Caisát – javasoltam neki. – Üljön a férfi mellett, amíg visszajövünk.
– Aha – jelentette ki a tulajdonos, szemöldökét vonogatva. – Tehát így állnak a dolgok... Ahogy én nézem...
Átügetett a saját lakrészébe, én pedig lassan a lépcsőhöz indultam. Már meg is tettem néhány fokot, amikor a tulaj szigorúan megszólalt a hátam mögött:
– Gyere ide, Lale. Ülj itt... Leülsz. Senkit nem engedsz be! Senkit nem engedsz be!
A tulajdonos az emeleti folyosón ért utol, s együtt mentünk Olaf szobájához. Kopogtam, s a választ meg sem várva, elvettem a tulajdonostól a kulcscsomót.
– Melyik az? – kérdeztem.
A tulaj megmutatta. Bedugtam a kulcsot a lyukba. Az ördögbe – az ajtót belülről zárták be, a kulcslyukban már volt egy kulcs. Amíg ezzel vesződtem, s kifelé lökdöstem a kulcsot, kinyílt a szomszéd szoba ajtaja, s köpenye övét összevonva kilépett az álmos képű, de barátságos du Barnstockre.
– Mi történik itt, uraim? – érdeklődött. – Miért nem hagyják aludni a vendégeket?
– Ezerszer is elnézését kérjük, du Barnstockre úr – mondta a tulajdonos –, de bizonyos, határozott fellépést követelő események történnek.
– Áh, vagy úgy? – jegyezte meg du Barnstockre érdeklődve. – Remélem, nem zavarok?
Kilöktem a kulcsot a zárból, s felegyenesedtem. Az ajtó alatt húzott a téli hideg, s terjesen biztos voltam benne, hogy a szoba éppen úgy üres lesz, mint Hinkusé. Elfordítottam a kulcsot, s kinyitottam az ajtót. A jéghideg levegő végigvert rajtam, de szinte nem is éreztem. A szoba nem volt üres. A padlón egy ember hevert. A folyosóról beszűrődő fény nem volt elegendő, hogy felismerjük. Csak a hatalmas cipőtalpakat láttam az előszoba küszöbén. Beléptem, s felkattintottam a villanyt.
Olaf Andwarafors hevert a padlón. Nyilvánvalóan s reménytelenül halott volt.

8. FEJEZET

Gondosan elfordítottam az ablakkilincseket, fogtam a bőröndöt, óvatosan átléptem a holttesten, s kimentem a folyosóra. A tulajdonos már várt rám ragasztóval és papírcsíkokkal. Du Barnstockre nem ment el, ugyanott állt, vállával a falnak támaszkodott, s vagy húsz évvel idősebbnek tűnt. Arisztokratikus orra lekonyult, s szánalomra méltón remegett.
– Micsoda szörnyűség! – dünnyögte, s kétségbeesetten pillantgatott rám. – Micsoda borzalom!
Bezártam az ajtót, lepecsételtem öt papírcsíkkal, s minden egyes csíkot kétszer is aláírtam.
– Micsoda szörnyűség!... – dörmögte du Barnstockre a hátam mögött. – S most még revánsot sem vehet... semmi...
– Menjen vissza a szobájába – ajánlottam. – Zárkózzon be, s várjon, amíg nem hívom. Alec, a szoba mindkét kulcsát magamhoz veszem. Nincs több kulcsa? Rendben. Van egy kérésem, Alec. Egyelőre semmit ne – mondjon ennek a.... félkarúnak. Ha már nagyon nyugtalankodik, hazudjon valamit. Nézze meg a garázst, a helyén van-e minden gépkocsi... És még valami... Ha meglátja Hinkust, tartóztassa fel, ha kell, erőszakkal is. Egyelőre ez minden. A szobámban leszek.
A tulajdonos bólintott, s szótlanul elindult lefelé a lépcsőn.
A szobámban Olaf bőröndjét az összemocskolt asztalra helyeztem és kinyitottam. Itt is egészen más fogadott, mint amit általában a bőröndökben vár az ember. S még rosszabb volt a helyzet, mint Hinkus álbőröndjével." Ott legalább rongyok és könyvek voltak. Itt viszont, ebben a lapos és elegáns bőröndben, a teljes helyet egy műszer foglalta el – érdes felületű fekete fémdoboz, színes gombokkal, üvegablakocskák, nikkelezett finom beállítok... Se fehérnemű, se pizsama, se szappantartó... Becsuktam a bőröndöt, elterpeszkedtem a karosszékben, s rágyújtottam.
Rendben. Ez év március harmadikán nulla óra huszonnégy perckor Glebski rendőrfelügyelő Alec Snevar és du Barnstockre derék honpolgárok jelenlétében felfedezte egy bizonyos Olaf Andwarafors hulláját. A hulla a már említett Andwarafors szobájában hevert, az ajtót belülről zárták be, az ablak viszont tárva-nyitva állt. Az áldozat a padlón feküdt hason. A halott fejét állati kegyetlenséggel és természetellenes módon száznyolcvan fokra elcsavarták, úgy, hogy jóllehet hasmánt feküdt, arca a mennyezetet nézte. A halott kezét kinyújtotta, s majdnem elért egy kisméretű bőröndig, az áldozat egyetlen poggyászáig. Az áldozat jobb kezében fából esztergált gyöngyökből készült nyakláncot szorongatott, mely bizonyíthatóan egy derék állampolgár, Caisa tulajdonát képezi. A halott arckifejezése eltorzult, szeme kimeredt, foga vicsorított. Szája közelében gyöngén, de jól kivehetően valamilyen maró kémiai vegyszer, talán karból vagy formalin szaga érezhető. A szobában verekedésnek határozott és egyértelmű nyomára nem. bukkantam. A megvetett ágyra borított takaró összegyűrve, a beépített szekrény ajtajai kissé nyitva, s alaposan elmozdították a helyéről az asztal mellé állított nehéz karosszéket. Az ablakdeszkán, valamint a hóborította párkányon nyomokat nem találtam. A kulcs tollán... (elővettem a zsebemből a kulcsot, s még egyszer gondosan megvizsgáltam) a kulcs tollán vizuális megfigyelés útján szintén nem fedeztem fel nyomokat. (Szakemberek, műszerek és laboratórium hiányában orvosi, daktiloszkópia vagy másfajta különleges vizsgálat elvégzésére nem. nyílt – s nem is nyílik – lehetőségem.) Mindebből következik, hogy a halál oka: Olaf Andwaraforsnak iszonyatos erővel és kegyetlenséggel kitekerték a nyakát.
Érthetetlen a szájából áradó különös szag, és érthetetlen az is, miféle gigászi ereje lehetett a gyilkosnak, hogy ennek az erős férfinak hosszadalmas, zajos és töméntelen nyomot hagyó küzdelem nélkül kicsavarta a nyakát. Mellesleg, mint ismeretes, két negatív érték szorzata pozitív. Feltételezhetjük, hogy Olafot először megmérgezték, valamilyen méregtől magatehetetlen állapotba került, s utána végeztek vele olyan állati módon, ami egyébként ugyancsak alapos erőkifejtést igényel...
Nem, így nem lesz jó.
Miért nem hamis lottószelvényről vagy hamisított főkönyvről van szó? Azt gyorsan kideríteném...
Kopogtattak. Belépett a tulajdonos, s tálcán egy pohár forró kávét és szendvicseket hozott.
– Az autók mind a helyükön vannak – jelentette, miközben elém tette a tálcát. – A sítalpak szintúgy. Hinkust sehol nem találtam. A tetőn ott hever a bundája és a sapkája, de ezt nyilván már látta.
– Igen, láttam – hörpintettem a kávéból. – Mi van a félkarúval?
– Alszik – mondta a tulajdonos. Beharapta ajkát, s ujjával megtapogatta a ragasztónyomokat az asztalon. – Ige-e-en...
– Köszönöm, Alec – jegyeztem meg. – Egyelőre elmehet, s maradjon a ház csendben. Hadd aludjon mindenki. A tulajdonos megcsóválta a fejét.
– Ez nem fog sikerülni. Mózes már felkelt, ég a villany nála... Jól van, én megyek. Caisát pedig bezárom... jóllehet neki fogalma sincs semmiről.
– Ne is legyen.
A tulajdonos kiment. Élvezettel kiittam a kávét, de a tányért odább toltam a szendvicsekkel, és ismét rágyújtottam. Mikor is láttam Olafot utoljára? Biliárdoztam, ő pedig a kölyökkel táncolt. Ez még azelőtt volt, hogy a kártyások elváltak egymástól. Akkor váltak el, amikor az óra felet ütött. Ezután Mózes tüstént bejelentette, hogy aludni kellene. No, ennek az idejét nem lesz nehéz megállapítani. De mennyivel előbb láttam utoljára Olafot? Bizonyára nem. sokkal. Rendben, ezt majd megállapítjuk. Most pedig nézzük: Caisa nyaklánca, du Barnstockre levele, hallottak-e valamit Olaf szomszédjai – du Barnstockre és Simonet...
Már-már úgy éreztem, hogy lám, kezd kirajzolódni a nyomozás terve, amikor meghallottam, hogy valaki tompán, de meglehetősen erőteljesen püföli az emlékszoba falát. Vad dühömben halkan fel is nyögtem. Ledobtam zakómat, feltűrtem ingujjamat, s lábujjhegyen, óvatosan kiléptem a folyosóra. A pofájába, a képébe mászok! – futott végig rajtam. Majd megmutatom, kivel tréfáljon...
Feltéptem az ajtót, s mint. akit puskából lőttek ki, berohantam az emlékszobába. Sötét volt, gyorsan villanyt gyújtottam. A szoba üresen tátongott, a kopogás hirtelen abbamaradt, noha éreztem, hogy van itt valaki.
– Mássz elő! – hördültem fel haragosan.
Halk nyögdécselés a válasz. Leguggoltam, s az asztal alá pillantottam. A zsámolyok közé szorítva, borzasztóan kényelmetlen testtartásban, kötéllel összekötözve, pecekkel a szájában, hétrét görnyedve ült a veszélyes gengszter, elvetemült szadista Hinkus, s a sötétből rám meresztette könnyező mártírszemét. Kicibáltam a szoba közepére, s kitéptem szájából a pecket.
– Mit jelentsen ez?! – kérdeztem.
Válaszul köhécselni kezdett. Sokáig, rekedten, erőlködve köhögött, köpködött, nyögött és hörgött. Bepillantottam a mellékhelyiségbe, fogtam a Halott Alpinista borotváját, s elvágtam Hinkus kötelékeit. A szerencsétlen annyira elzsibbadt, hogy még arra is képtelen volt, hogy felemelje karját, s megtörölje képét. Inni adtam neki. Mohón ivott, végül megszólalt: egy kacskaringósat és cifrát káromkodott. Segítettem neki felállni, s leültettem a karosszékbe. Káromkodva, sírásra görbült képpel tapogatta nyakát, csuklóját, oldalát.
– Mi történt magával? – kérdeztem.
– Mi történt... – mormogta. – Maga is látja, mi történt! Összekötöztek, mint egy bárányt, s az asztal alá dugtak...
– Kicsoda?
– Honnan tudnám?! – felelte komoran, s hirtelen összerezzent. – Istenem! – dünnyögte. – Innék egyet... Nincs magánál valami innivaló, felügyelő?
– Nincs – feleltem. – De lesz. Amint válaszol a kérdéseimre. Nagy nehezen felemelte bal karját, s lehajtotta ingujját.
– Az ördögbe, szétnyomta az órámat, a piszok... – mormolta. – Mennyi most az idő, felügyelő?
– Éjjel egy óra – feleltem.
– Éjjel egy óra... – ismételte. – Éjjel egy óra... – Tekintete megmerevedett. – Nem – jelentette ki s felállt. – Inni kell. Bemegyek a presszóba, s iszom egyet.
Könnyedén mellbe taszítottam, s ismét leültettem.
– Ráér – nyugtattam meg.
– Kicsoda maga, hogy így utasítgat?! – visította torkaszakadtából.
– Ne üvöltsön – szakítottam félbe. – Rendőrfelügyelő vagyok. Maga pedig gyanúsított, Hinkus.
– Miféle gyanúsított? – kérdezte egy fokkal halkabban.
– Ide figyeljen, Hinkus – mondtam. – A szállóban gyilkosság történt, így hát jobb, ha válaszol a kérdéseimre. Egy ideig szájtátva bámult rám.
– Gyilkosság... – ismételte mintegy kiábrándultán. – Ez igen! Csak hát nekem mi közöm az egészhez? Engem is majdnem kinyírtak... Üldögéltem egymagám a tetőn, szundikáltam. Hirtelen csak érzem, hogy valaki fojtogat, leránt a földre, s aztán többre nem emlékszem. Ez alatt az átkozott asztal alatt tértem magamhoz, majd megbolondultam; gondoltam, élve eltemettek. Kopogni kezdtem. Kopogok, kopogok, de senki sem jön. Aztán jött maga. Ez minden.
– Meg tudja mondani, körülbelül mikor kapták el magát?
Töprengett, s egy ideig némán ült. Majd tenyerével megtörölte homlokát, az ujjaira pillantott, ismét összerázkódott, s tenyerét nadrágjába törölte.
– Nos? – kérdeztem.
Rám emelte homályos tekintetét.
– Mi?
– Azt kérdem, körülbelül mikor...
– Á... Úgy kilenc körül lehetett. Amikor utoljára az órámra néztem, nyolc óra negyven volt. 
– Adja ide az óráját – kértem.
Engedelmesen lecsatolta s átnyújtotta. Észrevettem, hogy csuklóját kékes-lilás foltok borítják.
– Összetört – közölte velem.
Órája nem összetört, hanem szétlapították. Kismutatója letört, a nagymutató a negyvenharmadik percnél állt meg.
– Ki tette? – kérdeztem újból.
– Honnan tudnám? Hiszen mondtam, hogy elszundítottam.
– S nem ébredt fel, amikor elkapták?
– Hátulról kaptak el – magyarázta mogorván. – Hátul nincs szemem.
– Na, emelje fel az állát!
Bizalmatlanul és komoran nézett rám, s megéreztem, hogy jó úton haladok. Két ujjammal állkapcson ragadtam, s egy erőteljes mozdulattal felemeltem a fejét. Az isten tudja, mik ezek a kék foltok és karmolások vékony, inas nyakán, mégis magabiztosan kijelentettem:
– Elég a hazudozásból, Hinkus! Magát elölről fojtogatták, s maga látta fojtogatóját. Ki volt? Fejét elrántva kiszabadította magát.
– Menjen a pokolba! – hörögte. – A pokolba! Nem a maga dolga ez. Akárkit intéztek itt el, nekem nincs hozzá közöm, a többiekre pedig köpök... Szeretnék inni valamit! – üvöltött fel hirtelen. – Mindenem sajog, érti, ostoba zsaru?!
Úgy tűnt, igaza volt. Akármibe keveredett is, a gyilkossághoz nincs köze, legalábbis közvetlenül. 
– Rendben – hagytam rá s felálltam. – Menjünk.
– Hová? 
– Italért – mondtam.
Kiléptünk a folyosóra. Hinkus tántorgott, a karomba kapaszkodott. Érdekes lett volna megfigyelni, hogyan reagál, amikor meglátja Olaf leragasztott ajtaját, azonban semmit nem vett észre, szemmel láthatóan a legkisebb gondja is nagyobb volt. Átvezettem a biliárdszobába, találtam az ablakpárkányon egy tegnapról maradt fél üveg brandyt, s odaadtam neki. Szomjasan megragadta a palackot, s hosszasan az üveg szájára tapadt.
Néztem. Természetesen feltételezhettem volna, hogy összebeszélt a gyilkossal, s az egészet megtévesztésül ötölték ki, annál is inkább, mert hiszen együtt érkezett Olaffal; sőt azt is fel lehetett tételezni, hogy éppen ő a gyilkos, s bűntársai később kötözték meg, hogy alibit biztosítsanak neki, azonban éreztem: túlontúl bonyolult ahhoz, hogy igaz legyen. Vagyis körülötte korántsem volt minden rendben, egyáltalán nem volt tüdőbajos, nyilvánvalóan gyámfelügyelő sem, s nyitott maradt az a kérdés is, miért árválkodott állandóan fenn a tetőn... Hirtelen világosság gyúlt agyamban. Eszembe jutott a história a zuhanyozóval, a pipával, a titokzatos levelek meg az, hogy milyen zöldes színű s rémült volt Hinkus, amikor napközben lemászott a tetőről.
– Ide figyeljen, Hinkus – kezdtem udvariasan. – Az, aki elkapta... Hiszen látta azelőtt is, nappal? Rémülten rám pillantott, és ismét az üveg szájára tapadt.
– Úgy – feleltem. – No, akkor menjünk. Bezárom a szobájába. Az üveget magával viheti.
– És maga? – kérdezte rekedten.
– Mi az, hogy én?
– Maga elmegy?
– Természetesen – feleltem.
– Figyeljen ide "- kezdte. – Ide figyeljen, felügyelő...Szeme ide-oda futkosott, kereste, mit mondjon. – Maga... Talán magával mehetnék? Nem szököm meg... semmiképp... esküszöm...
– Fél egyedül maradni a szobában? – kérdeztem.
– Igen – volt a válasz.
– De hiszen bezárom – nyugtattam meg. – S a kulcsot magammal viszem. Kétségbeesetten legyintett.
– Ez nem segít – dünnyögte.
– Nana, Hinkus! – jegyeztem meg szigorúan. – Legyen férfi! Miért csüggedt el, akár egy vénasszony?
Semmit nem válaszolt, csak két karjával még szorosabban ölelte melléhez az üveget. Elkísértem szobájába, s miután még egyszer megígértem, hogy meglátogatom, bezártam. A kulcsot valóban kivettem a zárból, és zsebre tettem. Éreztem, hogy Hinkus – feldolgozatlan szál, még foglalkoznom kell vele. Nem mentem el azonnal. Néhány percig fülemet a kulcslyukhoz szorítva, az ajtónál álltam. Hallottam, hogyan bugyborékol az ital, majd nyikordult az ágy, s szapora, szaggatott hangok hallatszottak. Nem jöttem rá azonnal, mi lehet ez, csak később értettem meg: Hinkus sír.
Magára hagytam lelkiismeretével, és du Barnstockre-hoz indultam. Az öreg tüstént ajtót nyitott. Borzasztóan izgatott volt. Még hellyel sem kínált. A szoba tele volt szivarfüsttel.
– Kedves felügyelőm! – kezdte. – Tisztelt barátom! Pokolian kellemetlenül érzem magam, az ügy azonban túlságosan messzire ment. Be kell ismernem egy kis bűnömet...
– Azt, hogy maga ölte meg Olaf Andwaraforsot? – tréfálkoztam komoran, összerezzent és összecsapta kezét.
– Ó, istenem! Nem! Életemben senkihez egy ujjal sem nyúltam! Quelle idée! Nem! Csupán őszintén be szeretném ismerni, hogy rendszeresen félrevezettem a szálló lakóit...Melléhez szorította a kezét, s köntösére szivarhamu szóródott. – Higgye el, ne értse félre, amit mondok, csupán tréfa volt ez az egész! Ez nálam szakmai ártalom, imádom a titokzatosságot, a rejtélyeket, amikor senki semmit nem ért... Semmi rossz szándékom nem volt, higgye el nekem! Semmi önös érdek...
– Nevezetesen milyen tréfákra gondol? – kérdeztem szárazon.
– N-no... Ezek az apró beugratások a Halott Alpinista szelleme kapcsán. Nos, a cipő, amit saját magamtól loptam el, s dugtam az ágya alá. A vicc a zuhannyal...
– Az asztalomat is maga mocskolta be? – kérdeztem.
– Az asztalát? – Zavartan rám pillantott, majd a saját asztalára nézett.
– Igen, az asztalt. Leöntötte ragasztóval.
– N-nem – válaszolta rémülten. – Ragasztóval... az asztalt... Nem, nem, az nem én voltam, esküszöm! – Ismét melléhez szorította a kezét. – Értse meg, felügyelő, amit én csináltam, teljesen ártatlan dolog volt, senkinek kárt nem okoztam... Sőt úgy vettem észre, hogy mindenkinek tetszik, a mi kedves tulajdonosunk pedig olyan remekül a kezemre játszott...
– Összebeszéltek a tulajdonossal?
– Nem, ugyan mit gondol! – legyintett. – Arra gondolok, hogy ő... hogy neki tetszett...
– Értem – mondtam. – Na és a nyomok a folyosón?
Du Barnstockre arca elkomolyodott.
– Nem, nem – felelte. – Az nem én voltam. De tudom, mire gondol. Ezt egyszer láttam. Még a maga érkezése előtt történt. Nedves mezítlábas nyomok, a lépcsőház felől, s bármennyire ostobának tűnhet is, az emlékszobához vezettek...
– Jól van – mondtam. – Hagyjuk ezt. Van még egy kérdésem. A levél, amit állítólag magához bedugtak, ha jól értem, ez is a maga trükkje volt?
– Ez sem az enyém – felelte du Barnstockre méltóságteljesen. – Amikor átadtam magának azt a levelet, a színtiszta igazat mondtam.
– Egy pillanat – mondtam. – Tehát az egész így történt. Olaf kiment, maga pedig ott maradt. Valaki kopogott, maga válaszolt, majd odanézett, s meglátta az ajtónál a padlón a levelet, így volt?
– Így
– Egy pillanat – ismételtem. Úgy éreztem, valami új dologra tapintottam rá. – Elnézést, du Barnstockre úr, de voltaképp miből gondolta, hogy a levél éppen önnek szól?
– Tökéletesen igaza van – helyeselt du Barnstockre. – De hisz, aki kopogtatott, hallotta a hangomat, vagyis tudta, hogy itt vagyok... Érti, mit mondok? Legalábbis amikor a mi megboldogult Olafunk visszatért, tüstént megmutattam neki a levelet...
– Úgy – nyugtáztam. – S mit szólt hozzá?
– Elolvasta, vállat vont, s tüstént folytattuk a játékot. Teljesen nyugodt és flegmatikus maradt, többé nem is hozta szóba a levelet... Azt hiszi, hogy ez a levél valóban...
– Minden lehetséges – vetettem oda. Mindketten hallgattunk. – Most pedig mesélje el, mit csinált attól kezdve, hogy a Mózes házaspár aludni tért.
– Szolgálatára – felelte. – Vártam ezt a kérdést, s emlékezetemben szándékosan sorra vettem, mit is csináltam, így történt. Amikor mindnyájan elváltunk, ez fél tíz felé lehetett...
– Egy pillanat – szakítottam félbe. – Előbb azt mondja meg, ki tartózkodott az ebédlőben fél kilenc és fél tíz között.
Du Barnstockre a homlokához emelte hosszú, fehér ujjait.
– Hm-m-m... – kezdte. – Ez már nehezebb lesz. Hiszen lekötött a kártya... Na, természetesen Mózes meg a tulajdonos... Időnként Mózesné őnagysága is kártyához nyúlt... Ez ott nálunk, az asztalnál volt... Brunet és Olaf táncoltak, majd aztán... nem, pardon, még előtte... Mózesné őnagysága és Brunet táncolt... Értse meg, kedves felügyelőm, képtelen vagyok megállapítani, mikor történt ez: fél kilenckor, kilenckor... Ó! Az óra már elütötte a kilencet, emlékszem, körbepillantottam a termen, s arra gondoltam, milyen kevesen maradtunk. A zene szólt, a terem üres volt, csak Brunet táncolt Olaffal... Tudja, alighanem ez az egyetlen világos emlékem, ami megmaradt.
– Úgy – mondtam. – A tulaj és Mózes úr felálltak valamikor az asztaltól?
– Nem – felelte meggyőződéssel. – Mindketten rendkívül szenvedélyes kártyásnak bizonyultak.
– Rendben – jelentettem ki. – Most térjünk vissza magához. Tehát miután mindnyájan elváltak, maga még egy ideig ült a kártyaasztalnál, s bűvészmutatványokat gyakorolt...
– Bűvészmutatványokat gyakoroltam? Á, nagyon is lehetséges. Néha, amikor nagyon elgondolkodom, szabadjára engedem az ujjaimat, ez nálam olyan ösztönös dolog. Igen. Azután elhatároztam, hogy elszívok egy szivart, s idejöttem a szobámba. Rágyújtottam, leültem ebbe a karosszékbe, s be kell ismernem, elszenderedtem. Valami lökésféle ébresztett fel; egyszerre eszembe jutott, hogy megígértem szegény Olafnak, hogy tízkor revánsot adok neki. Az órámra pillantottam. A pontos időre nem emlékezem, azonban alig múlhatott tíz, s megkönnyebbülten vettem tudomásul, hogy nem sokat késtem. A folyosó üres volt, felügyelő, erre emlékszem. Kopogtattam Olaf ajtaján – senki nem válaszolt, s megértettem, hogy maga Olaf úr is elfeledkezett a revánsról. Becsületesen vártam tizenegyig, ezt a könyvet olvastam, tizenegykor pedig lefeküdtem. S még valami érdekes dolog, felügyelő. Nem sokkal azután, hogy a tulajjal maguk zajongani és dübörögni kezdtek a folyosón, kopogásra ébredtem. Kinyitottam az ajtót, de senki nem volt ott. Ismét lefeküdtem, azonban már nem tudtam újból elaludni.
– Aha – mondtam. – Világos. Tehát tizenegyig, amikor lefeküdt aludni, semmi érdemleges nem történt... semmi zaj, mozgás?
– Nem – felelte du Barnstockre. – Semmi.
– És ön hol volt? Itt vagy a hálószobában?
– Itt, ebben a karosszékben ültem.
– Aha – mondtam. – Még egy utolsó kérdés. Tegnap ebéd előtt nem beszélgetett Hinkussal?
– Hinkussal?... Á, ő az az apró termetű, szánalomra méltó valaki... Várjon egy kicsit, kedves barátom... Igen, persze! Hiszen együtt álltunk a zuhanyozó előtt, emlékszik? Hinkus úr ingerült volt, hogy várnia kell, én pedig egy kis trükkel nyugtattam meg. Ó, igen, a savanyúcukor! Nagyon mulatságos volt, ahogy megzavarodott. Imádom az ilyen beugratásokat.
– Ezután nem beszélt vele?
Du Barnstockre töprengőn összecsücsörítette ajkát.
– Nem – felelte. – Amennyire emlékszem, nem.
– S nem ment fel a tetőre?
– A tetőre? Nem. Nem, nem. A tetőre nem mentem fel. Felálltam.
– Köszönöm, du Barnstockre úr. Segítséget nyújtott a nyomozásban. Most azt ajánlom, vegyen be altatót, s feküdjön le.
– Megpróbálom – válaszolta készségesen du Barnstockre.
Jó éjszakát kívántam és kimentem. Azt terveztem, hogy felébresztem a kölyköt, azonban észrevettem, amint a folyosó végén gyorsan és zajtalanul becsapódik Simonet szobájának félig nyitott ajtaja. Azonnal oda indultam.
Kopogtatás nélkül beléptem, s rögtön éreztem, hogy helyesen cselekedtem. A hálószoba nyitott ajtaján keresztül láttam, amint a kedvét vesztett imposztor Tél lábon ugrálva igyekszik megszabadulni nadrágjától. Ez annál is ostobább dolog volt, mert mindkét helyiségben égett a villany.
– Hiába igyekszik, Simonet – jegyeztem meg komoran. – A nyakkendőt amúgy sem lesz ideje kibogozni.
Simonet erőtlenül az ágyra roskadt. Állkapcsa remegett, szeme majd kiugrott a helyéből. Beléptem a hálószobába, s kezem a zsebembe dugva megálltam előtte. Egy ideig mindketten hallgattunk. Egy szót sem szóltam, csak néztem rá, időt hagytam neki, hogy felfogja: rajtavesztett. Simonet pedig tekintetem súlya alatt egyre jobban elkomorult, fejét mind mélyebben a válla közé húzta, csüggedt, görbe orra egyre inkább lekonyult. Végül nem bírta tovább, s megszólalt.
– Csak az ügyvédem jelenlétében fogok beszélni – jelentette ki megtört hangon.
– Ugyan, Simonet – szóltam undorral. – És még fizikusnak tartja magát. Honnan a fenéből lenne itt ügyvéd!
Hirtelen megragadta zakóm szegélyét, s felülről a szemembe nézve sziszegte:
– Gondoljon, amit akar, Peter, én mégis megesküszöm, nem én öltem meg őnagyságát.
Most nekem kellett leülnöm. Kitapogattam a hátam mögött egy széket, s leültem.
– Gondolja csak meg, mi szükségem lett volna rá? – folytatta szenvedélyesen Simonet. – Hiszen kell hogy legyenek motívumok... Senki nem gyilkol csupán kedvtelésből... Még kevésbé ilyen állatias, kegyetlen módon... Esküszöm! Már egészen hideg volt, amikor átöleltem!
Néhány másodpercre lehunytam a szememet. Úgy. A házban még egy hulla van. Ezúttal egy nőszemélyé.
– Maga nagyon is jól tudja – dörmögte hevesen Simonet –, hogy bűncselekmény csak úgy, indok nélkül nem létezik. Kell hogy legyen valamilyen motívum... Hiszen ismer engem, Peter! Nézzen rám, hát így fest egy gyilkos?
– Állj! – mondtam. – Fogja be a száját egy percre. Gondolja meg jól az egészet, s szép sorjában meséljen el mindent.
– Kérem – felelte készségesen Simonet. – Azonban hinnie kell nekem, Peter. Minden, amit elmondok, színtiszta igazság lesz, csakis az igazság. Az egész így történt. Őnagysága korábban is tudomásomra hozta már, csak én nem szántam rá magamat... Ezúttal azonban maguk leitattak brandyvel, s elszántam magam. Úgy tizenegy körül, amikor mindnyájan nyugovóra tértek, kiléptem szobámból, s csendben lefelé indultam a lépcsőn. Maguk a tulajjal valami badarságról fecsegtek a társalgóban; a természet megismeréséről, a szokásos sületlenségeket... Csöndben elhaladtam a társalgó mellett, s ódalopóztam a szobájához. Az öregnél nem égett a villany, nála sem. Koromsötét volt, mégis jól kivettem testének körvonalát. A díványon ült, az ajtóval szemben. Csöndben rászóltam, de nem válaszolt. Ekkor, ugye megérti, mellé ültem, s ugye megérti, átöleltem... Br-r-r! Még megcsókolni sem volt időm. Tökéletesen halott volt. S ahogy vicsorgott... Nem is emlékszem, hogyan repültem ki onnan. Azt hiszem, az összes bútort felborítottam... Esküszöm magának, Peter, higgyen egy becsületes embernek...
– Húzza fel a nadrágját – vetettem oda halk kétségbeeséssel. – Hozza rendbe magát, s jöjjön utánam.
– Hová? – kérdezte rémülten.
– A börtönbe! – förmedtem rá. – Magánzárkába! Kínzókamrába, hülye!
– Máris – felelte. – Egy pillanat. Csupán nem értem, mit akar, Peter.
Lementünk a hallba. A kérdő tekintetű tulajdonos egy dohányzóasztalnál ült, s nehéz, soklövetű winchesteré előtte feküdt. Egy mozdulattal utasítottam, hogy maradjon a helyén, s befordultam a folyosón Mózesek lakrésze felé. Lale az ismeretlen szobájának küszöbén hevert, s ellenségesen vicsorgott felénk. Simonet gyors léptekkel követett, s görcsösen sóhajtozott.
Határozott mozdulattal belöktem Mózesné szobájának ajtaját, és sóbálvánnyá dermedtem. A szobában égett a rózsaszín állólámpa, s a díványon az ajtóval szemben, Madame Recamier pózában, fenségesen hevert selyempizsamájában a bájos Mózesné, s egy könyvet olvasott. Mikor meglátott, csodálkozva felvonta a szemöldökét, majd nagyon kedvesen elmosolyodott. Simonet mögöttem különös hangot hallatott – valami “nahá-á-át! "-félét.
– Elnézését kérem, – nyögtem, nyelvem alig forgott, s a lehető leggyorsabban becsuktam magam mögött az ajtót., Majd Simonet felé fordultam, s lassú mozdulattal, kéjes élvezettel elkaptam a torkánál a nyakkendőjét.
– Esküszöm! – Simonet-nak csak az ajkai mozogtak. Közel állt hozzá, hogy elveszítse eszméletét. Elengedtem.
– Tévedett, Simonet – mondtam szárazon. – Menjünk.
Ahogy jöttünk, úgy tértünk vissza szobámba. Amint beléptünk, Simonet egy karosszékbe roskadt, tenyerével egy pillanatra elfedte arcát, majd öklével a fejét kezdte kalapálni, mint egy jókedvű csimpánz.
– Megmenekültem! – dünnyögte arcán ostoba mosollyal. – Hurrá! Ismét ejtek! Nem kell bujkálnom, rejtőzködnöm! Hurrá!
Majd kezét az asztal szélére helyezte, tágra nyílt szemét rám meresztette, s ezt suttogta:
– De hiszen halott volt, Peter! Esküszöm magának. Meggyilkolták, s mi több...
– Ostobaság! – szakítottam hidegen félbe. – Részeg volt, s eltévesztette az ajtót.
– Nem, nem – tiltakozott Simonet, s a fejét csóválta. – Részeg voltam, ez igaz, itt valami azonban nem tiszta, valami nincs rendjén... Sokkal inkább látomás, rémálom volt ez. S közben le sem hunytam a szemem, hol levetkőztem, hol felöltöztem...
– Hol tartózkodott ez idő alatt?
– A lakosztályomban. Sehová nem mentem.
– Melyik helyiségben?
– Hol az egyikben, hol a másikban... Az igazat megvallva, amíg maga Olafot faggatta, próbáltam kihallgatni, miről beszélnek, s a hálószobában ültem... – Szeme ismét kimeredt. – Várjon csak! – szakított félbe. – Ha Mózesné él... – Egy ideig hallgatott, tágra nyílt szemét rám szegezte, alsó ajkát beharapta. – Mi történt?
– Olafot megölték – mondtam.
– Hogyhogy megölték? Hiszen épp az előbb volt a lakosztályában. Én magam hallottam, ahogy beszélgettek...
– Nem vele beszélgettem – mondtam –, Olaf halott. Ezért igyekezzék minél pontosabban emlékezni mindarra, amiről kérdezem. Mikor tért vissza a szobájába?
Simonet megtörölte verejtékező homlokát. Szerencsétlen képet vágott.
– Micsoda őrültség! – dünnyögte. – őrült rémálom... Először a nő, aztán ez az Olaf...
Elővettem a régi, kipróbált módszert. Merőn néztem Simonet-t s így szóltam:
– Hagyja abba a dohányzást. Válaszoljon a kérdéseimre.
Simonet egy pillanat alatt gyanúsítottnak érezte magát, s érzelmei tüstént eltűntek. Többé már nem gondolt Mózesné őnagyságára. S nem gondolt a szegény Olafra sem. Most már csak magára gondolt.
– Mit akar ezzel mondani? – dünnyögte. – Mit jelent az, hogy “hagyja abba a dohányzást"? ...
– Ez azt jelenti, hogy várom a válaszát – feleltem. – Pontosan mikor tért vissza lakrészébe? Simonet túlzott sértődéssel vállat vont.
– Már megbocsásson – kezdte. – Komikus természetesen és őrültségnek tűnik, de... kérem. Megbocsásson. A biliárdszobából tíz perccel tíz előtt léptem ki. Plusz-mínusz egyperces eltéréssel. Bementem a hálószobába, s levetkőztem... – Hirtelen megállt. – Tudja mit, Peter... Ekkor Olaf még élt. A hálószobára fala mögött valaki a bútorokat tologatta. Hangokra nem emlékszem. Hangokat nem hallottam. Valaki azonban mozgott a szomszédban. Emlékszem, nyelvet öltöttem a falra, s arra gondoltam; lám, te szőke kópé, most szépen lefekszel szundikálói, én pedig bemegyek az én Olgámhoz... Vagy valami ilyesfélét. Ez körülbelül öt perccel tíz élőn lehetett. Plusz-mínusz három perc eltéréssel.
– Úgy. Tovább.
– Tovább... Azután bementem a fürdőszobába, megborotválkoztam, derékig megmosdottam... Röviden: utána már csak akkor néztem az órámra, amikor kiléptem a mosdóból. Fél tizenegyet mutatott.
– A hálószobában maradt?
– Igen, a hálószobában öltöztem fel. Később azonban már semmit nem hallottam. S ha hallottam is, nem törődtem vele. Felöltöztem, kimentem a szalonba, s vártam. Eskü alatt állítom, az est után Olafnak színét sem láttam.
– Elhiszem – mondtam. – Most azt mondja meg: mikor beszélt utoljára Hinkussal?
– Hm... Igen, alighanem igazából sohasem beszélgettem vele. El sem tudom képzelni, miről beszélgethettünk volna.
– Mikor látta utoljára?
Simonet hunyorgott, próbált emlékezni.
– A zuhanyozónál? – töprengett hangosan. – Ugyan, mit is beszélek! Hiszen a többiekkel együtt vacsorázott, amikor lehozta a tetőről... Mi történt vele?
– Semmi különös – vetettem oda hanyagul. – Még lenne egy kérdésem. Véleménye szerint ki rendezte ezeket a trükköket a zuhanyozóval, az eltűnt cipőkkel...
– Értem – mondta Simonet. – Szerintem du Barnstockre kezdte, majd mindenki segített neki, aki nem volt hozzá rest.
– Maga is?
– Én is. Én kukucskáltam be Mózesné őnagysága ablakán. Imádom az ilyen kópéságokat... – Síri hangján már majdnem elnevette magát, de hirtelen észbe kapott, s komoly arcot vágott.
– És semmi több? – kérdeztem.
– Miért semmi? Én hívtam fel Caisát az üres szobákból, én rendeztem meg a “halott ember, visszatérését"...
– Vagyis?
– Vagyis én futkostam mezítláb, nedves talppal a folyosókon.
– És Mózes órája, az is a maga munkája? – kérdeztem.
– Miféle óra? Aranyóra? Zsebóra? Legszívesebben képen töröltem volna.
– Igen – mondtam. – Zsebóra. Maga csórta el?
– Minek néz engem?! – háborodott fel Simonet. – Ócska zsebtolvajnak hisz talán?
– Nem, maga nem tolvaj – mondtam, s mérsékeltem magam. – Tréfából csente el. Megrendezte a “bagdadi tolvaj visszatérését".
– Ide figyeljen, Peter – kezdte Simonet nagyon komolyan. – Látom, hogy ezzel az órával is történt valami. Tehát én nem nyúltam hozzá. De láttam. Hisz bizonyára mindenki látta...
– Rendben – hagytam abba a faggatást. – Hagyjuk ezt. Most egy kérdésem lenne magához, mint szakemberhez. – Eléje raktam Olaf bőröndjét, s felnyitottam a tetejét. – Maga szerint mi lehet ez?
Simonet gyorsan végignézte a műszert, óvatosan kiemelte a bőröndből, s a fogai között fütyürészve, különböző oldalról vizsgálgatni kezdte. Majd megemelte, milyen nehéz, s ugyanolyan óvatosan visszahelyezte a bőröndbe.
– Nem az én szakterületem – jelentette ki. – Abból ítélve, amilyen precízen és pontosan készítették, vagy valami katonai, vagy valami kozmikus szerkezet. Nem tudom. Honnan szedte? Olaftól?
– Igen – feleltem.
– Ki gondolná! – mormogta. – Ettől a fajankótól... Egyébként elnézést. Mi a pokolra szolgálnak itt ezek a finom beállítok? Nagyon különös szerkezet... – Rám pillantott.
Ha kívánja, Peter, elcsavargathatom ezeket a kerekeket és csavarokat. Azonban ne feledje, ez nagyon egészségtelen próbálkozás – lenne.
– Nem kell – mondtam. – Adja ide. – Bezártam a bőröndöt.
– Helyes – hagyta jóvá döntésemet Simonet, s hátradőlt a karosszékben. – Ezt át kell adni a szakértőknek. Még azt sem tudom, kinek... Egyébként miért nem hív szakértőket?
Röviden elmondtam neki a lavinaügyet.
– Jól összejött minden – jegyezte meg csüggedten. – Elmehetek?
– Igen – engedtem el. – Menjen és feküdjön le.
Távozott. Fogtam a bőröndöt, s keresni kezdtem, hová rejthetném. Nem volt hová. “Katonai vagy kozmikus berendezés – gondoltam. – Éppen ez hiányzott. Politikai gyilkosság, kémkedés, diverzió... Pfuj, ostobaság! Ha ezért a bőröndért ölték volna meg, a bőröndöt elvitték volna... Hová is tegyem? " Ekkor eszembe jutott a tulajdonos páncélszekrénye, s a bőrönddel lementem a lépcsőn.
A tulajdonos papírokkal és számológéppel a kezében az asztalnál ült. A winchester a keze ügyében; a falhoz támasztotta.
– Mi újság? – kérdeztem.
– Semmi különös – felelte bűntudatos képpel. – El kellett magyaráznom Mózes úrnak, mi történt, őrült erővel törtetett fel magához az emeletre, s azt sziszegte, nem engedi meg, hogy éjnek idején betörjenek a feleségéhez. Egyszerűen fogalmam sem volt, hogyan állíthatnám meg, így hát megmagyaráztam, miről van szó...
– Ez baj – jegyeztem meg. – De én magam vagyok a hibás. És hogy reagált?
– Semmi különös. Rám meresztette kidülledt szemét, fél percig hallgatott, majd üvöltözni kezdett: kit költöztettem be az ő lakrészébe, hogyan merészeltem...
– Na elég! – szakítottam félbe. – Tudja mit, Alec? Adja ide a széfkulcsát, elrejtem ott ezt a bőröndöt, a kulcsot pedig, már megbocsásson, magamnál tartom. Azonkívül ki kell hallgatnom Caisát. Harmadszor: nagyon szeretnék inni még egy kávét.
– Menjünk – mondta a tulajdonos.

9. FEJEZET

Ittam egy bögre kávét, s kihallgattam Caisát. A kávé remek volt, Caisából azonban semmit nem tudtam kiszedni. Folyton elszenderedett a széken, amikor pedig felébresztettem, tüstént megkérdezte: “Ez mi?" Azt azonban sikerült tisztáznom, hogy Olaf elkunyerálta tőle emlékül nyakláncát, mégpedig rögtön vacsora után, amikor Caisa leszedte és elmosta az edényt. Végül aludni küldtem, én pedig kimentem a hallba, s a tulajdonossal kezdtem foglalkozni.
– Mi a véleménye, Alec? – kérdeztem. A tulaj elégedetten odább tolta a számológépet, s széles vállát ropogtatva kinyújtózkodott.
– Úgy vélem, Peter, hogy nagyon hamar más nevet kell adnom a szállónak.
– Úgy? – csodálkoztam. – És mi lesz az?
– Még nem tudom – felelte a tulaj. – S ez egy kissé nyugtalanít. Néhány nap múlva a völgy hemzsegni fog a riporterektől, s erre minden lehető eszközzel fel kell készülnöm. Természetesen sok függ majd attól is, milyen következtetésre jut a hivatalos nyomozás, a sajtó azonban nem hallgathatja el a tulajdonos véleményét sem...
– S a tulajdonosnak van véleménye már?
– No, lehetséges, hogy nem teljesen helytálló, ha véleménynek nevezzük... Hiszen mégiscsak autodidakta gépész vagyok, ezért, ahogy ez lenni szokott, következtetések helyett csupán benyomásaim vannak. Maga viszont rendőrfelügyelő. Magának éppen a következtetések eredményeként születnek megérzései, ha a következtetések nem elégítik ki. Amikor a következtetések elbátortalanítják. Egyszóval tegye fel a kérdéseit. Önmagam számára is váratlanul – már nagyon elcsüggedtem és elfáradtam – elmeséltem neki, mi történt Hinkussal. Kopasz fejével bólogatva hallgatta szavaimat.
– Igen – jegyezte meg. – Lám, Hinkus is...
E titokzatos észrevétel után minden kényszer nélkül elmesélte, mit csinált, amikor befejezték a kártyázást. Egyébként nagyon kevésről volt tudomása. Olafot utoljára körülbelül ugyanakkor látta, amikor én. Fél tízkor Mózesékkal együtt lejött, megetette Lalet, kiengedte sétálni, majd összeszidta Caisát, mert nem igyekezett, s átment az ebédlőbe, hogy kikapcsolja a zenét és a villanyt. 
– Amennyire emlékszem, minden rendben volt. Az összes emeleti ajtó zárva volt, s mindenütt csend honolt. Visszatértem a presszóba, széttöltöttem a portóit, s közben arra gondoltam, megyek, és felhívom Murt. Már akkor úgy éreztem, hogy pocsék a helyzet. Miután telefonáltam, visszatértem a társalgóba, s attól kezdve nem váltunk el.
Félig lehunyt szemhéjamon keresztül vizsgálgattam. Igen, nagyon keménykötésű férfi. S bizonyára elég ereje lett volna ahhoz, hogy kitekerje Olaf nyakát, különösen ha Olafot már előtte megmérgezték. S neki, a szálló tulajdonosának mindenkinél több lehetősége volt, hogy bárkit is megmérgezzen. Mi több, lehetett tartalék kulcsa Olaf szobájához. Egy harmadik kulcs... Mindezt megtehette. Volt azonban egy-két dolog, amit nem. Nem hagyhatta el a szobát az ajtón keresztül úgy, hogy utána belülről zárja be. Nem ugorhatott ki úgy az ablakon, hogy ne hagyjon nyomot az ablakpárkányon vagy a párkányzaton, s ne hagyjon nyomokat – nagyon mély és észrevehető nyomokat – lent az ablak alatt... Mellesleg erre senki sem lett volna képes...
– Engedje meg, hogy kíváncsiskodjam – mondta a tulajdonos. – Miért ment be Simonet-val Mózesné őnagyságához?
– Á, semmiség! – tértem ki kérdése elől. – A fizikus egy kicsit felöntött a garatra, s mindenfélét képzelgett...
– Nem mondaná meg, pontosan mit?
– Ugyan, rémálom! – mondtam bosszúsan, s igyekeztem elcsípni valami figyelemreméltó s az agyamon néhány másodperccel korábban átvillanó gondolatot. – Maga megzavart, Alec. Na rendben, majd később eszembe jut... Most térjünk vissza Hinkusra. Próbáljon visszaemlékezni, ki lépett ki az ebédlőből fél kilenc és kilenc között.
– Természetesen megkísérelhetem – felelte udvariasan a tulaj –, de hiszen éppen maga hívta fel a figyelmemet, hogy Hinkus őrült módon megrémült attól a, tegyük fel, valakitől, aki gúzsba kötötte.
– Nem foglalkozhatom most misztikus, fantasztikus álmokkal s effélékkel – jegyeztem meg ingerülten. – Hinkus egyszerűen... – S megkopogtattam a fejem.
– Na rendben, rendben – szólt békítőén a tulaj. – Ezen nem fogunk vitatkozni. Tehát ki hagyta el a termet fél kilenc és kilenc között? Először is Caisa. Ki-be járt. Másodszor Olaf. Ő is ide-oda járkált. Harmadszor du Barnstockre gyámolítottja... Egyébként nem. A kölyök később tűnt el, Olaffal együtt...
– Mikor? – kérdeztem hirtelen.
– A pontos időre természetesen nem emlékszem, arra viszont jól emlékszem, hogy akkor még játszottunk, s egy ideig még folytattuk a távozásuk után is.
– Ez nagyon érdekes – állapítottam meg. – De erre majd később visszatérünk. Ki távozott még?
– Igen, voltaképp csak Mózesné őnagysága maradt... Hm... – Erőteljesen dörzsölgetni kezdte széles képét. – Nem – jelentette ki határozottan. – Nem emlékszem. Csak arra, hogy Mózesné őnagysága táncolt a kölyökkel; arra is emlékszem, hogy odaült hozzánk, sőt még játszott is. De hogy elment volna? Nem, nem láttam. Sajnos.
– Nos, ezt is köszönöm – mondtam szórakozottan. Már máson járt a fejem. – A kölyök pedig nyilván Olaffal együtt ment el, s többé nem jöttek vissza, így volt?
– Pontosan így.
– Köszönöm – mondtam és felálltam. – Akkor megyek. Igen, még egy kérdés. Látta Hinkust vacsora után?
– Vacsora után? Nem.
– Á, hiszen maguk kártyáztak... És vacsora előtt?
– Akkor többször is láttam. Láttam reggel is, amikor reggelizett... Azután az irodámból küldött táviratot Murba, majd... Igen! Azután megkérdezte, hogyan lehet feljutni a tetőre, s kijelentette, hogy napolni fog... No, azt hiszem, ez minden. Nem, napközben még egyszer láttam a presszóban, egy üveg brandyvel vigasztalta magát.
Ekkor úgy éreztem, hogy elcsíptem a fejemből kisurranó gondolatot.
– Ide figyeljen, Alec, egészen elfeledtem – mondtam. – Hogyan jelentkezett be magánál Olaf?
– Olaf Andwarafors, állami hivatalnok, tíznapos szabadságát tölti egyedül. Nem, ez nem az az ötlet volt.
– Köszönöm, Alec – feleltem, és ismét leültem. – Most intézze a dolgát, én pedig majd itt ülök és gondolkodom.
Kezemmel átfogtam fejemet, s gondolkodni kezdtem. Mi az, amit tudok? Kevés, pokolian kevés. Megtudtam, hogy Olaf kilenc és fél tíz között hagyta el az ebédlőt, és többé nem tért vissza; hogy Olaffal együtt ment a kölyök is. Így hát, amennyire meg lehet ítélni, a kölyök volt az utolsó, aki élve látta Olafot. Tehát Olafot valamikor kilenc óra után és egy óra előtt ölték meg. Szép kis időköz! Egyébként Simonet azt állítja, hogy tíz előtt öt perccel Olaf szobájából mozgást hallott, és körülbelül tíz óra tíz perckor a szobából senki sem jelentkezett du Barnstockre kopogására. Ez azonban még semmit nem jelent, Olaf erre az időre ki is mehetett a szobából. Bosszankodva húztam meg hajamat. Olafot megölhették a szobán kívül is. Nem, korai még következtetéseket levonni. Lássuk hát akkor a kölyköt. Álmukból felverve az emberek érdekes dolgokat fecsegnek ki.
Sokáig és hangosan kellett kopogtatnom a kölyök ajtaján. Majd az ajtó mögött meztelen talpak csattogását hallottam, és haragos, rekedt hang érdeklődött: mi az ördög?
– Nyissa ki, Brunet, Glebski vagyok – szóltam be. Rövid csend következett. Majd egy rémült hang kérdezte:
– Mi van, megbolondult?! Éjjel három óra!
– Nyissa ki, ha mondom! – kiáltottam.
– Miről van szó?
– Nagybácsija rosszul van – vágtam rá kapásból.
– Vagy úgy?... Várjon egy kicsit, hadd húzzak nadrágot... A meztelen talpak távolabbról csattogtak. Vártam. Majd elfordult a zárban a kulcs, az ajtó kitárult, s a kölyök átlépett a küszöbön.
– Ne siessen annyira – állítottam meg vállánál fogva. – Na, menjünk csak be a szobába...
A kölyök nyilvánvalóan még nem tért magához teljesen, ezért különösebben nem is ellenkezett. Nem akadályozta meg, hogy visszavezessem szobájába, s leültessem feldúlt ágyára. Egy karosszékben ültem le vele szemben. Fekete szemüvegén keresztül a kölyök néhány másodpercig vizsgálgatott, majd duzzadt, rózsás ajka hirtelen remegni kezdett.
– Ilyen rosszul van? – kérdezte suttogva. – Mit hallgat, mondjon már végre valamit!
Kénytelen voltam némi csodálkozással elismerni, hogy úgy tűnik, ez a zabolátlan teremtés szereti és félti a nagybácsikáját. Elővettem egy cigarettát, s miközben rágyújtottam, így szóltam:
– Nem, a bácsikája él és egészséges. Másról van szó.
– De hiszen azt mondta...
– Semmit nem mondtam, álmodta az egészet. Nos, gyorsan és habozás nélkül válaszoljon! Mikor vált el Olaftól? Na, gyorsabban!
– Miféle Olaftól? Mit akar tőlem?
– Mikor és hol látta utoljára Olafot?
A kölyök megcsóválta a fejét.
– Semmit nem értek. Mi köze van ennek Olafhoz? Mi van a bácsikámmal?
– A bácsikája alszik. Él és egészséges. Mikor és hol találkozott utoljára Olaffal?
– Mi a csudának hajtogatja egyre ugyanazt?! – háborodott fel a kölyök. Fokozatosan magához tért. – Különben is minek tört rám éjnek idején?
– Azt kérdezem...
– Én pedig köpök magára! Kifelé, különben idehívom a bácsikámat! Disznó alak!
– Elég a fecsegésből! – mordultam rá. – Olafot meggyilkolták. Tudom, hogy maga után már senki nem látta életben. Mikor volt ez? Hol? Gyorsabban! Nos?
Bizonyára szörnyen festhettem. A kölyök hátrahőkölt, s mintha védekezne, maga elé feszítette tenyerét.
– Feleljen – folytattam nyugodtan. – Kimentek az ebédlőből, s elindultak... hová?
– Sehová... egyszerűen kimentünk a folyosóra...
– Azután?
A kölyök hallgatott, összegörnyedve ült az ágyán, egy hatalmas, saját készítésű plakát alatt, melyen ez a felirat díszelgett: “Kegyetlenek leszünk!" – s hallgatott. Majd fekete szemüvege mögül kicsordultak a könnyei.
– A sírás nem segít – jelentettem ki hidegen. – Mondja el az igazat. Ha hazudni és ügyeskedni próbál – zsebre dugtam a kezem –, megbilincselem, és Murba szállíttatom. Gyilkosságról van szó, érti?!
– Értem... – hebegte alig hallhatóan. – Elmondom... Kiléptünk a folyosóra... Aztán... Nem jól emlékszem, rossz az emlékezetem. Valamit mondott, majd távozott... én pedig... ezt a...
– No? – biztattam.
– Ezt... szégyellem – suttogta. – Undorító.
– A rendőrök, akár az orvosok – jelentettem ki oktatólag, s roppant kényelmetlenül éreztem magam –, nem ismerik azt a fogalmat, hogy “szégyellem".
– Na rendben – egyezett bele váratlanul a kölyök, s büszkén felvetette a fejét, – A fene vigye magát! így történt. Először jöttek a viccek; vőlegény vagy menyasszony, kisfiú vagy kislány... No, valahogy úgy, ahogy maga bánt velem... Ő is, ki tudja, minek nézett... Majd amikor kiléptünk, fogdosni kezdett. Elfogott az undor, s kénytelen voltam képen törölni...
– Aztán? – kérdeztem, s nem néztem rá.
– No, megsértődött, összeszidott és távozott.
– Hová?
– Honnan tudnám? Csak nem fogom nézni, hová meg miért... Odábbállt a folyosón. – Legyintett. – Nem tudom, hová.
– És maga?
– Hogy én... még hogy én? Elment a kedvem az egésztől, undorodtam mindentől, elfogott az unalom is... Nem maradt más, mint hogy lefeküdjek aludni.
– Mikor aludt el?
– Nem emlékszem.
– Na jól van, tegyük fel, hogy így volt – mondtam. – Most pedig részletesen mondja el azt, amit addig a pillanatig csinált, amikor Olaffal kimentek a folyosóra.
– Részletesen? – kérdezte a kölyök.
– Igen, teljes részletességgel.
– Rendben – állt rá, s kivillantotta apró, éles, kékesfehér fogait. – Tehát befejezem az édességet. Ekkor odaül hozzám egy tökkelütött rendőrfelügyelő, s arról fecseg, hogy menynyire tetszem neki, s feltétlenül el kell jegyeznem magam...
Szemrebbenés nélkül lenyeltem. Remélem, arcom kellőképp szenvtelen maradt.
– Ekkor szerencsémre – folytatta kajánul a kölyök – odaúszik hozzám Mózesné őnagysága, s ragadozó mozdulattal táncolni viszi a felügyelőt. Táncolnak, én nézem őket, s mindez borzasztóan hasonlít egy hamburgi kikötői lebujra. Ekkor a felügyelő megragadja Mózesné őnagyságát, becibálja a függöny mögé, és ez már egy egészen másfajta hamburgi intézményre emlékeztet. Sajnálni kezdtem a felügyelőt, mert alapjában véve derék fickó, csak nem bírja az italt, az öreg Mózes pedig vadul pillantgat már a függöny irányába. Ekkor felállók, s táncra kérem Mózesnél; úgy látszik a felügyelő a függöny mögött kijózanodott...
– Ki volt ekkor még a teremben? – kérdeztem szárazon.
– Mindenki. Csak Olaf hiányzott, meg Caisa sem volt ott, Simonet vadul biliárdozott. Bánatában, hogy a felügyelő megelőzte.
– Úgy, folytassa – mondtam.
– No, táncolok Mózesnével, ragadozó módra hozzám tapad, s ekkor valami elpattan öltözékében. Ah, mondja, pardon, egy kis baleset történt. No, köpök az egészre, ő pedig a balesetével kiúszik a folyosóra, ekkor azonban rám támad Olaf...
– Megálljon csak, ez mikor volt?
– Már megbocsásson! Órára ehhez igazán semmi szükségem nem volt.
– Tehát Mózesné őnagysága kiment a folyosóra?
– No, nem tudom, a folyosóra ment ki, vagy visszatért a szobájába vagy az üres szobába... Hiszen ott egymás mellett két üres helyiség is van... Nem tudhatom, miféle baleset történhetett vele, a függöny mögött alaposan szétdúlhatta a fűzőjét... Meséljem tovább?
– Igen.
– Táncolunk ezzel az Olaffal, ő pedig csak úgy ontja rám a bókjait: az alakom, úgymond, a tartásom, a járásom... Aztán azt javasolja: menjünk, mutatok magának valami érdekeset. Miért is ne? Tessék, akár mehetünk is... Annál is inkább, mert a teremben semmi érdekeset nem láttam...
– Mózesné őnagyságát ez idő tájt látta a teremben?
– Nem, a szobájában van, szárazdokkban, s a lékeket tömi be... Nos, kilépünk a folyosóra... A többit már elmondtam.
– Mózesné őnagyságát többé nem látta?
Itt egy kissé megakadt. Egy másodpercig habozott, de én észrevettem.
– Ne-em – felelte. – Miért? Semmi dolgom nem volt vele.
Nagyon zavart fekete szemüvege, s szilárdan eltökéltem, hogy a második kihallgatáskor leveszem róla. Ha kell, erővel.
– Mit csinált napközben a tetőn? – kérdeztem váratlanul.
– Miféle tetőn?
– A fogadó tetején. – A mennyezetre mutattam. – Ne próbáljon hazudni, láttam fönt.
– Menjen maga, tudja, hová?! – berzenkedett a kölyök. – Minek néz engem, tán holdkórosnak, aki a tetőn mászkál?
– Tehát nem maga volt az – jegyeztem meg békítőn. – Na jól van. Most térjünk át Hinkusra. Emlékszik, az a nyápic alak, akit maga az elején még összekevert Olaffal... Mikor látta utoljára?
– Utoljára?... Ez talán a folyosón lehetett, amikor Olaffal kimentünk az ebédlőből. Hirtelen felpattantam.
– Mikor? – kérdeztem rá.
A kölyök nyugtalankodni kezdett.
– Miért érdekes ez? – kérdezte. – Semmi különös nem volt benne... Alighogy kiléptünk a teremből, látom, Hinkus a lépcső felé indul...
– Biztos benne, hogy Hinkus volt? A kölyök vállat vont.
– Úgy tűnt, hogy Hinkus... Igaz, tüstént balra fordult, a lépcsőház felé... De mégis Hinkus volt, ki más lehetett volna? Olyan apró termetű, görnyedt alak...
– Állj! – kiáltottam. – Bundában volt?
– Igen... Abban az ormótlan, földig érő bundában, s a lábán valami fehér volt... Ugyan miért? – A kölyök suttogni kezdett: – Ő lenne a gyilkos, Hinkus?
– Nem, nem – feleltem.
Hinkus hazudott volna? Lehet, hogy az egész mégiscsak színjáték volt? Az óráját szétlapította, a mutatókat hátraállította... Hinkus pedig az asztal alatt ült és kuncogott, majd ügyesen lóvá tett, s most a szobájában dörzsölgeti a kezét... a segítőtársa pedig valahol máshol örvendezik. Felugrottam.
– Maradjon itt! – utasítottam a kölyköt. – Ne merészelje elhagyni a szobáját! Ne feledje, magával még nem végeztem!
– Átmehetek a nagybácsimhoz? – kérdezte a kölyök reszkető hangon.
Egy ideig haboztam, majd legyintettem.
– Menjen.
Kiugrottam a folyosóra, s Hinkus szobája felé indultam, kinyitottam az ajtót, s berontottam. Mindenütt égett a villany; az előtérben, a hálószobában és a mellékhelyiségben. Hinkus pedig vicsorogva, verejtékezve az ágy mögött guggolt. A szoba közepén összetört szék hevert, Hinkus a szék egyik lábát a kezében szorongatta.
– Maga az? – kérdezte rekedten, és felegyenesedett. 
– Igen! – feleltem. Külseje s vérben forgó szemének őrült kifejezése ismét megingatták azt a meggyőződésemet, hogy hazudik és tetteti magát, mégis vadul ráüvöltöttem: – Unom már a hazugságait, Hinkus! Maga azt mondta, hogy nyolc óra negyvenkor kapták el. Azonban kilenc után látták a folyosón! Az igazat fogja mondani vagy nem?
Arcán zavar futott végig.
– Engem? Kilenc után? 
– Igen! A folyosón, éppen befordult a lépcsőházba.
– Én? – Váratlanul görcsösen vihogni kezdett. – Én a folyosón mentem? – Újból és újból vihogott, ezután egész testét hisztérikus kacagás rázta meg. – Én! Engem? Nos hát ez az, ez bizony, felügyelő! Nos hát ez az! – mondogatta fuldokolva. – Láttak a folyosón... S én is láttam magamat! S én fogtam el magamat... S én kötöztem össze magamat... S én falaztam be magamat!... Én magamat... Érti, felügyelő? Én magamat!

10. FEJEZET

Lementem a hallba, s komoran azt mondtam a tulajdonosnak:
– Hinkus teljesen megőrült. Van valami erős nyugtatója?
– Nálam minden van – felelte a tulaj.
– Nos, akkor lásson hozzá – mondtam, s odanyújtottam neki a kulcsot.
Zúgott a fejem. Öt perc múlva négy óra. Elfáradtam, felbőszültem, s ami a fő, egyáltalán nem éreztem vadászszenvedélyt. Túlságosan világosan láttam, hogy ez az ügy meghaladja az erőmet. Semmi kiút, sőt minél tovább folytatom, annál rosszabb. Talán rejtőzködik valaki a fogadóban, aki Hinkusra hasonlít? Talán Hinkusnak valóban van egy hasonmása veszélyes gengszter, megszállott és szadista? Ez természetesen egyet-mást megmagyarázna, akkor azonban meg kellene fejteni a kérdést: hol és hogyan tud elrejtőzni? Jól van, nézzük akkor Mózesékat.
Az öreg Mózes nem engedett be lakosztályába. A kopogásra előjött hatalmas keleti köntösében, kezében az elmaradhatatlan korsóval, és kövér pocakjával a szó szoros értelmében kilökött a folyosóra.
– Itt szándékozik beszélgetni? – kérdeztem fáradtan.
– Igen, itt szándékozom – felelte kihívóan, s különböző szagok bonyolult és felismerhetetlen keverékét fújta töményen a képembe. – Éppen itt. Egy rendőrnek semmi keresnivalója Mózes lakosztályában.
– Akkor inkább menjünk az irodába – javasoltam.
– No-o, az irodába... – Hörpintett a korsóból. – Az irodába, még mit nem! Bár fogalmam sincs, miről beszélgethetek magával. Csak nem engem gyanúsít a gyilkossággal, engem, Mózest?
– Nem – feleltem. – Isten ments!
Az irodában leültettem egy karosszékbe, én pedig az asztalhoz ültem.
– Nem tetszik nekem a rendőrség – jelentette ki azonnal Mózes, és rám meredt. – Nem tetszik nekem ez a fogadó. Gyilkosságok, lavinák... kutyák, tolvajok, egetverő ricsaj éjnek idején... S ki az a csavargó, aki a harmadik lakrészemben elhelyezkedett? Én kifizettem magának az egész lakosztály árát! Kötelessége lett volna engedélyt kérni tőlem!
Képtelen voltam vitatkozni vele, nem volt erőm, hogy megmagyarázzam: részeg fővel összetéveszt a tulajdonossal. Ezért egyszerűen azt mondtam:
– A fogadó igazgatósága elnézését kéri, Mózes úr, s kötelezi magát, hogy még holnap reggel helyreállítja a status quót.
– Talán a megboldogult is feléled? – érdeklődött epésen a rosszmájú öregúr. – Lehet, hogy ezt is megígéri? Uram, én Mózes vagyok! Albert Mózes! Nem szoktam hozzá az effajta halottakhoz, kutyákhoz, istenverte vityillókhoz, lavinákhoz...
Behunyt szemmel ültem és vártam.
– Nem szoktam hozzá, hogy éjnek idején berontanak a feleségemhez – folytatta. – Nem szoktam hozzá, hogy egy este háromszáz koronát elveszítsek mindenféle kóbor bűvészek társaságában, akik megjátsszak az arisztokratát... Ez a Bari... Bral... Hiszen közönséges hamiskártyás! Mózes nem ül le egy asztalhoz ezzel a hamiskártyással! Mózes az Mózes, uram!...
Még sokáig fortyogott, dünnyögött, hangosan hörpintgetett a korsóból, böfögött és fújtatott, s egy egész életre megtanultam, hogy Mózes az Mózes, hogy ő Albert Mózes, és ehhez nem szokott hozzá, nem szokott ehhez az átkozott hóhoz, hogy ehhez és ehhez nem szokott, hogy viszont egészen máshoz szokott, fenyőillatú fürdőhöz... Behunyt szemmel ültem, s hogy elvonjam gondolataimat, igyekeztem elképzelni magamban, hogyan fekszik le aludni kezében a korsóval, miként tartja horkolva és fütyülve, óvatosan, és anélkül hogy felébredne, időről időre hörpint belőle... Aztán csönd lett.
– Nos, így vagyunk, felügyelő – mondta s felállt. – Jegyezze meg jól azt, amit elmondtam, s legyen egy életre lecke. Ez sok mindenre megtanítja, uram. Jó éjszakát.
– Egy pillanat! – állítottam meg. – Csak két jelentéktelen kérdés. – Már nyitotta is elégedetlenül a száját, azonban résen voltam, s nem hagytam beszélni. – Körülbelül mikor hagyta el a termet, Mózes úr?
– Körülbelül? – horkantott. – S ezzel a módszerrel kívánja feltárni a bűntényt? Körülbelül!... Talán mégiscsak megengedi, hogy leüljek? – érdeklődött epésen.
– Igen, bocsánat, tessék.
– Köszönöm, felügyelő – jelentette ki még epésebben, s leült. – Tehát Mózesné őnagyságával, akinek lakosztályába ma éjszaka ön oly faragatlanul berontott, minden jogcím nélkül, ráadásul nem is egymagában, na és kopogtatás nélkül, házkutatási parancsról vagy efféléről nem is beszélve; én természetesen nem várom a mostani rendőrségtől, hogy tartsa magát a törvény olyan finomságaihoz, mint hogy minden becsületes embernek joga van úgy élni tulajdon lakosztályában, mint egy erődben, különösképp ha egy asszonyról van szó, egy feleségről, Mózes, Albert Mózes feleségéről, felügyelő!
– Igen, ez elhamarkodott dolog volt – ismertem be. – Fogadja ön és Mózesné őnagysága legőszintébb sajnálkozásomat.
– Nem fogadhatom el, felügyelő, mindaddig, míg teljes határozottsággal nem tisztázom, ki az, akit beköltöztettek a hármas számú, hozzám tartozó lakosztályba, milyen alapon foglalta el a helyiséget, mely a feleségem hálószobájával szomszédos, s miért őrzi őt kutya.
– Még mi magunk sem tisztáztuk teljesen, hogy voltaképp ki is ez az ember – mondtam, s ismét behunytam a szemem. – Autóbalesetet szenvedett, nyomorék, félkarú, most alszik. Amint tisztázzuk személyazonosságát, rögtön jelentjük önnek, Mózes úr. – Kinyitottam a szemem. – Most pedig térjünk vissza ahhoz a-pillanathoz, amikor elhagyta az ebédlőt. Pontosan mikor volt ez?
A korsót ajkához emelte, s fenyegetőn rám nézett.
– Kielégített a magyarázata – jelentette ki. – Kifejezem abbeli reményemet, hogy ígéretét megtartja, s azonnal jelenti. – Hörpintett a korsóból. – Tehát felálltam az asztaltól, s elhagytam a termet körülbelül... – Maró gúnnyal összevonta szemöldökét, és megismételte: – Körülbelül, huszonegy óra harminchárom perc s néhány másodperckor, felügyelő, helyi idő szerint! Ez kielégíti? Remek! Térjen át második s remélem, utolsó kérdésére.
– Még nem teljesen végeztünk az elsővel – vetettem ellent. – Huszonegy óra harminchárom perckor hagyta el a termet. És aztán?
– Aztán? Aztán visszatértem lakosztályomba, levetkőztem, s azonnal lefeküdtem. S egészen addig aludtam, amíg ki nem tört az a szörnyű zaj és dübörgés az általam kivett harmadik lakrészben. Csupán velem született önuralmam s annak tudata, hogy én Mózes vagyok...
– Igen, igen, természetesen – mondtam sietve. – Még egy utolsó kérdés, Mózes úr.
– Az utolsó! – mondta, s fenyegetőn megrázta mutatóujját.
– Nem jegyezte meg, hogy Mózesné őnagysága körülbelül mikor hagyta el az ebédlőt?
Ijesztő szünet köszöntött be. Mózes úr, aki teljesen elkékült, zavaros, dülledt szemével rám meredt.
– Úgy látom, azt merészeli feltételezni, hogy Mózesné nagyságos asszonynak köze van a gyilkossághoz – szólt fojtott hangon. Kétségbeesetten megcsóváltam a fejem, de ez sem segített. – S úgy látom, arcátlanul azt gondolja, hogy Mózes ebben a helyzetben bizonyítékokkal szolgál. Vagy maga talán.
Behunytam a szemem. Az elkövetkezendő öt perc során a legelképesztőbb feltételezések tömegét hallgattam végig szándékaimat és terveimet illetően, melyek Mózes becsülete, méltósága, vagyona, sőt személyes biztonsága ellen irányultak, Mózes ellen, nem pedig egy kutya ellen, amelyik szemmel láthatóan mást sem tesz, mint bolháknak szolgál fészkűi, nem, hanem Mózes, Albert Mózes ellen... Majd Mózes váratlanul abbahagyta, megvárta, míg felnyitom a szemem, s kimondhatatlan megvetéssel közölte:
– Mellesleg nevetséges, hogy ilyen jelentéktelen személynek ennyire ravasz terveket tulajdonítok. Nevetséges és Mózeshez méltatlan. Elfogadom sajnálkozását, uram. Mi több, az összes körülményt mérlegelve... Hiszen megértem, hogy ön nem elég nemeslelkű ahhoz, hogy békén hagyja nejemet, s megkímélje ostoba kérdéseitől. Éppen ezért megengedem, hogy feltegye ezeket a kérdéseket – nem többet kettőnél, uram! – a jelenlétemben. Most azonnal! Jöjjön!
Magamban ujjongva követtem. Kopogtatott Mózesné őnagysága ajtaján, s amikor meghallotta a választ, recsegő hangon így turbékolt:
– Bemenetünk magához, drágám? Nem vagyok egyedül.
A drágámhoz be lehetett menni... A drágám az előbbi pózban hevert az állólámpa fényében, de most már nyakig felöltözve. Elbájoló mosolyával fogadott. Az öregúr odatopogott hozzá, s megcsókolta a kezét – ekkor eszembe jutott, amit a tulaj bizonygatott, hogy Mózes állítólag korbáccsal veri.
– Drágám, ez a felügyelő – recsegte Mózes, miközben beleereszkedett egy karosszékbe. – Emlékszik a felügyelőre?
– Hogyan is feledhettem volna el a mi kedves Glebski urunkat?! – kiáltott fel a szépasszony. – Üljön le, felügyelő, parancsoljon! Varázsos éjszaka, ugye? Mennyi költészet van benne! Tiszta költészet!
Leültem egy székre. Untam az egészet. Elég volt, gondoltam. Az ördögbe!
– Asszonyom – kezdtem szárazon –, a nyomozás megállapította, hogy tegnap, körülbelül fél kilenckor ön elhagyta az ebédlőt, ön természetesen megerősíti ezt?
Az öreg elégedetlenkedve fészkelődni kezdett karosszékében, Mózesné őnagysága azonban megelőzte.
– No, természetesen megerősítem – felelte. – Minek is tagadnám? Egy időre el kellett távoznom, és el is távoztam.
– Amennyire előttem ismeretes – folytattam –, ide, a szobájába jött, majd kilenc óra után újból visszatért az ebédlőbe, így volt?
– Igen, természetesen. Igaz, ami az időt illeti, nem vagyok teljesen bizonyos, nem néztem az órámat... De több mint valószínű, hogy éppen így volt.
– Szeretném, asszonyom, ha visszaemlékezne rá, találkozott-e valakivel, jövet vagy menet.
– Igen... azt hiszem – bizonytalankodott Mózesné őnagysága. Összeráncolta finom homlokát, énnekem pedig egész testem várakozón megfeszült. – Hát persze! – kiáltott fel. – Hiszen amikor visszatértem, a folyosón egy párt láttam...
– Hol? – kérdeztem gyorsan.
– Hát... rögtön balra a lépcsőháztól. A mi szegény Olafunk és ez a mulatságos figura... nem is tudom, fiú-e vagy lány... Kicsoda is, Mózes?
– Egy pillanat – szóltam közbe. – Biztos benne, hogy a lépcsőháztól balra álltak?
– Teljesen biztos vagyok. Egymásba karolva álltak, s nagyon kedvesen csevegtek. Én természetesen úgy tettem, mint aki semmit nem lát...
Lám, ez Brunet pillanatnyi habozásának az oka, gondoltam. A kölyök emlékezett rá, hogy valaki megláthatta őket Olaf szobája előtt, s nem volt rá ideje, hogy kitaláljon valamit, később pedig hazudozni kezdett, abban a reményben, hogy megússza.
– Nő vagyok, felügyelő – folytatta Mózesné őnagysága –, és soha nem avatkozom bele környezetem ügyeibe. Más körülmények között egy szót sem hallott volna tőlem, most azonban, úgy vélem, teljesen őszintének kell lennem, erre kényszerítenek a körülmények... Igaz, Mózes?
Mózes a karosszékből dünnyögött valamit.
– S még valami – folytatta Mózesné őnagysága. – Ennek azonban bizonyára nincs különösebb jelentősége... Amikor lefelé jöttem a lépcsőn, találkoztam ezzel az alacsony, szerencsétlen emberkével...
– Hinkussal – segítettem ki rekedten, s köhintettem. Valami a torkomon akadt.
– Igen, Hinkus... Azt hiszem, így hívják... Hiszen tudja, felügyelő, tüdőbeteg. Pedig nem is gondolná az ember, nem igaz?
– Elnézését kérem – mondtam. – Amikor találkozott vele, a hallból jött felfelé a lépcsőn?
– Ezt még egy rendőr is meg kell hogy értse – morogta ingerülten Mózes. – A nejem világosan megmondta, hogy lefelé jött a lépcsőn. Következésképp Hinkus vele szemben felfelé ment...
– Ne dühöngjön, Mózes – csitította gyöngéden férjét Mózesné őnagysága. – A felügyelőt csupán a részletek érdeklik... Igen, felügyelő, velem szemben jött felfelé, s úgy tűnt, éppen a hallból. Kitértünk, s mindenki ment tovább a maga útján.
– Mivolt rajta?
– Borzasztóan nézett ki! Egy szörnyű bunda... Megbocsásson, de bűzlött... nyirkos gyapjú- és kutyaszagot árasztott... Nem tudom, ön hogy van vele, felügyelő, én úgy vélem, ha egy embernek nincs rá módja, hogy tisztességesen öltözködjék, akkor üljön otthon, s teremtse meg rá a pénzt, s ne utazgasson olyan helyekre, ahol jobb társaság van.
– Én itt jó néhány embernek azt a tanácsot adnám – vicsorgott a korsója fölött Mózes –, hogy üljön otthon, s ne utazzon olyan helyekre, ahol jobb társaság gyülekezik. Nos, felügyelő, befejezte végre?
– Nem, nem egészen... – jegyeztem meg habozva. – Még egy kérdést... Asszonyom, amikor a bál után visszatért a szobájába, bizonyára lefeküdt, s mélyen elaludt.
– Mélyen elaludtam?... Hogy is mondjam... Csak egy kicsit elszundítottam...
– S bizonyára felébresztette valami. Hiszen amikor később olyan illetlenül betörtem lakosztályába, fogadja legmélyebb sajnálkozásomat, nem aludt...
– Ó, hát erre gondol... Nem aludtam... Igen, valóban nem aludtam, azonban nem mondhatom, felügyelő, hogy felébresztett valami. Egyszerűen azt éreztem, hogy ma képtelen leszek annak rendje s módja szerint elaludni, s elhatároztam, olvasok egy kicsit... Mellesleg ha azt szeretné tudni, hallottam-e éjszaka valamilyen gyanús zajt, határozottan állíthatom: nem, nem hallottam.
– Semmiféle zajt? – csodálkoztam. Mózesné férjére pillantott; úgy vettem észre, egy kissé zavarban van. Nem vettem le róla a szememet.
– Szerintem semmilyent – mondta bizonytalanul. – És maga, Mózes?
– Abszolút semmilyent – jelentette ki határozottan Mózes. – Ha leszámítjuk azt a szörnyű zsivajt, amit ezek az urak csaptak...
– S még a lavinaomlást sem hallották?
– Miféle lavináét? – csodálkozott Mózesné őnagysága.
– Ne izgulj, drágám – nyugtatgatta Mózes. – Semmi szörnyű dolog nem történt. A hegyekben nem messze lavinaomlás volt, később majd elmondom... Nos, felügyelő? Talán ennyi elég lesz?
– Igen – feleltem. – Ennyi elég. – Felálltam. – Még egy utolsó kérdés. Nem sokkal vacsora előtt ön, Mózesné őnagysága, felment a tetőre...
Az asszony elnevette magát és félbeszakított:
– Nem, nem mentem fel a tetőre. A hallból felmentem az emeletre, s szórakozottságomban, mert nagyon elmerültem gondolataimban, továbbmentem azon a borzasztó padlásfeljárón. Nagyon ostobának találtam a helyzetet, amikor egyszer csak egy ajtót, deszkákat pillantottam meg magam előtt... hirtelen azt sem tudtam, hová kerültem...
Nagyon szerettem volna megkérdezni, miért ment fel az emeletre. Fogalmam sem volt, mit kereshetett ott, bár fel lehetett tételezni, hogy Simonet-vel való szerelmi kalandjáról van szó, melybe véletlenül beleléptem. Ekkor azonban az öregre pillantottam, s az egész kirepült a fejemből. Mózes térdén ugyanis egy fonott ostor hevert – komor, fekete színű kutyakorbács, vastag nyéllel s megszámlálhatatlan fonott csimbókkal, melyekből fémszálak villantak elő. Megrémültem, és elfordítottam a tekintetem.
– Köszönöm, asszonyom – dörmögtem. – Nagy segítségére volt a nyomozásnak.
Reménytelenül fáradtnak éreztem magam, elvánszorogtam a hallig, s a tulajdonos mellé ültem, hogy pihenjek. A kutyakorbács szörnyű látványa még mindig ott lebegett a szemem előtt, s fejemet csóválva csak nagy nehezen tudtam elhessegetni. Ez nem az én dolgom. Ez családi ügy, semmi közöm hozzá... Valami csípte a szememet, mintha homok került volna bele. Bizonyára legalább két órát kellett volna aludnom, azonban éreztem, hogy most képtelen lennék elaludni. A fogadóban ott bolyonganak Hinkus hasonmásai. Du Barnstockre kölyke hazudik. Na és Mózesné őnagyságával sincs minden rendben. Vagy halálos mély álomba merült, s akkor nem világos, mitől ébredt fel, s miért hazudja, hogy szinte alig aludt. Vagy pedig nem aludt, akkor viszont nem világos, miért nem hallotta a lavinát és a zajt a szomszéd szobából. S végképp érthetetlen, hogy valójában mi is történt Simonet-val... Mit tett volna a helyemben Zgut? Gyorsan kiválogatta volna mindazokat, akiknek elegendő erejük van ahhoz, hogy kicsavarják a kétméteres viking fejét, s csak velük törődött volna. Én pedig itt nyűglődöm ezzel a ványadt kölyökkel meg ezzel a szánalomra méltó, szkizofrén Hinkussal...
A tulajdonosra pillantottam. Szorgalmasan nyomogatta a számológép billentyűit, s valamit jegyezgetett a főkönyvbe.
– Ide figyeljen, Alec – szólítottam meg. – Elrejtőzhet s észrevétlen maradhat az ön fogadójában Hinkus hasonmása? A tulaj felemelte fejét, és rám nézett.
– Éppen Hinkus hasonmása? – kérdezte ügybuzgón.
– Igen. Éppen Hinkus hasonmása, Alec. Az ön fogadójában lakik Hinkus hasonmása. Nem fizet a szállásért, Alec. Nyilván lopja az élelmiszert, gondolja csak meg, Alec!
A tulaj meggondolta.
– Nem tudom – mondta. – Semmi ilyesmit nem tapasztaltam. Csak egyet érzek, Peter, maga tévútra került. Az alibiket vizsgálgatja, bizonyítékokat gyűjt, keresi a motívumokat. Én azonban úgy gondolom, ebben az ügyben a mesterségének szokásos fogalmai elvesztik értelmüket, miként az idő fogalma is más a fénynél nagyobb sebesség esetében...
– Ez a maga megérzése? – kérdeztem keserűen.
– Mire gondol?
– Hát erre az egész filozófiára az alibiről a fénynél nagyobb sebességek esetében. A fejem majd szétrobban, maga pedig az ördög tudja, mit zagyvái össze. Inkább hozzon egy kávét.
A tulajdonos felállt.
– Mégis, maga még nem éri fel ésszel a dolgokat, Peter – állapította meg. – Várok, amíg megérik.
– Mi szükség erre? Hiszen már túlérett is vagyok, hamarosan lehullok a fáról.
– Nem hull le! – nyugtatott meg a tulaj. – S még korántsem érett meg. Meg akarom várni azt a pillanatot, amikor szavaim adják a kulcsot az ügy megértéséhez.
– Uramisten! – dörmögtem. – El tudom képzelni, miket beszél!
A tulaj elnézően mosolygott, és a konyhába indult. A küszöbön megállt, és azt javasolta:
– Ha akarja, elmesélem magának, éppenséggel mi jutott a mi őrült fizikusunk eszébe.
– No, próbálja meg – mondtam.
– Őrült fizikusunk bemászott Mózesné őnagysága ágyába, s eleven asszony helyett egy lélek nélküli próbababát talált ott. Egy babát, Peter, egy jéghideg babát.

11. FEJEZET

A küszöbön állt, s öntelten mosolyogva nézett rám.
– És a kávé?
– Az ördögbe a kávéval! Hiszen látom, hogy tud valamit. Ne- nézzen bolondnak, na, elő a farbával! A tulajdonos visszatért az asztalkához, de nem ült le.
– Nem tudom, hogy fest ez az egész... – mondta. – Csak megérzéseim vannak.
– Honnan tudja, hogy mit fedezett fel Simonet?
– Aha, tehát kitaláltam... – Leült, s kényelmesen elterpeszkedett. – Ismerje el, nagyon hatásos volt...
– Ide figyeljen, Alec – mondtam. – Nem titkolom, maga tetszik nekem.
– Maga is nekem – erősítette meg.
– Ez azonban még semmit nem jelent. Én magát nem gyanúsítom, Alec. Sajnos, semmi alapom, hogy gyanúsítsam... Pedig kellene, már éppen itt az ideje, hogy valakit gyanúsítsak... Tehát ha maga a bolondját járatja velem, akkor gyanúsítani kezdem magát. S kellemetlenségei lesznek, Alec. Nagyon tapasztalatlan vagyok az effajta dolgokban, éppen ezért igen nagy kellemetlenségei lehetnek... El sem tudja képzelni, mennyi kellemetlenséget tud okozni egy derék állampolgárnak egy tapasztalatlan rendőr.
– Na, ha egyszer így van, az más – egyezett bele. – Akkor rögtön hozok kávét, s elmondom a megérzéseimet.
Amíg a kávét hozta, behunyt szemmel hátradőltem a karosszékben, s azon töprengtem, fütyülhetek-e egy ideig erre az egészre, s aludhatok-e úgy három órát. Majd kávéillatot éreztem, s megszólalt a tulajdonos: “Tessék." Elvettem a csészét, hörpintettem belőle, s rásandítottam. Már a karosszékében ült, s ő is gőzölgő kávéscsészét tartott a kezében; széles vállú, tömzsi ember volt. Vártam, mikor szólal meg végre.
– Ki vele! – biztattam. 
– Tehát kezdjük – szólt. – Ha jól értem, most arra a kérdésre kell válaszolnom, honnan tudom, hogy mit látott Simonet úr Mózesné őnagysága hálószobájában. – Ivott egy kis kávét, s élvezettel cuppogott. – Tehát rajta! Kezdjük az elmélettel. Kevésbé ismert közép-afrikai törzsek varázslói és kuruzslói régóta rendelkeznek azzal a művészettel, hogy képesek törzsük elhalt tagjainak visszaadni az élet látszatát.
Felnyögtem, erre a tulaj még hangosabban folytatta:
– A valóságos világnak az a jelensége, amikor egy külsőleg élőre emlékeztető halott ember első pillantásra egészen logikus és önálló tetteket hajt végre, a zombi nevet viseli. Mondhatjuk, hogy a zombi az élő szervezet harmadik állapota. Ha pedig mai tudományos szakkifejezést használ, akkor a zombi funkcionálisan nem más, mint egy nagyon pontos biológiai mechanizmus, mely...
– Ide figyeljen, Alec – szakítottam félbe fáradtan. – Nézem a tévét, s gyakran járok moziba. Mindezek a szörnyű Frankensteinek, boszorkák, Vérbuborék Johnyk, Drakulák...
– Mindezek a sötét képzelet szüleményei – tiltakozott méltósággal a tulajdonos. – Ami pedig Drakulát illeti, az...
– Nem érdekel – folytattam. – Világos: az újságíróknak tartandó beszédét gyakorolja. Nekem azonban ehhez semmi közöm. Megígérte, hogy mesél valami érdekeset Mózesné őnagyságáról és Simonet-ról. Nos, akkor meséljen. Mi az, talán maga is bemászott az asszony ágyába? S enyhén szólva szintén csalódás érte?
A tulaj egy ideig szomorú tekintettel méregetett.
– Igen – szólalt meg végül sajnálkozva. – Így is gondoltam. Még nem érett meg hozzá... Na, jól van. – Nagyot sóhajtott. – Jöjjenek akkor csupán a rideg tények, elmélet nélkül. Hat napja, amikor Mózes úr és Mózesné őnagysága megtisztelték fogadómat látogatásukkal, a következő eset történt velem. Miután az illető vendégek útlevelében elvégeztettem a szükséges bejegyzéseket, elindultam Mózes úr lakosztályába, hogy visszaadjam az útleveleket. Kopogtam. Kissé szórakozott voltam, s ezért meg sem vártam az engedélyét, csak benyitottam. Tüstént meg is büntetett az illemszabályok elemi megsértéséért. A szoba közepén egy karosszékben megláttam azt, amit egy kis jóakarattal Mózesnénak lehetett volna nevezni. Ez azonban nem Mózesné őnagysága volt. Egy szép nagy, embernagyságú baba volt, mely nagyon hasonlított Mózesnéra, s pontosan úgy volt Öltöztetve, mint ő. Aztán valaki durván vállon ragadott, és kitessékelt a folyosóra. Ezt a durva, de nagyon is indokolt tettet Mózes úr követte el, aki ezalatt nyilván felesége lakosztályát szemlélte meg, s hátulról támadt rám...
– Baba – jegyeztem meg töprengve.
– Zombi – javított ki finoman a tulaj.
– Baba... – ismételtem meg, mit sem törődve vele. – Mekkora Mózes úr poggyásza?
– Néhány közönséges bőrönd – mondta a tulajdonos. – S egy hatalmas, vasalt régi utazóláda. Négy hordár hozta, s a szerencsétlenek alaposan megszenvedtek, amíg becipelték a házba ezt a ládát. Az ajtófélfát teljesen összeverték...
– Nos, miért is ne? – mondtam rövid töprengés után. – Végtére is ez a személyes ügye. Hallottam egy milliomosról, aki mindenfelé magával cipelte biligyűjteményét... Ha egy embernek az tetszik, hogy felesége embernagyságú próbababáját cipelje magával... Egyébként nagyon is lehetséges, hogy a férj felfigyelt a mi Simonet-nk tolakodására, s a felesége helyett ezt a babát csempészte oda neki... Az ördögbe, lehet, hogy ezt a babát éppen ezekre az alkalmakra tartogatja magánál. – Simonet helyébe képzeltem magam, s összerezzentem. – Istenemre, remek vicc! – fejeztem be. 
– Nos, akkor hát mindenre magyarázatot talált – jelentette ki a tulajdonos.
Nem tetszett a hangja. Egy ideig néztük egymást. Még mindig rokonszenvesnek éreztem. Azonban, az ördög vigye, mi szükség van rá, hogy bolondítson, különböző afrikai badarságokkal tömje tele a fejemet? Hiszen nem vagyok riporter, s ,nem szándékozom segíteni ennek az intézménynek a népszerűsítését... Nem, elég volt. Alec Snevar úrral többé nem beszélek erről. Hiába akar megzavarni, nem fog sikerülni.
– Nos, tudja mit? – mondtam. – Zavar, Alec. Üljön itt, én pedig átmegyek a társalgóba. Jól végig kell gondolnom a dolgokat.
– Már háromnegyed öt – emlékeztetett a tulajdonos.
– Na és? Ma különben sem lesz alkalmam aludni. Ne feledje, Alec: korántsem hiszem, hogy az események ezzel véget értek. Ezért maradjon itt a hallban, s álljon készenlétben.
– Nos, ha kell, akkor kell – mondta a tulajdonos.
Átmentem a társalgóba (Lale ismét rám mordult), fogtam a piszkavasat, s megpiszkáltam a pislákoló tüzet. Tehát mindaz, ami Simonet-val történt, többé-kevésbé tisztázódott, s az egészet el lehet felejteni. Vagy éppen ellenkezőleg, semmiképp sem szabad elfeledni, mert ha este tizenegy órakor Mózesné őnagysága lakosztályában egy baba volt, akkor hol tartózkodott maga, Mózesné? A vicc természetesen remekül sikerült... bár van benne valami rendkívüli otrombaság... Vicc egyáltalán? Lehet, hogy kísérlet volt arra, hogy alibit biztosítson magának?... Ugyan, miféle alibi kell, a pokolba is, éjnek idején, ezt az alibit csak feltételezni lehet, így viszont nem alibi, hanem vicc... Voltaképp mi zavar engem? Csupán egy dolog: Simonet szobája Olaf szobája mellett van. Feltételezhetjük például a következőt: Mózeséknak szükségük volt arra, hogy Simonet szobája tizenegytől egy bizonyos ideig üres legyen. Nos, ez az, ami zavar. Ahhoz azonban, hogy elvonják Simonet urat, semmi szükség babára, elegendő lett volna maga Mózesné őnagysága. Ez lett volna a legtermészetesebb és legmegbízhatóbb módszer. S ha már egy olyan természetellenes és megbízhatatlan fogáshoz folyamodnak, mint a baba, Mózesné őnagysága nyilván valahol máshol kellett hogy tartózkodjék. Mózesné őnagysága... a finom, gyengéd, az ostobaságig nagyvilági Mózesné őnagysága... Nem, ezzel az egésszel semmire sem jutok. Ezt a remek viccet véglegesen nem kell elfelednem, azonban egyelőre semmi hasznát nem látom...
Ritka utálatos helyzettel állok szemben, a szálak sehova sem vezetnek. Először is: nincs egyetlen gyanúsított sem. Másodszor: teljesen érthetetlen, hogyan történt a bűntény. A legfontosabb dolgot nem értjük. Az ördög vigye a gyilkost! Azt magyarázzák meg, hogyan gyilkolt! Hogyan?
Az ablak nyitva, de semmi nyom az ablakdeszkán, semmi nyom a hóban, a párkányon. Sem lentről, sem jobbról, sem balról nem lehet ablakhoz lopódzni. Csak egy dolog maradt – felülről. Kötéllel a tetőről. Akkor azonban lennének nyomok a tető szélén. Természetesen ismét fel lehet menni s meg lehet nézni, azonban pontosan emlékszem: a havat csak Hinkus nyugágya körül taposták össze. Most már nem maradt más, mint Carlson propellerrel a hátán. Berepült, kitekerte honfitársa nyakát, s elrepült... Tehát csupán két ócska feltételezésem van tartalékban. Az első – mindenféle titkos üregek, rejtekajtók s kettős tálak. A második – egy zseni feltalált egy új műszaki eszközt, mely lehetővé teszi, hogy kívülről fordítsanak el egy kulcsot, anélkül hogy nyomot hagynának rajta...
Mindkét feltételezés közvetlenül a ház tulajdonosára, a feltaláló gépészre utal. Nos, mi is a helyzet ennek az alibijével? Fél tízig megszakítás nélkül a kártyaasztalnál ül. Körülbelül tíz előtt öt perctől a hulla felfedezésének pillanatáig gyakorlatilag vagy a szemem előtt van, vagy valahol hallótávolságon belül. Körülbelül húsz-huszonöt perce maradt volna a gyilkosságra, amikor senki nem látja, csupán Caisa, akit viszont ő, ahogy mondani szokta, alaposan eltángálhat. Ilyenformán elméletileg ő is lehet a gyilkos, ha ismeri a titkos folyosókat, vagy van valamilyen eszköze, mellyel nyomtalanul képes kívülről elfordítani a kulcsot a zárban. Az indokok érthetetlenek (hiszen nem a reklámot szolgálják), lélektanilag teljesen indokolatlan a viselkedése, azonban ismétlem, elméletileg ő is gyilkolhatott. Jegyezzük ezt meg, s menjünk tovább.
Du Barnstockre. Nincs alibije. Csakhogy egy öregúr, egyszerűen nincs elég ereje ahhoz, hogy kitekerje egy ember nyakát. Simonet. Nincs alibije. Egy nyakat ki tudna csavarni, kemény fickó, amellett könnyen kijön a sodrából. Érthetetlen viszont, hogy miképp juthatott be Olaf szobájába. S ha be is jutott, érthetetlen, hogyan jutott ki. Elméletileg természetesen véletlenül is felfedezhette azt a bizonyos, nevezetes titkos ajtót. Érthetetlenek viszont az indokok, érthetetlen viselkedése a gyilkosság után. Semmit nem értek. Hinkus...
Hinkus hasonmása... Jó lenne még egy kávé. Jó lenne fütyülni az egészre s ledőlni aludni...
Brunet. Igen, ez az egyetlen fonál, mely eddig még nem szakadt el. Ez a kölyök hazudott. Látta Mózesné őnagyságát, de azt mondta, hogy nem látta. A kölyök enyelgett Olaffal a férfi szobájának ajtaja előtt, de azt mondta, hogy az ebédlő ajtajában törölte képen... S ekkor hirtelen eszembe jutott valami. Itt ültem, ebben a karosszékben. A padló megrezdült, felhangzott a lavina moraja. Ránéztem az órámra. Tíz óra két percet mutatott, s ekkor fent becsapódott egy ajtó. Éppen hogy fönn. Valaki bevágott egy ajtót. Ki? Simonet ekkortájt borotválkozott. Du Barnstockre aludt, s lehetséges, hogy éppen ettől a zajtól ébredt fel. Hinkus összekötözve hevert az asztal alatt. A tulaj és Caisa a konyhában voltak. Mózesek lakosztályukban tartózkodtak. Tehát az ajtót vagy Olaf vagy Brunet vagy a gyilkos csaphatta be. Például Hinkus hasonmása... Elhajítottam a piszkavasat, s felrohantam az emeletre.
A kölyök szobája üres volt, kopogtattam tehát du Barnstockre ajtaján. A kölyök arcát öklére támasztva, csüggedten ült az asztalnál. Du Barnstockre skót plédbe burkolózva az ablaknál egy karosszékben lógatta az orrát. Mindketten felpattantak, amikor beléptem.
– Vegye le a szemüvegét! – kiáltottam élesen a kölyökre, aki tüstént engedelmeskedett.
Igen, fiatal lány volt. És nagyon is csinos, noha szeme dagadt és vörös a könnyektől. Leültem vele szemben, s így szóltam:
– Nos, Brunet. Kilenc óra tíz perckor Mózesné őnagysága látta magát Olaffal a férfi szobájának ajtajánál. Maga nem mondott igazat nekem. Maga Olaffal nem az ebédlő ajtajában vált el. Hol vált el tőle? Hol, mikor és milyen körülmények között?
Egy ideig nézett rám, ajka remegett, kivörösödött, szeme ismét megtelt könnyel. Majd tenyerével eltakarta arcát.
– Bent voltunk a szobájában – mondta. Du Barnstockre panaszosán felnyögött.
– Nincs miért nyögnie, bácsikám! – mondta Brunet, s tüstént dühbejött. – Semmi megbocsáthatatlan bűnt nem követtünk el. Csókolóztunk, s nagyon vidámak voltunk, csupán hideg volt, mert nála állandóan nyitva van az ablak. Valami nyakláncféle volt nála gyöngyökből, s egyre a nyakamba akarta akasztani, azonban dübörgés hallatszott, s ezt mondtam: “Hallja, lavina!" Ekkor hirtelen elengedett, s a fejéhez kapott, mintha valami eszébe jutott volna... Tudja, így kapnak az emberek a fejükhöz, amikor valami fontos jut eszükbe... Ez a szó szoros értelmében néhány másodpercig tartott. Olaf az ablakhoz rohant, de tüstént vissza is jött, vállon ragadott, s valósággal kidobott a folyosóra. Majd elestem, ő azonban nagy erővel bevágta az ajtót mögöttem, s közben suttogva káromkodott, s még arra is emlékszem, ahogy a kulcsot elfordította a zárban. Többet nem is láttam, iszonyú dühbe jöttem, s rögtön bementem a szobámba...
– Úgy – szólaltam meg. – A fejéhez kapott, mintha valami eszébe jutott volna, s az ablakhoz rohant... Talán valaki hívta?
Brunet megrázta a fejét.
– Nem. Semmit nem hallottam, csak a lavina dübörgését.
– S maga tüstént el is jött? Nem maradt még néhány másodpercig az ajtó előtt?
– Tüstént. Szörnyen megdühödtem.
– Hogyan alakultak az események azután, hogy kiléptek az ebédlőből? Ismételje el újból.
– Azt mondta, szeretne mutatni valamit – kezdte a lány fejét lehorgasztva. – Kimentünk a folyosóra, s a szobája felé húzott. Én természetesen ellenálltam... No, különben csak évődtünk. Később, amikor már az ajtajánál álltunk...
– Állj! Maga azt mondta, hogy látta Hinkust.
– Igen. Láttam. Rögtön azután, hogy kimentünk a folyosóra. Éppen abban a pillanatban tért rá a folyosóról a padlásfeljáróra.
– Úgy. Folytassa.
– Amikor már Olaf ajtajánál álltunk, megjelent ez a Mózesné. Természetesen úgy tett, mintha nem vett volna minket észre, azonban kínosan éreztem magam. Undorító, amikor szaglásznak az ember körül, s a szemüket meresztgetik rá. Nos... aztán bementünk Olaf szobájába.
– Világos. – Du Barnstockre-ra sandítottam. Az öreg a hegyre fordította tekintetét. Úgy kell neki! Ezek a nagybácsik örökösen abban a hitben élnek, hogy szárnyaik alatt angyalkák nőnek fel. Ezek az angyalkák pedig mellesleg váltót hamisítanak. – Na rendben. Ivott valamit Olafnál?
– Én?
– Engem az érdekel, ivott-e valamit Olaf.
– Nem. Sem ő, sem én, nem ittunk semmit.
– Feltételezhető, hogy Olafot a gyilkosság előtt lassan ható méreggel megmérgezték. Semmi olyat nem vett észre, ami megerősítené ezt a feltevést?
– Ugyan mit vehettem volna észre?
– Rendszerint felfigyelünk rá, ha egy ember rosszul érzi magát – magyaráztam. – Különösen akkor, ha a szemünk láttára romlik az állapota.
– Semmi ilyesmi nem volt – állította határozottan Brunet. – Ragyogóan érezte magát.
– S abból, amit mondott, semmi különösre nem emlékszik?
– Egyáltalán semmire nem emlékszem – felelte Brunet halkan. – A szokásos fecsegés folyt. Viccek, szellemességek... Motorkerékpárokról, síről beszélgettünk. Szerintem ügyes kezű gépész volt. Minden motort ismert...
– Amikor a lavina lezúdult, ültek vagy álltak?
– Álltunk. Közvetlenül az ajtónál.
– S maga biztos benne, hogy éppen az ablakhoz ugrott?
– Nono, hogy is mondjam... A fejéhez kapott, hátat fordított nekem, néhány lépést tett az ablak felé... no, nem tudom, hogyan mondhatnám még, lehet hogy nem is az ablak felé, de én a szobában az ablakon kívül semmit nem láttam...
– Olaf elmozdított valamilyen bútort a szobában?
– Bútort? ... Igen, ez az. Kijelentette, hogy nem enged ki, s az ajtóhoz tolt egy karosszéket... no, aztán természetesen visszatolta.
Felálltam.
– Ennyi elég – jelentettem ki. – Feküdjön le aludni. Többet nem fogom most zavarni.
Du Barnstockre szintén felállt, s kezét nyújtva felém közeledett.
– Kedves felügyelő! Ön bizonyára megérti, hogy nekem fogalmam sem volt...
– Igen, du Barnstockre – mondtam. – A gyerekek felnőnek, du Barnstockre. Minden gyerek, még az elhunyt szülőké is. A továbbiakban soha ne engedje meg neki, hogy sötét szemüveget hordjon. A szem a lélek tükre.
Otthagytam őket, hadd gondolkozzanak a rendőri bölcsesség ezen gyöngyszemén, s elindultam lefelé a hallba.
– Alec, rehabilitáltam magát – jelentettem ki a tulajdonosnak.
– Talán el voltam ítélve? – csodálkozott a férfi, s felpillantott a számológépből.
– Azt akarom mondani, hogy személyét illetően visszavonom minden gyanúmat. Most már százszázalékos alibije van. Ne gondolja azonban, hogy ez feljogosítja arra, hogy ismét teletömje a fejem mindenféle zombizmussal-mombizmussal... Ne szakítson félbe. Most maga itt marad, s addig fog itt ülni, míg meg nem engedem, hogy felálljon. Ne feledje, ezzel a félkarú fickóval nekem kell elsőként beszélnem.
– És ha maga előtt ébred fel?
– Nem aludni megyek – jelentettem ki. – Át akarom kutatni a házat. Ha ez a szerencsétlen felébred, s valakit magához hív, még ha az édesanyját is, sürgősen küldjön értem.
– Értettem – felelte a tulaj. – Csak egy kérdés. A fogadó napirendje változatlan marad? Gondolkoztam egy kicsit.
– Igen, miért ne? Kilenckor reggeli. Azután majd meglátjuk... Most még valamit, Alec. Tegyük fel, hogy magának el kellene rejtőzködnie ebben a házban. Hosszú időre, néhány napra. Hol bújna el?
– Hm... – dünnyögte a tulajdonos kétkedve. – Maga mégis azt hiszi, hogy illetéktelen személy tartózkodik a házban?
– Hol rejtőzne el? – ismételtem meg. A tulaj megcsóválta a fejét.
– Félrevezetik – mondta. – Becsületszavamra félrevezetik. Itt nincs hol elrejtőzni. Tizenkét szoba, melyből csak kettő üres, de Caisa mindennap takarítja őket, észrevenné... A pincét kívülről egy nagy lakattal lezártam... Padlás nincs, a tető és a mennyezet közé talán csak egy kéz fér be... A szolgálati helyiségek is mind zárhatók kívülről, azonkívül egész nap ott nyüzsgünk – hol én, hol Caisa. Nos, voltaképp ez minden... Talán érdemes benézni a generátorhelyiségbe; oda ritkán megyek be.
– Adja ide a kulcsokat – utasítottam.
Körbejártam a házat. Lemásztam a pincébe, benéztem a zuhanyozóba, átkutattam a garázst, a kazán- és a generátorházat, még a gázolaj földalatti raktárába is bemásztam – sehol semmit nem találtam. Természetesen nem is számítottam arra, hogy találok valamit, túlontúl egyszerű lett. volna, azonban átkozott hivatalnok-lelkiismeretem nem engedte, hogy fehér foltok maradjanak a hátországomban. Húszévi "kifogástalan szolgálat – az húsz év, a főnökök, de még a beosztottak szemében is jobb lelkiismeretes fajankónak lenni, mint ragyogó, a csúcsokat könnyedén meghódító tehetségnek. Csúsztam-másztam, összekoszoltam magam, port és bűzt szívtam be, és nagyon sajnáltam magam; átkoztam ostoba sorsomat.
Amikor dühösen és koszosán kikászálódtam a föld alatti raktárhelyiségekből, már hajnalodott. A hold megsápadt, s lemenőben volt nyugat felé. Az óriás sziklák szürkés tömbjeit orgonaszín köd vonta be. S micsoda friss, édes, fagyos levegő árasztotta el a völgyet! Vigye az ördög az egészet!
Már a házhoz közeledtem, amikor kitárult az ajtó, s megjelent a tornácon a tulajdonos.
– Á! – mondta, amikor meglátott. – Éppen magáért jöttem. Ez a szerencsétlen felébredt, és az édesanyját szólítja.
– Megyek – feleltem, s leráztam a zakómat.
– Voltaképp nem is az édesanyját hívja – folytatta a tulajdonos –, Olaf Andwaraforsot kéri.

12. FEJEZET

Az idegen, amikor meglátott, fürgén előrehajolt és megkérdezte:
– Maga Olaf Andwarafors?
Ezt a kérdést nem vártam. Egyáltalán nem vártam. Kerestem egy széket, odahúztam az ágyhoz, kényelmesen helyet foglaltam, s csak ezután pillantottam az ismeretlenre. Nagy volt a csábítás, hogy igennel feleljek, s majd meglátjuk, mi sül ki belőle. Azonban nem vagyok sem kémelhárító, sem detektív. Becsületes rendőrhivatalnok vagyok, ezért ezt feleltem:
– Nem. Nem vagyok Olaf Andwarafors. Rendőrfelügyelő vagyok, s a nevem Peter Glebski. 
– Igen? – csodálkozott, de egy csöppet sem volt nyugtalan. – Hát akkor hol van Olaf Andwarafors?
Szerintem a tegnapi események után teljesen magához tért. Sovány arca kipirult, hosszú orrának a hegye, mely tegnap olyan fehér volt, most vörösbe váltott. Az ágyon ült, derékig takaróba burkolózva; Alec hálóinge szemlátomást nagy volt neki, a gallérja elállt, s kibukkant alóla hegyes kulcscsontja s mellének halvány, csupasz bőre. Az arcán sem volt szőrzet, csak néhány vékony szál a szemöldöke helyén és ritkás, fehéres szempillák. Előrehajolva ült, s szórakozottan csavargatta bal karjára hálóinge üres ujját.
– Elnézését kérem – mondtam –, előzetesen néhány kérdést kell feltennem önnek.
Szavaimra nem válaszolt. Arca különös kifejezést öltött, annyira különöset, hogy azonnal nem is jöttem rá, mitől különös. Éppenséggel attól, hogy egyik szemével rám meredt, a másikat pedig kifordította, úgy, hogy csak a szeme fehérje látszott. Egy ideig hallgattunk.
– Tehát – mondtam – először is szeretném megtudni: kicsoda ön, és hogy hívják.
– Luarvik – felelte gyorsan az idegen.
– Luarvik... És a keresztneve?
– Keresztnevem? Luarvik.
– Luarvik Luarvik úr?
Ismét hallgatott. Igyekeztem leküzdeni a kényelmetlen érzést, mely mindig elfog, ha erősen kancsal emberrel beszélek.
– Körülbelül – szólalt meg végül az idegen.
– Hogy értsem azt, hogy körülbelül?
– Luarvik Luarvik.
– Rendben. Tegyük fel. Kicsoda ön?
– Luarvik – mondta. – Luarvik vagyok. – Hallgatott egy ideig. – Luarvik Luarvik. Luarvik L. Luarvik.
Meglehetősen egészségesnek és tökéletesen józannak látszott, ez lepett meg leginkább. Egyébként nem vagyok orvos.
– Szeretném megtudni, mi a foglalkozása.
– Gépész vagyok. Gépészvezető.
– Mit vezet? – kérdeztem.
Ekkor mindkét szemével rám meredt. Láthatóan nem értette a kérdést.
– Jól van, hagyjuk ezt – jelentettem ki sietve. – Maga külföldi.
– Nagyon is – felelte. – A legnagyobb mértékben.
– Bizonyára svéd?
– Bizonyára. A legnagyobb mértékben svéd.
“Mi az, talán gúnyolódik velem? – gondoltam. – Aligha hinném. Inkább úgy viselkedik, mint az az ember, akit sarokba szorítottak."
– Miért utazott ide? – kérdeztem.
– Mert itt van Olaf Andwarafors.
– Ön Olaf Andwaraforshoz jött? 
– Igen.
– Lavinába került?
– Igen.
– Autón utazott? Egy kicsit töprengett.
– Kocsi – mondta.
– Miért keresi Andwaraforst?
– Dolgom van vele.
– Éspedig?
– Dolgom van vele – ismételte. – Vele. Ajtó nyikordult mögöttem. Megfordultam. Mózes állt a küszöbön, korsóval a kezében.
– Ide nem jöhet be – szóltam rá élesen. Mózes bozontos szemöldöke alól végigmérte az idegent. Velem nem törődött. Felpattantam, s feléje törtettem.
– Kérem, Mózes úr, azonnal hagyja el a szobát!
– Ne kiabáljon – javasolta váratlanul béketűrőn Mózes. – Csak érdeklődhetek, kit szállásoltak el a szobámban?...
– Nem most, később... – Lassan, de makacsul kifelé nyomtam az ajtót.
– Megbocsásson, megbocsásson... – dörmögte Mózes, akit kiszorítottam a folyosóra. – Természetesen tiltakozhatnék...
Becsuktam az ajtót, és ismét Luarvik L. Luarvikhoz fordultam.
– Ő volt Olaf Andwarafors? – kérdezte Luarvik.
– Nem – feleltem –, Olaf Andwaraforsot ma éjjel megölték.
– Megölték – ismételte Luarvik. Hangjából semmiféle érzelem nem csendült ki. Sem meglepetés, sem félelem, sem bánat. Mintha azt közölték volna, hogy Olaf egy percre kiment, de tüstént visszatér. – Halott? Olaf Andwarafors?
– Igen.
– Nem – mondta Luarvik. – Ön rosszul tudja.
– Nagyon is jól tudom. Láttam, hogy meghalt. Saját szemmel.
– Meg akarom nézni.
– Miért? Úgy vettem észre, hogy személyesen nem ismerte.
– Dolgom van vele – hajtogatta Luarvik.
– De hiszen mondtam magának: megölték, meghalt. Meggyilkolták.
– Rendben. Meg akarom nézni.
Hirtelen minden világos lett: eszembe jutott a bőrönd.
– Valamit át kellett hogy adjon önnek?
– Nem – felelte közömbösen. – Beszélnünk kell. Nekem vele.
– Miről?
– Nekem vele. Vele.
– Ide figyeljen, Luarvik úr – mondtam. – Olaf Andwarafors halott. Meggyilkolták. Én nyomozok a gyilkosság ügyében. Keresem a gyilkost, érti? Nekem minél többet kell tudnom Olaf Andwaraforsról. Kérem, legyen őszinte. Előbb vagy utóbb úgyis mindent el kell mondania. Jobb előbb, mint később.
Hirtelen az orráig húzta a takarót. Két szeme ismét különböző irányba nézett.
– Semmit nem mondhatok – dünnyögte alig érthetően a takaró alól.
– Miért?
– Csak Olaf Andwaraforsnak mondhatom meg.
– Honnan jött? – kérdeztem. Az idegen hallgatott.
– Hol lakik? 
Csend. Halk szuszogás. Egyik szeme rám mered, a másik a mennyezetre.
– Valakinek a megbízását teljesíti?
– Igen.
– És kiét?
– Miért akarja tudni? – kérdezte. – Nem magával van dolgom. Magának nem velünk van dolga.
– Kérem, próbálja megérteni – mondtam nyomatékkal. – Ha megtudunk valamit Olafról, megtudjuk, ki volt a gyilkosa. Na rendben, ön nyilvánvalóan nem ismeri Olafot. De azok, akik magát küldték, ők ismerhetik.
– Ők sem ismerik Olafot – válaszolta.
– Hogyhogy?
– Nem ismerik Olafot. Minek ismernék? Megdörzsöltem borostás állam.
– Képtelenség, amit állít – jegyeztem meg komoran. – Emberek, akik nem ismerik Olafot, valamilyen megbízással ideküldik magát Olafhoz, magát, aki szintén nem ismeri Olafot. Hogyan lehetséges ez?
– Lehetséges, így van.
– Kik ezek az emberek?
Néma csend.
– Hol találhatók?
Néma csend.
– Luarvik úr, nagy kellemetlenségei lehetnek!
– Miért? – kérdezte az ismeretlen.
– Gyilkosság esetén minden derék állampolgár meg kell hogy adja a rendőrségnek a szükséges információkat – jelentettem ki szigorúan. – Megtagadását bűnrészességnek tekinthetjük.
– Fel akarom venni a ruhámat – jelentette ki hirtelen Luarvik. – Nem akarok feküdni. Látni akarom Olaf Andwaraforsot.
– Mi célból? – kérdeztem.
– Látni akarom.
– De hiszen személyesen nem ismeri.
– Nem személyesen akarom látni – mondta Luarvik. 
– Akkor mi kell magának? 
Luarvik előbújt a takaró alól, s ismét felült.
– Látni akarom Olaf Andwaraforsot! – mondta nagyon hangosan. Jobb szeme repdesett és forgott. – Minek a kérdések? Minek a kérdések? Nagyon sok a kérdés. Miért nem látom Olaf Andwaraforsot?
Én is elvesztettem a türelmemet. 
– Azonosítani akarja a hullát? Helyesen értem?
– Azonosítani?... Megismerni?
– Igen! Megismerni! 
– Akarom. Látni akarom.
– Hogyan ismerheti meg – mondtam –, ha nem ismeri személyesen?
– Hogyhogy személyesen?! – üvöltött fel Luarvik. – Minek nekem ő személyesen? Látni akarom, hogy ez a valaki nem Olaf Andwarafors, hanem más!
– Miből gondolja, hogy valaki más? – kérdeztem gyorsan.
– Miből gondolja, hogy ő Olaf Andwarafors? – vetette ellen az idegen.
Egymásra meredtünk. Kénytelen voltam beismerni, hogy ennek a különös alaknak bizonyos fokig igaza volt. Nem mertem volna megesküdni rá, hogy ez a száznyolcvan fokban elcsavart nyakú viking az a bizonyos Olaf Andwarafors, akit Luarvik L. Luarvik keres. Meglehet, hogy nem az az Olaf Andwarafors, s az is lehet, hogy egyáltalán nem Olaf Andwarafors. Másrészt fogalmam sem volt, mi értelme megmutatni a hullát egy olyan embernek, aki személyesen nem ismeri Olafot. Személyesen... Valóban, miért kell feltétlenül személyesen ismernie? Lehet, hogy öltözéke vagy valamilyen gyűrű... vagy tegyük fel, tetoválás alapján kellett felismernie...
Kopogtattak, és Caisa ezt csicseregte: “Tessék, öltözzön fel..." Kinyitottam az ajtót, és átvettem Caisától az ismeretlen megszárított és kivasalt öltönyét.
– Öltözzön fel – mondtam, s az öltönyt az ágyra fektettem. Majd az ablakhoz álltam, s a Halott Alpinista fogazott szikláját néztem, melyet már elöntött a felkelő nap rózsaszín fénye, bár még a halovány holdat is látni lehetett az égbolt sötétkékjében. Hátam mögött szuszogás, zizegés, érthetetlen dünnyögés hallatszott, nem tudni, miért, de odébb toltak egy széket – nyilván nem könnyű dolog fél kézzel felöltözni, ráadásul ilyen kancsal szemmel. Kétszer is arra gondoltam, hogy megfordulok, és felajánlom segítségemet, de meggondoltam magam. Majd Luarvik így szólt: “Felöltöztem." Megfordultam. Elcsodálkoztam. Nagyon csodálkoztam, azonban hirtelen eszembe jutott, mi mindent élt át ez az ember éjszaka, s többé nem csodálkoztam. Odaléptem hozzá, megigazítottam s begomboltam a gallérját, újragomboltam zakóján a gombokat, s lábammal elétoltam a tulajdonos papucsait. Engedelmesen állt, s testétől eltartotta egyetlen karját. Üres jobb kabátujját a zsebébe dugtam. A papucsra pillantott, s kétkedőn így szólt:
– Ez nem az enyém. Az enyém nem ilyen. 
– A maga cipője még nem száradt meg – magyaráztam. – Vegye fel ezt, és menjünk.
Azt hihettem volna, hogy életében még nem volt dolga papuccsal. Kétszer is megpróbálta nagy lendülettel beledugni lábát, s mind a kétszer elvétette, közben minden alkalommal elveszítette egyensúlyát. Az egyensúlyérzékével valami nem volt rendben – nyilván alaposan megsérült, s még korántsem teljesen tért magához. Átéreztem a helyzetét, velem is előfordult már egy s más...
Egymásba karolva kiléptünk a hallba, s elindultunk fel az emeletre. A tulajdonos, aki változatlanul őrhelyén ült, töprengő tekintettel kísért minket. Luarvik egyáltalán nem törődött a tulajjal. Minden figyelmét a lépcsőfokokra összpontosította. Biztos, ami biztos – a könyökénél fogva tartottam.
Megálltunk Olaf szobájának ajtaja előtt. Gondosan végignéztem a papírcsíkokat; minden rendben volt. Előszedtem a kulcsot, s kinyitottam az ajtót. Csípős, kellemetlen szag csapta meg az orromat – nagyon furcsa szag, a fertőtlenítőre emlékeztetett. Megtorpantam a küszöbön, rosszul éreztem magam. Mellesleg a szobában semmi nem változott. Csupán a halott arca lett egy fokkal sötétebb – lehet persze, hogy a világítás miatt –, s majdnem teljesen eltűntek róla a véraláfutások. Luarvik meglehetősen keményen oldalba bökött. Beléptem az előtérbe, s oldalt húzódva előreengedtem, hogy megnézhesse a halottat.
Azt gondolhattam volna, hogy nem gépészvezető, hanem hullaházi hivatalnok. Végtelenül közömbös képpel megállt a hulla felett, mélyen lehajolt, ép kezét a háta mögé dugta. Sem undor, sem félelem, sem áhítat – szakszerű szemle. Ezért tűntek még különösebbnek szavai.
– Meg vagyok lepve – jelentette ki végtelenül közömbös hangon. – Ez valóban Olaf Andwarafors. Nem értem.
– Hogyan ismerte meg? – csaptam le rá tüstént.
Anélkül hogy felegyenesedett volna, felém fordította fejét, s rám pillantott. Ott állt, lábát szétterpesztve, alulról felfelé bámult rám, s hallgatott. Olyan sokáig tartott mindez, hogy elzsibbadt a nyakam.
Hogyan tud ilyen képtelen testtartásban megmaradni? Talán görcs állt a derekába? Végül megszólalt:
– Eszembe jutott. Korábban láttam. Csak nem tudtam, hogy Olaf Andwarafors.
– S hol látta korábban? – érdeklődtem. 
– Ott. – Anélkül hogy felegyenesedett volna, valahová a szabadba mutatott. – Ez nem fontos.
Váratlanul kiegyenesedett, s fejét nevetségesen forgatva végigbicegett a szobán. Feszülten figyeltem. Nyilvánvalóan valamit keresett, s én már sejtettem, hogy mit.
– Olaf Andwarafors nem itt halt meg? – kérdezte, s megállt előttem.
– Miből gondolja? – kérdeztem.
– Nem gondolom. Csak feltettem egy kérdést.
– Talán keres valamit?
– Olaf Andwaraforsnál volt egy tárgy – jelentette ki. – Hol van?
– A bőröndöt keresi? – kérdeztem. – Ezért jött?
– Hol van? – ismételte meg Luarvik.
– A bőrönd nálam van – mondtam.
– Ez derék dolog – dicsért meg. – Azt akarom, hogy itt legyen. Hozza ide. –  Elengedtem a fülem mellett szavainak élét, s ezt mondtam:
– Átadhatom magának a bőröndöt, előbb azonban válaszolnia kell a kérdéseimre.
– Miért? – kérdezte nagyon meglepődve. – Minek ismét a kérdések?
– Azért – feleltem türelmesen –, mert csak abban az esetben kapja meg a bőröndöt, ha válaszaiból világossá válik, hogy joga van rá.
– Nem értem – állapította meg.
– Nem tudom – folytattam –, hogy a magáé-e ez a bőrönd, vagy sem. Ha a magáé, ha Olaf magának hozta ide, bizonyítsa be. Akkor odaadom.
Ismét kancsalított, majd szeme a helyére szaladt.
– Nem kell – mondta. – Nem akarom. Elfáradtam. Menjünk.
Nyomában, kissé gondterhelten én is kiléptem a szobából. A levegő a folyosón meglepően tisztának és frissnek tűnt. Honnan akkor a szobában ez a patikai bűz? Talán már régebben kiöntötték valamit, csak a nyitott ablak miatt nem éreztük? Bezártam az ajtót. Amíg ragasztóért és papírért a szobámba mentem, s az ajtó lepecsételésével voltam. elfoglalva, Luarvik mozdulatlanul állt, s úgy láttam, mély töprengésbe merül.
– Nos? – kérdeztem. – Válaszolni fog a kérdéseimre?
– Nem – felelte határozottan. – Nem akarok kérdéseket. Feküdni akarok. Hol lehet feküdni?
– Menjen vissza a szobájába – utasítottam csüggedten. Közöny vett rajtam erőt. Kegyetlen fejfájás tört rám. Szerettem volna lefeküdni, elengedni magam, behunyni a szemem. Ez az egész képtelen, idegen, torz, értelmetlen ügy mintha Luarvik L. Luarvik képtelen, idegen, torz, értelmetlen személyében testesült volna meg.
Lementünk a hallba, s Luarvik elbotorkált szobájába, én pedig leültem a karosszékbe, kinyújtózkodtam, s végre lehunytam a szemem. Valahol tenger zúgott, hangos, de elmosódott zeneszó hallatszott, ködös foltok úsztak elő, s vesztek a semmibe. Úgy éreztem, mintha jó néhány órán keresztül vattát rágtam volna. Ekkor valaki nedves orrával a fülembe szagolt, s Lale barátságosan térdemhez dörgölte busa fejét.

13. FEJEZET

Bizonyára mégis sikerült vagy tizenöt percet szundítanom, Lale többet nem hagyott. Végignyalta a fülem és az arcom, a nadrágom rángatta, lökdösött, s végül fogaival finoman a kezembe kapott. Ezt már nem bírtam ki, felpattantam, készen arra, hogy darabokra tépjem; összefüggéstelen átkok és panaszok fojtogatták torkomat, tekintetem azonban az asztalra esett, s nyomban megnémultam. Az asztal ragyogó politúrozott lapján, a tulajdonos papírlapjai és számlái mellett egy hatalmas fekete pisztoly hevert.
Meghosszabbított markolatú parabellum volt. Egy tócsában állt, el nem olvadt hógöröngyök tapadtak hozzá, s miközben szájtátva vizsgálgattam, a ravaszáról elszabadult egy apró hógöröngy, s az asztallapra hullott. Ekkor körülpillantottam a hallban. A szoba üres volt, csupán Lale állt az asztal mellett, fejét félrehajtotta, s kérdőn-komolyan bámult rám. A konyhából edénycsörgés, a tulajdonos halk dörmögése hallatszott; kávéillat szűrődött be.
– Te hoztad? – kérdeztem suttogva Lalétől.
A másik oldalra hajtotta fejét, s tovább nézett rám. A mancsa havas volt, bozontos hasáról hóié csöpögött. Óvatosan kézbe vettem a pisztolyt.
Igazi gengszterfegyver a javából. Lőtávolsága kétszáz méter, volt rajta toldalék az optikai irányzék felszereléséhez, vajat a felcsatolható válltámasznak, automata tüzelés kibiztosító karja s egyéb finomságok... A cső tele hóval. A pisztoly hideg és nehéz volt, érdes markolata jól illeszkedett a tenyerembe. Hirtelen eszembe jutott, hogy nem motoztam meg Hinkust. A poggyászát, bundáját átkutattam, róla magáról azonban elfeledkeztem. Nyilván azért, mert áldozatnak hittem.
Kivettem a markolatból a tárat – tele volt. Felhúztam a závárzatot – kiugrott az asztalra egy lőszer. Felvettem, hogy visszategyem a tárba, de ekkor váratlanul szemembe ötlött a lőszer különös színe. Nem sárga s nem is tompán szürke volt. Csillogott, mintha nikkel borította volna, csak ez nem nikkel, hanem ezüst volt. Soha életemben nem láttam ilyen pisztolygolyót. Sietve, egymás után kipattintottam a golyókat a tárból. Mind ugyanilyen ezüstös színű volt. Megnyaltam szájam kiszáradt szélét, s ismét Lalére pillantottam.
– Honnan szedted, öreg? – kérdeztem. Lale játékosan megcsóválta fejét, s oldalazva az ajtó felé ugrott.
– Világos – válaszoltam. – Világos. Várj egy kicsit.
Visszatettem a tárba a golyókat, belöktem a tárat a markolatba, s a fegyvert menet közben nadrágom zsebébe gyömöszölve, a kijárat felé indultam. A szabadban Lale lerohant a tornácról, belesüppedt a hóba, s végigrohant a ház előtt. Majdnem biztos voltam benne, hogy megáll Olaf ablaka, alatt, azonban továbbrohant. Megkerülte a házat, eltűnt egy másodpercre, majd újból előbukkant, s türelmetlenül leskelődött a sarok mögül. Felkaptam a legelső kezem ügyébe eső sílécet, úgy-ahogy felcsatoltam, s a kutya után indultam.
Megkerültük a fogadót, majd Lale sebesen távolodni kezdett a háztól, s vagy ötven méterre megállt. Nagyon különös volt az egész. Láttam a gödröt a hóban, ahonnan Lale kikaparta a pisztolyt, mögöttem sílécem nyomát, a barázdát, amit Lale hagyott maga után, amikor a hóbuckákon keresztülugrált – egyébként a hótakaró körös-körül érintetlen volt. Ez csak egyet jelenthetett: a pisztolyt vagy az útról, vagy a fogadóból hajították oda. Szép kis dobás lehetett. Nem voltam benne biztos, hogy én képes lettem volna ilyen messzire elhajítani egy ilyen nehéz, fogásra is kényelmetlen jószágot. Majd rájöttem: a pisztolyt a tetőről hajították le. Elvették Hinkustól, s a lehető legmesszebbre hajították. Lehet, hogy Hinkus félt, hogy elkapják ezzel a fegyverrel. De természeteseti az is lehet, hogy nem is Hinkus tette, hanem valaki más... majdnem biztos azonban, hogy a tetőről dobták le. Az út felől ekkora dobásra csak egy képzett kézigránát hajító lett volna képes, a fogadó valamelyik ablakából pedig képtelenség lett volna idáig hajítani.
– Nos, Lale – fordultam a bernáthegyihez –, derék jószág vagy. Én viszont tévedtem. Hinkust alaposabban meg kellett volna rázni, ahogy azt a jó öreg Zgut szokta. Igaz? Szerencsére még nem késő.
Lale válaszát meg sem várva, visszafelé siettem. A kutya szerteszét szórta a havat, bele-belesüppedt, miközben fülét lobogtatva ugrált a nyomomban.
Az volt a tervem, hogy egyenest Hinkushoz megyek, felébresztem a csirkefogót, s kirázom a lelkét, még akkor is, ha ez hivatali figyelmeztetésbe kerül számomra. Most teljesen világos volt, hogy Olaf és Hinkus ügye a legszorosabban összefügg egymással; Olaf és Hinkus korántsem véletlenül jöttek együtt; Hinkus a tetőn messzehordó pisztollyal felfegyverkezve üldögélt, s csak egy célja volt – az, hogy megfigyelés alatt tartsa az épület közvetlen környékét, s ne engedje, hogy bárki is elhagyja a fogadót; hogy éppen ő figyelmeztetett valakit egy F betűvel szignált levéllel (itt, igaz, összekeverte a dolgokat, s a levél nyilvánvalóan nem a címzetthez került) – du Barnstockre minden gyanún felül áll; hogy borzasztóan a terhére volt itt valakinek, s bizonyára továbbra is az lesz, s átkozott legyek, ha most rögtön fel nem derítem, kinek és miért. Ebben a változatban természetesen töméntelen ellentmondás rejlett. Ha – tételezzük fel – Hinkus Olaf testőre volt, s zavarta annak gyilkosát, akkor miért ilyen gyöngéden bántak el Hinkussal? Miért nem tekerték ki az ő nyakát is? Igen! S tisztázni kell azt is, kinek küldte a táviratot. Erről állandóan megfeledkezem...
A tulajdonos kiszólt a presszóból, s megkínált egy csésze forró kávéval meg egy hatalmas, ízletes sonkás szendviccsel. Éppen az kellett nekem. Miközben a szendvicset ettem, a tulaj hunyorgó tekintettel figyelmesen végigmért, majd megkérdezte:
– Van valami újság?
Biccentettem, lenyeltem a falatot, s így feleltem:
– Igen. Egy pisztoly. Csak nem én, hanem Lale találta. Én pedig hülye vagyok.
– Hm... Igen. Lale okos kutya. S a pisztoly?
– Érdekes pisztoly – mondtam. – Hivatásos... Mellesleg hallott valaha arról, hogy ezüstgolyóval töltik meg a pisztolyt?
A tulaj állkapcsát előrefeszítve, egy ideig hallgatott.
– Ezt a pisztolyt töltötték meg ezüstgolyókkal? – kérdezte lassan. Bólintottam. – Igen-n-n, olvastam erről... – mondta. – Akkor töltik ezüstgolyókkal a fegyvert, ha kísértetekre céloznak vele.
– Megint a zombizmus-mombizmus... – dünnyögtem.
– Igen, ismét. Egy vámpírt közönséges golyóval nem ölhetsz meg... Farkasember... rókanémber... varangykirály... Figyelmeztettem magát, Peter! – Felemelte vastag ujját. – Már régóta várok valami effélét. Most pedig kiderül, hogy nemcsak én...
Megettem a szendvicset, lehajtottam a kávét. Nem mondhatnám, hogy a tulajdonos szavai nem hatottak rám. Az ördög tudja, miért, de állandóan úgy jött ki a lépés, hogy a tulajdonos – egyetlen és képtelen – feltételezése állandóan beigazolódott, míg az én – töméntelen és valószínű – feltételezésem nem... Vámpírok, kísértetek, szellemek. Itt csak az a bökkenő, hogy ebben az esetben nem maradt volna más számomra, mint hogy letegyem a fegyvert: ahogy egy író mondta, a túlvilág az egyház birodalma, s nem a rendőrségé...
– Megtudta, kié a pisztoly? – kérdezte a tulajdonos.
– Igen, lakik itt nálunk egy nagy vámpírvadász, Hinkusnak hívják – mondtam s kimentem.
A hall közepén, természetellenesen görbén, akár egy megdőlt oszlop, Luarvik L. Luarvik úr ácsorgóit. Egyik szemével engem nézett, a másikkal a lépcsőházat. A zakó valahogy különösen hanyagul lógott rajta, nadrágjának szára harmonikaszerűen összecsúszott, üres kabátujja libegett, s úgy festett, mintha a kutya szájából rángatták volna elő. Bólintottam neki, s el akartam mellette menni, amikor gyorsan odakacsázott hozzám, s elállta az utat.
– Rövid, de fontos beszélgetés – jelentette ki.
– Dolgom van. Félóra múlva. Könyökén ragadott.
– Nagyon kérem, adjon néhány percet. Ez fontos számomra.
– Ez fontos magának... – ismételtem, s továbbmentem a lépcső felé. – Ha ez csak magának fontos, akkor számomra egyáltalán nem az.
Úgy kullogott utánam, mint akit pórázon vezetnek, s olyan furcsán rakta a lábait: az egyiket lábujjaival kifelé, a másikat befelé.
– Magának is fontos – mondta. – Elégedett lesz. Megkapja, amit kívánt.
Már a lépcsőn mentünk felfelé.
– Voltaképp miről van szó? – kérdeztem.
– Ez a dolog a bőrönddel függ össze.
– Félóra múlva – álltam meg. – S kérem, engedjen utamra, zavar.
– Igen értett egyet. – Zavarok. Zavarni akarok. Az én mondandóm sürgős.
– Ugyan, hogy lenne sürgős! – tiltakoztam. – Ráér. Fél óra múlva. Vagy tegyük fel, egy óra múlva.
– Nem, nem, nagyon kérem, most azonnal! Sok függ ettől. S gyorsan elintézzük. Én magának, maga nekem. Kész. Már az emeleti folyosón jártunk, amikor megszántam.
– Rendben, jöjjön be hozzám. Csak gyerünk gyorsan!
– Igen, igen, gyorsan fog menni.
Bevittem a szobámba, s az összepiszkított asztal szélére ülve, így szóltam hozzá:
– Ki vele!
Nem kezdett rögtön hozzá. Először körülnézett, nyilván abban reménykedett, hogy a bőrönd itt van, szem előtt.
– Nincs itt a bőrönd – mondtam. – Gyerünk, gyorsabban!
– Akkor leülök – mondta, s helyet foglalt karosszékemben. – Nekem nagyon kell a bőrönd. Mit akar érte?
– Semmit nem akarok. Bizonyítsa be, hogy joggal tart rá igényt, és a magáé. Luarvik L. Luarvik megcsóválta fejét, s így szólt:
– Nem. A bőrönd nem az enyém. Azt az utasítást kaptam, hogy keressem fel Olafot, s mondjam azt neki: “Add vissza, amit elvettél. A kétszáztizennégyes főnök." Nem tudom, mit jelent ez. Nem tudom, mit vett el. Maga itt egyre azt ismételgette: bőrönd. Ez megtévesztett. Nem bőrönd. Tok. Benne egy készülék. Korábban ezt nem tudtam. Amikor megláttam Olafot, rájöttem. Most már tudom: Olafot nem ölték meg. Olaf meghalt. A készüléktől. A készülék nagyon veszélyes. Mindenkit fenyeget. Mindenki úgy jár, mint Olaf, de történhet robbanás is. Akkor még rosszabb lesz mindenkinek. Érti, miért kell gyorsan? Olaf ostoba, meghalt. Mi okosak vagyunk, nem halunk meg. Adja ide gyorsan a bőröndöt.
Mindezt fakó hangon hadarta el, s közben hol jobb, hol bal szemével nézett rám, s könyörtelenül szaggatta üres kabátujját. Arca mozdulatlan maradt, ritkás szemöldökét hol felhúzta, hol leengedte. Néztem, s arra gondoltam, hogy viselkedése s nyelvkészsége nem változott, szókincse. viszont az utóbbi félórában alaposan megnőtt. Luarvik belejött.
– Kicsoda ön? – kérdeztem.
– Emigráns. Száműzött. A politika áldozata. Igen, Luarvik jól belejött. Nézd csak, miket mond! 
– Honnan emigrált? – kérdeztem.
– Nem kell ilyen kérdés. Nem mondhatom meg. A becsület. Semmi kára országuknak.
– Honnan érkezett ide? Melyik városból?
– Nem messze innen, egy városból. Nem tudom a nevét. Kísértek.
– Kik?
– Nem tudom. Titok. Szintén száműzöttek.
– Azt akarja mondani, hogy egy titkos társaság tagja?
– Nem mondhatom meg. Becsület. Gyorsabban! Elpusztulhatunk.
Minél jobban sürgetett, annál kevésbé voltam hajlandó sietni. Minden világos volt előttem: az idegen hazudott, mégpedig roppant ügyetlenül.
– Mivel érkezett ide? – kérdeztem.
– Kocsival.
– Milyen márkájú?
– Márka... Fekete, nagy.
– Nem ismeri a saját kocsija márkáját?
– Nem tudom, nem az enyém.
– Hiszen maga gépész – mondtam kaján örömmel. – Ugyan miféle gépész maga, ráadásul vezető, ha nem ismeri ki magát a gépkocsikban?
– Adja nekem a bőröndöt, különben szerencsétlenség történik.
– Mit fog csinálni ezzel a bőrönddel?
– Gyorsan elviszem. 
– Hová? Hiszen tudja, hogy a lavina elzárta az utat.
– Mindegy. Messzebbre viszem. Megpróbálom mentesíteni. Ha nem sikerül, elfutok. Egyedül maradjon.
– Rendben – mondtam, s felugrottam az asztaltól. – Menjünk.
– Hogyan?
– Az én autómon. Jó autóm van. Fogjuk a bőröndöt, elvisszük messzebbre, s megnézzük. Nem mozdult a helyéről.
– Miért ül még? – kérdeztem. – Hiszen veszélyes, siessünk...
– Nem jó – szólalt meg végül. – Próbáljuk meg másképp. Ha nem akarja odaadni a bőröndöt, akkor adja el.
– Vagyis? – mondtam, s visszaültem az asztal szélére.
– Adok pénzt, sok pénzt. Maga most nem dolgozik, szabadságon van. Maga megtalálta a bőröndöt, én megvettem. Kész.
– S mennyit ad nekem? – érdeklődtem.
– Sokat. Amennyit akar. Tessék.
Benyúlt ruhája öblébe, s előhúzott egy vastag köteg bankjegyet. Életemben csak egyszer láttam ekkora kötegeket; az Állami Bankban, amikor egy hamisítási ügyben nyomoztam.
– Mennyi? – kérdeztem.
– Kevés? Akkor tessék még.
Benyúlt oldalsó zsebébe, s előhúzott még egy ugyanilyen köteget, s az asztalra dobta az előző mellé.
– Mennyi pénz van itt? – kérdeztem. 
– Nem mindegy? – csodálkozott. – Mind a magáé.
– Egyáltalán nem mindegy. Tudja, mennyi pénz van itt? Hallgatott, szemei hol távolodtak, hol közeledtek egymáshoz:
– Úgy. Nem tudja. Honnan vette a pénzt?
– Az enyém.
– Ugyan, Luarvik! Ki adta? Hiszen üres zsebbel állított be ide. Mózes, más nem tehette, így van?
– Nem akar pénzt?
– Tudja mit – mondtam. – Ezt a pénzt lefoglalom, magát pedig vádolom hatósági egyén megvesztegetésével. Nagyon kellemetlen históriába keveredett, Luarvik. Csak egy megoldás marad: ha mindent elmond. Kicsoda maga?
– Elvette a pénzt? – érdeklődött Luarvik.
– Elkoboztam.
– Elkobozta... Rendben – mondta. – És hol a bőrönd?
– Nem érti, mit jelent az, hogy “elkoboztam"? – kérdeztem, – Kérdezze meg Mózestől... Tehát kicsoda maga?
Egy szót sem szólt, felállt, s az ajtóhoz indult. Én összesöpörtem a pénzt, s utána mentem. Végiglépdeltünk a folyosón, s lefelé indultunk a lépcsőn.
– Nagy hiba, ha nem adja ide a bőröndöt – mondta Luarvik. – Ez nem lesz hasznos magának.
– Ne fenyegessen! – figyelmeztettem.
– Nagy szerencsétlenséget okoz.
– Elég a hazudozásból – szóltam. – Ha nem akarja elmondani az igazat, nem az én dolgom. De maga, Luarvik, már fülig belekeveredett a dologba, s magával rántotta Mózest is. Most már nem egykönnyen ússza meg... Állj! Nem arra. Jöjjön utánam.
Üres kabátujjánál fogva bevezettem az irodába. Majd odahívtam a tulajdonost, jelenlétében átszámoltam a pénzt, s jegyzőkönyvet vettem fel. A tulajdonos is átolvasta a pénzt – több mint nyolcvanezer volt, ennyi a fizetésem tízesztendei feddhetetlen szolgálatért –, s aláírta a jegyzőkönyvet. Ezalatt Luarvik távolabb állt, és sután a lábát váltogatta, mint aki minél előbb szeretne elmenni.
– Írja alá – utasítottam, s odanyújtottam neki a tollat. Elvette a tollat, figyelmesen megvizsgálta, majd óvatosan az asztalra helyezte.
– Nem – mondta. – Én megyek.
– Ahogy akarja – feleltem. – Ez nem változtat a helyzetén. Tüstént megfordult és kiment, vállával nekiütközve az ajtófélfának. A tulajdonossal egymásra néztünk.
– Miért akarta magát megvesztegetni? – kérdezte a tulaj. – Mi kellett neki?
– Olaf bőröndje, ami a széfben van... – Elővettem a kulcsot, s kinyitottam a széfet. – Tessék, ez.
– Nyolcvanezret ér? – kérdezte a tulaj tisztelettudóan.
– Bizonyára jóval többet ér. Itt valami disznóság lappang, Alec. – Eltettem a pénzt a széfbe, ismét bezártam a nehéz ajtót, a jegyzőkönyvet pedig zsebre vágtam.
A tulaj már emelte vastag ujját, hogy mondjon valamit, azonban meggondolta. Ehelyett határozottan megdörzsölte kövér állat, s elkiáltotta magát: “Caisa!" – s kiment. Az irodai asztalnál maradtam. Gondolkozni próbáltam. Emlékezetemben gondosan végigmentem minden apró részleten, a legjelentéktelenebb eseményeken is, melyeknek tanúja voltam a fogadóban. Kiderült, hogy meglehetősen sok mindent megjegyeztem.
Emlékeztem például rá, hogy első találkozásunkkor Simonet szürke öltönyt viselt, a tegnapi estélyen pedig bordó színű ruhában volt, s a mandzsettagombját sárga kő díszítette. Emlékeztem rá, hogy amikor Brunet cigarettát kunyerált a nagybácsikájától, az a cigarettákat mindig a jobb füle mögül húzta elő. Emlékeztem rá, hogy Caisának van egy apró fekete anyajegye a jobb orrlyukánál; hogy du Barnstockre, miközben a villát használja, eltartja a kisujját; hogy a lakosztályom kulcsa hasonlít Olaf szobájának kulcsára; s még számtalan effajta sületlenség jutott eszembe. Ebben a nagy trágyadombban csupán két gyöngyszemre leltem. Először is emlékeztem arra, ahogy tegnapelőtt este a fülig behavazott Olaf fekete bőröndjével a szoba közepén állt s körbepillantott, mintha azt várta volna, hogy fogadják; emlékeztem, hogyan nézett el mellettem Mózesek függönnyel elzárt lakrésze felé, s úgy láttam, hogy a függöny megrebben, feltételezhetően a huzattól. Másodsorban emlékeztem arra, hogy amikor a zuhanyozónál álltam sorba, föntről kéz a kézben jött le Olaf és Mózes...
Mindez makacsul azt a gondolatot sugallta, hogy Olaf, Mózes, majd pedig Luarvik – mindnyájan egy banda tagjai, s ez a banda nem kérkedik azzal, hogy összetartozik. S ha hozzávesszük, hogy öt perccel azután akadtam Mózesre a lakosztálya melletti emlékszobában, hogy összepiszkított íróasztalomon megtaláltam a levelet a gengszterről és a megszállott szadistáról; ha hozzávesszük, hogy Mózes aranyóráját csaléteknek, nyilvánvalóan csaléteknek szánták, majd újból eltüntették – Hinkus bőröndjében... s ha hozzávesszük, hogy talán Caisa kivételével Mózesné őnagysága az egyetlen ember, aki éppen akkor nem volt ott a teremben, amikor Hinkust összecsomagolták, akár egy batyut, s az asztal alá dugták... ha mindezt figyelembe vesszük, akkor fölöttébb érdekes kép alakul ki.
S ebbe a képbe jól illik Hinkus kijelentése arról, hogy egyik kofferját ügyesen hamis poggyásszá változtatták át, s az a körülmény, hogy Mózesné őnagysága volt az egyetlen, aki. személyesen találkozott Hinkus hasonmásával.
Természetesen a képen sok fehér és teljesen érthetetlen folt maradt. Ám az erőviszonyok most már legalább világosak voltak: az egyik oldalon Hinkus, a másikon Mózesek, Olaf és Luarvik. Ekkor eszembe jutott, hogy bizonyára hiába tartom bezárva Hinkust. Mózes talán még mindig azt gondolja, hogy Hinkus most is az asztal alatt hever. Meglátjuk, mit szól hozzá, amikor Hinkus váratlanul megjelenik a reggelinél az ebédlőben... Elhatároztam, arra, hogy ki kötözte meg Hinkust, s hogy ki ölte meg Olafot, egyelőre nem gondolok. Összegyűrtem jegyzeteimet, beletettem a hamutartóba, s meggyújtottam őket.
– Reggeli, tessék jönni... – csivitelte valahonnan fentről Caisa. – Reggeli, tessék jönni...

14. FEJEZET

Hinkus már fenn volt. A szoba közepén állt, nadrágtartója leengedve, s egy nagy törülközővel az arcát dörzsölte.
– Jó reggelt – köszöntöttem, – Hogy van?
Gyanakvóan rám sandított; arca kissé püffedt volt, különben nem festett rosszul. Semmi nem maradt benne abból az eszét vesztett, megvadult görényből, amilyennek néhány órával azelőtt láttam.
– Úgy-ahogy – mordult vissza. – Minek zárt be?
– Idegrohama volt – magyaráztam. Hinkus arca kissé eltorzult. – Semmi vész. A tulajdonos adott magának egy nyugtatót, és bezárta, hogy senki ne zavarhassa. Jön reggelizni?
– Megyek – mondta. – Megreggelizek, s meglépek innen, a fenébe az egésszel! S az előleget is visszakérem. Szép kis dolog, üdülés a hegyekben... – összegyűrte s elhajította a törülközőt. – Még egy ilyen üdülés, és megbolondulok, a fenébe az egésszel! Tuberkulózis nélkül is...
– Igen – erősítettem meg. – Nem volt szerencséje. Nem tehetek mást, mint hogy együttérzésemről biztosítsam... No, erről még beszélünk.
Megfordultam, és az ajtóhoz léptem.
– Nincs mit beszélnünk! – kiáltotta dühösen utánam.
Az ebédlőben még senki nem volt. Caisa a szendvicses tányérokat rakosgatta szét az asztalon. Köszöntem, tanúja lehettem egy sor grimaszának, végighallgattam heherészését, s új helyet választottam magamnak – háttal a tálalószekrénynek s arccal az ajtónak, du Barnstockre széke mellett. Alig ültem le, máris bejött Simonet – vastag, színes pulóverben, frissen borotváltán, vörös és duzzadt szemmel.
– Na, felügyelő, szép kis éjszakánk volt! – mondta. – Öt órát sem aludtam. Kivannak az idegeim. Mintha állandóan hullaszagot éreznék. Olyan patikabűzt, tudja, mintha formalin lenne... – Leült, kiválasztott egy szendvicset, majd rám pillantott. – Megtalálta? – kérdezte.
– Attól függ, mit – feleltem.
– Aha – jegyezte meg, s bizonytalanul felkacagott. – Elég cefetül fest.
– Mindenki úgy fest, ahogy megérdemli – feleltem; ebben a pillanatban belépett a két du Barnstockre. Olyan frissek voltak, mint a harmat. Az öregúr gomblyukában őszirózsa díszelgett, előkelő szürke hajfürtjei sűrűn, ezüstösen csillogtak kopasz feje búbja körül, Brunet viszont változatlanul szemüveget viselt, s az orrát változatlanul pimaszul magasan hordta. A nagybácsi kezét dörzsölgetve a helyére indult, közben fürkészőn méregetett.
– Jó reggelt, felügyelő! – köszöntött udvariasan, éneklő hangon. – Micsoda borzalmas éjszakánk volt! Jó reggelt, Simonet úr! Ugye igaz?
– Üdv – mormogta a kölyök.
– Fel kéne hajtani egy kis konyakot – jegyezte meg Simonet bánatos hangon. – Vagy illetlenség lenne?
– Hogyan áll az ügyünk, felügyelő? – kérdezte kíváncsian du Barnstockre. 
– A vizsgálat nyomra bukkant – közöltem. – A megoldás kulcsa a rendőrség kezében van. Több kulcs is. Egy egész kötegre való.
Simonet ismét elkacagta magát, majd tüstént komoly képet vágott.
– Nyilván az egész napot a házban kell töltenünk – vélekedett du Barnstockre. – Nyilván nem mehetünk ki...
– Miért ne? – vetettem ellent. – Ahogy kedvük tartja. S minél többet sétálnak, síelnek, annál jobb.
– Meglépni amúgy sem tudnak – tette hozzá Simonet. – Lavina. Én természetesen megléphetnék a sziklákon keresztül...
– De? – kérdeztem.
– Először is a hó miatt nem tudok a sziklákhoz férni. Másodszor, mi a fenét csinálnék ott?... Ide figyeljenek, uraim – folytatta. – Gyerünk, sétáljunk egyet az úton, s nézzük meg, mi a helyzet a Palack Nyakánál...
– Nem ellenzi, felügyelő? – érdeklődött du Barnstockre.
– Nem – mondtam, s ekkor beléptek Mózesek. Ők is frissek voltak, akár a harmat. Vagyis a madame friss volt, akár a harmat... mint egy rózsa... mint a felkelő nap. Ami Mózest illeti, ez a vén tulok változatlanul vén tulok maradt. Korsójából menet közben hörpölgetve, köszönés nélkül a helyére csörtetett, lehuppant a székre, s szigorú pillantást vetett az előtte heverő szendvicsekre.
– Jó reggelt, uraim! – szólalt meg csengő hangon Mózesné őnagysága.
Simonet-ra sandítottam. Simonet Mózesné őnagyságára sandított. Tekintetében bizalmatlanság ült. Majd görcsösen megrándította a vállát, s megragadta a kávéscsészét.
– Bűbájos reggelre ébredtünk – folytatta Mózesné őnagysága. – Milyen meleg van, hogy süt a nap! Szegény Olaf, hogy nem érhette meg ezt a reggelt!
– Mindnyájan oda kerülünk – jelentette ki váratlanul rekedtes hangon Mózes.
– Ámen – fejezte be udvariasan du Barnstockre.
Brunet-ra sandítottam. A lány mogorván, orrát a kávéscsészébe dugva ült. Ismét nyílt az ajtó, s megjelent Luarvik L. Luarvik a tulajdonos kíséretében. A tulajdonos arcán gyászos mosoly ült.
– Jó reggelt, uraim! – mondta. – Engedjék meg, hogy bemutassam önöknek Luarvik Luarvik urat, aki ma éjszaka érkezett. Útközben baleset érte, s mi természetesen nem tagadjuk meg tőle vendégszeretetünket.
Luarvik L. Luarvik úr külleméből ítélve a baleset borzalmas lehetett, s ugyancsak nagy szüksége volt vendégszeretetre. A tulajdonosnak bele kellett karolnia, s a szó szoros értelmében begyömöszölnie korábbi helyemre, Simonet mellé.
– Nagyon örülök, Luarvik! – recsegte Mózes úr. – Itt magunk között vagyunk, érezze otthon magát.
– Igen – felelte Luarvik, miközben egyik szemével engem nézett, a másikkal Simonet-t. – Remek az idő. Olyan télies...
– Badarság, Luarvik – jegyezte meg Mózes. – Kevesebbet beszéljen, s többet egyék. Olyan elcsigázottnak tűnik... Simonet, emlékeztessen csak rá, hogy is volt azzal a főpincérrel? Azt hiszem, megette valakinek a bélszínét...
Végre megjelent Hinkus. Belépett, s tüstént megtorpant. Simonet már nekifogott a viccnek, s amíg elmagyarázta, hogy az illető főpincér semmiféle bélszínt nem evett meg, hanem épp az ellenkezője történt, Hinkus csak állt a küszöbön, én pedig néztem, s közben igyekeztem, hogy ne veszítsem szem elől Mózesékat sem. Néztem, és semmit nem értettem. Mózesné őnagysága tejszínt evett kétszersülttel, s lelkesülten hallgatta a csüggeteg imposztor meséjét. Mózes úr, igaz, Hinkus felé sandított, azonban a legnagyobb közönnyel, s rögtön újból meghúzta a korsóját. Hinkus azonban képtelen volt uralkodni arcvonásain.
Először teljesen elképedt arcot vágott, mintha valaki kupán teremtette volna egy gerendával. Majd nyilvánvaló öröm ült ki az arcára, egyfajta ujjongó öröm, még váratlanul, egészen gyermeteg módon el is mosolyodott. Majd haragosan vicsorított, s kezét ökölbe szorítva előrelépett. Legnagyobb csodálkozásomra azonban, nem Mózesékat nézte. A két Barnstockre-t figyelte, először teljesen elképedve, aztán megkönnyebbült örömmel, majd dühödten s egyfajta kárörömmel. Ekkor azonban tekintete találkozott az enyémmel, elcsüggedt, lehorgasztotta fejét, s az asztalhoz indult.
– Hogy érzi magát, Hinkus úr? – érdeklődött együttérzően előrehajolva du Barnstockre. – Az itteni levegő... Hinkus ráemelte őrült, sárga szemét.
– Ami engem illet, megjárja – felelte, s közben helyet foglalt. – És ön hogy érzi magát? Du Barnstockre meglepetten dőlt hátra székén.
– Én? Köszönöm... – Először rám pillantott, majd Brunet-ra. – Talán valamivel megbántottam, megsértettem...
– Rajtavesztett, mi! – folytatta Hinkus, s dühödt mozdulattal a gallérja mögé dugta a szalvétát. – Kudarcot vallottunk, mi, öregúr?
Du Barnstockre zavarba jött. A beszélgetés félbeszakadt, mindenki őt és Hinkust bámulta.
– Ami azt illeti, félek, hogy... – Az öreg bűvész valóban nem tudta, hogyan viselkedjék. – Én kizárólag arra gondoltam...
– Jól van, jól van, borítsunk rá fátylat – felelte Hinkus. Két kezébe kapott egy nagy szendvicset, harapott belőle, s anélkül hogy bárkire is pillantott volna, állkapcsai teljes erővel munkához láttak.
– Hanem pimaszkodni azért mégsem kell! – szólalt meg váratlanul Brunet. Hinkus egy röpke pillantást vetett rá.
– Brunet, gyermekem... – békítgette du Barnstockre a lányt.
– Akár egy pulykakakas! – vágta rá Brunet, s késével a tányéron kopogott. – Kevesebbet kellene vedelni...
– Uraim, uraim! – mondta a tulajdonos. – Ugyan már, uraim!
– Ne nyugtalankodjék, Snevar – jelentette ki sietve du Barnstockre. – Valami apró félreértés az egész... Idegkimerültség...
– Világos, hogy mit mondtam? – kérdezte fenyegetően Brunet, és Hinkus felé fordította fekete szemüvegét.
– Uraim! – avatkozott bele határozottan a tulajdonos. – Uraim, figyelmet kérek! Nem szólok a tragikus éjszakai eseményekről. Igen, megértem, feszült idegállapotban vannak. Viszont a szerencsétlen Olaf Andwarafors sorsának a kivizsgálása Glebski felügyelő biztos kezében van. És az se nyugtalanítson bennünket, hogy egy időre el vagyunk vágva a külvilágtól...
Hinkus abbahagyta a rágást, s felemelte a fejét.
– Uraim, a pincéink tele vannak! – folytatta a tulajdonos ünnepélyesen. – Meg vagyok győződve, hogy amikor néhány nap múlva a mentőbrigád utat vág a lavinán keresztül...
– Miféle lavinán? – kérdezte Hinkus hangosan, s kimeredt szemmel pillantott körbe a jelenlevőkön. – Az ördögbe, mi ez?
– Igen, elnézést – mondta a tulajdonos, s tenyerével a homlokára csapott. – Egészen elfeledtem, hogy egyes vendégeink... Ugyanis arról van szó, hogy tegnap este tíz órakor egy hólavina lezárta a Palack Nyakát, s megszakította a telefon-összeköttetést is...
Az asztal körül néma csend honolt. Mindenki a tányérjára meredt. Hinkus alsó ajka lefittyedt, és meghökkent arckifejezéssel ült. Luarvik L. Luarvik melankolikusan rágott egy citromot, héjastul harapdált belőle. A sárgás lé vékony állán a zakójára csörgött. Arcom összerándult, hörpintettem a kávémból, s bejelentettem:
– Még a következőt szeretném hozzátenni. Bűnözők két kisebb bandája ezt a fogadót választotta ki arra, hogy leszámoljon egymással. Javaslom az illetőknek, hogy mindenféle tevékenységet szüntessenek be, nehogy tovább súlyosbítsák amúgy is reménytelen helyzetüket. Emlékeztetem önöket arra, hogy a külvilágtól csupán ideiglenesen vagyunk elvágva. A jelenlevők egyike-másika már tudja, hogy két órával ezelőtt, igénybe véve Snevar úr szívélyességét, galambpostával jelentést küldtem Murba. Bármikor várhatjuk a rendőrségi helikopter megjelenését, ezért is emlékeztetem a bűnténybe belekeveredett személyeket arra, hogy az idejében tett beismerő vallomás és megbánás lényegesen könnyíthet sorsukon. Uraim, köszönöm figyelmüket!
– Jaj de érdekes! – kiáltott fel lelkesen Mózesné őnagysága. – Tehát banditák vannak közöttünk? Ó, felügyelő, áruljon már el valamivel többet!
A tulajdonosra sandítottam. Alec Snevar, széles hátát a vendégek felé fordítva a tálalószekrénynél állt, s nagy buzgalommal törölgette a poharakat.
A beszélgetés nem újult ki. Csendben csörögtek a kanalak, hangosan szuszogott korsója felett Mózes úr, s tekintetével majd halálra döfött mindenkit. Senki nem árulta el magát, azonban mindenki, akinek kellett, a saját sorsán töprengett. Jó kis görényt engedtem be ebbe a tyúkólba, s most nem maradt más hátra, mint hogy várjam, mi fog történni.
Elsőként du Barnstockre állt fel.
– Hölgyeim és uraim! – mondta. – Minden derék állampolgárt arra szólítok fel, hogy öltsön sílécet, s induljunk egy kis sétára. A napsütés, a friss levegő és a hó, a tiszta lelkiismeret támaszul és megnyugvásul szolgálhat.
Megmozdultak a székek, a vendégek egymás után álltak fel az asztaltól, s hagyták el a termet. Simonet felajánlotta karját Mózesné őnagyságának – éjszakai élményeit szemmel láthatóan elhomályosította a verőfényes reggel meg a válogatott érzéki gyönyörökre áhítozó kedve. Mózes úr kicibálta az asztal mögül Luarvik L. Luarvikot, talpra állította, a férfi pedig a citromot rágcsálva, botladozó léptekkel utána- vánszorgott.
Egyedül Hinkus maradt ülve az asztalnál. Figyelmét összpontosítva evett, mintha hosszú időre akart volna erőt gyűjteni. Caisa a tányérokat szedte össze, a tulajdonos segített neki.
– Nos, Hinkus? – kérdeztem. – Beszélgessünk?
– Aztán miről? – mordult zordan rám, s tovább ette a borsos tojást.
– Úgy általában, mindenről – mondtam.
– Nekünk nincs miről beszélgetnünk – jelentette ki Hinkus komoran. – Semmit nem tudok erről az ügyről.
– Miféle ügyről? – kérdeztem.
– A gyilkosságról! Mi másról?...
– Van még más is, Hinkus – jegyeztem meg. Nem válaszolt. Lenyelte a tojást, majd szalvétával megtörölte a száját, s felállt.
– Alec – mondtam a tulajdonosnak. – Legyen szíves, menjen le, s üldögéljen egy kicsit a hallban, ott, ahol tegnap ült, világos?
– Világos – felelte a tulaj. – Meglesz.
Egy asztalkendőben sietve megtörölte kezét, s kiment. Kitártam a biliárdszoba ajtaját, s előreengedtem Hinkust. Belépett a szobába, s kezét zsebre dugva, egy gyufaszálat rágcsálva megállt a besütő napfény megvilágította négyzeten. Elvettem egy széket a faltól, s a legerősebb napsütésbe állítva, így szóltam Hinkushoz: “Üljön le!" Hinkus egy pillanatig habozott, majd leült, és tüstént hunyorogni kezdett: a nap a szemébe tűzött.
– Zsarutempó... – dünnyögte keserűen.
– Ilyen az élet – mondtam, s vele szemben, az árnyékban, a biliárdasztal szélére ültem. – No, Hinkus, hogy is volt az du Barnstockre-ral?
– Miféle du Barnstockre-ral? Mi van vele? Semmi nem történt.
– Maga írta neki a fenyegető levelet?
– Semmiféle levelet nem írtam. Panaszt tenni azonban fogok. Egy beteg ember gyötréséért...
– Ide figyeljen, Hinkus. Egy-két órán belül iderepül a rendőrség. Megjönnek a szakértők is. A maga levele a zsebemben van. Gyerekjáték megállapítani, hogy maga írta. Miért tagad ilyen makacsul?
Egy gyors mozdulattal szája egyik szegletéből a másikba űzte át az agyonrágott gyufaszálat. Caisa az edényekkel csörömpölt, s hamis hangon dúdolt valamit.
– Semmit nem tudok a levélről – szólalt meg végül Hinkus.
– Elég a hazudozásból, Füles! – hördültem fel. – Mindent tudok rólad! Lebuktál, Füles! Ha pedig meg akarod úszni a hetvenkettes paragrafussal, játssz a c pontra! Őszinte beismerés a hivatalos nyomozás megkezdése előtt... Nos?
Kiköpte szájából az agyonrágott gyufaszálat, végigtapogatta zsebeit, s előhúzott egy gyűrött cigarettacsomagot. Azután a csomagot a szájához emelte, ajkával kihúzott egy cigarettát, s elgondolkodott.
– Nos? – ismételtem meg.
– Maga valamit összekever – felelte Hinkus. – Miféle Füles... Nem vagyok Füles, Hinkus vagyok.
Felugrottam a biliárdasztalról, s az orra alá dugtam a pisztolyt.
– Hát ezt megismered-e? Á? A te szerkentyűd? Beszélj!
– Semmit nem tudok – védekezett komoran. – Miért nem száll le rólam?
Visszaültem az asztalra, a posztóra magam mellé helyeztem a pisztolyt, s rágyújtottam.
– Gondold csak meg – mondtam. – Gyorsan gondold meg, különben késő lesz. A haverjaid nem értek ide, mert lavina zúdult le. A rendőrség pedig legkevesebb két órán belül ideér. Világos? Na, mi a helyzet?
Caisa dugta be az ajtón a fejét, s ezt csipogta:
– Hozzak valamit? Mit óhajt?
– Menjen, menjen, Caisa! – mondtam. – Távozhat.
Hinkus hallgatott, s elmélyülten kutatgatott zsebében, majd elővett egy doboz gyufát, s rágyújtott. A nap rásütött. Arcán izzadtságcseppek jelentek meg.
– Melléfogtál, Füles – kezdtem. – Összekeverted a szezont a fazonnal. Mi a fenének akaszkodtál du Barnstockre-ra? Talán arra utasítottak, hogy őt tartsd szemmel? Mózesre, Mózesre kellett volna ügyelned! Nagy pancser vagy te, az isten is látja, én utcaseprőnek sem fogadnálak fel, nem hogy egy ilyen feladatot adjak... S a bandád nem felejt. Úgyhogy most, Füles...
Nem hagyta, hogy befejezzem a kioktatást. A biliárdasztal szélén ültem, egyik lábam a levegőben lóbáltam, a másikkal a padlóra támaszkodtam, cigarettáztam, s közben, én, tökkelütött fajankó, önelégülten bámultam a füstkarikákat a napfényben. Hinkus pedig tőlem két lépésre ült egy széken, hirtelen előrehajolt, elkapta lelógó lábam, teljes erőből maga felé rántotta s elfordította. Lebecsültem Hinkust, valljuk be, lebecsültem. Lerepültem a biliárdasztalról, s mind a kilencven kilómmal, képemmel, hasammal és térdemmel a padlóra vágódtam.
Arról, hogy ezután mi történt, csak sejtéseim vannak. Rövidesen, körülbelül egy perc múlva végleg magamhoz tértem, s rájöttem: a biliárdasztalnak támaszkodva, a padlón ülök, állam összetört, két fogam kilazult, homlokomról vér csorog a szemembe, jobb vállam pedig elviselhetetlenül sajog. Hinkus nem messze, ugyanígy összegörnyedve fetrengett, kezével átfogta fejét, fölöttünk pedig, mint a diadalittas Sárkányölő Szent György a legyőzött sárkány felett, úgy magaslott a vigyorgó, hős Simonet, kezében a leghosszabb és legnehezebb dákó maradványaival. Letöröltem homlokomról a vért, s felálltam. Támolyogtam. Legszívesebben lefeküdtem volna az árnyékba, s mindenről elfeledkeztem volna. Simonet lehajolt, felemelte a földről a pisztolyt, és átadta nekem.
– Szerencséje volt, felügyelő – jegyezte meg ragyogó arccal. – Még egy másodperc, és betöri a fejét. Hol találta el? A vállán?
Bólintottam. A lélegzetem elakadt, s képtelen voltam egy szót is kinyögni.
– Egy kis türelmet – mondta Simonet, s miután a dákó maradványát az asztalra hajította, kiszaladt az ebédlőbe.
Megkerültem a biliárdasztalt, s leültem az árnyékba úgy, hogy lássam Hinkust. Hinkus még mindig mozdulatlanul feküdt. Micsoda ördögi fickó, pedig hajói megnézed, a szél is elfújja... Igen, uraim, igazi gengszter, a legszebb chicagói hagyományok ápolója. S ugyan honnan kerülnek ilyen alakok a mi szépen elrendezett országunkba? Gondolják csak meg, hiszen Zgutnak ugyanannyi a fizetése, mint nekem. Be kellene aranyozni!... Előhúztam a zsebemből egy zsebkendőt, s óvatosan megnedvesítettem homlokomon a horzsolást. Hinkus felnyögött, forgolódni kezdett, megpróbált felülni. Még mindig a fejét fogta. Simonet visszatért egy korsó vízzel. Elvettem tőle a korsót, valahogy elvánszorogtam Hinkusig, s az arcába loccsintottam a vizet. Hinkus felnyögött, s egyik kezét elvette a feje búbjáról. A képe ismét zöldes színű lett, ezt azonban most természetesen a körülmények magyarázták. Simonet leguggolt Hinkus mellé.
– Remélem, nem lőttem túl a célon – jegyezte meg aggódva Simonet.
– Semmi vész, öregfiú, minden rendben lesz... – Felemeltem a kezem, hogy megveregessem a vállát, de felnyögtem a fájdalomtól. – Most mindjárt kezelésbe veszem.
– Elmenjek? – kérdezte Simonet.
– Nem, jobb, ha itt marad. Nehogy ő vegyen engem kezelésbe. Hozzon még vizet... ha elvesztené az eszméletét...
– És brandyt! – tette hozzá lelkesen Simonet.
– Helyes – értettem vele egyet. – Hamarosan rendbe hozzuk.
Simonet hozott még vizet és egy üveg konyakot. Szétfeszítettem Hinkus ajkait, s beletöltöttem egy fél pohárral tisztán. Magam is kiittam egy fél pohárral, szintén tisztán. Simonet, aki egy harmadik, tartalék pohárral is felszerelte magát, velünk ivott, a társaság kedvéért. Majd Hinkust a falhoz cibáltuk, nekitámasztottuk, a korsóból ismét lelocsoltuk vízzel, s kétszer képen töröltem. Erre kinyitotta a szemét, s hangosat sóhajtott.
– Még konyakot? – kérdeztem.
– Igen... – mondta rekedten.
Adtam neki még. Megnyalta a szája szélét, s határozottan ennyit mondott:
– Mit is mondott a hetvenkettes paragrafus c pontjáról?
– Majd meglátja – feleltem. Megrázta a fejét, s elfintorodott.
– Nem, ez nem megy. Az életfogytiglani így is biztosított számomra.
– Körözés alatt áll? – kérdeztem.
– Pontosan. Most csak egy dolog érdekel, hogy valamiképp elkerüljem a bitófát. Erre meg minden eshetőségem megvan; Olafhoz semmi közöm, ezt maga is tudja; akkor mi marad? Engedély nélküli fegyverviselés? Semmiség, s még be is kell bizonyítani, hogy viseltem ezt a fegyvert...
– Na és egy rendőrfelügyelő megtámadása?
– Hiszen éppen erről van szó! – mondta Hinkus, és óvatosan megtapogatta a feje búbját. – Szerintem szó sem volt itt támadásról, csupán őszinte, beismerő vallomást tettem még a hivatalos vizsgálat beindulása előtt. Mi a véleménye, séf?
– A beismerés még nem történt meg – emlékeztettem.
– Rögtön meglesz – felelte Hinkus. – Nos, főnök, megígéri ennek a fizikus-kémikusnak a jelenlétében? Megígéri a hetvenkettes c-t?
– Rendben – mondtam. – Vegyük kiindulási alapul azt, hogy személyes okokból italos állapotban verekedett. Vagyis te voltál italos állapotban, s én józanítottalak ki.
Simonet felröhögött.
– Hát én? – kérdezte.
– Maga pedig segített nekem. Rendben, elég a fecsegésből. Kezdd a mesét, Füles! S megnézheted magad, ha csak egy szót is hazudsz! Te szemét, majd kiütötted két fogam!
– Vagy úgy – felelte Hinkus. – A Bajnok zargatott ide. Hallott a Bajnokról? Már hogyne hallott volna...
Na lám. A Bajnok. Összehunyorítottam a szemem, s hirtelen megint nagy kedvem keveredett valahová, száz mérföldre elmenni innen, például, pecsétviaszszagú dolgozószobámba vagy fakókék tapétás ebédlőnkbe. Mi a fenének nem maradtam otthon? Megirigyeltem a jó öreg Zgut meséit – természet, úgymond, nyugalom, gyopárpálinka... Élveztem a nyugalmat. A Bajnok bizonyára a Kék Horogkereszthez tartozik, a Kék Horogkereszt pedig szinte majdnem bizonyosan a fehér szemű szenátor. Zavaros, fura idők járnak. Manapság sehogyan sem jössz rá: hol a politika, hol a bűnözés és hol a kormány? Ugyan mit tehet itt egy becsületes rendőr-tisztviselő? Rendben, tegye a becsületes rendőr-tisztviselő a maga dolgát.
– Tehát egy éve a bandánkhoz csapódott egy alak – folytatja Hinkus. – Hogyan érkezett hozzánk, nem tudtam, s most sem tudom. Nálunk Belzebubnak hívták. A legnehezebb és a legelképzelhetetlenebb ügyekben vett részt. Például ő fosztotta ki a 2. számú Nemzeti Bankot; emlékszik erre a kis akcióra? Vagy például kirámolt egy aranytömbökkel teli páncélautót; főnök, erre megint kell hogy emlékezzen... Egyszóval Belzebub szépen, tisztán dolgozott, egyszer azonban elhatározta, hogy szakít a szakmával. Miért – nem tudom, de a mi Belzebubunk olajra lépett. Minket pedig szorongatni kezdtek, erre a nyomába eredtünk. Elcsípni, becserkészni, majd jelt adni a Bajnoknak... Nos, én el is csíptem, ez az egész őszinte beismerésem.
– Úgy – mondtam. – No és ki itt nálunk a Belzebub?
– Itt, főnök, az már igaz, alaposan melléfogtam. Maga nyitotta fel a szemem, mert én ezt a bűvészt, du Barnstockre-ét gyanúsítottam. Először is: látom, hogy mindenféle mágikus trükköt, mutatványokat végez. Másrészt arra. gondoltam: ha Belzebub álcázni akarja magát, ugyan kinek álcázná? Hogy ne keltsen különösebb feltűnést... Világos, csakis bűvésznek!
– Valamit összezavarsz – mondtam. – Ami a trükköket illeti, az rendben. Azonban du Barnstockre és Mózes ég és föld. Az egyik sovány, magas, a másik kövér és zömök...
Hinkus legyintett.
– Különböző alakban láttam: kövérnek is, soványnak is. Senki nem tudja, valójában milyen. Főnök, ezt magának tudnia kellene. Hiszen Belzebub nem közönséges ember. Hatalma van a sötét erők felett...
– Elvetetted a sulykot, el bizony – figyelmeztettem.
– Ez igaz – értett egyet Hinkus. – Természetesen senki nem hiszi el, aki nem látta saját szemével... Például az a nőszemély, akivel utazgat, főnök, maga szerint kicsoda? Hiszen a saját szememmel láttam, ahogy felkapott egy széfet, és végigcipelte az épület párkányán. A hóna alatt. Apró, vézna kis teremtés volt akkor, szakasztott gyerek, tinédzser, olyanforma, mint a mi du Barnstockre-énk gyámolítottja... hanem a mancsai...
– Füles – jelentettem ki szigorúan –, elég volt a hazudozásból!
Hinkus újból legyintett, s már majdnem erőt vett rajta a csüggedés, azonban hamarosan felélénkült.
– Na rendben – mondta. – Tegyük fel, hogy hazudok. De hiszen én most, már elnézést, csupasz kézzel legyűrtem magát, főnök, pedig maga jól megtermett, ügyes férfi... gondolja tehát meg, ki tudott úgy összecsomagolni engem, mint egy csecsemőt, s az asztal alá dugni?
– Kicsoda? – kérdeztem.
– Hát ez a nő! Most már rájöttem, hogyan történt. A férfi felismert, megjegyzett magának. S amikor észrevette, hogy a tetőn ülök, s élve ebből a házból ki nem engedem, hát rám küldte ezt az... az ő... Hasonmásomként küldte hozzám... – Hinkus szemében megcsillant a félelem. – Szűzanyám, ülök ott, az a valaki pedig ott áll előttem, vagyis hogy én magam állok ott, meztelenül, mint aki megboldogult, üres szemüregekkel... Most sem értem, miért nem pusztultam el a félelemtől, nem bolondultam meg; magam sem értem. Iszom, de sehogy sem tudok berúgni, mintha a földet öntözném az itallal... Nyilván elhatározta: vagy megőrjít, vagy holttá rémiszt, hogy eltűnjek a szeme elől. Amikor azonban észrevette, hogy ebből nem lesz semmi, nos, akkor nem volt mit tennie, erőszakhoz folyamodott...
– És miért nem csapta magát egyszerűen fejbe? – érdeklődtem. Hinkus megrázta a fejét.
– Nem. Ezt nem teheti. Ha emberéletet olt ki, szertefoszlik minden varázsereje. Ezt mindnyájan tudjuk, de még menynyire! ... Hát lett volna ember, aki rászánta volna magát, hogy kilesse, ha nem így van?
– Na, tegyük fel – mondtam bizonytalanul.
Megint semmit sem értettem. Hinkus kétségkívül idegbeteg. Őrületében azonban volt valami sajátos logika. Eszelősségén belül minden összeállt, még az ezüst pisztolygolyók is beleillettek az általános képbe. S az egész valami sajátos módon összegabalyodott a valósággal. A 2. számú Nemzeti Bank széfje valóban a legrejtélyesebb módon tűnt el, “elpárolgott", ahogy kezüket széttárva a szakértők mondták, s az egyedüli, a helyiségből kivezető nyomok az épület párkánya felé tartottak. A páncélautó kirablásának szemtanúi pedig mintha összebeszéltek volna, makacsul, eskü alatt bizonygatták, hogy úgy kezdődött az egész, hogy egy ismeretlen férfi megragadta az autó alját, s feldöntötte a nehéz járművet... Az ördög tudja, hogyan értsük...
– Akkor viszont miért maradtak a szállóban? – kérdeztem. – Téged gúzsba kötöttek, ők pedig itt maradtak...
– Erről fogalmam sincs – ismerte be Hinkus. – Magam sem értem. Amikor reggel megláttam du Barnstockre-ét, magam is elképedtem. Hiszen azt gondoltam, réges-régen hűlt helyüket találom... Pfuj, természetesen nem Barnstockre-nak... De akkor még azt gondoltam, hogy Barnstockre... Egyébként Belzebub itt van, de hogy miért maradt itt, azt nem tudom. Talán mert a lavinán nem tud keresztüljutni. Mert varázsló ugyan, de nem mindenható úristen. Repülni például nem képes, ezt már pontosan tudjuk. S a falon sem tud átmenni... Igaz, hajói meggondoljuk, ez a nőszemély, vagy az ördög tudja, kicsoda, bármely lavinaomlást pillanatok alatt elhordana.
Simonet-hoz fordultam.
– Nos, mit szól ehhez a tudomány? Simonet arckifejezése meglepett. A fizikus nagyon komoly volt.
– Hinkus úr fejtegetéseiben legalább egy igen érdekes részlet található – jelentette ki. – Belzebubja nem mindenható. Érti, felügyelő? Ez nagyon fontos. S nagyon különös. Azt hihetnők, hogy ezeknek a rendkívül elmaradott és műveletlen embereknek a képzeletében nem léteznek törvények vagy korlátok.
– De vannak!
– No, tegyük fel, a Bajnokot aligha nevezhetjük elmaradottnak és műveletlennek – mondtam. – De született gazember. Fasiszta. Hitlerista. Nos, ez az alak pedig...
– Így igaz! – erősítette meg Hinkus. – A Bajnok ügyes fickó, tudja, hogyan kell viselkedni. A májusi zavargásokig szenátorokkal parolázott, fogadásokra járt, majdhogynem magához az elnökhöz... Na és most is... Pénze van. S nem sajnálja.
Hirtelen megakadt, félrefordította fejét, s hüvelykujját a szájába dugta. Vártunk egy ideig, majd Simonet megkérdezte:
– Voltaképp hogyan gyilkolták meg Olafot? Hinkus kihúzta szájából hüvelykujját, s határozottan kijelentette:
– Ezt nem tudom. Olafról semmit nem tudok, főnök. Becsületúristenemre. – A szívéhez szorította a kezét. – Csak annyit mondhatok, hogy Olaf nem a mi emberünk, s ha valóban Belzebub végzett vele, akkor nem értem... Belzebub nem ölhet meg embereket. Talán ellensége önmagának?
– Úgy, úgy, úgy – mondta Simonet. – De mégis, felügyelő, akkor hogyan gyilkolták meg Olafot?
Röviden előadtam neki a tényeket: a belülről bezárt ajtót, a kicsavart nyakat, a foltokat a halott arcán, a patikaszagot. Közben le nem vettem tekintetem Hinkusról. Hinkus hallgatott, összehúzta magát, szeme ugrándozott, végül könyörögve kért még egy korty italt. Világos volt, hogy mindez neki is új, s remegő félelemmel tölti el. Simonet pedig teljesen elkomorult. Tekintete valahol máshol járt, kivillantak széles, sárga fogai. Miután végighallgatott, halkan káromkodott egyet, de mást nem mondott. Gondolkodott.
Békén hagytam, és ismét Hinkussal kezdtem foglalkozni.
– Na és, Füles, hogyan bukkantál a Belzebub nyomára? Hiszen nem tudhattad előre, milyen alakot ölt... Hinkus önelégülten elmosolyodott.
– Mi ehhez is értünk – mondta. – S jobban, mint maguk, főnök. Először is: Belzebub mindenhová magával cipeli vasalt ládáját. Nekem tehát nem maradt más hátra, mint hogy megtudakoljam, merre tart ez a láda. Másodszor: számolatlanul szórja a pénzt. Annyit fizet, amennyit kihúz a zsebéből. S ahol megfordul, egyre csak róla beszélnek... Egyszóval kiszimatoltam, tudom a magam dolgát...
– Ráadásul állandóan ezzel a nőszeméllyel jár – mondtam töprengve.
– Nem – vetett ellent Hinkus. – Nem mindig van vele a nőszemély, főnök. Amikor akcióba indul, akkor húzza elő valahonnan... Na meg különben is, az nem nő, hanem valamiféle kísértet. Hová tűnik, amikor nincs vele, senki nem tudja.
Ekkor döbbentem rá, hogy én, a megbízható, tapasztalt rendőr-tisztviselő itt ülök, s teljes komolysággal értekezek egy meghibbant banditával mindenféle kísértetről, varázslókról és bűbájosokról. Bűntudatosan Simonet-ra pillantottam, s ekkor vettem észre, hogy a fizikus eltűnt, helyette a tulajdonos áll az ajtóban, az ajtófélfának dől, hóna alatt a winchester, s eszembe jutottak célzásai, beszélgetéseink a zombiról, megjelent előttem vastag, “sokatmondó" mutatóujja. Még jobban elszégyelltem magam, rágyújtottam, s tettetett szigorúsággal mondtam:
– Úgy. Erről elég ennyi. Azelőtt is láttad ezt a félkarút?
– Kicsodát? Á, azt, aki citromot rágcsált... Nem, most láttam először. Na és?
– Semmi – feleltem. – Mikor kellett volna megjönnie a Bajnoknak?
– Estére vártam... Most már értem... a lavina...
– Mi az istenre számítottál, te ostoba, amikor rám támadtál?!
– Mi mást tehettem volna? – védekezett bánatosan Hinkus. – Én ismert figura vagyok, az életfogytiglan amúgy is biztosítva van. Nos, ezért döntöttem így: elveszem a pisztolyt, leütöm azt, akit szükséges, magam pedig elindulok a hótorlaszhoz... Hiszen közben a Bajnok sem alszik, főnök. Nemcsak a rendőröknek van helikopterük...
– Hányan kell hogy jöjjenek a Bajnokkal?
– Nem tudom. Legalább hárman. Na, természetesen a legelszántabb fickók...
– Úgy – állapítottam meg. Nagyon nem tetszett ez az egész, azonban még ki kellett hallgatnom Mózest, s ezért így szóltam: – Na gyerünk, szaporán sorold fel mindazokat az ügyeket, melyekben Belzebub részt vett.
Hinkus készségesen, egymás után hajlítgatta be ujjait.
– A crymoni gyűjtőfogház – egy, a 2. számú Nemzeti Bank – kettő, az aranyszállító páncélkocsi – három... Menjünk tovább... a Grenheim levéltár, a wahli kiállítás...
– A Grenheim levéltár?
– Igen. Miért?
Erről az ügyről keveset tudtam, s valahogyan nem vártam, hogy a Bajnoknak köze van hozzá. Grenheim az 1945 után országunkban megbújt náci bűnösök gazdag adattárát gyűjtötte össze, az ügy kizárólag politikai jellegű volt, s nálunk a hivatalban meg voltak róla győződve, hogy a rablást Goldenwasser szenátor szervezte, jóllehet – szokás szerint – semmi bizonyíték nem volt ellene. De hogy a Bajnok... Egyébként ha figyelembe vesszük, hogy a Bajnok egyáltalán nem Bajnok, hanem Kürt Schwabach, nálunk megbújt egykori SS Hauptsturmführer... És mégis...
– Mi a pokolnak kellettek a Bajnoknak ezek az archív anyagok?
– Ezt nem tudom – mondta Hinkus, most már kétségkívül őszintén. – Én kis pont vagyok. – Hallgatott egy ideig. – Értse meg, ez politika. Sokunknak nem tetszik ez a politika, a Bajnokkal azonban aligha lehet vitatkozni.
– És hol voltál tavaly májusban? – kérdeztem. Hinkus elgondolkozott, valami eszébe jutott, majd ravaszul elvigyorodott, s megfenyegetett ujjával.
– Nem, főnök. Nem jön össze. A zavargásokban nem vettem részt. Egyszerűen szerencsém volt: akkor műtötték, így semmit nem tudok. Bizonyítani tudom...
Egy percig némán néztük egymást.
– Tagja vagy a Kék Horogkeresztnek?
– Nem – felelte. – Mi mindent láttam ebben a “horogkeresztben"! Politikával sose foglalkoztunk...
– Hát Belzebub tagja-e?
– Honnan tudnám? Hiszen mondom, mi politikával...
– Ki ölte meg Königet? Belzebub?
– Ugyan, miféle Königet? Á, azt a szakszervezeti vezetőt... Nem, nem Belzebub ölte meg. Éppen ellenkezőleg. Azt mondják, e miatt a König miatt ugrott egymásnak Belzebub meg a Bajnok. Én magam nem láttam, nem hallottam, a haverok mesélték, hogy a Bajnok állítólag Belzebubra akarta bízni ezt az ügyet. Belzebub azonban megmakacsolta magát. Hiszen számára a gyilkolás – az életébe kerül... Szó, ami szó, azt mondják, ekkor különböztek össze.
– Goldenwasser tudott Belzebubról?
Hinkus beharapta ajkát, a tulajra pillantott, s fojtott hangon így szólt:
– Tudja, főnök, kár ebbe belemenni. Ez nem a mi dolgunk. Én egy becsületes tolvaj vagyok, maga hekus, magunk között mi mindig meg tudunk egyezni, s amennyit rám sóznak, azt leülöm. Azonban jobb, ha ezekről az ügyekről minél kevesebbet tudunk. Semmi szükségünk erre, főnök. Veszélyes dolog. Nekem is, magának is. Sötét ügy.
A gazembernek igaza volt.
– Rendben, állj fel – mondtam, s nem kis nehézségek árán magam is felkeltem. – Menjünk, bezárlak.
Hinkus nyögdécselve és köhécselve szintén felállt. A hátsó lépcsőn kísértük le a tulajdonossal, hogy senkivel se találkozhasson. A konyhában mégis összeütköztünk Caisával, aki amint meglátott, felsikított, s elbújt a tűzhely mögé.
– Ne visíts, buta liba! – szólt rá szigorúan a tulajdonos. – Forralj vizet, hozzál kötést, jódot... Ide, Peter, az éléskamrába!
– Na ugye! – siránkozott Hinkus. – Fülest lakat alá csukják, ez a másik pedig szabadlábon mászkál, fütyül az egészre... Nincs ez így jól, főnök, ez nem igazság... Különben is megsérültem, a fejem is fáj...
Nem vitatkoztam vele, bezártam az ajtót, s zsebre vágtam a kulcsot. Töméntelen kulcs gyűlt már össze a zsebemben. Még néhány óra, gondoltam, s a szálló összes kulcsát itt cipelem magammal.
Aztán átmentünk az irodába, Caisa vizet és kötést hozott, a tulajdonos pedig nekilátott, hogy kezelésbe vegyen.
– Milyen fegyver van a szállóban? – kérdeztem tőle.
– Winchester, két sörétes vadászpuska. Pisztoly...
– Hát igen – mondtam. – Nem sok.
Sörétes puskák golyószórók ellen. Du Barnstockre válogatott gyilkosok ellen. Különben is aligha fognak időt pazarolni a lövöldözésre, ismerem a Bajnokot – lehajít a helikopterről valamilyen gyújtószerkezetet, s aztán a nyílt mezőn egyenként lepuffantanak minket, akár a verebeket...
– Míg fenn volt, bejött hozzám Mózes – közölte velem a tulajdonos, miközben a horzsolás környékén ügyesen bekötözte a homlokom. – Letett az asztalra egy zsák pénzt, egy zsákkal, nem túlzók, Peter, s azt követelte, hogy tüstént, a szeme láttára helyezzem el a széfben. Lám, úgy gondolja, ilyen körülmények között a vagyona komoly veszélyben forog.
– És maga? – kérdeztem.
– Itt egy kissé bakot lőttem – ismerte be a tulajdonos. – Nem kapcsoltam, s elfecsegtem neki, hogy a széf kulcsai magánál vannak.
– Köszönöm, Alec – jegyeztem meg keserűen. – Most aztán megkezdődik a hajsza a rendőrfelügyelő után...
Hallgattunk. A tulajdonos bekötözött, nagy fájdalmaim voltak, és hányinger környékezett. Ez a gazember bizonyára eltörte a kulcscsontomat. A rádió hörgött és recsegett, helyi híreket közvetített. A Palack Nyaka völgyénél lezúdult lavináról egy szó sem esett. Majd a tulajdonos egy lépést hátrált, s megszemlélte keze munkáját.
– No, elég tisztességes – állapította meg.
– Köszönöm – nyugtáztam.
Fogta a lavórt, s buzgón érdeklődött:
– Kit küldjék be magához?
– Menjen a pokolba! – utasítottam el. – Aludni akarok. Fogja a winchestert, üljön le a hallban, s lőjön mindenkire, aki ehhez az ajtóhoz közelít. Legalább egy órát aludnom kell, különben összeesek. Átkozott vámpírok! Rohadt kísértetek!
– Nincsenek ezüstgolyóim – emlékeztetett röviden a tulajdonos.
– Akkor lőjön ólomgolyókkal, az ördög vigye magát! S elég volt már a képzelődéseiből! Ez a banda az orromnál fogva vezet, maga pedig segít nekik... Van redőny az ablakon?
A tulaj letette a lavórt, némán az ablakhoz lépett, s leeresztette a vasredőnyt.
– Úgy – mondtam. – Rendben... Nem, a villanyt ne oltsa le. S még valamit, Alec. Küldjön fel valakit...Simonet-t vagy azt a fiatal lányt, Brunet-t... figyeljék az eget. Magyarázza meg nekik, hogy élet-halálról van szó. S amint megjelenik egy helikopter, riadóztassanak...
A tulajdonos bólintott, felvette a lavórt, s az ajtóhoz indult. A küszöbön megtorpant.
– Kíváncsi a tanácsomra, Peter? – kérdezte. – Az utolsóra.
– Nos?
– Adja nekik oda azt a bőröndöt, hordják el magukat vele, egyenest a pokolba, oda, ahonnét jöttek. Hát nem érti: ez az egyetlen dolog, ami itt tartja őket: a bőrönd...
– Világos – mondtam. – Ezt már tudom. Éppen ezért puffantom le ezüstgolyókkal azt a gazfickót, aki megpróbálja elvinni a bőröndöt. Ha találkozik Mózessel, ezt mondja meg neki. Ne szépítgesse a szavaimat. Végeztem! Menjen, és hagyjon békén.

15. FEJEZET

Minden bizonnyal szolgálati vétséget követtem el. Segítséget senkitől nem várhattam, a gengszterek pedig bármelyik pillanatban iderepülhettek. Csak arra számíthattam, hogy a Bajnoknak most már nem Belzebub a legfőbb gondja. Tegnap, miután rábukkant a hóomlásra, talán elvesztette a fejét, s a nagy sietségben ostobaságokat követett el – valami olyasmit, mint egy helikopterrablás a muri repülőtérről. Tudtam, hogy a rendőrség régóta figyeli ezt a banditát, különösképp a tavaly májusi puccs óta, s reményemnek volt némi alapja. Azonkívül képtelen voltam tovább lábon maradni. Ez az átkozott Füles megadta a kegyelemdöfést. Újságokat s mindenféle elszámolást terítettem a padlóra a széf elé, az íróasztalt az ajtóhoz húztam, én pedig a pisztolyt magam mellé helyezve lefeküdtem. Egy szempillantás alatt elaludtam, s amikor felébredtem, már elmúlt tizenkettő. Halkan, de makacsul kopogtak az ajtón.
– Ki az? – mordultam föl, és gyorsan a pisztoly markolata után nyúltam.
– Én vagyok – hallatszott Simonet hangja. – Nyisson ajtót.
– Mi az, helikopter?
– Nem. De beszélnünk kell. Nyisson ajtót.
Fogcsikorgatva felálltam, először négykézlábra, majd a széfbe kapaszkodva talpra álltam. Szörnyen sajgott a vállam. A kötés a szememre csúszott, az állam megdagadt. Felgyújtottam a villanyt, elhúztam az asztalt az ajtó elől, s elfordítottam a kulcsot. Majd a pisztolyt lövésre készen tartva hátraléptem.
Simonet ünnepélyes és buzgó képet vágott, jóllehet valami lelkesült izgalom is érződött viselkedésén.
– Ohó! Maga itt úgy bezárkózott, akár egy erődbe – jelentette ki. – Azonban téved, senki nem akar magára támadni.
– Ezt nem tudom – mondtam komoran.
– Magának fogalma sincs semmiről – mondta Simonet. – Míg az igazak álmát aludta, én maga helyett az összes munkát elvégeztem.
– Na ne mondja! – jegyeztem meg epésen. – Csak nem bilincselte meg már Mózest, s nem tartóztatta le segítőtársát?
Simonet elkomorodott.
– Erre semmi szükség – felelte. – Felügyelő, itt minden jóval bonyolultabb, mintsem gondolná.
– Csak ne kezdje nekem a vámpírokkal – kértem, s felültem a széf mellett az asztalra. Simonet elnevette magát.
– Szó sincs vámpírokról. És semmi misztikum. Inkább tömény tudományos fantasztikum. Felügyelő, Mózes nem ember. Ebben a tulajunknak igaza volt. Mózes és Luarvik nem földi lények, nem emberek,
– A Vénuszról érkeztek hozzánk – jegyeztem meg megértőén.
– Ezt nem tudom. Lehet, hogy a Vénuszról, lehet, hogy egy másik bolygóról, lehet, hogy egy velünk szomszédos térből... Erről nem beszélnek. A lényeg az, hogy nem emberek. Mózes már közel egy éve tartózkodik itt a Földön, A földi dolgokban persze képtelen eligazodni. Az első emberek, akikkel találkozott, gengszterek voltak. S felhasználták őt saját céljaikra... Végül azonban Mózes mindent megértett. S miután mindent megértett, elhatározta: tüstént megszökik, és ezt meg is tette. Luarvik olyan pilótaféle, aki a visszautazásukat vezérli. Tegnap éjfélkor kellett volna távozniuk. Este tíz órakor azonban baleset történt, valami felrobbant a szerkezetükben. Ennek következményeként zúdult le a lavina, s Luarvik kénytelen volt idegyalogolni... Felügyelő, segíteni kell nekik. Egyszerűen ez a kötelességünk.
Néztem, s csüggedten arra gondoltam: túl sok az őrült ebben a házban, íme, még egy dilinós.
– Röviden: mit kíván tőlem?
– Adja oda nekik az akkumulátort, Peter – mondta Simonet.
– Miféle akkumulátort?
– A bőröndben akkumulátor van. Energia a robotjaiknak. Olafot nem ölték meg. Ő egyáltalán nem élőlény. Robot. S Mózesné őnagysága is. Robotok, s azért van szükségük energiára, hogy működhessenek. A robbanás pillanatában energiaközpontjuk elpusztult, megszűnt az energiaszolgáltatás, és száz kilométeres körzetben az összes robotjuk veszélybe került. Egyesek idejében átkapcsoltak hordozható akkumulátorukra. Mózesné őnagyságát maga Mózes kapcsolta az akkumulátorra... Én pedig, ha emlékszik rá, halottnak hittem. Olaf azonban, ki tudja, miért, nem tudott kellő időben átkapcsolni...
– Aha – mondtam. – Nem volt ideje rá, s olyan ügyesen zuhant el, hogy kitekerődött a nyaka. Kicsavarodott, ugye, pontosan száznyolcvan fokra...
– Indokolatlanul élcelődik – jegyezte meg Simonet. – Náluk ez a haldoklás kísérőjelensége. Kicsavarodnak az álízületek, aszimmetrikusan megfeszülnek a műizmok... Hiszen még arra sem volt időm, hogy elmondjam: Mózesné őnagyságának szintén ki volt csavarodva a nyaka.
– No, jól van – mondtam. – Műizmok, álinak... Simonet, maga nem gyerek: a misztika és a fantázia eszköztárát felhasználva, bármely bűntényt megmagyarázhatunk, s a magyarázat mindig logikus lesz.
– Vártam, hogy ezt válaszolja, Peter – mondta Simonet. – Mindezt roppant könnyű ellenőrizni. Adja nekik oda az akkumulátort, s ők a maga jelenlétében bekapcsolják Olafot.
– Nem megy – vágtam rá azonnal.
– Miért? Nem hisz nekik? Hát ajánlanak fel bizonyítékot.
Szerencsétlen, bepólyázott fejemhez kaptam. Miért is hallgatom ezt a szószátyár fickót? Legszívesebben adnék neki egy puskát, s mint törvénytisztelő, derék honpolgárt felkergetném a tetőre. Mózesékat pedig bezárnám a pincébe. A két Barnstockre-ét és Caisát szintén. S tartani fogjuk magunkat.
– Nos, miért hallgat? – kérdezte Simonet. – Nincs mit mondania?
Nekem azonban volt mit mondanom.
– Én nem vagyok tudós – kezdtem lassan. – Rendőrtisztviselő vagyok. Túlságosan sok hazugság fonódik e köré a bőrönd köré... Várjon csak, ne szakítson félbe. Én sem szakítottam félbe magát. Sőt érdeklődéssel hallgattam. Kész vagyok elhinni az egészet. Tessék. Elhiszem, hogy Olaf és ez a nőszemély robot. Annál rosszabb. Szörnyű fegyver a gengszterek kezében egy hűséges szolga. S ha megtehetném, szíves örömest kikapcsolnám Mózesné őnagyságát is. Maga pedig nekem, a rendőrnek azt javasolja, hogy adjam vissza a gengsztereknek bűneszközeiket? Tudja, mit jelent ez?
Simonet zavarodottan megpaskolta feje búbját.
– Figyeljen ide – mondta. – Ha ránk törnek a gengszterek, mindnyájunknak vége. Hiszen maga, ugye, hazudott a postagalambokról? Nem számíthatunk a rendőrségre. Ha viszont segítünk Mózesnak és Luarviknak, hogy megszökhessenek, legalább a lelkiismeretünk tiszta lesz.
– A magáé tiszta lesz – jegyeztem meg. – Én viszont a lelkem mélyéig bemocskolom magam. Egy rendőr, aki saját kezével segít a banditáknak menekülni.
– Nem banditák! – kiáltotta Simonet.
– Rosszabbak a banditáknál! – mondtam. – Tudja, hogy ők rabolták ki a Grenheim archívumot? Mi az, maga a nácikat védelmezi?
– Mindent tudok – magyarázta Simonet. – Mózes mindent elmondott. A Bajnok Goldenwasser szenátor jobbkeze, rohambrigádjainak főnöke. Tavaly nyáron, amikor ez a csirkefogó kiagyalta a puccsot, a Bajnok a puccs egyik fő szervezője volt, a katonák majdnem elcsípték, ekkor azonban beavatkozott Mózes. Mert egy kukkot sem értett a mi dolgainkból... és most sem ért... Úgy vélte, ez nem puccs, hanem népfelkelés, megmentette a Bajnokot és még két gazfickót, önmagát pedig meggyőzte, hogy a földiek krémjével, az emberiség színe-javával van dolga... Nos, ekkor akaszkodtak rá, akár a kullancsok...
– Ezt majd a bíróság tisztázza – feleltem hidegen. Simonet hátradőlt a karosszékben, s hunyorogva nézett rám.
– Maga viszont, Glebski felügyelő, tökkelütött hülye – mondta. – Ezt nem vártam magától.
– Vigyázzon, mit beszél! – szóltam rá. – Menjen, s törődjék a saját dolgával. Mi a mai programja? Talán érzéki gyönyörök?
Simonet beharapta az ajkát.
– Íme nesze neked az első kapcsolatteremtés – dünnyögte. – Két világ találkozása. Lám, ki tudja, honnét, iderepülnek a Földre, s gengszterekkel találkoznak, azután pedig a törvény olyan őrével, mint maga, Peter.
– Ne őrjítsen meg, Simonet! – mordultam rá dühösen. – Menjen innen. Untat.
Felállt, s az ajtóhoz lépett. Fejét lehorgasztotta, háta összegörbedt. A küszöbön megállt, félig visszafordult, s ezt mondta:
– Ezt még megbánja, Glebski. Szégyellni, borzasztóan szégyellni fogja magát.
– Lehetséges – válaszoltam szárazon. – Ez az én dolgom... Mellesleg tud fegyverrel bánni?
– Igen. 
– Ez derék. Kérjen a tulajdonostól fegyvert, s menjen fel a tetőre. Lehetséges, hogy hamarosan mindnyájunknak fegyvert kell használnunk.
Simonet szótlanul távozott. Óvatosan megsimogattam dagadt vállam. Szép kis szabadság! S mi lesz a vége – fogalmam sincs. Az ördögbe, csak nem valóban idegen világból érkezett jövevényekkel van dolgunk? Nagyon is jól egyezik minden... “Szégyellni fogja magát..." Nos, könnyen lehet... De mit tegyek? Nekem voltaképp mindegy, jövevények-e vagy sem. Hol van az megírva, hogy a jövevényeknek joguk van bankokat rabolni, kormányellenes összeesküvésekben részt venni? A földlakóknak tilos, nekik pedig, látják, lehetséges... Rendben. Mégis, mit tegyek?
Mindenesetre leemeltem a telefonkagylót. Süket. Halotti csönd. Mégiscsak nagy marha ez az Alec. Veszély esetére nem szerelt fel jelzőberendezést. Egy kufár, neki csak az a fontos, hogy minél több pénzt pumpáljon ki az ügyfeleiből.
Ismét kopogtak, és ismét sietve a parabellum után nyúltam. Ezúttal maga Mózes úr tisztelt meg figyelmével – maga a szellem, a Vénusz-lakó, a vén kecske, aki soha nem válik meg a kezében tartott korsótól.
– Üljön le az ajtónál – utasítottam. – Tessék a szék.
– Állhatok is – recsegte Mózes, s bizalmatlanul méregetett.
– A maga dolga – jelentettem ki. – Mit akar? Még mindig szerepet játszva, hörpintett a korsóból.
– Milyen bizonyítékokra van még szüksége? – kérdezte. – Ön a vesztünkre tör. Ezt mindenki világosan látja. Mindenki, csak maga nem. Mit kíván tőlünk?
– Akárkik is önök, elkövettek egy sor bűntettet. S felelni fognak értük.
Mózes az orrán keresztül hangosan beszívta a levegőt, s leült a székre.
– Csupán egy éve vagyok a Földön – kezdte. – S csupán két hónappal ezelőtt értettem meg, hogy árulóknak és gyilkosoknak segédkezem. Igen, segítettem nekik. Széfeket nyitottam fel, bankokra támadtam, aranyszállítmányokat raboltam. Segítettem – nekik kirabolni az archívumot. Bűnözőket mentettem meg az igazságszolgáltatás elől. Higgye el, fogalmam sem volt, mit teszek. Úgy véltem, hogy ezek a gengszterpolitikusok és politikus-gengszterek a társadalmi igazságosságért folytatnak harcot. Goldenwasser szenátort a forradalmárok vezérének hittem, azonban kiderült, hogy vad embergyűlölő, és a pénzmágnások lakája. Hősnek véltem a Bajnokot, akiről bebizonyosodott, hogy tucatnyi országban asszonyok és gyermekek kínzását szervezte meg, s az önök országában politikai gyilkosságokat kezdeményezett. Füles és barátai pedig... Hiszen az eszme harcosainak hittem őket. Megértem, hogy a hibáim sokba kerültek önöknek, de aligha értettem mindent... Az első adandó alkalommal elmenekültem, S ha nincs ez az átkozott baleset, már régen nem lennék itt. És semmiféle gyilkosság nem lett volna... Esküszöm, hogy jóvátesszük mindazokat a károkat, melyeket itt-tartózkodásom okozott. Egy részét már én is jóvátehetem; kész vagyok átadni a Nemzeti Bank egymillió koronányi bankjegyét. Ez minden, amit sikerült elragadnom a Bajnoktól. A többit az államuk aranyban, színtiszta aranyban kapja meg. Már küldtem kormányuknak egy részletes feljegyzést Goldenwasser szenátor undorító tevékenységéről, ami most már világos előttem... Mit kíván még?
Néztem, s rosszul éreztem magam. Rosszul éreztem magam, mert együttéreztem vele. Szemtől szemben ültem egy valóságos" bűnözővel, hallgattam, s együttéreztem vele. Olyan volt az egész, mintha a szemem káprázna, s hogy megszabadulhassak tőle, szárazon megkérdeztem:
– Maga piszkította be az asztalomat, s ragasztotta rá az üzenetet?
– Igen. Féltem, hogy lefújja a huzat a papírlapot.
– Az aranyóra?...
– Szintén az én művem. S a browning is. Szükségem volt rá, hogy elhiggye, s érdeklődni kezdjen Hinkus után, és letartóztassa.
– Nagyon ügyetlenül intézte – mondtam –, épp az ellenkezőjét érte el.
– Igen? – csodálkozott Mózes. – Nos, ez várható volt. Alkalmatlan vagyok az efféle ügyekre...
Ismét elöntött az együttérzés hulláma, s ismét megpróbáltam feldühíteni magam. 
– Maga mindenben olyan ügyetlen, Belzebub úr – mondtam. – A robotjai nem robotok, hanem amolyan szexuális neurotikusok, s maguk, egy másik világ küldöttei, inkább közönséges gazemberekre hasonlítanak, Mózes. Gazdag, határtalanul arcátlan gazemberekre. Ráadásul még iszákosokra.
Mózes hörpintett a korsóból.
– Vagyis azt akarja mondani, hogy a mi robotjaink túlságosan hasonlítanak az emberekre? – kérdezte. – Nos, ezeknek a robotoknak a magatartás-sztereotípiája a megfelelő társadalmi csoport átlagképviselőjének a magatartás-sztereotípiájának felel meg... – Ismét hörpintett a korsóból. – Ami engem, illet, felügyelő, én visszataszító álarcot választottam magamnak; sajnos, igazi mivoltomban nem mutatkozhatom ön előtt. Sajnos, mert ezt aligha élném túl. Mózes úr, akit ön maga előtt lát – szkafander. Mózes úr, akit ön hall – beszélő gép. Lehet azonban, hogy mégis meg kell kockáztatnom önmagam felfedését; ezt a lehetőséget azonban a legvégére hagyom. Ha kiderül, hogy végképp lehetetlen meggyőzni önt, akkor megkockáztatom. Ez számomra a majdnem biztos halált jelenti, de akkor ön talán legalább Luarvikot elengedi. Neki igazából semmi köze az egészhez... Ekkor végleg dühbe gurultam.
– Hová engedem el?! – üvöltöttem fel. – Ha magának el kellett volna mennie, már régen megteszi! Elég a hazudozásból, az igazat mondja: mi ez a bőrönd? Mi van benne? Maga egyre azt hajtogatja, hogy jövevények. Én viszont hajlok arra, hogy maguk egyszerűen egy külföldi kémbanda tagjai, akik elraboltak egy értékes berendezést...
– Nem! – mondta Mózes. – Nem! A helyzet egészen más. Az állomásunk tönkrement, csupán Olaf tudja megjavítani. Ő az állomás robotfelügyelője, érti? Mi természetesen már réges-régen elmentünk volna, de ugyan hová mennénk? Olaf nélkül teljesen tehetetlenek vagyunk, Olaf pedig ki van kapcsolva, s maga nem adja ide az akkumulátort! 
– Már megint hazudik! – csattantam fel. – Hiszen ha jól értettem, Mózesné őnagysága szintén robot! Neki, ha jól értettem, szintén van akkumulátora...
Lehunyta szemét, s oly határozottan csóválta fejét, hogy ajkai beleremegtek. 
– Olga közönséges használati tárgy. Hordár, kubikos, testőr... Valóban nem érti, hogy képtelenség egy és ugyanazon hajtóanyaggal táplálni... nem is tudom... például egy robusztus traktort meg egy repülőgépet? ... Hiszen ezek különböző rendszerek...
– Magának mindenre van válasza – mondtam komoran. – Én azonban nem vagyok szakember. Egyszerű rendőr vagyok. Nincs felhatalmazásom, hogy vámpírokkal és idegen bolygólakókkal folytassak tárgyalásokat. Az a kötelességem, hogy a törvény kezére juttassam önöket; – nos, ez minden. Akárkik legyenek is önök, országom területén tartózkodnak, s országon! törvénykezésének vannak alávetve. – Felálltam. – Ettől a perctől kezdve vegye úgy, hogy le van tartóztatva, Mózes. Nem szándékozom bezárni magát, sejtem, hogy értelmetlen lenne. De ha szökni próbál, lőni fogok. S emlékeztetem rá: minden, amit ettől a perctől kezdve mond, bizonyítékul szolgálhat maga ellen a bíróság előtt.
– Úgy – mondta rövid hallgatás után. – Az én ügyemet elintézte. Hát legyen. – Hörpintett a korsóból. – Luarvik viszont miben bűnös? Hiszen semmi vádja nem lehet ellene... Zárjon be engem, s adja oda a bőröndöt Luarviknak. Hadd meneküljön meg legalább ő…
Ismét leültem.
– Megmenekül... Mit jelent az, hogy megmenekül? Miért annyira biztos benne, hogy a Bajnok utoléri magukat? Lehet, hogy már réges-rég a lezúdult hó alatt hever... Lehet, hogy már elcsípték... Ha maguk valóban ártatlanok, várjanak egy-két napot. Megérkezik a rendőrség, s én átadom magukat a hatóságoknak.
Ajka ismét remegni kezdett.
– Nem jó, nem megy. Először is nincs jogunk szervezett kapcsolatba lépni. Én itt csupán megfigyelő vagyok. Számtalan hibát követtem el, ezek azonban mind helyrehozhatók… Az előkészítetlen kapcsolatteremtés mind az önök, mind a mi viliágunk számára a legszörnyűbb következményekkel járhat... Azonban nem is ez a legfontosabb most, felügyelő. Luarvik miatt nyugtalankodom. Nem kondicionálták az önök viszonyaihoz, nem gondolták, hogy egy napnál többet kell töltenie a bolygójukon. Ráadásul megsérült a szkafandere, hiszen látja: nincs karja... Már dolgozik benne a méreg... óráról órára gyöngül...
Összeszorítottam a fogam. Igen, mindenre volt válasza. Nem tudtam mibe belekötni. Még egyszer sem tudtam sarokba szorítani. Minden kifogástalanul logikus. Kénytelen voltam elismerni, ha nem ezekről a szkafanderekről, kapcsolatteremtésről és álizmokról lett volna szó, ezek a bizonyítékok teljesen kielégítettek volna. Szánalmat éreztem, és már hajlottam arra, hogy engedek...
Való igaz. Jogilag megalapozott követeléseim csupán Mózessel szemben voltak. Luarvik a forma szerint ártatlan volt, noha lehetett volna bűntárs is, efölött azonban még szemet hunyhattam volna... Na rendben, bezárom Mózest és... Hogyhogy és? Odaadjam Luarviknak a készüléket? Mit tudok erről a készülékről?
Ha félretesszük a szavakat, függetlenül attól, hogy igazak vagy sem – két cáfolhatatlan ténnyel állunk szemben. A törvény megköveteli, hogy a körülmények tisztázásáig feltartóztassam ezeket az embereket... Nos, ez az első tény. De itt a második is: ezek az emberek el akarnak menni. Nem fontos, hogy valójában mi elől menekülnek – a törvény, a gengszterek, az idő előtti kapcsolat elől... El akarnak menni, íme, a két tény, mely tökéletesen szemben áll egymással...
– Menjen – mondtam Mózesnek. – S küldje ide Luarvikot.
Mózes nehézkesen felemelkedett s kiment. Rákönyököltem az asztalra, s a fejemet a kezemre támasztottam. A parabellum kellemesen hűtötte jobb arcomat. Egy pillanatig arra gondoltam, hogy most úgy cipelem mindenhová magammal ezt a pisztolyt, mint Mózes a korsóját. Nevetséges voltam. Elképzelni is szörnyű lenne, hogy miket mesélnének a hivatalban erről a történetről. Szellemvadász, jövevénycserkész... Rendben. Hinkust mindenesetre elcsíptem. És Mózest sem engedem el. Hadd nevessenek, de Mózest nem engedem el. Hadd nevessenek, de a 2. számú Nemzeti Bankra, a páncélautóra és még számtalan egyéb titokra fény derül... Úgy bizony. Nevessetek, az ördögbe is, nevessetek... S ha ebbe a politika is bele van keverve, én egyszerű rendőr vagyok, a politikával foglalkozzanak azok, akikre tartozik...
Az ajtó megnyikordult, összerezzentem. Azonban nem Luarvik volt. Simonet és a tulajdonos léptek be. A tulajdonos elém tett egy bögre kávét, Simonet pedig elvett a faltól egy széket, s leült velem szemben. Úgy láttam, egy kissé lefogyott, s arca megsárgult.
– Nos, felügyelő, mit talált ki? – kérdezte.
– Hol van Luarvik? Luarvikot hívattam.
– Luarvik nagyon rosszul van – mondta Simonet. Mózes valamilyen kezelést ad neki. – Kellemetlenül elvigyorodott. – Maga tönkreteszi őt, Glebski, s ez nagy disznóság. Igaz, én csupán két napja ismerem magát, de sehogy sem vártam volna, hogy kiderül: egy aranyozott gombokat viselő madárijesztővel állok szemben.
Szabad kezemmel megragadtam a csészét, az arcomhoz emeltem, majd visszahelyeztem az asztalra. Képtelen voltam több kávét inni. Már hányinger környékezett a kávétól.
– Hagyjon. Maguk mind üres fecsegők. Alec a saját üzletére gondol, maga pedig, Simonet, egyszerűen egy értelmiségi, aki szabadságát tölti...
– Na és maga? – mondta Simonet. – Maga mire gondol? Újabb csingilingit szeretne az egyenruhájára? Kicsinyes rendőrkopó! Egy szép napon a sors odavetett maga elé egy zsíros falatot. Életében először és utoljára. Valóban fontos döntést hozhatna, maga pedig úgy viselkedik, mint egy utolsó fafejű...
– Fogja be a száját! – szóltam rá fáradtan. – Hagyják abba az üres fecsegést, s legalább egy percig gondolkodjanak el. Látom, maguknak fogalmuk sincs a törvényről. Azt képzelik, hogy külön törvény van az emberek s egy másik a vámpírok számára. De hagyjuk a fenébe! Legyenek inkább jövevények. Legyenek ártatlanul félrevezetettek... A nagy kapcsolat... Világok barátsága és a többi... A kérdés: mit művelnek nálunk a Földön? Mózes maga vallotta be, hogy megfigyelő. Mit figyel meg voltaképp? Ne vigyorogjon, ne vigyorogjon... Mi itt fantasztikus dolgokkal foglalkozunk, a fantasztikus regényekben pedig, amennyire emlékszem, a jövevények a Földön kémkednek, s inváziót készítenek elő. Véleményük szerint egy ilyen helyzetben mit kell nekem, aranygombos hivatalnoknak tennem? Teljesítsem a kötelességemet, vagy nem?...
Simonet rám meredt, és némán vigyorgott. A tulajdonos az ablakhoz lépett, s felhúzta a redőnyt. Rápillantottam.
– Miért csinálta ezt?
A tulajdonos nem válaszolt azonnal. Arcát az ablaküveghez tapasztva, az eget fürkészte.
– Csak nézelődöm, Peter – mondta lassan, meg sem fordulva. – Várok, Peter, várok... Utasíthatná azt a fiatal lányt, hogy jöjjön vissza a házba. Ott fenn a havon valóságos céltábla...
A parabellumot az asztalra helyeztem, két kézbe fogtam a csészét, s szemem lehunyva ittam néhány kortyot. Valóságos céltábla... Mi itt mindnyájan valóságos céltáblák vagyunk. Na, semmiség, talán megússzuk... Hirtelen éreztem, hogy erős kezek ragadják meg hátul a könyökömet. Kinyitottam a szemem, s megráztam magam. A fájdalom olyan éles volt a kulcscsontomban, hogy majdnem elvesztettem az eszméletemet.
– Semmiség, Peter, semmiség – mondta gyöngéden a tulajdonos. – Tűrjön egy kicsit.
Simonet gondterhelt és bűntudatos képpel már a saját zsebébe gyömöszölte a parabellumot.
– Árulók! – kiáltottam meglepetten.
– Nem, nem, Peter – mondta a tulaj. – De okosnak kell lenni. Nem csupán törvénnyel él az ember lelkiismerete.
Simonet óvatosan oldalról hozzám lépett, s megtapogatta a zsebemet. Megcsörrentek a kulcsok. A szörnyű fájdalmat várva már előre elöntött a veríték, s megpróbáltam teljes erőmből kiszabadítani magam. Ez semmi eredménnyel nem járt, s amikor magamhoz tértem, Simonet már kezében a bőrönddel, kifelé lépdelt a szobából. A tulajdonos még mindig szorította könyökömet, s nyugtalanul ezt kiáltotta utána:
– Siessen, Simonet, siessen, rosszul van!... Szólni próbáltam, a torkom azonban elfulladt, s csupán hörögni tudtam. A tulajdonos aggodon fölém hajolt.
– Uramisten, Peter – mondta –, mi van magával?!
– Banditák... – hörögtem. – Én magukat letartóztatom...
– Igen, igen, természetesen – értett egyet megadón a tulajdonos. – Maga mindnyájunkat letartóztat, és helyesen teszi, csak tűrjön még egy kicsit, ne ugráljon... hiszen nagy fájdalmai vannak, s én most úgysem engedem el...
Igen, nem ereszt el. Már korábban is észrevettem, hogy erős, akár egy medve, azonban ilyen acélos szorítást mégsem vártam tőle. Hátradőltem a szék támlájára, s többé nem ellenkeztem. Kavargóit a gyomrom, tompa közöny lett úrrá rajtam. S valahol a lelkem legmélyén gyöngén pislákolt a megkönnyebbülés – a helyzet többé nem tőlem függött, a felelősséget mások vállalták magukra. Úgy tűnik, újból elvesztettem az eszméletemet, mert váratlanul a padlón tértem magamhoz, a tulajdonos pedig mellettem térdelt, jéghideg nedves ronggyal borogatta homlokomat. Alig nyitottam ki a szemem, az ajkamhoz emelte egy üveg száját. Nagyon sápadt volt.
– Segítsen felülnöm – kértem.
Vonakodás nélkül engedelmeskedett. Az ajtó tárva-nyitva volt, hideg húzott be, izgatott hangok hallatszottak, majd valami puffant, reccsent. A tulajdonos fájdalmasan elfintorodott.
– Az az átkozott láda! – mondta fojtott hangon.
Az ablak alatt Mózes hangja harsant emberfeletti erővel:
– Mindenki kész?! Előre!... Isten veletek, emberek! A viszontlátásra! Viszontlátásra az igazi találkozásig!
Simonet érthetetlenül utánuk kiabált valamit, majd szörnyű moraj és fütyülés rezegtette meg az ablaküveget. Csönd lett. Felálltam, és az ajtóhoz léptem. A tulajdonos körülöttem sürgölődött, széles képe sápadt és püffedt volt, akár a vatta, homlokán veríték csordogált. Hangtalanul mozgatta ajkát – nyilván imádkozott.
Kiléptünk az üres hallba, melyen fagyos szél süvített végig, s a tulajdonos ezt dünnyögte: “Gyerünk, Peter, menjünk ki a szabadba, friss levegőre van szüksége..." Ellöktem, s a lépcsőhöz indultam. Futólag kaján örömmel állapítottam meg, hogy a bejárati ajtót tokostul kitépték. A lépcsőn, rögtön az első lépcsőfokokon rosszul lettem, s belekapaszkodtam a korlátba. A tulajdonos próbált támogatni, azonban egészséges vállammal odább löktem, s ezt mondtam: “Menjen a pokolba, hallja?!" Erre eltűnt. A korlátba kapaszkodva, lassan felkúsztam a lépcsőn, elhaladtam a rémülten a falhoz tapadó Brunet mellett, feltámolyogtam az emeletre, s bebotorkáltam lakosztályomba. Olaf szobájának az ajtaja tárva-nyitva volt, a helyiség üres, a csípős patikaszag szétterjedt az egész folyosón. Csak jussak el a heverőig, gondoltam. Csak eljussak a heverőig, s ledőlhessek... Kiáltást hallottam.
– Ott vannak! – üvöltött fel valaki. – Késő! Késő!
A hang elakadt. Lent a hallban lépések dübörögtek, valami lezuhant, s hirtelen távoli, egyenletes zúgást hallottam. Megfordultam, s botladozva a padlásfeljáróhoz igyekeztem...
A széles hómező kitárult előttem. Hunyorogtam a ragyogó napfénytől, majd felfedeztem két, tökéletesen egyenes, kékes színű sínyomot... A nyomok a fogadótól ferdén észak felé vezettek, s ott, ahol véget értek, a fehér havon megláttam a menekülők világosan kirajzolódó alakját. Kiváló a szemem, jól kivehettem őket, s ez volt a legvadabb s legképtelenebb látvány, amit valaha is láttam.
Elöl száguldott Mózesné őnagysága, egy hatalmas fekete ládával a hóna alatt, vállán pedig ott trónolt súlyosan maga az öreg Mózes. Jobbra és kissé távolabb, egyenletes sífutó lépésekkel száguldott Olaf, Luarvikkal a hátán. Lobogott a szélben Mózesné őnagysága bő szoknyája, lebegett Luarvik üres kabátujja. Gyorsan, hihetetlenül gyorsan vágtattak, oldalvást pedig, útjukat keresztezve, egy helikopter közelgett, légcsavarjai és üvegablakai csillogtak.
Az egész völgyet erős, egyenletes zúgás töltötte be, a helikopter lassan, ráérősen ereszkedett lefelé, elrepült a menekülők fölött, utolérte őket, visszafordult, egyre lejjebb ereszkedett, azok pedig továbbvágtattak sebesen a völgyben, mint akik se nem látnak, se nem hallanak. S ekkor az egyhangú, erőteljes zúgásba új hang vegyült, szaggatott, dühödt ropogás, a menekülők szétrebbentek, majd Olaf elzuhant, s mozdulatlanul fekve maradt a hóban, majd Mózes is a hóba bukfencezett, Simonet közben a gallérom rángatta, s ezt zokogta a fülembe: “Látod? Látod? Látod?..." A helikopter ezután lebegni kezdett a mozdulatlan testek felett, lassan leereszkedett, s mindnyájukat eltakarta előlünk azokat, akik mozdulatlanul hevertek, s azokat, akik még kúszni próbáltak... A légcsavar hóförgeteget kavart, a csillogó fehér felhő púpként emelkedett ki a szürke, meredek sziklák-hátteréből. Ismét felcsattant a géppuska dühödt ropogása, Alec leguggolt, s tenyerével eltakarta a szemét, Simonet pedig zokogott, s egyre ezt kiabálta: “Ezt akartad! Megkaptad a magadét, ostoba fajankó, gazember!"
A helikopter ugyanolyan lassan felemelkedett a hófelhőből, s ferdén felszállt, az ég áttetszőén kék távolába veszett, s eltűnt a hegygerincen túl. Ekkor lent bánatosan és panaszosán felnyüszített Lale.

EPILÓGUS

Több mint húsz esztendő telt el azóta. Immár egy éve, hogy nyugdíjaztak. Unokáim vannak, s néha elmesélem a gyerekeknek ezt a történetet. Igaz, az én előadásomban mindig szerencsés véget ér: a jövevények szerencsésen hazatérnek csillogó rakétájukon, a Bajnok bandáját szerencsésen elcsípi az idejében érkező rendőrség. A jövevények kezdetben a Venusra tértek haza, azonban amikor az első expedíciók leszálltak a Venuson, kénytelen voltam áthelyezni Mózes urat a Pásztor csillagképbe. Mellesleg, ez nem lényeges.
Vegyük először a tényeket. A Palack Nyakát két nap múlva szabadították fel. Kihívattam a rendőrséget, átadtam nekik Hinkust, egymillió-száztizenötezer koronát s részletes jelentésemet. A nyomozás azonban, meg kell vallani, eredménytelenül ért véget. Igaz, az összetaposott hóban több mint ötszáz ezüstgolyót találtak, azonban a Bajnok helikoptere, mely felszedte a holttesteket, nyomtalanul eltűnt. Néhány hét múlva egy házaspár egy síkiránduláson, nem messze a mi völgyünktől, látta, amint egy helikopter belezuhant a Háromezer Szűz Tavába. Megindult a kutatás, de semmi érdekeset nem tudtak felfedezni. Mint ismeretes, a tó helyenként négyszáz méter mély, csupa jég, a meder felszíne állandóan változik. A Bajnok nyilván elpusztult, legalábbis az alvilágban többé nem jelentkezett. Hinkusnak köszönhetően, aki sietett mentem az irháját, a banda egy részét elcsípték, másik része szétszóródott Európában. A nyomozás során elfogott gengszterek semmi lényegessel nem egészítették ki Hinkus vallomását – mindnyájan meg voltak róla győződve, hogy Belzebub varázsló, sőt talán maga az ördög, s hogy egykori főnökük elpusztult, mert ez a falat megakadt a torkán. Simonet meg volt győződve, hogy az egyik robot még a helikopterben magához tért, s utolsó energiájával mindent összetört, amit elért. Nagyon is lehetséges, s ha így van, nem irigylem Bajnokot élete utolsó perceiért...
Goldenwasser természetesen megúszta. Egy Hauptsturmführerrel több vagy kevesebb – számára ennek nem volt jelentősége. Annál kevésbé, mivel a Gernheim archívum nyomtalanul eltűnt, Mózes bejelentése pedig teljesen hatástalan maradt. Nagyon különös nyelven íródott, nagyon furcsa körülményekre hivatkozott, s ahogy én hallottam, úgy vélték, egy őrült lázálma. Különösen a bulvársajtóban a jövevények körül felvert hűhó hátterében. Goldenwassernak talán eszébe jutottak az Oroszországban és Franciaországban, Lengyelországban és Görögországban agyonlőttek hullái s a halott König, fekete lyukkal az orrnyerge felett s a többi halott?... Aligha.
Simonet e kérdés fő szakértője lett. Bizottságokat hozott létre, újságokba, folyóiratokba írt, fellépett a televízióban. Senki nem vette azonban komolyan. A bizottságok, igaz, működtek, mindnyájunkat, még Caisát is szemtanúként kihallgattak, azonban igazi, komoly támogatást Simonet nem kapott. Ahogy tudom, a tudományos folyóiratok egyetlen sort sem közöltek az eset kapcsán. A bizottságok feloszlottak, újból megalakultak, anyagaikat a hatóság hol titkosnak nyilvánította, hol váratlanul széles körben közzétette, tucatjával, százával rajzoltak az ügy körül a kontárok; megjelent néhány, hamis tanúk meg gyanús szemtanúk által írt brosúra, s mindez azzal végződött, hogy Simonet magára maradt egy csapat rajongóval – fiatal tudósokkal és egyetemi hallgatókkal. Néhány sziklamászó túrát tettek a Palack Nyaka körzetében, próbálták meglelni az. elpusztult állomás maradványait. Az egyik túra során Simonet elpusztult. Végül semmit sem találtak.
A fenti események többi résztvevője mind a mai napig él. Nemrég olvastam arról, hogyan ünnepelték az Illuzionisták Nemzetközi Társaságában du Barnstockre-ét – kilencvenedik évét töltötte be az öregúr. Az ünnepségen ott volt a jubiláns unokahúga, Brunhilda Kann, férje, az ismert űrhajós, Perry Kann oldalán. Hinkus életfogytiglani börtönbüntetését tölti, s évente kérvényezi szabadon bocsátását. Börtönbüntetése legelején két merényletet is elkövettek ellene, megsérült a fején, de valahogy túlélte. Azt mondják, a fafaragás lett a szenvedélye, s ezzel szépen keres. A börtönigazgatóság elégedett vele!
Caisa férjhez ment, négy gyermeke van. Tavaly leutaztam Alechez, s meglátogattam Caisát is. Mur külvárosában lakik, s alig változott – ugyanolyan kövér, ugyanolyan butácska és komikus. Biztos vagyok benne, hogy az egész tragédia teljesen hatástalanul suhant el mellette, semmi nyomot nem hagyva benne.
Aleckal jó barátok vagyunk. A Fogadó a Csillagközi Zombihoz virágzik – a völgyben most már két épület áll, a második modern anyagokból épült, s telis-tele kényelmes elektronikus eszközökkel, s nagyon nem tetszik nekem. Amikor ellátogatok Alechoz, mindig a régi lakosztályomban szállók meg, Az estéket pedig, mint régen, a kandallós társalgóban töltjük egy pohár forró, fűszeres portói bor társaságában. Ó, most már egy pohár is elegendő egy estére! Alec alaposan lefogyott, és szakállt növesztett, az orra bordó színt vett fel, de változatlanul szeret fojtott hangon beszélni, s nem riad vissza attól sem, hogy megtréfálja a vendégeit. Mindig kiválóan érzem magam Alecnél – olyan nyugodt, kényelmes hely. Egyszer azonban fojtott suttogás közepette beismerte, mostanság tart a pincében egy golyószórót – biztos, ami biztos.
Egészen elfeledkeztem arról, hogy szóljak Laléről, a bernáthegyiről. Lale kimúlt. Természetes úton, öregségben. Alec szívesen mesélgeti mindenkinek, hogy a rendkívüli állat nem sokkal a halála előtt megtanult olvasni.
Most pedig néhány szó rólam. Az unalmas ügyeletek, a magányos séták vagy egyszerűen az álmatlan éjszakák alatt számtalanszor végiggondoltam a történteket, s mindig csak egy kérdést tettem fel magamnak: igazam volt vagy sem? A törvény szerint igazam volt, a főnökség fellépésemet a helyzetnek megfelelőnek ítélte, a hivatalfőnök pedig még meg is dorgált azért, hogy nem adtam át azonnal a bőröndöt, s ezzel fölöslegesen kockáztattam a szemtanúk életét. Hinkus elfogásáért és a valamivel több mint egymillió korona megmentéséért jutalmat kaptam, nyugdíjba pedig főfelügyelőként mentem – ez volt a legtöbb, amire számíthattam. Eleget kínlódtam, amíg megírtam a jelentést a különös ügyről. A hivatalos iratban kénytelen voltam elkerülni minden célzást, mely a saját véleményemre vonatkozott, ami végül is, úgy érzem, sikerült. Legalábbis nem váltam sem gúny tárgyává, sem hóbortos ábrándozóvá. A jelentésből természetesen sok minden hiányzott. Hogyan lehetne leírni egy rendőri jelentésben azt az őrült vágtát síléceken a havas síkságon át? Ha beteg vagyok, s láz kínoz, újból és újból magam előtt látom ezt a vad, emberfeletti képet; hallom a lelket dermesztő füttyszót és vijjogást... Nem, a törvény szerint minden rendben történt... igaz, a kollégák jókedvükben néha viccelődtek rajtam, azonban kizárólag baráti hangnemben, harag és gúny nélkül. Zgutnak többet mondtam el, mint másoknak. Sokáig töprengett, vakargatta drótmerev szakállát, pipája bűzlött, azonban végül semmi értelmes dolgot nem mondott, csupán megígérte, hogy nem adja tovább a történetet. Többször is beszélgettem erről Aleckal. Minden alkalommal egy szótagos választ adott, s. csupán egyszer, tekintetét félrefordítva ismerte el: akkor leginkább az érdekelte, hogy fogadója épségben s vendégei életben maradjanak. Azt hiszem, később szégyellte magát ezekért a szavakért, és sajnálta, hogy elmondta őket. Simonet egészen haláláig egy szót sem szólt hozzám.
Valószínűleg mégiscsak idegen bolygólakók voltak. Soha és sehol nem mondtam el a véleményemet erről. Amikor a bizottságok előtt szerepeltem, mindig tartottam magam a száraz tényékhez s ahhoz a beszámolóhoz, melyet feletteseimnek tettem. Most azonban már nem is kétkedek. Ha mi eljutottunk a Marsra és a Venusra, miért ne tudna valaki leszállni nálunk, a Földön? Azután meg képtelenség kigondolni egy másféle verziót, amely ilyen aprólékosan megmagyarázná a történet összes érthetetlen pontját.
De vajon lényeges-e, hogy jövevények voltak? Sokat töprengtem ezen, s most már bevallhatom: igen, csak ez a lényeg. Ha úgy bántunk volna el velük, ahogy én akartam, ez nagyon kegyetlen lett volna. Bizonyára arról van szó, hogy nem jó időben repültek hozzánk, s nem azokkal az emberekkel találkoztak, akikkel kellett volna. Gengszterekkel, fasisztákkal, Goldenwasserral, a rendőrséggel léptek kapcsolatba. Na jól van. De ha a kémelhárítással vagy katonákkal kerültek volna össze? Talán jobb lett volna nekik? Aligha...
Nyugtalan a lelkem, ez a baj. Sem előtte, sem utána ilyesmi nem történt velem: mindent helyesen tettem, isten, a törvény és az emberek előtt tiszta a lelkiismeretem, a lelkem azonban nyugtalan. Néha. nagyon összeszorul a szívem, szeretnék megkeresni közülük valakit, s megkérni, hogy bocsássanak meg nekem. A gondolat, hogy egyikük-másikuk még az emberek között bolyong, nem tudni, miféle alakban, nem hagy nyugton. Még az Adam Adam Társaságnak is tagja lettem, töméntelen pénzt csaltak ki tőlem, mielőtt rájöttem, hogy üres fecsegés folyik ott, és sohasem segítenek abban, hogy megtaláljam Mózes és Luarvik barátait...
Amikor elfog a szomorúság, feleségem mellém ül és vigasztalgat. Azt mondogatja, még ha nem is akadályoztam volna Mózest és a többieket, és sikerült volna elmenekülniük, akkor is tragédia történik, mert a gengszterek rátámadtak volna a fogadóra, s bizonyára meggyilkolnak mindnyájunkat, akik a fogadóban maradtunk. Mindez tökéletesen igaz. Én magam oktattam ki rá, hogy ezt mondja, csak, most már elfeledkezett róla, s azt hiszi, hogy a saját ötlete. S mégis, vigaszától kissé könnyebb lesz a lelkem. De nem sokáig. Csak addig, amíg eszembe nem jut, hogy Simon Simonet egészen a haláláig egy szót sem szólt hozzám. Hiszen többször is találkoztunk – Hinkus tárgyalásán, a televízióban és számtalan bizottsági ülésen, mégsem szólt hozzám egy szót sem. Egy szót sem. Egyetlenegy szót sem.

Komarovo-Leningrád

KÖTETÜNK ÍRÓIRÓL

1.

Jól belenyúlt az estébe a délutáni beszélgetés, írók ültek a terített asztal körül, odakint fújt a kora tavaszi, hűvös, leningrádi szél, jóval túl voltunk már az ismerkedés kezdeti pillanatain; könyvekről folyt a szó, a tudományos-fantasztikus irodalom módszereiről, előzményeiről, esztétikájáról. Brandisz, a kitűnő kritikus Vernét emlegette, Borisz Sztrugackij átvette tőle a szót, és arról beszélt, hogy milyen zseniális mondattal indította Wells Az időgép című regényét. Zsongott a szoba a szavaktól, a melegtől és a barátságtól; az idő egy pillanatra megállt, a kép kimerevedett, akár a filmeken, hogy az elmerengés és az emlékezés tárgya legyen belőle.
Ezzel a személyes élménnyel kell kezdenem.
A szerkesztő kíváncsi a szerzőire. Főleg akkor, ha szereti írásaikat. Ha közelben vannak, kikérdezi őket; ha távol élnek, megpróbál találkozni velük.
A Kossuth Kiadó fantasztikus sorozatában, a Galaktikában, a Kozmosz Fantasztikus Könyvekben számos regény és elbeszélés jelent meg a Sztrugackij testvérektől, így hát amikor néhány éve a Szovjetunióban jártam, szívesen találkoztam volna Arkagyijjal és Borisszal, de akkor a találkozás nem jöhetett létre. Arkagyij Moszkvában él, Borisz Leningrádban, s az a már-már tréfás helyzet alakult ki, hogy amikor Moszkvában voltam, ők éppen Leningrádban dolgoztak; amikor Leningrádban kerestem őket, már átutaztak Moszkvába.
Az elmaradt találkozások természetesen fokozták érdeklődésemet, s legközelebbi utamon azt kértem vendéglátóimtól, hogy mutassák meg Tarkovszkij új filmjét, a Sztalkert, és hozzanak össze a szocialista science fiction kiemelkedő és világhírű képviselőivel, a Sztrugackij testvérekkel.
Láttam a Sztalkert, de az írópárnak csak az egyik felével találkoztam, Leningrádban, Borisszal. Arkagyij sajnos betegeskedett Moszkvában.
Már az első pillantásra megnyerő, művelt és a sci-fi ügyeiben igen jól tájékozott Borisszái néhány órát töltöttem baráti beszélgetésben, a fent említett kora tavaszi napon. Mint annyiszor már, most is kiderült, hogy bármely helyén a Földnek vagy a világmindenségnek, bármely nyelvén az emberiségnek vagy az értelmes élőlényeknek, a science fiction írók azonnal egymásra találnak. Bebizonyosodott az is, hogy a sci-fi írók – munkájuk iránti vonzalomból vagy kényszerből – mindig járatosak elméleti kérdésekben; gondolkoznak műfajuk természetéről, esztétikájáról, feladatairól, történetéről.
A beszélgetés befejezhetetlen volt, ezért a végén megállapodtunk: Borisz beleegyezett, hogy interjút adnak, pontosabban válaszolnak írásban elküldött kérdéseimre.
Hazatérésem után néhány nappal összeállítottam a kérdéseket.
Van-e összefüggés a sci-fi és az utópia között? Beszélhetünk-e a science fiction optimizmusáról és pesszimizmusáról? Hogyan vélekednek a sci-fi kritikai szerepéről? Mi a véleményük a “figyelmeztető" science fictionról? Hogyan dolgoznak? Ki adja kettejük közül az ötleteket? Ki hatott önökre leginkább? Milyen viszonyban vannak a kritikusokkal, az olvasókkal, a kollégákkal?
Kérdés kérdést követett. Soknak látszott. Amikor megszámoltam, kissé meglepődtem: negyvenkilenc kérdés sorjázott a papíron. De ha már lúd, legyen kövér. Odaírtam az ötvenediket is: nem tartják-e túl soknak és tolakodónak kérdéseimet?
Szerkesztőként többször írtam a Sztrugackij testvérek munkásságáról. Olvastam műveiket, vizsgáltam témáikat, módszereiket, gondolkoztam a róluk folyó vitákról, sikerük és elismertetésük okairól, hőseik természetéről; írtam arról, hogy a kalandos űrhajóstörténetektől hogyan jutottak el a filozofikus, elkötelezett, morális töltésű művekig; hogyan tértek vissza a világűr mélységeiből a földi élet mindennapi kérdéseihez, a tér-idő végtelenjéből a “belső térbe". Felfigyeltem humorukra, szatirikus szemléletükre, regényszerkesztésük, stílusuk módosulásaira. Azt gondoltam magamról, hogy lényegében ismerem őket, még az életrajzukat is tudom, s kérdéseimmel félig-meddig ellenőrizni próbáltam észrevételeim vagy megállapításaim helyességét vagy felszínességét. De ennél még jobban izgatott az, hogy mit gondolnak a tudományos-fantasztikus irodalom lehetőségeiről, szerepéről.
A vaskosra sikerült levél elment, s a válasz hamarosan megérkezett. Két fénykép is kísérte. Sztrugackijék racionálisak voltak és takarékosak, nem egyenként válaszoltak az ötven kérdésre, hanem csoportosítva. Kiválasztották a fő témákat, és azokról beszéltek.
De itt már át is adom nekik a szót.

2.

Először az életrajzukra és megjelent műveikre vonatkozó kérdésekre válaszoltak.
Arkagyij Sztrugackij 1925-ben született, Batumi városában ; elvégezte a moszkvai Idegen Nyelvek Főiskoláját, angol és japán fordítóként dolgozott az Információs Intézetben, évekig volt a Gyetszkaja Lityeratura szerkesztője. Számos japán fordítás fűződik nevéhez, többek között Akutagawa, Ryunosuke, Nacume Sóseki átültetése oroszra. Több ízben fordított fantasztikus írókat, többek között John Wyndham, Abe Kohó, Harry Harrison, Clifford Simak regényeit. Az írószövetség mellett működő tudományos-fantasztikus tanács tagja. Nős, gyermekei és unokái vannak.
Borisz Sztrugackij 1933-ban született, Leningrádban. Csillagász-asztronómus szakon végezte a leningrádi egyetemet. Éveken át volt munkatársa a pulkovói obszervatóriumnak, számos tudományos cikket publikált. Tudományos érdeklődésének fő területe a csillagrendszerek dinamikája. A leningrádi írócsoport tudományos-fantasztikus szakosztályának vezetőségi tagja, 1974 óta irányítja a fiatal fantasztikus írók szemináriumát. Nős, egy fia van.
Első közös munkájuk – mint írják – 1957-ben látott napvilágot. Az elbeszélés címe Kívülről, később azonos címmel kisregénnyé dolgozták át. 1980-ig vagy két tucat elbeszélést és kisregényt jelentettek meg. Ezek: A bíborszínű felhők országa (1959), Kívülről (1960), Út az Almateára (1960), Délidő XXII. század (1960), Újonc a világűrben (1962), Kísérlet a menekülésre (1962), Távoli szivárvány (1963), Nehéz istennek lenni (1964), A hétfő szombaton kezdődik (1965), A század ragadozó dolgai (1965), Csiga a lejtőn (1966), Mese a trojkáról (1968), A Mars-lakók második inváziója (1968), Lakott sziget (1970), Fogadó a Halott Alpinistához (1970), Piknik a senki földjén (1972), A kölyök (1973), Legény a pokolból (1975), Egymilliárd évvel a világvége előtt (1977) Cserebogár a hangyabolyban (1979). A felsorolt regények és kisregények többször is megjelentek külföldön, több mint száz kiadást és újrakiadást értek meg Magyarországon, Lengyelországban, Csehszlovákiában, Romániában, az NDK-ban, Jugoszláviában, Spanyolországban, Franciaországban, Olaszországban, Japánban, Argentínában, Bulgáriában, az NSZK-ban, az USA-ban, Angliában, Svédországban, Finnországban. A bíborszínű felhők országa 1959-ben elnyerte a Szovjetunió Művelődésügyi Minisztériuma harmadik díját; a Piknik a senki földjén 1977-ben megkapta a Campbell-emlékdíjat és 1979-ben Spanyolországban a Jules Verne-díjat.
Több forgatókönyvet is írtak. Film azonban csak kettőből készült.* G. Kromanov rendezésében, a Tallinnfilm Stúdióban, a Fogadó a Halott Alpinistához és a Sztalker, Tarkovszkij rendezésében a Moszfilm Stúdióban, a Piknik a senki földjén című regény motívumaiból.

3.

A továbbiakban szó szerint idézem a Sztrugackij testvérek nyilatkozatát a fantasztikus irodalom kérdéseiről és közös munkájukról.
“A fantasztikus irodalmat – írták – a teljes irodalmi folyamat részének tekintjük. Éppen ezért, ha a műfaj sajátosságát érintő kitételekkel is, de kiterjesztjük rá az irodalom valamennyi törvényszerűségét. Például a realista író alapvető szabálya: csak arról írj, amit ismersz! – a fantasztikus írónál így módosul: írj arról, amit jól ismersz, vagy arról, amit senki sem ismer! A fantasztikus irodalom ebben az értelemben szerfölött emlékeztet a történelmi regényre. A kiváló író és irodalomtörténész, Jurij Tinyanov mondta történelmi regényének írása közben: ott kezdeni el írni, ahol a dokumentumanyag véget ér... A fantasztikus író pontosan ugyanígy tesz, csak számára a történelmi dokumentumok szerepében kora összes tudományos-társadalmi ismerete lép fel.
A jelenkori fantasztikus irodalom két alapvető irányzatra tagolható. Az egyik az ember és a természet, az ember és a világmindenség témájával összefüggő széles problémakört tárgyalja. Nos, ez az, amit rendszerint tudományos-fantasztikus irodalomnak neveznek. A másik irányzat az ember és a társadalom, az ember és a közösség témáját vizsgáló problémakörrel függ szorosan össze. Ez az, amit hajlamosak vagyunk »realista fantasztikus irodalomnak« nevezni, bármennyire paradoxnak tűnik is ez a meghatározás.
A tudományos-fantasztikus irodalom fiatal műfaj. Szülőatyjának Verne Gyulát tartják. A sci-fi a tudományos-műszaki haladás gyermeke, azzal együtt virágzott fel és gyarapodik; lényegét tekintve a XIX-XX. századi tudományos-technikai forradalom irodalma, az hozta létre, annak eszméiből és eredményeiből táplálkozik.
A realisztikus-fantasztikus irodalom a mítoszra vezethető vissza. Azokban az időkben született, amikor a serdülő emberiség még nem választotta el egymástól a filozófiát, vallást, irodalmat, művészetet, morált, tudományt; amikor a szellemi élet e sokszínű kategóriái még egyetlen meglepő struktúrában ötvöződtek, a mítoszban, ahogyan ma nevezzük. A mítosz a valóság tükröződése volt az ókori ember tudatában, amikor még nem különböztette meg a csodát és a valóságot; amikor a világon minden egyszerre volt csoda és valóság; a villámcsapás, az erdőket felfaló égi tűz, a kutya-, fejű emberek, akik álomképszerűen suhantak el a vadász előtt a zuhogó eső függönye mögött, a nap egyhangúan ismétlődő felkelése és lenyugvása, az ősök szellemei, ezek az érzékletes, ám éhség szülte látomások. A mítoszból kristályosodott ki általában az irodalom, beleértve a realisztikus fantasztikumot is. Hosszú ideig kéz a kézben haladtak, és alig különböztek egymástól. Az egész irodalomban megtalálhatók azok az elemek, amelyeket ma fantasztikusnak mondunk. Csak az utóbbi néhány évszázadban vált észrevehetővé a különbség, de most is, mint korábban, a realisztikus fantasztikus irodalom csupán módszereiben tér el a realista irodalomtól, alapvető témájuk, tükrözésük fő tárgya – az ember a társadalomban – változatlanul közös maradt.
Fantasztikusnak nevezünk minden olyan műalkotást, melyben a szokatlan, az egyelőre lehetetlen vagy az általában elképzelhetetlen – mint fontos tényező – szerepet játszik. Ilyen megközelítésben az egész fantasztikus irodalmat széles színskálán képzelhetjük el; ennek egyik végén a mesék, mítoszok és legendák állnak, a másikon a majdnem ismeretterjesztő könyvek, olyanok, mint Ciolkovszkij regénye, az Álmok a Földről és az Égről. Fantasztikus irodalom a Nemo kapitány és Kafka Átváltozása., Az Androméda-köd és Bulgakov A Mester és Margaritája., Gogol Vije és Simák regénye, a Manók menedéke. Természetesen jól tudjuk, hogy önálló műfajként vagy műfaji alcsoportként létezik a modern mese, az anticipációs regény, a szatíra, az utópia és az un. »tiszta« tudományos-fantasztikus irodalom, számunkra azonban elsősorban az a fontos, hogy mindnyájukat a közös módszer egyesíti – az, hogy az elbeszélés menetébe rendkívüli és hihetetlen elemek kerülnek.
Miért van szükség egyáltalán erre a módszerre? Miért nem elég, ha a szerző leírja az életet, létező emberek sorsát reális helyzetekben? Miért van egyszerre csak szükség arra, hogy a szerző mindezt áttegye a jövőbe, hőseit idegen világokból érkezett jövevényekkel ütköztesse össze, a nagyon is reálisan ábrázolt emberiségre valami teljesen hihetetlen tudományos felfedezést zúdítson, vagy szülővárosa utcáira boszorkányok és ördögök csapatait bocsássa?
Az efféle kérdésekre válaszolni néha könnyű. Az ördögbe is, milyen érdekes, hogy mi lesz utánunk az emberekkel! Mi lesz holnap?... – írta Nyikolaj Aszejev, a költő. Nos, az ilyen kíváncsiság szüli a jövőről szóló regényeket. Az ilyen regényeket azonban képtelenség a realista irodalom keretei között megírni, szükség van egy sajátos irodalmi módszerre, a cselekmény átvitelére a jövőbe, ennek minden következményével.
Hogyan látszik meg az emberiség történelmén, ha kapcsolatot teremtünk egy idegen értelmes világgal? Mivel lepnek meg bennünket a genetikusok szörnyű csodái? Milyen lehetséges következményei lesznek az ökológiai egyensúly megbontásának, a mesterséges értelem létrehozásának, a világűrutazásoknak, az emberi lélek elektronikus irányításának stb. stb... A mindennapi lét mércéjével nem mérhető kérdések, problémák, megoldhatatlan feladatok óriási tömege – mindez egyfajta intellektuális mezőt alkot, amely áthatja napjaink emberének szellemi világát, s ez azt jelenti, hogy mindez óhatatlanul az irodalom témájává kell hogy váljék – de melyik irodalomévá?
A realista irodalom, amely – úgy tűnik – arra hivatott, hogy tükrözze és leírja napjaink emberének szellemi világát, rendszerint képtelen az ilyen problémák megragadására. Legalábbis tehetetlenül áll előttük, ha a lét tükrözésének csupán klasszikus módszereit szándékozik felhasználni. S ekkor jön segítségünkre a fantasztikus irodalom, amelynek lényege a behatolás a szokatlan és elképzelhetetlen realitásba.
Jóval nehezebb megmagyarázni a fantasztikus módszer szükségességét olyan művekben, mint Bulgakov A Mester és Margaritája vagy Kurt Vonnegut Az ötös számú vágóhídja. Intuitíve világos, hogy ezek a művek sokat vesztenének, ha a fantasztikus elemek hiányoznának belőlük. Nyilván arról van itt szó, hogy a fantasztikus elemek bevitele az író által létrehozott szituációk kiéleződéséhez vezet, melyek sajátos fűszerként »megnemesítenek« bármilyen ízetlen ételt. Talán ezért van, hogy Wells sokkal jobban leleplezi az angol kispolgárt fantasztikus műveiben, mint számos realista művében. S lehet, hogy éppen ezért tartalmaznak fantasztikus elemeket az általunk ismert legcsípősebb és legerősebb pamfletek.
A lehetőség, hogy a jelenkor legfontosabb és legidőszerűbb problémáit felvesse, s a képesség, hogy a cselekményt kiélezve, a könyvnek az olvasóra gyakorolt titokzatos hatását katalizálja – ez a fantasztikus irodalom két legfontosabb tulajdonsága, amely az író és az olvasó számára annyira vonzóvá teszi.
A fantasztikus irodalomnak természetesen temérdek meghatározása forog közkézen. A fantasztikus irodalom az álmok irodalma... a fantasztikus irodalom a tudományos-technikai forradalom korának irodalma... a fantasztikus irodalom az ifjúság irodalma... a szórakoztatva tanítás irodalma... és így tovább. A fantasztikus irodalom sokrétű és gazdag jelenség, és bármilyen meghatározás csupán egyik területére érvényes. Ezeket a meghatározásokat szűknek tartjuk, és ezért ártalmasaknak is. A fantasztikus irodalmat elhatárolják az irodalom egészétől, szegényítik és leszűkítik lehetőségeit.
A mi meghatározásunkat viszont gyakran bírálják túlzott nyitottságáért. Az igazat megvallva megértjük azokat, akik furcsállják, ha egy polcon látják Bradburyt, Kafkát és a Grimm testvéreket. Azonban minden irodalmi alkotás feladata a valóság hiteles tükrözése, vagyis az élet problémáinak olyan tárgyalása, hogy azok az olvasó sajátjaivá legyenek, aktív átélésre kényszerítsék, eljussanak szívéig és agyáig. Hiszen a valóság ugyancsak széles fogalom, amely nemcsak a mindennapi életet foglalja magába összecsapásaival, zűrzavaraival, hanem az emberiség társadalmi, tudományos, utópisztikus, erkölcsi elképzeléseinek világát is.
A tágabban értelmezett fantasztikus irodalom éppen hogy a tágabban értelmezett valóság effajta hiteles tükrözésével foglalkozik, mi több, specifikus módszere – a fantasztikus elem bevitele a műbe – éppenséggel elősegíti a vizsgált probléma maximális kiélezését és feltárását, s a legkedvezőbb feltételeket teremti meg ahhoz, hogy az olvasóban kialakuljon az aktív átélés. Éppen ezért az igazi fantasztikus írónak egyszerűen nincs joga ahhoz, hogy lemondjon a mese, az utópia vagy a tisztán tudományos-fantasztikus irodalom bármelyik eszközéről. Bármely módszer alkalmas lehet a problémák kiélezésére, a könyv-olvasó viszonylat reakciójának fokozására."

4.

Azon a leningrádi találkozón Borisz Sztrugackij elmesélte, hogy az olvasók gyakran megkérdezik tőlük: hogyan dolgoznak, ki találja ki a mesét, s egyáltalán, hogyan lehet regényt írni kettesben? Csak természetes, hogy a téma az én kérdéseim között is szerepelt, kíváncsi voltam arra, hogy a leginkább individualistának tartott tevékenységet, a művészi, illetve irodalmi munkát hogyan lehet megfelezni, hogyan lehet az egységes szemléletet és stílust megteremteni.
A választ erre a kérdésre is megkaptam.
“Gyermekkorunktól kezdve – írták Sztrugackijék – mindketten kedveljük a fantasztikus irodalmat. Verne Gyula, Alekszandr Beljajev, Conan Doyle, majd később Wells, Alekszej Tolsztoj, Capek, Jefremov – túlzás nélkül mondhatjuk, kora gyermekségünktől foglalkoztatták képzeletünket.
Az írás kényszere elsősorban úgy jelentkezett nálunk, mint reakció a színvonalas fantasztikus irodalom hiányára a háború utáni időkben. Komolyan azonban csak az ötvenes évek közepétől kezdve foglalkoztunk irodalommal. Most már nehéz lenne kideríteni, mi késztetett minket arra, hogy hozzákezdjünk egy tizenöt íves regény megírásához. Talán valami fogadás ösztönzött. De akárhogy volt is, a regény tervét részletesen kidolgoztuk, és 1955-ben hozzáfogtunk megírásához. Az első 5-6 esztendő alatt, úgy tűnik, kipróbáltuk az együttes munka minden elképzelhető módszerét, és már vagy húsz éve megállapodtunk a leghatékonyabbnál.
Összejövünk Leningrádban, Moszkvában vagy valamelyik alkotóházban. Egyikünk az írógéphez ül, a másik melléje. A terv előre készen van – fölöttébb részletes terv, végiggondolt jelenetekkel, hősökkel, a cselekmény legfontosabb mozzanataival. Valamelyikünk elkezdi az első mondatot. Végiggondoljuk, kiigazítjuk, átcsiszoljuk, megformáljuk, s végül papírra vetjük. Valamelyikünk bemondja a másodikat... és így mondatról mondatra, bekezdést bekezdésre, oldalt oldalra követve születik az első fogalmazvány. A szöveget 2-3 hónapig hevertetjük, aztán ugyanúgy, mint előbb, mondatról mondatra, oldalról oldalra nyomdakész állapotba hozzuk. Többnyire elegendő egyetlen nyers fogalmazvány, de voltak már kivételek is. Reggel 4-5, este 1-2 órát dolgozunk. A munkanap befejezése után megbeszéljük a következő napi tervet, megvitatjuk a következő kisregény körvonalait. Munkamódszerünk mellett elkerülhetetlenek a viták, s ezek néha meglehetősen kíméletlenek. Voltaképpen egész munkánk egyetlen állandó vita vagy legalábbis versengés a mondat, a jelenet, a párbeszéd legjobb változatáért. A kölcsönös, tárgyilagos bírálatot mindenképp ösztönözzük, egyetlen kikötéssel: ha megbíráltad társad változatát, javasolj helyette másikat... Amikor nincs lehetőség kompromisszumra, kénytelenek vagyunk sorsot húzni.
Jövőbeni terveinkről s általában befejezetlen munkáinkról nem szeretünk nyilatkozni. A tapasztalat bebizonyította: elég elmondanunk valakinek új kisregényünk ötletét, s azt már sohasem írjuk meg... Teljesen érthetetlen, miért van így, de így van.
Úgy tűnik, hogy legnépszerűbbek a Nehéz istennek lenni és a Piknik a senki földjén című regényeink. Erről tanúskodnak a hatvanas évek végén s a hetvenes években végzett szociológiai felmérések, s a külföldi kiadások között is ezek foglalják el az első helyet. Mi magunk legjobban a Csiga a lejtőn, A marslakók második inváziója és az Egymilliárd évvel a világvége előtt című írásainkat szeretjük.
Az olvasók meglehetősen gyakran írnak, évente átlagosan két-háromszáz levelet kapunk. Igaz, a levelek ritkán tartalmasak, többnyire kérések, hogy küldjünk műveinkből, segítsünk megszerezni valamilyen könyvet, mondjunk véleményt a fantasztikus irodalomról, a tudományról stb. stb. Néha érdekes leveleket is kapunk, így az utóbbi időben meglehetősen sokat írnak Sztalker című filmünkről. Ez a kisregényünk, Piknik a senki földjén motívumai alapján, Andrej Tarkovszkij rendezésében készített film heves vitát váltott ki a nézők körében – nem véletlenül. Tarkovszkij rendkívül sajátos, ragyogó rendezőegyéniség, okos és a jelenkor problémáit érzékenyen átélő művész. A Sztalker elképesztő és különös alkotás. Mintha a XXI. századból érkezett volna hozzánk; mintha valaki sokáig figyelte volna a jövőből az emberiséget, aztán létrehozta annak filmbeli képét, napjaink emberi létezésének tömör mechanizmusát.
A film forgatókönyvének munkája nehéz volt és borzasztóan érdekes. Előre elhatároztuk, hogy mindenben engedünk a rendező óhajainak, miután jól tudtuk, hogy a szolgai megfilmesítés eredménye nem lehet önálló, jelentős műalkotás. Át kellett fordítanunk a kisregény legfontosabb gondolatait a film nyelvére, ez pedig jelentősebb átdolgozás nélkül lehetetlen. Végül kilenc különböző forgatókönyv készült... Mi pedig átformáltuk, újraszabtuk az anyagot, egészen addig, amíg a rendező azt nem mondta: állj, ez kell nekem!...
A fantasztikus művészet a filmben még nem mondta ki az utolsó szót, de az olyan filmek, mint Stanley Kramer Az utolsó partja és Tarkovszkij Sztalkere valami fontos és jelentős kezdeményezés csírái."

5. 

Eddig a nyilatkozat. Az ötven kérdésre adott válasz. Benne van mindaz, amire kíváncsi lehet a szerkesztő, amire felfigyelhet az olvasó. Kibontakozik belőle az írópár véleménye a fantasztikus irodalomról, és érezhető a nyomaték, amelyet az általuk “realista fantasztikuménak nevezett irányzatra tesznek; kiérezhető a természetes és jogos öntudat, az a nézet, hogy a fantasztikus irodalom nem perifériális jelenség, hanem nagy hagyományok örököse, és eltagadhatatlan része a modern irodalomnak. Nem szükséges hozzátenni semmit.
Amikor a válaszlevelet először elolvastam, azt hittem, hogy utolsó, tréfás kérdésemre (nem tartják-e túl soknak és tolakodónak kérdéseimet) nem feleltek, jótékonyan elsiklottak felette.
Azóta többször végigböngésztem a szöveget, és most már tudom, hogy erre a kérdésre is választ kaptam, kedves és baráti választ.

Kuczka Peter