HAL CLEMENT
Csillagfény

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Hal Clement: Star Light. A Del Rey Book. 
Published by Ballantine Books, New York, 1971
© 1971 by Hal Clement. This translatipn published by 
arrangement with Ballantine Books, a divison of Random House, Inc.

FORDÍTOTTA KOCZÓH PÉTER
A FEDÉL MERCZEL PÉTER MUNKÁJA

© Koczóh Péter, 1989 Hungarian translation

MÓRA KÖNYVKIADÓ

HU ISSN 0238-3063 ISBN 963 1163377
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató 
Alföldi Nyomda (1269.66-14-2), Debrecen, 1989 
Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató 
Felelős szerkesztő: Szántó György Tibor 
Műszaki vezető: Szakálos Mihály 
Képszerkesztő: Szecskó Tamás 
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea 
Terjedelem: 9,56 (A/5) ív. IF 6290

I. 
A SZÍNPAD

Ahogy járműve megállt, Beetchermarlf érezte, hogy a vibrálás megszűnik alatta, de ösztönösen kinézett, mielőtt elengedte volna a Kwembly kormányrúdját. Kár volt a fáradságért. A nap vagy inkább az a test, amit napnak képzelt, már majdnem húsz órája lenyugodott. Az ég még túl fényes volt ahhoz, hogy a csillagokat is látni lehessen, de a jellegtelen piszkos hómező részleteit már nem lehetett kivenni. Mögötte, az egyetlen irányban, amerre a híd közepéről nem láthatott, a Kwembly nyoma nyújthatott volna némi támpontot, de a kormányrúd mellől nem tehetett felbecsülni a jármű sebességét.
A kapitány, aki a kormányos fölötti emelvényen tartózkodott, pontosan tudta, mit jelent beosztottja felemelt feje. Ha esetleg mulatott is rajta, nem mutatta. Hiába töltötte majdnem két emberi élet hosszát a Meszklin kiszámíthatatlan óceánjain, soha nem tanulta meg kedvelni a bizonytalanságot, csupán elfogadta. Önbizalmát nem fokozta, hogy – több mint három parszeknyire a saját világától – szárazföldön navigálja hajóját, melynek működését sem értette teljesen. Atérezte a nála fiatalabb kormányos tétovaságát.
– Megálltunk, kormányos. Rögzítse a kormányrudat, és lásson a nagy szervizeléshez. Tíz órát maradunk.
– Igen, uram. – Beetchermarlf becsúsztatta a rudat a rögzítőhoronyba. Az órájára pillantott. Még több mint egy óráig szolgálatban lesz a hídon. Ellenőrizni kezdte a huzalokat; melyek a kormányrudat összekötötték a Kwembly elülső lánctalpaival.
A huzalok jól látszottak, mert a létfontosságú berendezéseket nem rejtették fal mögé. A hatalmas „hajó" és tizenegy társának építői nem sokat adtak az esztétikus külsőre. Pár másodperc alatt megbizonyosodott róla, hogy a hídon belül.lévő néhány centiméteres huzaldarabon még nyoma sincs az elhasználódásnak. A kormányos intett a kapitánynak, aztán kopogott a fedélzeten, megvárta, míg lentről válaszolnak, majd félnyitotta a jobb oldali csapóajtót, és eltűnt a lefelé vezető rámpán.
Dondragmer nem túl nagy érdeklődéssel figyelte távozását. Gondolatai máshol jártak. A kormányos különben is megbízható tengerész volt. Egyelőre félretette ezt a problémát, és negyvenöt centis teste elülső részét addig emelte, míg a feje egy vonalba került a szócsövekkel. Szirénázásszerű bömböléssel kezdte, amit egy meszklini tájfunban is hallani lehetett volna, a dhrawni hómező csöndjében azonban majdnem nevetséges volt.
– A kapitány beszél. Tíz órát állunk, ennyi idő jut a karbantartásra. A szolgálatos legénység fogjon hozzá. A kutatószemélyzet követi a szokásos programot, és feltétlenül jelezze a hídnak, ha ki akar menni a hajóból. Repülést csak akkor engedélyezek, ha a felderítőgépeket már átvizsgálták. Gépházjelentsen!
– Gépház rendben. – A hang valamivel mélyebb volt, mint Dondragmeré.
– Növényház jelentsen!
– Növényház rendben.
– Híradós részleg, jelentsen!
– Rendben.
– Kervenser, jöjjön a hídra! Kimegyek a hajóból. Kutatórészleg, meghatározni a kinti viszonyokat!
– Egy pillanat, kapitány úr. – Rövid szünet következett. – Hőmérséklet 77; nyomás 26,1; szél 21 foknál egyenletes, 200 kötél óránként; oxigénhányad-mérő 0.0122.
– Köszönöm. Nem is olyan rossz.
– Nem. Kapitány úr, szeretnék önnel tartani, hogy talajmintát vegyek. Felállíthatjuk a fúrót? Tíz óra hosszú idő.
– Rendben. Valószínűleg már kint leszek, mire a légzsiliphez érnek a felszereléssel. Mondják meg Kervensernek, hányan mennek ki, hogy beírhassa a hajónaplóba.
– Köszönöm, kapitány úr! Sietünk.
Dondragmer lazított. Váltótársa megérkezése előtt úgysem hagyná el a hidat, még álló motorok esetén sem, és eltart néhány percig, mire Kervenser odaér, hiszen neki is át kell adnia a szolgálatot valakinek. A várakozás nem idegesítő; bőven akadt gondolkodnivalója. Dondragmer nem tartozott az aggódó típushoz (a meszklini idegrendszer nem így reagált a bizonytalanságra), de szerette végiggondolni a szituációkat, mielőtt átéli őket.
Az, hogy a Kwembly bármilyen műszaki hiba esetén tíz-tizenkétezer mérföldre volt a segítségtől, önmagában nem jelentett létező problémát. Alapjában véve a mostani sem sokban különbözött azoktól a helyzetektől, amelyekkel a Meszklin tengerein egy kapitánynak szembe kellett néznie. Békés önbizalmát többnyire a parancsnokságára bízott hajó borzolta fel. Egyáltalán nem emlékeztetett az ő ideális hajójára, a pallókból összeállított mozgékony szerkezetre. Biztosították róla, hogy amennyiben a szükség úgy hozza, a Kwembly képes lesz úszni; sőt a távoli Meszklinen, ahol építették, ezt ki is próbálták. Csakhogy azóta szétszedték, űrkompon feljuttatták egy csillagközi űrhajóhoz, majd a három parszekes ugrás után ismét átrakták, ezúttal egy egészen másféle űrkompra, mígnem a Dhrawn felszínén újra összeállították. Dondragmer személyesen felügyelt a Kwembly és testvérhajói szétszedésére és összeszerelésére, de a közbenső állomásoknál nem volt jelen. Ez volt a fő oka annak, hogy ki akart jutni a hajóból : igen jó véleménnyel volt Beetchermarlfról és a válogatott legénység többi tagjáról, de a személyesen szerzett tapasztalatot ez a tény sem pótolhatta.
Ezt természetesen nem hozta szóba, mikor Kervenser a hídra ért. Magától értetődő volt, és valószínűleg az első tiszt is ugyanígy vélekedett.
– Folyik a karbantartás. A kutatók kimennek fúrni, éri pedig ellenőrizni – összegezte Dondragmer szűkszavúan. – Ha kell, jelezz a külső reflektorokkal! Vigyázz rá!
Kervenser vidáman csapta össze két ollóját.
– Ne félj, Don.
– Jó mulatást! – A kapitány a nyitva hagyott csapóajtón keresztül távozott, s közben eszébe jutott, hogy az első tiszt korántsem olyan nyugodt, mint amilyennek ez a bú-csúzás mutatta.
A főzsilip négy fedélzettel lejjebb és húsz méterrel hátrább volt. Dondragmer sokszor megállt az úton, hogy a kötelek, rudak és csövek között dolgozó személyzet tagjaival beszéljen. Elérte a főzsilipet. Négy kutató már odacipelte a fúrófelszerelést, és éppen a védőruhát vették fel. A kapitány kritikus szemmel figyelte, miként bújtatják bele hosszú testüket és számos lábukat az átlátszó ruhákba, hogy ellenőrzik a légmentességet, a hidrogén- és argonkészleteket. Mikor mindezzel készen lettek, a kapitány a zsilipbe terelte őket, és ő is nekiállt beöltözni. Mire kiért, a többiek már nagyban dolgoztak a berendezés felállításán.
Rájuk pillantott, ahogy megállt a zsiliptől a talajra vezető rámpa tetején. Tudta, mit csinálnak, és megbízott bennük. Az időjárás azonban errefelé szokatlan volt: nem lehetett kiszámítani. Még be sem csukta a légzsilip külső ajtaját, már az eget kémlelte, legalábbis azt a részét, amit a mögötte tornyosuló hajó nem takart el.
Lassan, nagyon lassan mélyült a sötétség, gyengült a nap fénye; a Dhrawn két hónap alatt fordult meg a tengelye körül. Mint a Meszklinen, a horizont itt is valahol fölöttük látszott. A jelenséget a gravitáció okozta, mert összenyomta a légkört. A csillagok, mikor végre feltűntek, csak pislákoltak. Dondragmer a hajó eleje felé tekintett, de a déli sarkot mutató ikercsillagok, a Fomalhaut és a Sol még nem látszottak.
Néhány felhő úszott gyorsan nyugat felé; a légkör felsőbb régióiban nappal ez így szokásos. A légmozgás a talajszintinek fordítottja volt. Dondragmer tudta, hogy a szélirány hamarosan megváltozik. Sok ezer kilométerrel nyugatabbra olyan vidék terült el, ahol a naplemente az itteninél nagyobb hőmérséklet-különbségeket idéz elő. A bekövetkező változást nem tudta felmérni, hiányzott hozzá a képzettsége, hiába sajátította el az idegen bolygók meteorológiájának és fizikájának egy részét.
Egyelőre azonban minden jól ment. Elsétált a hajótól, részben, hogy az égbolt többi részét is szemügyre vehesse, részben pedig, mert szerette volna a hajója egészét látni, mielőtt részleteiben is átvizsgálja.
A nyugati ég sem tűnt fenyegetőbbnek, mint a keleti, nem is vesztegetett rá többet egy pillantásnál.
A Kwembly úgy nézett ki, mint máskor. Emberi szemmel nézve egy fölülről megnyomott, kenyértésztából gyúrt szivarra emlékeztetett. Harminc méter hosszú volt, hat és fél méter széles, és legmagasabb pontja – itt volt a híd –majdnem hat méterrel volt a hó felett. A hatméteres kiszö-gellés nemigen harmonizált a hajótest lágy vonalaival, de lehetővé tette, hogy a kormányos, a kapitány és a hídon lévő személyzet még azt a területet is lássa, ahol az elülső lánctalpak taposták a földet.
A jármű lapos alja majdnem harminc centire volt a hó fölött. A hajó súlyát egymásba érő kisebb, egyedi görgőzéső lánctalpakkal hordozták, melyeket kábelrendszer kapcsolt össze. Ennek segítségével a Kwembly szűk körön belül is meg tudott fordulni. A lánctalpakat a hajótesttől egy pneumatikus matrachoz hasonló szerkezet választotta el, amely elosztotta a húzóerőt, és rugalmasan alkalmazkodott a kisebb talajegyenetlenségekhez.
Hernyószerű alak araszolt a földhajó közelebbi oldala mentén, valószínűleg Beetchermarlf, aki a kábeleket vizsgálta. A kapitánytól hat méterre a fúróberendezés már állt. Fölötte a domború hajótesten a legénység több tagja vizsgálta a lemezillesztésekét, olyan fogódzókba kapaszkodva, melyeket a kapitány abból a távolságból alig látott. A meszkliniták számára fölöttébb idegesítő tevékenység volt ez. Mivel olyan világon nőttek fel, ahol a gravitáció a földinél hatszázszor erősebb, számukra a tériszony teljesen normális és egészséges állapotnak számított. A Dhrawn gyenge tömegvonzása a mászást megkönnyítette, de a hajótest külső borításának ellenőrzése így is sok kellemetlenséget okozott. Dondragmer visszakúszott a fehér kristályok és barna por keverékéből álló kemény felszínen, amit néha terpeszkedő bokrok törtek meg. Felmászott a hajó oldalán, hogy segítsen a többieknek.
A nagy, hajlított lemezek oxigérinel és fluorral telített polimerekkel megkötött bőrszálakból készültek, egy olyan bolygón, amit meszklinita még sose látott, bár a legénység legtöbb tagjának már volt dolga a lakóival. Az emberi vegyészmérnökök úgy tervezték a lemezeket, hogy minden előrelátható korróziós hatásnak ellenálljanak. Tudatában voltak annak, hogy a Dhrawn a világegyetem ama kevés helyeinek egyike, amely még az ő oxigénvíz világuknál is kényelmetlenebb. A gravitációt sem hagyták figyelmen kívül, mikor a lemezeket és a kötőanyagokat készítették, az időleges cementet, amit a meszklini próbák alkalmával használtak, és a remélhetőleg véglegeseket, amelyeket az újra-összeállításnál alkalmaztak. Dondragmer tökéletesen megbízott a tervezők tudásában és szakértelmében, de számításba kellett vennie, hogy a konstruktőrök soha nem tapasztalták és nem is fogják megtapasztalni azokat a körülményeket, amelyek között az eszközöknek működniük kell. Elkészítik az ejtőernyőt, de soha nem kell ugraniuk vele – ezt a paradoxont egy meszklinita persze úgysem értené.
Bármennyire tisztelte is a kapitány az elméletet, tudta, hogy nem azonos a gyakorlattal, ezért nagy figyelemmel vizsgálta a főlemezek illesztéseit.
Mire megállapította, hogy mindegyik jó és ép, az ég észrevehetően elsötétült. Kervenser – válaszul a híd borításán hallható kopogásra és jelekre – felgyújtott néhány reflektort. A mászók lámpafény mellett fejezték be a munkájukat, majd elhagyták a hajótestet.
Beetchermarlf is előkerült a hatalmas test alól, és jelentette, hogy a kormánykábelek tökéletes állapotban vannak. A fúrónál dolgozók már több méternyi magot vittek be a laboratóriumba. Úgy tűnt, az itteni „hó" felszíne majdnem teljes egészében víz, tehát hőmérséklete jóval az anyag olvadáspontja alá került, de nem tudhatták, milyen hőmérséklet uralkodik mélyebben.
A mesterséges fényben az égbolt nem tűnt olyan fenyegetőnek. Az időjárás-változás első jele hirtelen szélroham volt. A Kwembly lágyan hintázott a lánctalpain, a kormánykábelek között süvített a sűrű levegő. A meszklinitákat nem zavarta a dolog. A Dhrawn gravitációján legfeljebb egy jókora tornádó tudta volna elfújni őket. Dond-ragmert nem is a szél idegesítette, miközben karmait ref-lexszerűen a piszkos hóba vájta, hanem az, hogy nem vette észre idejében a széllökést kísérő felhőket. A bodros, több száz méter magasan szálló cirruszok – lejjebb kerülve – töredezett felhőréteggé alakultak. Csapadék még nem hullott, de a tengerészek sejtették, hogy az is jön hamar, bár formáját és erősségét nem lehetett felbecsülni. Emberi időszámítás szerint másfél éve éltek a bolygón, de még nem tudták kitanulni az ő világuknál jóval nagyobb Dhrawn összes fortélyát. A Dhrawn mindössze tengelyforgása negyedéhez ért, ennyi idő kevés a viszonyok meg-ismeréséhez, ezt mindannyian tudták.
A kapitány hangja túlharsogta a szelet:
– Mindenki befelé! Berjendee, Reffel és Stakendee segítsenek nekem a fúrónál. Az első, aki beér, mondja meg Kervensernek, álljon készenlétben a motoroknál, hogy mikor mindenki feljutott a hajóra, az orrot a szélbe fordíthassuk.
Dondragmer tudta, hogy parancsát esetleg nem lehet végrehajtani, mert a karbantartásnak ez a fázisa nem teszi lehetővé a motorok beindítását. Mindazonáltal nem rágódott ezen. Ha végre lehet hajtani, úgyis megteszik, őrá pedig máshol van szükség. A fúróberendezés a legfontosabb; a kutatóapparátus része, s a meszkliniták kutatni jöttek a Dhrawnra. Még Dondragmer is, aki különben csak részben osztotta a meszklinitáknak az emberek iránti gyanakvását, sejtette, hogy az emberek sokkal többre becsülnék a fúróberendezést egy-két tengerész életénél.
Mire a kapitány odaért, a kutatók már kihúzták a fúrófejet, és elindultak vele befelé. Majd a kézi erővel hajtott berendezés hajtókarja és fqgaskerékháza következett. A talajon már csak a támasztókeret és a vezetősínek maradtak. Ezek nem voltak annyira fontosak, hiszen emberi segítség nélkül is tudtak volna újat csinálni. Miután a szél nem erősödött, a kapitány és segítői ezeket is a hajóra cipelték. Mire elkészültek, a többiek már a hajón voltak. A hídon álló Kervenser türelmetlennek látszott.
Dondragmer megnyugodva terelte fel csoportját a rámpán, be a légzsilipbe, amelynek az ajtaját bezárta maga mögött. Harminc centi széles szegélyre jutottak, egy ugyanilyen széles folyékony ammóniamedence előtt, amely a zsilip belső részét képezte. A legnagyobb terhet cipelő kutató a hajótest külső oldalán lévőkhöz hasonló kapaszkodókon mászott le a medencébe, a többiek egyszerűen beleugrottak. A légzsilip belő fala százhúsz centiméterre nyúlt a felszín alá. A nyíláson átjutva egy másik szegélyre jutottak, ahonnan újabb ajtó vezetett a Kwembly belsejébe.
Enyhe oxigénbűz terjengett körülöttük – néhány buborék általában átjutott a légzsilipen –, de a "mindenütt jelenlévő ammóniagőz és a helyiségekben sűrűn elhelyezett katalizátorok már régen bebizonyították, hogy el tudnak bánni a mérgező anyaggal. A legtöbb meszklinita megszokta az ammónia szagát. Tudták, hogy a gáz nagyon kis koncentrációban nem okozhat bajt.
A kutatók levették a védőruhát, és eszközeikkel elindultak a laboratórium felé. Dondragmer visszaküldte a tengerészeket szokásos feladataik végzésére, maga pedig a hídra indult. Ahogy odaért, Kervenser távozni akart, de a kapitány visszaintette, és a felépítmény jobb oldalához hívta. A híd egyes részein a padló átlátszó volt. Az emberi tervezők eredetileg az egészet ilyennek szerették volna, de figyelmen kívül hagyták a meszkliniták pszichológiáját. A hajótesten való mászás sem volt valami népszerű, de hogy egy átlátszó padlón álljanak ötméteres mélység fölött, az túlment minden határon. A kapitány megállt az egyik átlátszó elem szélénél, és óvatosan lenézett.
A hatalmas jármű körül a szürkés felszín semmi változást nem mutatott; a hajót rázó szél nem hagyott nyomot a súlyos gravitáció által (ki tudja, mióta) tömörített havon. Még örvények sem tűntek fel a Kwembly mellett, megcáfolva Dondragmer ama elképzelését, hogy a lánctalpak szélénél mélyedések fognak képződni. Ameddig a reflektorok megvilágították a talajt, semmi rendkívüli nem látszott, csak a fúrólyukak és egy-egy bokor csapkodó ágai. A kapitány percekig vizsgálta a felszínt, végül az eget vette szemügyre.
Néhány fényes csillag bukkant elő a felszakadozó felhőzet mögül, de a Sark Őreit nem lehetett látni. Csak néhány fokkal álltak a déli horizont fölött, a felhők amúgy is eltakarták az égnek azt a részét. Csapadék egyelőre nem hullott, és nem tudhatták, eső lesz-e vagy hó. A kinti hőmérséklet jóval a víz olvadáspontja alatt volt, mégis a kevert csapadék tűnt valószínűnek. Dondragmer meg sem próbálta kitalálni, mi történik a majdnem tiszta vízjéggel a hajó alatt. Tudta, hogy a víz és az ammónia oldhatók egymásban, de nem volt képes megtanulni a fázisdiagramokat vagy az oldatok fagyásponttáblázatait. Ha a hó elolvad, a
Kwembly majd bemutatja úszótudományát – bár ezért nem lelkesedett túlságosan.
Kervenser félbeszakította a gondolatait:
– Kapitány úr, négy vagy öt perc múlva elindulhatunk. Akar energiát?
– Még nem. Attól tartottam, hogy a szél kifújja alólunk a havat, és felborít minket, mint a sodrás egy megfeneklett hajót. Szélirányba akartam fordulni, hogy ezt elkerüljem, de egyelőre nincs veszély. Folytassák a karbantartást, de úgy, hogy szükség esetén a motorok öt percen belül indíthatók legyenek.
– Már átálltunk, kapitány úr, miután megkaptam az előző utasítását.
– Jó. A reflektorok égve maradnak, és figyeljük a talajt a hajó körül, hogy el tudjunk indulni, ha a szél lecsendesedik.
– Idegesítő, hogy nem tudjuk, meddig kell várnunk.
– Az bizony. Otthon a viharok ritkán tartanak egy napnál tovább, és sohasem hosszabbak egy „földi" óránál. Ez a bolygó viszont olyan lassan forog, hogy kontinensnyi viharok alakulhatnak ki, és több száz óráig is tombolhatnak. Ki kell várnunk a végét.
– Úgy érti, erős szélben nem indulunk el?
– Nehéz kérdés. A repülés kockázatos lenne, de légi felderítés nélkül nem tudunk akkora utat bejárni, hogy az embereknek értékelhető eredményt adhatnánk.
– Úgysem szeretek gyorsan menni, megállások nélkül pedig nem is lehet a területet igazán megismerni. Biztosan sok olyasmit szalasztanánk el, ami érdekelné ezeket a dinka embereket.
– Én azt hiszem, tudják, mit akarnak – megállapítani, hogy bolygó-e vagy csillag a Dhrawn, meg efféléket. Különben is ők állják a számlát. Elismerem persze, hogy a rutinfeladatok egy idő után unalmassá válhatnak.
Kervenser megértette a célzást, de nem válaszolt rá. Tudta, hogy a kapitány nem akarta őt megbántani, még az emberekre nézve sértő megjegyzése után sem. Ezen a ponton Dondragmer élesen különbözött legtöbb honfitársától, akik magától értetődőnek tartották, hogy a külföldiek – jó kereskedőhöz illően – nyilván a lehető legnagyobb hasznot akarják összeszedni. A kapitány mindenkinél több időt töltött az emberi, panesk és drommi tudósok között. Alapvetően megértő és szívélyes természeténél fogva úgy viselkedett velük, hogy a legtöbb sokallta az idegenekkel kapcsolatos kedvességét.
A kérdés ritkán éleződött ki, ezúttal sem vitatkoztak fölötte, mert Beetchermarlf felbukkanása csírájában elfojtotta a vitát. Beetchermarlf jelentette, hogy a személyzet végzett az ellenőrzéssel. Dondragmer utasította, hogy küldje fel váltótársát a hídra. Csend borult a helyiségre, míg a tiszt megérkezett. Takoorch azonban nem a hallgatag fajtához tartozott. Amint betoppant, elkezdte a mon-dókáját, melyet nyilvánvalóan párbeszédnek tekintett. Kervenser, akit általában elszórakoztatott a másik képzelete és szertelensege, hagyta, hadd beszéljen. Dondragmer csak néha figyelt rájuk, jobban érdekelte, mi megy végbe a hajón kívül, bár túl sokat nem lehetett látni.
Lekapcsolta a híd világítását és az összes reflektort, a legalsók kivételével. Így továbbra is szemmel tudta tartani a felszínt, de sokkal jobban látta az eget. A felhők továbbra is gyorsan száguldottak, de kisebbek voltak és ritkásab-bak. A szél változatlan erővel süvöltőit. Egyre több csillag jelent meg. Majdnem a déli horizonton feltűnt az egyik Őr is – a meszklini hajósok így nevezték a Solt és a Fomalhau-tot. Nem tudta megállapítani, melyiket látja, mert mindkettő egyformán tündökölt a Dhrawn egén, és szapora pis-logásuk megbízhatatlanná tette színük meghatározását. Ügyis csak rövid időre látszottak – a felhők még vonultak.
–...a jobb oldali lemezek mind leváltak, rajtuk az egész legénységgel. Egyedül maradtam a hajón...
Még mindig nem hullott csapadék. A tisztuló ég jobb kedvre derítette a kapitányt. A laboratórium jelentette, hogy a hőmérséklet csökkent három fokkal, vagyis az ammónia olvadáspontja alá süllyedt. Egy keveréknek ez még mindig elég, hogy zűröket okozzon, ezúttal azonban a változás kedvezőnek tűnt.
–...a Dingbartól délnyugatra eső szigeteken. A vihar partavetett, és ott feküdtünk, a hajó egyik fele összezúzva. Én...
A felhők majdnem teljesen eltűntek. A fényesebb csillagok ismerősek voltak, legtöbbjük helyzetét nem befolyásolta a három parszeknyi távolság. Dondragmernek bőven volt ideje hozzászokni a kisebb változásokhoz, és már nem is gondolt rájuk. Még egyszer megpróbálta megtalálni az őröket, de nem járt sikerrel. Talán még mindig felhők takarják az ég déli részét, de a sötétben már nem lehetett kivenni. A reflektorok kikapcsolása sem sokat segített. A másik kettő abbahagyta az anekdotázást.
– Változás, kapitány úr? – Kervenser jókedve egy csapásra eltűnt.
– Úgy néz ki. Fenn látszanak a csillagok, de délen nem. Ami azt illeti, a horizont közelében sem. Gyújtson meg egy reflektort.
Az első tiszt engedelmeskedett, s ahogy az elektronikus kapcsolót megérintette, fénynyaláb vágott a híd mögül az ég felé. Dondragmer néhány húzókötél segítségével a nyugati látóhatár felé irányította a fényforrást. Kervenser felszisszent – emberi fül a hangot sikításként érzékelte volna –, ahogy a fénysugár a talaj közelébe ért.
– Köd! – kiáltott fel a kormányos. – Nem túl sűrű, de a láthatárt eltakarja. – Dondragmer egyetértőén intett, miközben a szócső felé fordult.
– Kutatók! – szirénázta. – Elemezzék, miből van a köd és hogy árthat-e az alattunk lévő vízjégnek!
– Eltart egy ideig, míg mintát veszünk, uram – jött a válasz. – Sietünk, ahogy tudunk. Kimehetünk, vagy dolgozzunk a falon keresztül?
A kapitány habozott, hallgatta a szélzúgást, és felidézte, mit érzett kint.
– Mehetnek, de nagyon siessenek!
– Indulunk, kapitány úr.
Dondragmer intésére az első tiszt kikapcsolta a fényszórót, és átmentek a híd jobb oldalára, hogy lássák, mi történik odakint.
A kutatók igazán siettek, de mire kiértek, a köd már észrevehetően megsűrűsödött. Két hernyószerű alak jelent meg, egy hengert cipeltek. Előrementek majdnem a hídig, és felállították a berendezést – egy szélbe fordított csövet, amelynek a végére szűrőt szereltek. Jó néhány perc telt el. Végül szétszedték a berendezést, a szűrőt betették egy dobozba, ez védi meg a légzsilip folyadékától, majd visszamentek a bejárathoz.
– Szerintem legalább egy nap, amíg vegyelemzik a mintát – morgott Kervenser.
– Kétlem – válaszolt a kapitány. – Elég régóta játszanak már víz-ammónia oldatok meghatározásával, Bornden-der szerint nem kell más, csak a sűrűség, amennyiben a minta mennyisége elegendő.
– Akkor mi tart nekik olyan sokáig?
– Még a védőruhákból is alig bújhattak ki – mondta a kapitány türelmesen.
– Miért vennék le az előtt, hogy elviszik a mintát a laboratóriumba? Miért nem...
A szócsőből hangzó sípolás félbeszakította. Dondragmer jelentést kért.
– Majdnem tiszta ammónia, uram. Úgy hiszem, túlhű-tött folyadékcseppek; az anyag habbá fagyott a szűrőben, olvadáskor jó adag külső levegőt bocsátott ki. Ha a következő néhány percben oxigént érez, ez lesz az oka. A köd ráfagyhat a hajótestre, ráfagyott a szűrőkre is. Mivel mázat von a híd odalaira, akadályozhatja a látást, de szerintem ez minden.
Dondragmer fejében ugyan egyéb is megfordult, de hallgatott.
– Először adódott elő a dolog – jegyezte meg. – Szeretném tudni, vajon nem évszakváltozás jön-e. Egyre közelebb kerülünk a bolygó napjához. Az emberek hosszabb ideig is megfigyelhették volna ezt a világot, mielőtt bennünket rávettek volna, hogy idejöjjünk. Kervenser, indítsa be a motorokat, aztán fordítsa a hajót a szélbe, és lassan induljon el, ha még kilát. Ha nem, derékszögben forduljon balra, hogy ismert terepen maradjunk. Úgyeljen a lánctalpakra, és ha valami akasztja őket, szóljon. Állítson őrszemet a bal oldali ablakhoz; hátha a nyomunk mutat valamit. Megértette?
– Az utasításokat értem, uram. De azt nem, hogy mit vár.
– Talán tévedek, de ha igazam van, akkor se tehetünk sokat. Nem lelkesedem azért, hogy kézi munkával kelljen megtisztítani a kábeleket. Reméljük, nem kerül rá sor.
– Igen, uram. – Kervenser munkához látott, s miközben a Kwembly lánctalpaiban szunnyadó atommotorok életre keltek, a kapitány egy harminc centiméter hosszú és tíz centiméter magas műanyag hasáb nyílásába illesztette egyik ollóját, babrált a kapcsolóval, aztán beszélni kezdett.

II.
A PÁHOLY

Rádióhullámon suhanó hangja átszáguldott a Dhrawn sűrű, gyorsan ritkuló atmoszféráján. Az űrben egyre gyengült, de fél perc elteltével még mindig elég erős volt ahhoz, hogy egy háromméteres tányérantenna felfogja. Az antennát a kézi súlyzóhoz hasonló objektum egyik végén helyezték el, egy száz méter széles, harminc méter magas henger tetején. Az egész szerkezet lassan forgott a „súlyzó" középpontja körül.
A jelek az antennában áramot gerjesztettek, az áram egy gombostűfej nagyságú kristályban gyűlt össze, amely rezgésbe hozott egy megdöbbentően régimódi, dinamikus hangszórót. A hangszóró egy szobában állt. Tizenöt ember tartózkodott a helyiségben. Harminckét másodperccel azután, hogy Dondragmer beszélni kezdett, hangját tizenöt ember közül hárman meghallották. Mivel a kapitány nem tudhatta, ki lesz a szobában, az emberi nyelvet használta, nem pedig a sajátját.
– Jelentés a Kwemblyről. Két és fél órája megálltunk a szokásos karbantartásra és átvizsgálásra. A nyugati szél a megállás idején 200 kötél sebességű, lehetett, az ég egy része borult. Nem sokkal azután, hogy munkához láttunk, a szél 3000 kötélre fokozódott.
Az egyik hallgató arcán zavart kifejezés jelent meg. Társa észre is vette.
– Egy meszklini kötél hetven méter, Boyd – mondta halkan az utóbbi. – A szél sebessége nyolc kilométerről több mint százra nőtt.
– Köszönöm, Easy. – Tovább figyeltek.
– Egyre sűrűsödő ködben vagyunk. Nem merek úgy mozogni, ahogy terveztem. Köröket írunk le, nehogy a lánctalpak befagyjanak. A kutatók szerint a köd anyaga túlhűtött ammónia, a környék felszínét vízjég borítja. A kutatóknak ugyan nem jutott eszébe, én viszont feltételezem, hogy a köd meg fogja olvasztani a jég egy részét. Ez a jármű elvileg úszni is tud, és bár nem hiszem, hogy a felszín mélyen megolvadna, érdekelne, vajon mi történik, ha a lánctalpak befagynak. Soha nem törtem rajta a fejem, de nem lenne biztató perspektíva, ha a hajót kézi erővel kellene kivágni a jégből. Én magam szereltem össze, tudom, hogy ehhez nincs is eszköz a fedélzeten. Csak azért jelentkeztem, hogy közöljem, esetleg sokkal tovább kell itt maradnunk, mint terveztük. Tartom a kapcsolatot. Ha befagyunk, örömmel fogadok minden javaslatot arra, hogy mivel kössem le a kutatók agykapacitását. Máris elvégezték a kitűzött feladatok egy részét.
– Köszönöm, Don – válaszolt Easy. – Készenlétben leszünk. Megkérdezem a megfigyelőinket és meteorológusainkat, fel tudják-e becsülni a ködfelhő nagyságát és azt, hogy meddig tarthat. Talán van már hasznosítható anyaguk, elvégre maguk már legalább egy napot töltöttek az éjszakai oldalon. Talán még fotóik is lesznek; nem ismerem pontosan a műszereik érzékenységét. Hamarosan jelentkezem.
A nő kikapcsolta a mikrofont, és a többiek felé fordult, míg szavai a Dhrawn felé száguldottak.
– Bárcsak meg tudnám ítélni a hangjából, aggódik-e vagy sem! – szólalt meg. – Valahányszor új helyzettel kerülnek szembe azon a bolygón, azon töröm a fejem, vajon nekünk hogy volt merszünk elküldeni őket oda, nekik meg honnan volt hozzá bátorságuk, hogy odamenjenek.
– Nem kényszerítettük és nem is csaptuk be őket, Easy – válaszolt egyik társa. – Kizárt dolog, hogy egy meszklini-ta, aki élete nagy részét tengerészként töltötte, és bejárta bolygója egyik féltekéjét, ne lenne tisztában a felfedezés kockázatával. Még akkor sem tudtuk volna őket átrázni, ha akartuk volna.
– Az eszem tudja, Boyd, de a gyomrom nem veszi be. Mikor a Kwembly alig nyolcszáz kilométerre a teleptől beragadt a homokba, mire kiásták, a csikorgástól lejött a fogzománcom. Mikor pedig Densigeref Smojját szakadékba sodorta a sárcsuszamlás, egyedül én támogattam Barlennan döntését, hogy kiküldi menteni az egyik tartalék hajót. Mikor az Esket legénysége, köztük néhány jóbarátom eltűnt, megpróbáltam Alant és Barlennant meggyőzni, hogy segítséget kell küldenünk. Ma is úgy vélem, hogy rossz döntést hoztak. Tudatában vagyok annak, hogy meghatározott feladatunk van, és a meszkliniták is tudták, mit kockáztatnak, de mikor egy hajó bajba kerül, mindig elképzelem a helyzetüket, és ha a mentés kérdése felmerül, általában a legénység oldalán vagyok.
Boyd Mersereau kuncogott.
– Ne aggódjon, Easy. Éppen emiatt alkalmas arra, amit csinál. Kérem, tartsa észben, hogy hiába nem értünk egyet Barlennannal vagy valamelyik emberével, még mindig tízmillió kilométerre és negyvenszeres gravitációra vagyunk tőlük. Az tehetik, amit akarnak. De ha ilyen vitára kerül sor, nagyon előnyös számunkra, ha valaki őket képviseli idefenn. Ne változzon meg, kérem!
– Hm. – Elise Hoffman nem mutatott csalódottságot vagy megkönnyebbülést. – Ib is mindig ezt mondja, de ő elfogult. Nem lehet adni rá.
– Köszönöm, Easy – vágta el a beszélgetést Dondragmer válasza. A saját nyelvét használta, amit a két férfi nem nagyon értett.
– Örülni fogok minden adatnak, amit a megfigyelőiktől kapok. Egyébként ezt az egészet nem szükséges elmondania Barlennannak, csak ha nagyon akarják. Még semmi baj nem történt, és van neki épp elég dolga. A kutatási javaslatokat a kettes készüléken adják, egyenesen a laboratóriumba; ha én közvetítem, még összekeverem. Most végeztem, de hagyok ügyeletest mind a négy rádió mellett. A hangszóró elhallgatott, Aucoin, a harmadik hallgató pedig felállt, és Easyre nézett, hogy az fordítson neki.
– Ez munkát jelent – kezdte, miután végighallgatta a nőt. – Vannak hosszabb programjaink, amelyeket későbbre tartogatunk a Kwemblynek, de ha Dondragmer sokáig egy helyben toporog, jobb, ha utánanézek, melyik lenne nekik a legmegfelelőbb. Amennyire a szavaiból kivehető, nem bízik abban, hogy hamarosan elindulhat. Lemegyek a bemérőkhöz, és csináltatok velük Dondragmernek egy igazán pontos műholdas helymeghatározást, aztán átmegyek a meteorológusokhoz, és kikérem a véleményüket, utána pedig a tervezőlaborban leszek.
– Lehet, hogy találkozunk a meteorológusoknál – válaszolt Easy. – Ha itt marad, Boyd, összeszedem az információt, amit Dondragmer kért.
– Egy darabig szívesen maradok, ha mégis el kell mennem, találok helyettest. Valaki mindig figyelni fogja a Kwemblyt. Megüzenhetné Donnak, ki ül itt, nehogy az anyanyelvén kezdjen el karattyolni, sztenniül, vagy hogy. Persze, amennyit mi tenni tudunk az érdekében, nem hiszem, hogy egy percen túl sok múlna.
A nő megvonta a vállát, mondott néhány szót az apró tengerész nyelvén a mikrofonba, odaintett Mersereau-nak, és mielőtt üzenete elérte volna a címzettet, kiment a szobából. Alan Aucoin már előtte eltávozott.
A meteorológusok a henger „legfelső" szintjén tanyáztak, közel a forgástengelyhez. Így testsúlyuk 10 százalékkal könnyebb volt, mint a kommunikációs szobában dolgozóké. Mivel a testmozgáshoz kevés volt a hely, az állomásra eleve nem is terveztek liftet, és a vidifont is csak veszélyhelyzetben lehetett használni. Easy Hoffman tehát választhatott a henger szimmetriatengelyében lévő csigalépcső és a számos létra közül. Mivel nem volt nála csomag, nekivágott egy létrának. Egy perc múlva felért a meteorológusokhoz.
A berendezés legszembetűnőbb alkotórésze két hétméteres átmérőjű képernyő volt, a Dhrawn egy-egy féltekéjének térképe. Az élő látványképek feltüntették a hőmérséklet, a szélsebesség és a különböző magasságban mért légnyomás, valamint a meszklinita felfedezőhajók és az alacsony pályán száguldó műholdak adatait.
Zöld pontjelölte az egyenlítőtől északra felállított Telepet és – szorosan körülötte – kilenc halványabb sárga fény a felderítőhajókat. A gigászi bolygó méreteihez képest az ismert terület zavarba ejtően kicsi volt: kelet-nyugati irányban tizenkétezer, észak-dél irányban harminckétezer kilométer széles, a meteorológusok által Alfa Zónának nevezett térség nyugati oldalán. Kettő kivételével a sárga fények nagyjából ív alakban helyezkedtek el, kijelölve az Alfa Zóna határát. Később majd kört alkotnak. Az Alfát érzékelő állomások veszik körül, egyelőre viszont a majdani kör százharmincezer kilométeres kerületének csupán negyedét sikerült felderíteni.
Az ár magas volt, nemcsak pénzben, amire Easy csak mint az erőfeszítések mérőeszközére gondolt, hanem életekben is. Megkereste a pirossal bekarikázott pontot az Alfa szegélyén belül. Ez jelölte az Esket helyét. Hét hónapja – dhrawni időszámítással három és fél napja – a földiek nyomát sem látták a legénységnek, pedig a televízióadók még mindig közvetítettek képet a hajó belsejéből. Easy néha leverten gondolt a barátaira, Kabremmre és Destigmetre, néhányszor sikerül is megpiszkálnia Dond-ragmer lelkiismeretét – bár ő ezt nem tudta – azzal, hogy mesélt neki róluk.
– Hello, Easy! Szia, anya! – Az üdvözlések felrázták sötét gondolataiból.
– Hello, időjósok! – válaszolt. – Egy barátom szeretne előrejelzést. Segítetek?
– Ha az űrállomás időjárását kell előrejelezni, szívesen – mondta Benj.
– Ne légy cinikus, fiacskám. Elég idős vagy már ahhoz, hogy megértsd, mi a különbség a teljes tudatlanság és a részleges tudás között. Dondragmernek lesz a Kwembly-re. – A sárga pontra mutatott a térképen, és körvonalazta a helyzetet. – Alan hozza a pontos helymeghatározást, ha az segít.
– Nem hiszem, hogy segít – vallotta be Seumas McDevitt. – Ha nem szereti a cinizmust, óvatosan kell fogalmaznom. A térkép jelei pár száz kilométeres eltérést is tükrözhetnek. Nem hiszem, hogy konkrétabb helymeghatározással jobb eredményt érnénk el.
– Gondoltam én is, hogy nem lesz elég az anyagunk semmiféle előrejelzésre – felelte Easy. – Viszont úgy tudom, az időjárás-változás ezen a bolygón is nyugat felől jön, és a nyugatra eső részek már több napja nem kaptak napfényt. Tudnak adatot szerezni az ilyen területekről?
– Hogyne! – Benj szarkazmusa eltűnt, és helyébe szakmai lelkesedés lépett. – Az adatoknak csak kis hányadát nyerjük visszavert napfényből. Jóformán az összes észlelésünk közvetlen sugárzásra épül. Mindenképpen többet sugároz, mint amennyit a naptól kap. Te is ismered a régi vitát arról, hogy a Dhrawn csillag-e vagy bolygó. Meg tudjuk határozni a felszíni hőmérsékletet, sejtünk egyet s mást a felszín növényzetéről, a hőmérsékleti fokozatokról és a felhőkről. A szeleket nehezebb... – habozott, magán érezte McDevitt tekintetét, és nem tudta, mit fejez ki a pillantása. A férfi idejében észrevette a zavart, és bólintott, mielőtt a fiú önbizalma megroppant volna. McDevitt soha nem tanított, de a hajlam megvolt benne.
– A szeleket nehezebb meghatározni, mivel a felhőmagasság meghatározása még kissé bizonytalan, és az adiabatikus hőmérséklet-változások gyakran többet árulnak el a felhők elhelyezkedéséről, mint a levegőtömegek azonosítása. Ezen a gravitáción a légsűrűség száz méterenként a felére esik, és ez iszonyú hőmérséklet....- Újra megállt, de ezúttal az anyjára nézett. – Nem túl gyors?
– Nem örülnék, ha ilyen feladatokat kellene megoldanom – válaszolt Easy –, de azit hiszem, elég jó áttekintésem van róla. Az a benyomásom, hogy Dondragmer nem fogja megtudni, mikor száll fel a köd. Segítene rajta, ha adatokat kapna a felszíni nyomásról és a szélről? A Kwemblyn is vannak műszerek.
– Talán igen – szólalt meg McDevitt, miközben Benj csendben bólintott. – Beszélhetek a Kwemblyvel közvetlenül? Meg fog érteni valaki? Még nem tudok sztenniül.
– Vállalom a fordítást, ha megértem a technikai kifejezéseket – vállalkozott Easy. – De ha hosszabb időt szándékozik itt tölteni, jó volna, ha elsajátítaná kis barátaink nyelvét. Néhányan ugyan értik a magáét, de értékelnék a fáradozását.
– Tudom és tervezem is. Boldog lennék, ha segítene.
– Szívesen, ha van időm; de Benj többet tud foglalkozni magával, mint én.
– Benj? Velem érkezett három hete, és nem volt több ideje nyelvet tanulni, mint nekem. Együtt ellenőriztük az észlelő- és komputerhálózatokat, emellett háttértanulmányokat is végeztünk a kutatási programról. – Easy a fiára mosolygott.
– Elhiszem. A nyelveket illetően azonban fanatikus, akár az anyja, és azt hiszem, hasznát fogja látni, bár inkább tőlem tanulta a sztennit, mint a meszklinitáktól. Könyör-gött, tanítsam meg egy nyelvre, amit a húgai nem hallgathatnak ki. Ha akarja. Írja szülői büszkeségem rovására, de csak próbálja meg vele a dolgot. Persze később. Mielőbb szeretném azt az előrejelzést megkapni. Dondragmer szerint nyugati szél fújt, úgy száz kilométeres sebességgel.
A meteorológus eltűnődött.
– Átfuttatom a gépen a mi adatainkkal együtt – szólalt meg végül. – Ha az ő észlelései nagyon eltérnének a mie-
inktől, lefuttathatom a programot még egyszer. Kis türelmet.
A férfi és a fiú a berendezésekhez fordult. A nő nem sokat értett abból, amit látott. Annyit sejtett, hogy adatokat és mérlegelési szempontokat táplálnak a számítógépekbe. Örült neki, hogy láthatja: Benj egyedül dolgozik, ellenőrzés nélkül. Neki és férjének tudtára adták, előfordulhat, hogy fiuk matematikai képességei kevésnek bizonyulnak választott pályájához. Amit most csinált, rutinfeladatnak számított, a műveletet egy kis előképzettséggel bárki el tudná végezni anélkül, hogy pontosan értené a feladat lényegét. Easy mégis biztató jelnek tekintette.
– Persze – jegyezte meg McDevitt, miközben a gép az adatokon rágódott – biztosra nem mehetünk. Az ottani nap nem befolyásolja túlságosan a Dhrawn felszíni hőmérsékletét, a hatása mégsem elhanyagolható. Mióta három éve ideérkeztünk, a bolygó állandóan közeledik hozzá. A robotok jelentéseitől eltekintve semmit nem tudtunk a felszínről, amíg másfél évvel később a meszkliniek telepe fel nem épült. De az ő méréseik is csak a bolygó egy kis szögletére korlátozódnak. A mi előrejelző munkánk esetleges, attól függetlenül, hogy mennyire akarunk hinni a fizika törvényeinek. A gyakorlati szabályok felállításához még nincs elég adatunk.
– Tudom, és tudja ezt Dondragmer is – szólalt meg Easy. – De mi még mindig több információval rendelkezünk, mint ő. Azt hiszem, most mindennek örülne. Ha én lennék a helyében, ezer és ezer kilométerre bármiféle segítségtől, egy olyan járművön, amely még akipróbálás stádiumában van, és ha még azt sem láthatnám, hogy mi van körülöttem... Tapasztalatból tudom, milyen jólesik ilyenkor kapcsolatban lenni valakivel. És nemcsak azért, hogy beszélgethessek, hanem hogy láthassanak, hogy érzékeljék, amit átélek.
– Innen kissé nehéz lenne őt látni – vetette közbe Benj. –
Még ha tiszta is odalenn a levegő, tízmillió kilométer kicsit sok volna a teleszkópnak.
– Igazad van, de azt hiszem, tisztában vagy vele, hogyan gondoltam – mondta halkan az anyja. Benj megvonta a vállát, és elhallgatott. Feszült csend ülte meg a szobát.
A számítógép rejtélyes szimbólumokkal telerótt lapot dobott McDevitt elé. A másik kettő áthajolt a válla fölött, hogy lássa, bár Easynek a papír nem sokat árult el. Fiának viszont alig öt másodpercébe tellett, míg végigfutott a sorokon. Olyan hangot hallatott, amely félúton járt a jókedv és a megvetés között. A meteorológus felnézett.
– Halljuk, Benj. Ezzel aztán viccelhetsz, amennyit akarsz. Nem ajánlom, hogy az információt változatlan formában küldjük le Dondragmernek.
– Miért? Mi a baj? – kérdezte a nő.
– Az adatok nagy részét a műholdak gyűjtötték. Ehhez hozzátettem a maga széljelentését, plusz egy bizonytalansági faktort. Nem tudom, a hajónak milyen berendezései vannak, mennyire pontosak. Maga azt mondta, körülbelül száz kilométeres a szél. A ködöt nem vehettem tekintetbe, mert nem volt róla használható adatom. Az első sor szerint a látótávolság normál fényben – vagyis emberi szem számára normál fényben, a meszklinitáké pedig hasonló –harminckét kilométer.
Easy megemelte a szemöldökét.
– De ilyet! Azt hittem, a meteorológusviccek már kimentek a divatból.
– Csak beporosodtak. Egyszerű az oka: nem tudunk teljes információt adni a gépnek. A legnyilvánvalóbb hiányosság, hogy nincs részletes topográfiai térképünk a bolygóról, különösen arról a pár millió négyzetkilométerről, ami a Kwemblytől nyugatra fekszik. Egy kilométerenként 35 cm-t eső vagy emelkedő, felszínen mozgó szél légtömeg-hőmérséklete gyorsan változhat. Ami azt illeti, a legjobb térképünket éppen erre alapoztuk, de még nagyon elnagyoltak. Ha kapok részletesebb méréseredményeket Dondragmertől, még egyszer átfuttatom. Azt mondta, Aucoin szerez egy pontosabb helymeghatározást?
Easynek nem volt ideje válaszolni, mert Aucoin megjelent a szobában. Nem vesztegette az időt üdvözlésre, és nem bocsátkozott részletekbe, tudván, hogy a meteorológusok már megkapták a háttér-információt Easytől.
– Nyolc egész négyszázötvenöt ezred fokra az egyenlítőtói délre, hét egész kilencszázhuszonhárom ezredre keletre a Telep délkörétől. Ennél pontosabb meghatározást nem mertek adni. Nagy baj az a pár száz méteres eltérés?
– Ma mindenki gúnyolódó hangulatban van – morogta McDevitt. – Köszönöm, elég pontos. Easy, lemehetünk a híradósszobába, és kapcsolatba léphetünk Dondragmerrel?
– Persze. Nem zavarja, ha Benj is jön, vagy maradjon inkább itt? Szeretném, ha ő is találkozna Dondragmerrel.
– És közben, mintegy véletlenül, megmutathatná a nyelvtudását. Jó, jöjjön. És maga, Alán?
– Nekem más dolgom van. Ettől függetlenül szeretném, ha velem is közölné az előrejelzés részleteit és Dondragmer minden adatát, ami a tervezést befolyásolhatja. A tervlaborban leszek.
A meteorológus bólintott. Aucoin elindult, ők pedig létrán leereszkedtek a híradósszobába. Merseteau eltűnt, de egy társa szemmel tartotta a Kwembly képernyőit. Az őr biccentett Easynek, és visszament az eredeti helyére. A többiek nem törődtek a belépőkkel. Easy és Mersereau távozására is csak azért figyeltek fel, mert a szabályzat szerint mindig tíz megfigyelőnek kellett tartózkodnia a helyiségben. Nem osztották be, hogy ki melyik képernyőt figyeli; ügy találták, hogy ez kellemetlen lelki jelenségeket vált ki.
A Kwemblyre hangolt kommunikációs berendezések hangszórói elé hat széket helyeztek. A képernyőket úgy állították fel, hogy mindenhonnan láthatóak legyenek.
Mind a hat megfigyelőüléshez mikrofon és váltókapcsoló tartozott, hogy a Kwembly összes rádiójával kapcsolatot teremthessenek.
Easy az egyik középső székbe telepedett, és átkapcsolt a Dondragmer hídján lévő készülékre. A csatlakozó képernyőn nem sokat lehetett látni, mivel a kamera előrenézett, a híd ablakai felé. A meszkliniták jelentése tökéletesen érzékletes volt. A ködbe vesző kép bal felső sarkában a kormány és a kormányos egy része látszott; minden egyéb elmosódott. A szürkeséget az ablakkeretek szabdalták négyszögekre. A híd fényeit letompították, hogy a ködöt megvilágítsák a külső reflektorok – gondolta Easy.
– Don – kezdte –, itt Easy beszél. A hídon vagy? – Bekapcsolt egy stoppert, aztán átállt a laboratóriumi rádióra. – Borndender, vagy aki ott van – szólt, még mindig szten-niül –, kevés az információnk a megbízható előrejelzéshez. A híddal is kapcsolatban vagyunk, de szeretnénk minél pontosabban megkapni a jelenlegi hőmérsékletet, szélsebességet, külső nyomást és minden adatot a ködről...
– És ugyanezeket az elmúlt néhány órára vonatkozóan, a mérés időpontjával együtt, ha lehet – szólt közbe Benj, ugyanazon a nyelven.
– Ahogy a híd befejezi, készen állunk a vételre – folytatta a nő.
– A levegő, köd és hó összetételéről lévő adataikat is használni tudnánk – tette hozzá a fia.
– Ha van egyéb, amiről úgy vélik, hogy segíthet, az is jó lenne – fejezte be Easy. – Maguk vannak ott, kell hogy legyenek teóriáik a Dhrawn időjárásáról – A stopper csörögni kezdett. A híd jelentkezett.
A hangszóró már Easy utolsó szavai alatt megszólalt. A stoppert úgy állították be, hogy mérje a fénysebességgel haladó üzenet menetidejét.
– Kervenser beszél, Mrs. Hoffman. A kapitány lenn van a növényházban. Felhívhatom ide, ha kívánja, vagy átkapcsolhat az ottani rádióra, de ha van tanácsa, szívesen vennénk azonnal. Egy testhossznyira sem látunk a hídról, és csak körben merünk mozogni. A repülők a megállás előtt nagyjából leírták nekünk a környéket. Elég szilárdnak látszik, de vaktában nem indulhatunk el. Lépésben megyünk egy kb. 25 kötél átmérőjű körben. Hacsak nem vagyunk éppen szélirányban, úgy érezzük, mintha a hajó bármelyik másodpercben felborulhatna. A köd ráfagyott az ablakokra, nem látunk ki. A lánctalpak tisztának tűnnek, de a vezetőkötelek minden percben befagyhatnak, és nem lesz kis munka leverni róluk a jeget. Elméletileg lehetséges odakint dolgozni, de nem lennék túl boldog, ha nekem kéne kimenni, mielőtt a szél eláll. Egy befagyott védőruha nem kellemes perspektíva. Van valami ötletük?
Easy türelmesen megvárta, míg Kervenser befejezi. A hatvannégy másodperces szünet megtette a hatását azokra, akik sokszor beszéltek az űrállomással vagy a bolygóval. Hozzászoktak, hogy addig beszéljenek, ameddig csak lehet, megpróbálván kitalálni, amit a másik kérdezni akart. Easy megérezte, hogy Kervenser befejezte, és a válaszra vár. Gyorsan összegezte mindazt, amit megtudott. Nem említette a számítógépes elemzés eredményét, amely szerint odalenn az idő tiszta. A meszkliniták tisztában voltak azzal, hogy az emberi technika nem csalhatatlan – valójában legtöbbjüknek sokkal reálisabb képe volt a földiek korlátairól, mint az embereknek –, de a földiek úgy vélték, nincs értelme butábbnak mutatni magukat, mint amilyenek. Easy ugyan nem volt meteorológus, viszont ő is az emberi fajhoz tartozott, Kervenser így nyilván őt egy kalap alá veszi azokkal.
A csoport csöndben várta az első tiszt válaszát. Benj néhány másodpercig alatt lefordította az üzenetet McDevitt számára. A hajóról jelezték, hogy a Kwembly tudósai késlekedés nélkül felküldik a kért adatokat.
Easy és a fia felkészültek az észlelések fogadására. Az asszony bekapcsolta a magnetofont, hogy ellenőrizhesse a technikai kifejezéseket, de Borndender üzenete a földiek nyelvén jött. McDevitt hamar feleszmélt meglepettségéből, és jegyzetelni kezdett. A fítí is feszülten figyelt.
Jobb is volt, hogy Easynek nem kellett fordítania. Tudott ugyan sztenniül, de sok szót nem ismert. Érezte, hogy ezen nem szabadna rágódnia. Úgy gondolt a meszklinitákra, mint réges-régi korok embereire, Robin Hoodra vagy Harun ar-Rasidra, bár tökéletesen tisztában volt azzal, hogy az utóbbi ötven évben sok száz meszklinita nagyon is alapos képzést kapott. Ezt nem verték nagydobra a Földön, mivel a közvélemény szerint nem helyes a fejlett technológiát fejletlen népeknek átadni. Jobb, ha kisebbségi érzésük támad, okosabb, ha gátolják a további fejlődésüket:
A meteorológusok mindezzel nem törődtek. Mikor elhangzott a „vége" szó, sietősen elköszöntek, és áttrappol-tak a laboratóriumba. Easy viszont a kijelentkezés előtt egy gondosabban megfogalmazott köszönetet küldött le. Mivel a meteorológusok úgyse látták volna sok hasznát, áttelepedett arra az ülésre, amelyről a legjobban lehetett látni a Kwembly négy képernyőjét. Várt, hátha történik valami.
Mersereau néhány perccel a többiek távozása után érkezett. Néha, egy röpke pillanatra látni lehetett egy hosz-szű, soklábú alakot valamelyik képernyőn, de a meszkliniták a saját ügyeikkel foglalkoztak, nem törődtek azzal, hogy figyelik őket.
Easy fejében megfordult, hogy új beszélgetést kezdhetne Kervenserrel. Majdnem úgy ismerte és kedvelte az első tisztet, mint a kapitányt. A kérdés és válasz közötti hosszú szünet azonban kedvét szegte, mint oly gyakran, mikor semmi különöset nem kellett közölnie.
Easy és Mersereau nem sok újat tudott volna mondani egymásnak. Egy éve voltak távol a Földtől, ez a tény kimerítette a legfőbb beszédtémát. Bár a nő kedvelte a férfit, csupán a meszklinitákkal való kapcsolat fűzte őket egymáshoz.
Nem sok szó esett tehát a híradósszobában. Időnként jelentés érkezett valamelyik talajhajóról, amit kötelesség-szerűén továbbítottak a Telepnek; de a legtöbb emberi megfigyelőnek nem volt sokkal több mondanivalója egymás számára, mint Easynek és Boyd Mersereau-nak. Easy azon kapta magát, hogy megpróbálja kitalálni, mikor érnek vissza a meteorológusok az előrejelzéssel, s hogy az mennyire lesz megbízható. Mondjuk két perc fel, vagy egy, ha sietnek; még egy, míg betáplálják az adatokat; kettő, míg átfut a program; öt perc vita, ahogy a fiát ismerte, azon, hogy az új előrejelzés tényleg jobb-e, mint a régi; új program más változókkal; két perc vissza a híradósszobába, mivel biztosan nem fognak sietni. És még mindig vitázva. Hamarosan itt lesznek.
De mielőtt mindez eldőlt volna, Easy figyelmét felkeltette a híd képernyője, melyen ez idáig a szürke, ammóniával befagyott ablakok domináltak a kormányos megrövidült alakja fölött. Az utóbbi majdnem mozdulatlan volt, a kormányrúd jól az egyik oldalra húzva, ahogy a hajó a Kervenser által említett köröket rótta.
Az ablakok hirtelen kitisztultak, bár keveset lehetett kivenni rajtuk keresztül; a kommunikátor látószöge túl magas volt ahhoz, hogy a reflektorok fénykörében lévő talaj látható lett volna. Még két meszklinita jelent meg, odamásztak az ablakhoz, kinéztek, és látható izgalommal gesztikuláltak. Mersereau egy másik képernyőre mutatott; a laboratóriumban is izgalom uralkodott. Egyelőre a kis felfedezők nem tartották fontosnak, hogy az emberekkel is tudassák, mi történik. Easy úgy vélte, lekötik őket a problémáik. Különben is szokásuk a mikrofont teljésen kikapcsolni, hacsak nem akartak valamit közölni az emberekkel.
A meteorológusok ekkor értek vissza. Easy a fiához fordult:
– Hoztál valami használhatót? A fiú helyett McDevitt felelt:
– Igen. Fordítsa Benj a szöveget?
– Nem. Úgy tűnik, valami baj. van. Maga beszéljen. Dondragmer már biztosan a hídon van, vagy odaér, mire a szavai lejutnak. Üljön le és beszéljen. . A meteorológus szó nélkül engedelmeskedett.
– Dondragmer, a korlátozott látás tizenkilenc óra hosz-szat fog tartani, a ködlefagyás alig egy órát; a hőmérséklet csökken, a köd ammóniakristályokká válik, de nem tapad rá az ablakra. Ha a már ott lévő jeget eltávolítja, keresztüllát rajtuk, látja a hóesést. A szél a következő öt órában fokozatosan mérséklődik. Erre az időre a hőmérséklet már elég alacsony lesz ahhoz, hogy ne kelljen aggódnia az eu-tektikus olvadás miatt. A rákövetkező negyvenöt órában magasan szálló felhők... Tovább beszélt, de Easy már nem őt figyelte.
McDevitt második mondatának végén, még azelőtt, hogy az üzenet kezdete leért volna a Dhrawnra, egy meszklinita olyan közel jött a képernyőhöz, hogy különös arca majdnem teljesen betöltötte. Egyik ollóban végződő karja kinyúlt a képből. Easy tudta, hogy most kapcsolja be a hangátvitelt. Nem volt meglepve, hogy a kapitányt sokkal nyugodtabbnak hallja, mint amilyen ő volna – hasonló körülmények között.
– Easy vagy bárki, aki ott van, kérem, küldjön sürgős üzenetet Barlennannak. A hőmérséklet az utóbbi percekben hat fokot emelkedett. A jég leolvadt az ablakról. Úszunk.

III.
A SÚGÓLYUK

Talán nem volt a legszerencsésebb dolog, hogy Dpndrag-mer emberi nyelven adta le a jelentést. A fordításra igénybe vett idő egy kicsit enyhítette volna a sokkot McDevitt számára. A legrosszabb az egészben, fejtegette a meteorológus később, az a felismerés volt, hogy a Dhrawn felé tartó előrejelzését semmi nem állíthatta meg. Egy pillanatra az a fantasztikus gondolat villant át az agyán, hogy szerez egy hajót, leelőzi a rádióhullámokat, és nem engedi őket eljutni a Kwemblyre. Harminckét másodperc alatt sokkal többre nem is jutott idő, arról nem is beszélve, hogy az űrállomáson lévő kompok nem tudtak fénynél gyorsabban repülni. A legtöbbjüket a műholdak kiszolgálására használták.
A mellette lévő ülésben Easy nem reagált az előrejelzés és Dondragmer jelentése közötti ellentmondásra; legalábbis nem meredt olyan kifejezéssel rá, mint amilyen tíz barátja közül kilenc arcára kiült volna. Nem is lenne szabad neki, gondolta. Ezért van ezen a poszton.
A nő a váltókapcsolóval babrált; szeme egy kisebb képernyőt figyelt a Kwembly négy képernyője fölött. Az ernyő mellett egy piros jelzőfény égett; ahogy állítgatta a kapcsolót, az zöldre váltott, és egy hivatalszerű szoba képe jelent meg, benne egy tucat meszklinitával. Easy azonnal beszélni kezdett.
Üzenete rövid volt. Csak Dondragmer szavait tudta megismételni. Jóval előbb befejezte, mint hogy a képernyőn láthatta volna beszéde hatását.
De mikor a válasz végre megjött, kielégítő volt. Minden hernyószerű test a hangszóró felé hajolt. Bár Easy soha nem tanulta meg a meszklinita „arckifejezéseket", a csattogó ollókat és vadul hadonászó karokat nem lehetett félreérteni. Az egyik lény egy félköríves nyílás felé lódult, és eltűnt benne. A njeszkliniták fekete-piros színei ellenére Easyt a látvány egy másik jelenetre emlékeztette. Néhány évvel ezelőtt az egyik húga beszívott egy szál spagettit. Egy siető meszklinita láb nélkülinek látszik az emberi szem számára.
Hang még nem érkezett a Dhrawnról, de a földiek kommunikációs szobájában a beszélgetés zsivaja lassan fokozódott. Nem volt szokatlan, hogy a felfedező járművek bajba kerültek. A meszkliniták ezeket a problémákat sokkal nyugodtabban fogadták, mint az emberek, akik a távolból úgysem tudtak segíteni. Bár a vidifont nem használhatták, mégis egyre több ember szállingózott be a szobába és foglalt helyet a hátsó sorokban. Az elülső monitorok közül egyre többet állítottak rá a Telep „főhadiszállására". Eközben Easy és Mersereau figyelme a Kwembly négy ernyője között oszlott meg, és csak néha figyeltek a többire.
A képek láttán nem derült ki, hogy a hajó úszik, mivel az adók maguk is mozogtak. A földhajó legénységének nagy része képzett tengerész volt. Szokásukká vált, hogy mindent rögzítsenek. Easy a hídi képernyőt figyelte, hátha észrevesz valamit az ablakokon túl.
Ismét Dondragmer tűnt fel.
– Egyelőre nincs közvetlen veszély. A sodorvonalból ítélve a szél gyorsan visz minket. Mágneses irányunk 66. A hajótest egyenesen úszik, a második fedélzetig alámerülve. Kutatóink megpróbálják kiszámítani a folyadék sűrűségét, de közülünk még soha senki nem próbált vízki-szorítási táblázatokat szerkeszteni erre a hajóra. Ha maguknak, embereknek van esetleg ilyen, a személyzet örömmel venné. Amíg bele nem ütközünk valamibe, biztonságban vagyunk. A berendezések megfelelően működnek, csak a lánctalpak nem tudnak miben megkapaszkodni. Megfúrnak, ha energiát adunk rájuk. Egyelőre ez minden. Ha a kísérő műholdak nyomon követnek bennünket, szeretnénk az információt olyan gyakran megkapni, ahogy csak lehet. Mondják meg Barlennannak, egyelőre minden rendben.
Easy átállította a kapcsolót, és megismételte az üzenetet, amilyen pontosan csak tudta. Remélte, hátha kérdeznek valamit, nem mintha tudott volna válaszolni, de megint rátört a tehetetlenség érzése. A meszkliniták azonban csak nyugtázták a vételt, hírvivőjük a jegyzetekkel az ajtó felé indult.
A hírvivő nem ment messze. Az út nagy része a szabad ég alatt vezetett, mivel a meszkliniták irtóztak minden fejük fölötti tárgytól, és ezt egy olyan világon is nehéz volt legyőzni, amelynek a gravitációja csak töredéke volt az övékének. A Telep épületeinek teteje átlátszó meszklini anyagból készült. A megszokott egyenes talajtól való eltérést a felszín diktálta. Egy meszklinita magától sohasem gondolt volna pincére vagy padlásra. A sokemeletes Kwembly és a többi talajhajó emberi és panesk tervek alapján épült.
A hírvivő úgy kétszáz méternyi kanyargós folyosó után ért el a parancsnok irodájához, amely egy 30-40 cm magas épületcsoport északi szélén volt. Maga a Telep egy két méter magas plató szélén épült. A sziklaszegélyt az alatta lévő területtel rámpák kötötték össze. Lenn, a szikla tövében, de hídjával a „város" átlátszó tetői fölé magasodva két talajhajó állt. Barlennan szobájának átlátszó fala a közelebbi gépmonstrumra nyújtott kilátást; a másik pár száz méterre keletre parkolt. Néhány védőruhás meszklinita mozgott odalenn, törpék a rájuk bízott óriások között.
Barlennan éppen őket nézte kritikus szemmel, mikor a hírnök belépett. Minden formaság mellőzésével azonnal darálni kezdte Easy üzenetét. Mire a parancsnok megfordult, hogy átvegye az írást, már ismerte a tartalmát.
Természetesen nem tartotta kielégítőnek. Mióta az első hírnök megérkezett, Barlennannak volt ideje kérdéseket fogalmazni. A földiek üzenete egyikre sem adott választ. A parancsnok fékezte türelmetlenségét.
– Tehát semmi használható nem érkezett az emberi meteorológusoktól.
– Hozzánk semmi, uram. Persze lehet, hogy közvetlenül is beszéltek a Kwemblyvel.
– Meglehet. A mi meteorológusainknak szóltak már?
– Nem tudok róla, uram. Semmi hasznosat nem tudtunk volna adni nekik, de nincs kizárva, hogy Guzmeen is üzent.
– Jó. Ugyanis beszélni akarok velük. A következő félórában náluk leszek. Mondja meg Guznak.
A hírnök megértést kifejező ollómozdulatokat tett és távozott. Barlennan lassan nyugat felé tartott az épületeken és a zárt összekötő folyosókon keresztül, melyek az egész Telepet egybekapcsolták. A legtöbb folyosó enyhén felfelé vitt, úgyhogy mire dél felé fordult, másfél méterrel magasabban volt, mint az irodája, bár a háta mögötti hajó hídjának a szintjéig még nem ért fel. A plafon feszes boltozatot alkotott a feje fölött, mivel az állomás levegőjének, vagyis a majdnem tiszta hidrogénnek a nyomása nem csökkent olyan gyorsan, mint a Dhrawn sokkal sűrűbb gázkeverékéé. A kinti légnyomás nagyjából megfelelt a Meszklin tengerszintjének. Ha a hajók alacsonyabban fekvő vidékekre ereszkedtek, extra argonnal tartották egyensúlyban a belső nyomást.
Mivel a Dhrawn atmoszférája két százalék oxigént tartalmazott, a meszkliniták nagyon komolyan veitek a lékeket. Barlennan még emlékezett egy oxigén-hidrogén elegy felrobbanására és az okozott kárra, nem sokkal ez első emberrel való találkozása után.
A kutatóegység a kolónia legnyugatibb és legmagasabb részén volt. Meglehetősen elkülönült a többi épülettől, és ennek volt egyedül épített, bár ugyancsak átlátszó teteje. Leginkább ez a létesítmény emlékezteiéit kétszintes épületre, mert egy csomó műszert a tetőn helyeztek el, ahová folyadékzáras légzsilipen keresztül, rámpán lehetett feljutni. A Telep idegen támogatói csak a berendezések egy részét adták; a meszkliniták már ötven éve a saját képzeletüket és találékonyságukat használták, bár a Dhrawnra való jövetelük előtt korántsem voltak olyan magabiztosak, mint mostanában.
A felderítő járművekhez hasonlóan a laboratórium is a kifinomultság és a barbárság keverékét mutatta. Az energiát hidrogénfúzió szolgáltatta, ám a kémcsövek háziipari termékek voltak. Az orbitális állomással szilárdtest elektromagnetikus adók tartották a kapcsolatot, ugyanakkor a kolónián belül az üzeneteket futárok vitték. Történtek ugyan lépések ennek megváltoztatására, de az emberek nem tudtak róla. A meszkliniták megértették a távírót, és talán képesek lettek volna olyan telefont szerkeszteni, amely egész hangtartományukat átfogja. De sem távírót, sem telefont nem építettek a Telepen, mert Barlennan az erők nagy részét arra a tervre összpontosította, amely Easy rokonszenvét is kiváltotta az Esket legénysége iránt. Nyílt vidéken távíróvezetéket fektetni nem könnyű dolog.
Barlennan egy szót sem szólt erről a „fentieknek". Kedvelte az embereket, bár ebben nem ment olyan messzire, mint Dondragmer. Tudatában volt meglepően rövid élethosszuknak, amely nem engedte, hogy jól megismerje azokat, akikkel dolgozott. Túl gyorsan cserélődtek a munkatársai. Vigyázott, nehogy az emberek, drommiak és pa-neskek megtudják, milyen hosszú életűek a meszkliniták: nem akarta, hogy ez zavarja a megbízóit. A Telepen alapvető szabály volt az élethosszról való beszélgetés kerülése. Soha nem lehet tudni, miképp viszonyul ehhez a kérdéshez a következő emberváltás. Az idegen lényeket a legtöbb meszklinita eredendően megbízhatatlannak tekintette; Dondragmer bizalma kivételes eset volt.
A B/T/Á tudósai, akik látták a kapitányt belépni, mindezt nagyon jól tudták.
– Valami baj van, vagy csak úgy benézett?
– Az előbbi – válaszolt Barlennan. Röviden vázolta Dondragmer helyzetét. – Szedjenek össze mindenkit, aki hasznos lehet, és jöjjenek a térképhez. – Átment abba a szobába, amelynek padlójára felrajzolták az Alfa Zóna „térképét", és várt. Idáig csak a terület elenyésző részét sikerült felderíteniük. Most is úgy érezte, hogy még.nagyon-nagyon hosszú munka vár rájuk. A térkép mégis biztatóbb képet nyújtott, mint az űrállomáson lévő párja az embereknek, pedig mindkettő a felderítő járművek által bejárt ívet és a táj néhány részletét ábrázolta. A meszkliniták pókhálószerű fekete vonalai emberi idegsejtek rajzára emlékeztettek.
A meszkliniták által ismert és titokban tartott adatok főleg az Esket tartózkodási helyére vonatkoztak. Ezeket közvetlen emberi segítség nélkül szerezték és pirossal jelölték. Míg Barlennan a főnök, ebben a helyiségben nem lesz adóvevő.
Meglehetősen kevés adat állt rendelkezésére, akár piros, akár fekete. A Kwembly nyomát jelölő vonal magányosan kanyargóit. Barlennan kényelmes magasságba emelte teste első részét. Így szeme tizenöt centire került a talajtól. Kissé elszontyolodva meredt a térképre. A tudósok szállingózni kezdtek. A folyton túlzó Bendivence lépett be. A kapitány soha nem tudta eldönteni, túlzott pesszimizmusból vagy optimizmusból hív húsz kutatót a megbeszélésekre. A kapitánytól két-három méterre összecsoportosultak, és első részüket felemelve, udvariasan vártak.
– Utolsó jelentése szerint a Kwembly ezen a helyen tartózkodott. – Barlennan a térképre bökött. – Éppen egy hómezőn vágott keresztül, majdnem egynemű, de elég koszos vízhavon, legalábbis Dondragmer kutatói szerint.
– Borndender? – kérdezte egy hang. Barlennan igenlően csápolt, aztán folytatta:
– A hómező itt kezdődik. – Több mint egy métert mászott a hajót jelző ponttól. – Csak hézagosán ismerjük ezeket a hegyláncokat. Destigmet ballonjai még nem jutottak olyan délre, legalábbis nem tudunk érről, és Don repülői se láttak sokat belőlük. Nos, amíg a Kwembly a rutinkarbantartás miatt megállt, erős szél kerekedett, aztán ammóniaköd ereszkedett le. A hőmérséklet hirtelen megemelkedett, és egy folyón találták magukat. A szél nagyjából kelet felé sodorja őket. Milyen konstruktív javaslataik vannak? Miért szökött fel a hőmérséklet, és miért olvadt meg a hó? Az általuk jelzett legmagasabb hőmérséklet is messze a víz olvadáspontja alatt maradt. Honnan jön ez a szél? Meddig tart? A Kwembly az Alfa Zóna forró régiói felé sodródik, az Esket helyétől délre.
Egy pirossal sűrűn jelzett terület felé mutatott.
– Meg tudjuk-e határozni, meddig sodródnak? Nem akartam, hogy Dondragmer elmenjen erre az útra, és semmiképpen sem akarom elveszteni, még ha nincs is köztünk teljes egyetértés.
Segítséget kérünk az emberektől, de maguk is törjék a fejüket. Tudom, hogy önök is megpróbálták megfejteni a Dhrawn éghajlatának titkait. Van valami elképzelésük?
Hosszú csend következett. Még azok is hallgattak, akik különben szerettek cirkalmas beszédeket tartani. Túl régen ismerték Dondragmert.
– Táblázat! – kiáltotta az egyik tudós, és az ajtó felé araszolt. Fél percen belül már újra felbukkant a szobában.
– Meg tudom magyarázni a hőmérsékletet és az olvadást – jelentette ki. – A felszín anyaga vízjég, a ködé ammónia. A hőmérséklet-emelkedést a találkozásukkor keletkezett hó okozta. Az ammónia-víz vegyületek olyan keverékeket alkotnák, amelyeknek az olvadáspontja felszökhet.
Az elgondolást gyöngéd fütty és ollóban végződő karok elismerő mozdulatai követték. Barlennan rájuk hagyta, bár néhány szót nem teljesen értett.
– Meg tudjuk-e állapítani ebből, hogy a Kwembly milyen messze sodródik?
– Nem. Ehhez szükség volna az eredeti hómező méreteinek ismeretére is. Mivel más hajó nincs a térségben, egyetlen reményünk az emberek által készített fotótérképek lehetnek. S tudja, hogy azok milyen kevéssé hasznosíthatók. Sokszor még a havat és a felhőt se lehet megkülönböztetni. Meg aztán mindegyiket a mi ideérkezésünk előtt készítették.
– Azért próbálják meg – utasította Barlennan. – Ha szerencséjük van, legalább azt meg tudják állapítani, hogy a keleti hegyláncok elzárják-e a Kwembly útját. Ha igen, a hajó nem sodródhat százezer kötélhossznál távolabbra.
– Jó – mondta az egyik kutató –, ellenőrizzük őket. Ben, Dees, gyertek velem, ti jobban hozzászoktatok a fotóikhoz, mint én. – Eltűntek az ajtónyíláson keresztül. A többiek kis csoportokra szakadoztak, érveket mormogtak egymásnak, és izgatottan mutogattak a térképre meg a környező laboratóriumok irányába. Barlennan hosszú percekig várt, azután úgy döntött, hogy mederbe tereli a vitát.
– Ha a Don által keresztezett mező tiszta vízből áll, akkor arrafelé nagyon régen nem eshetett ammóniacsapadék. Miért változtak meg a dolgok olyan hirtelen?
– Majdnem biztosan az évszakokkal állhat összefüggésben – válaszolta az egyik tudós. – Csak találgatni tudok, de szerintem egy huzamosabb szélirányváltozás okozhatta a dolgot. A bolygó különféle részeiből érkező légáramlatok nyilván az érintett területek s főleg a hőmérséklet függvényében telítődnek vízgőzzel vagy ammóniával. A bolygó pályájának egyik pólusa majdnem kétszer olyan messze van a napjától, mint a másik, és a tengelye is sokkal dőltebb, mint a Meszkliné. Elképzelhető, hogy az év egy bizonyos szakában csak víz, máskor pedig csak ammónia esik a síkságon. A víz gőznyomása olyan csekély, hogy bár különös, miképp juthat víz a levegőbe ammónia nélkül, de semmi esetre sem lehetetlen. Foglalkozni fogunk vele, de az ismét olyan eset, mikor elkelne egy minden évszakra kiterjedő értékelés. Ezek az emberi lények, úgy tűnik, iszonyúan sietnek; igazán várhattak volna még néhány évet, mielőtt minket idehoznak.
Barlennan olyan mozdulatot tett, amelyet egy ember lekicsinylő kézlegyintésnek vélt volna.
– Az itteni adatoknak elégnek kell lenniük. Maga azért van itt, hogy ezeket megszerezze, nem azért, hogy megvárja, míg az ölébe hullanak.
– Persze. Kiküldi Dondragmer segítségére a Kalliffot vagy a Hoorsht? Ez a baleset különbözik az Esketétől.
– A mi szempontunkból igen. De az emberek furcsának tarthatnák, miért ragaszkodom most egy mentőhajó kiküldéséhez, ha egyszer már hagytam magam lebeszélni róla. Még gondolkodom a dolgon. Nemcsak egyféleképpen lehet szél ellen hajózni. Álljon neki az elméleti munkának, amiről beszéltünk, de gondolja végig, mit vinne magával egy kutatóútra a Kwembly felé.
– Igen, parancsnok. – A tudós már indult volna,, de Barlennannak még volt mondanivalója.
– Várjon, Jemblakee! Biztos, hogy a központban majd megvitatja a dolgokat az emberi kollégáival. Kérem, ne említse ezt a vegyülethevülési dolgot. Hadd hozzák ők szóba, ha akarják, maga meg legyen kellőképpen meglepve, amikor előhozakodnak vele. Világos?
– Világos. – A tudós megértő vigyort váltott volna a parancsnokával, ha arcuk képes lett volna ilyesmire. Jemblakee eltávozott, és percnyi gondolkodás után Barlennan is követte. Tán jobb lenne a tudósoknak és technikusoknak, ha itt maradna, de egyéb teendői is akadtak. Ha nem tudják tartani az irányt az ő ollói nélkül, majd sodródnak egy darabig.
Nemsokára beszél az ember állomásával, de addig sem ártana átgondolni, milyen politikát követ vita-esetén, márpedig ez most bizonyosan bekövetkezik. A kétlábú óriások némelyike, például Aucoin, akinek, úgy tűnik, nagy a befolyása, nem szívesen használja, nem szívesen kockáztatja a tartalék berendezéseket, függetlenül attól, hogy ez a meszkliniták számára fontos volna. Mivel az idegenek fizették a költségeket, ez tökéletesen érthető, sőt örvendetes álláspont volt. Ha pajta állna, legszívesebben a Hoffman nevű, különösen szimpatikus nővel dolgozna együtt. Nagy kár, hogy az emberi lények olyan rendszertelen váltásokat tartanak. Ha a kommunikációs szobában tisztességes műszakokban dolgoznának, Barlennan már rég rájött volna a logikára, és maga dönthetné el, kivel akar beszélni. Ismét elgondolkodott, vajon a rendszertelenség tudatos-e. Nem lenne tanácsos megkérdeznie.
A Telep hírközpontja és a laboratórium közti út elég hosszú volt ahhoz, hogy közben gondolkozhasson. A saját szobája viszont közel esett, ide tért be, hogy jegyzetet csináljon a szócsata előtt.
Ha Dondragmer szerencsétlen, hajója megbénul, ha az Esket-féle baleset tipikus, az állomáson lévő fösvény emberek ellenzik majd a Kalliff kiküldését. Persze hiába is tiltakoznak, ha Barlennan a saját feje után kíván menni, de a parancsnok ezt a tényt szerette volna az udvariasság leplébe burkolni. Ez volt az egyik oka, hogy Easy Hoffmant akarta belevonni a megbeszélésbe. A nő vita esetén gyakran állt a meszkliniták oldalára.
Minden bizonnyal neki is köszönhető, hogy az Esket balesete idején nem tört ki nyílt vita, bár fontosabb volt, hogy Barlennannak valójában esze ágában sem volt mentőhajót kiküldeni. Így Aucoinnal értett egyet.
Nos, legalább a híradósszoba ajtajáig elmehet és kiderítheti, ki van most szolgálatban odafenn. Egy vállrándításnak megfelelő hullámzással felemelte 40 centis testét a padlóról, és kiment a folyosóra. A szél ebben a pillanatban érte el a Telepet.
Néhány percig még tiszta volt az idő. Mihelyt a tető hullámzani kezdett, Barlennan azonnal megváltoztatta terveit, és visszament a laboratóriumba, de mielőtt tényleges információt tudott volna kérni a tudósaitól, a csillagok hó: mályosodni kezdtek. A fények néhány percen belül tömör, szürke mennyezetet mutattak testmagasságnyira a meszkliniták felett. A tető itt szilárd anyagból volt, és nem vibrált a szélben, mint a folyosóé, de a kinti süvöltés hallatán több tudós mérlegelni kezdte, vajon elég stabil-e az épület.
A parancsnok jelenlétében nézeteiknek nem adtak hangot, de ő tisztában volt vele, mit jelentenek a felfelé irányuló pillantások, mikor a hangorkán kitört.
Eszébe jutott, hogy ez az a hely a Telepen, ahol egy nem tudós képzettségű parancsnoknak semmi hasznát nem veheti, hiszen a tudósoknak adhatott legkevésbé utasításokat. Mikor megtudta, hogy a szélsebesség körülbelül fele annak az értéknek, amelyet Dondragmerék tizenötezer kilométerre távolabbra mértek, elindult a kommunikációs szoba felé.
Átfutott az agyán, hogy vissza is mehetne az irodájába, de tudta, hogy aki keresi, gyorsan megtalálhatja Guzmeen-nél is. Közben egy kérdés fogalmazódott meg benne. Leggyorsabban az űrállomás tudná megválaszolni. A kérdés percről percre fontosabbnak tűnt számára. Feledve, hogy meg akart győződni arról, valóban Easy Hoffman van-e szolgálatban, berontott a rádiósszobába, és udvariasan félretaszigálta a készülék kezelőjét. Mikor a képernyő kivilágosodott, Hoffman vonásai inkább kellemes meglepetésként, semmint megkönnyebbülésként hatottak.
– Ideért a szél és a köd – kezdte a közepébe vágva. – Néhány emberem kinn van. Jelenleg semmit sem tehetek értük, de többen a parkoló hajókban dolgoznak. Rádión megkérdezhenék tőlük, mi a helyzet. Nem aggódom túlzottan, mert a szélerősség sokkal kisebb, mint Don jelezte. Emellett ilyen magasan a levegő is ritkább, viszont egyáltalán nem látunk. Örülnék, ha megtudnám, mi a helyzet a hajókban lévő emberekkel.
Easy még a parancsnok szavai alatt beszélni kezdett, természetesen nem választ adott, mivel még nem telt el elég idő arra, hogy a fény megtegye az oda-vissza utat. Feltehetően az embereknek is akadt közölnivalójuk. Barlennan a saját üzenetére koncentrált, tudván, hogy Guzmeen vagy valamelyik rádiós úgyis mindent lejegyez. Az üzenetek kereszteződése gyakran előfordult, és a bevált gyakorlat szerint választották őket ketté.
A kapitány alig fejezte be, egy tiszt vágódott a szobába, és azonnal jelenteni kezdett:
– Uram, az északi kapunál két csoport kivételével mindenki megvan. Az egyik csoport a Hoorshon dolgozott, a másik húsz kötélre északra, az új épületnél egyengette a talajt, a parkolóvölgy túlsó oldalán. Nyolcan vannak az első, húszan a második csoportban.
Barlennan mind a négy ollóját összecsapta.
– Az űrállomáson az emberek valószínűleg hamarosan megállapítják, mi van velük. Megsebesült valaki?
– Senki uram. A szél csak kevéssé zavarta őket. Azért jöttek be, mert nem láttak. Néhányan nehezen találtak vissza. Szerintem a talajegyengetők is visszafelé tapogatóznak, hacsak nem döntöttek úgy, hogy megvárják, míg elül a szél. A hajókon lévők talán nem is vettek észre semmit. Ha az első csoport túl sokáig nem jelentkezik, kiküldők valakit.
– És ha a küldönc is eltéved?
– Visz iránytűt. A futár egyébként sokat dolgozik a szabadban, és ismeri a terepet.
– Én nem... – A kapitány ellenvetését a rádió szakította félbe.
– Barlennan –jött Easy hangja –, a Hoorsh és a Kalliff adói működnek. Senkit nem látunk. A Kalliffban minden mozdulatlan. Legalább három, de lehet, hogy öt kutatójuk van a Hoorsh növényházában. Többet is láttunk az utóbbi percekben, de a megfigyelőnk még járatlan a meszkliniták felismerésében. A hajón a kutatók végzik a dolgukat, ránk se hederítenek. Meg se próbáltak vészjelzést küldeni. Jack Bravermann ugyan próbálja magára vonni a figyelmet, de szerintem aggodalomra nincs ok. Ahogy mondta, a gyengébb szél és a ritkább levegő azt jelentheti, hogy amennyiben a Kwembly nem sérült meg, a telepet sem fenyegeti veszély.
– Nem aggódom, legalábbis nem nagyon. Ha vár egy pillanatig, átnézem az üzenetét, és megpróbálok válaszolni rá – felelt Barlennan. A szolgálatban lévő tiszthez fordült, akinek a helyét a képernyő előtt ő foglalta el. – Lejegyezték?
– Igen, uram. Nem sürgős, csak érdekes. Befutott egy újabb jelentés Dondragmertől. A Kwembly még mindig sodródik, de csak egyszer-kétszer súrolták a meder fenekét. A szél még mindig erős. Saját mozgásuk miatt a kutatók nem tudják megállapítani, mennyire változott meg a. szélsebesség.
A parancsnok bólintott, és visszafordult a kommunikátorhoz.
– Köszönöm Mrs. Hoffman. Nagyra értékelem, hogy még a megnyugtató jelentéseket is gyorsan küldi. Itt maradok egy ideig, nehogy lemaradjak valami fontosról. Az atmoszférakutatóik tudnak már biztos előrejelzést adni? Vagy magyarázatot a történtekre?
A meszkliniták számára nyilvánvaló volt, hogy Barlennan minden erejével közömbösnek tetteti magát. Karjai és lábai ellazulva, ollói félig nyitva, feje középmagasán, szemeit a képernyőre szegezi. A figyelők nem tudták, valójában mi a szándéka, de érzékelték, hogy nagyobb jelentőséget tulajdonít a kérdésnek, mint mutatja. Néhányan eltűnődtek, miért vigyáz ennyire a viselkedésére, hiszen valószínű, hogy az emberi lények nem tudják értelmezni a mozdulatait. Akik jól ismerték, rájöttek, hogy a kapitány soha nem kockáztatna ilyen dolgokban. Végül is akadtak emberek, elsősorban Easy Hoffman, akik a meszkliniták szempontjából is könnyedén állathatták a helyzetet, emellett – amennyire emberi hangszalagjuk engedte – jól beszéltek sztenniül.
Mindnyájan érdeklődéssel várták, vajon az emberi lény felfigyel-e a kapitány különös viselkedésére. Már ismerték az emberi arckifejezéseket. Legalább egy tucat embert arcról vagy hangról különböztettek meg, mivel a parancsnok kifejtette, milyen hasznos lehet ez az ismeret. Barlennan körüljártatta pillantását, magában jót mulatva társain, pedig aggódott saját teljesítménye miatt. Kíváncsi volt, hogyan fogadják majd Easy válaszát, de soha nem tudta meg.
A nő megkapta a kérdést, és elkezdte fogalmazni a választ, mikor valami elterelte a figyelmét. Hosszú másodpercekig figyelt, szemei elkalandoztak a Telep kamerájáról. Aztán újra Barlennanra fordult a figyelme.
– Parancsnok! Dondragmer újra jelentkezett. A Kwembly alighanem partot ért, a lánctalpak sem érnek le a talajra. Ha a folyó sodrása nem szabadítja ki őket, ott rekednek, mert Dondragmer úgy hiszi, a vízszint csökken.

IV. 
SODRÁSBAN

Beetchermarlf igen furcsán érezte magát. A Kwembly kormánya egyszerű csigás kötéllel csatlakozott a lánctalpakhoz; még meszklinita izmok sem tudták volna a kormányt elfordítani, ha a jármű állt. Bár a mozgás tette lehetővé a kormányzást, ez egyáltalán nem volt könnyű feladat. Most viszont, hogy lebegtek, és a meghajtott egységek nem értek talajt, a kormány a legapróbb noszogatásra, sőt a hajótest oldalirányú mozgására is kilendült. Elméletben a hajó manőverezhető maradt, de ehhez a lánctalpakra evezőket kellett volna szerelni, s ezt a munkát legköny-nyebben szárazföldön lehetett elvégezni. Mikor lebegni kezdtek, Dondragmer agyán átfutott, mi lenne, ha védőruhás csapatot bízna meg ezzel, de úgy döntött, még akkor sem éri meg a kockázatot, ha mindenkit köldökzsinór kapcsolna a törzshöz. Valószínűnek látszott, hogy még mielőtt a feladatot befejezhetnék, elérik a folyó vagy a tó végét.
Ugyanezek a gondolatok jártak a kormányos fejében is. Beetchermarlf még fiatal volt, de már nem annyira, hogy azt higgye, rajta kívül senki nem ismeri fel a nyilvánvalót. Elismerte kapitánya szakmai hozzáértését.
Ahogy azonban a percek teltek, tűnődni kezdett, Dondragmer miért nem ad semmilyen parancsot. Valamit tenni kellene; nem sodródhatnak tétlenül kelet felé. Az iránytűre pillantott; igen, kelet felé, vég nélkül. A légi felderítés szerint hegyek voltak arra. Színükből ítélve kőkép-ződmények, nem pedig jéghegyek. Ha cseppfolyós a felszín, melyen a Kwembly úszik, vagyis megolvadt hómezőn haladnak, hamarosan beleütköznek valamibe. Bee-tchermarlf sem tudta, milyen gyorsan sodródnak, de megbízott a hajótest erejében. A test – a híd kivételével – ívelt, a lánctalpaknak is nagy a közegellenállása. Ameddig a repülők elláttak, a hómező sík, tehát maga a folyadék nem mozog. Ezt viszont a légnyomás mérésével lehetne ellenőrizni! A kormányos megrázkódott a gondolatra, felpillantott a kapitányra, aztán megszólalt:
– Uram, nem lenne jó ellenőrizni a hajóra nehezedő nyomást? Ha a folyadék áramlik, akkor lefelé megyünk, és az megmutatkozna...
Dondragmer a szavába vágott:
– De a felszín egyenes... nem, igaza van. Jobb, ha ellenőrizzük a dolgot. – Felemelkedett a szócsövekhez. – Born, mekkora a nyomás? Biztosan számon tartja.
– Természetesen, kapitány. Az orrban és tatban lévő biztonsági tömlők azóta dudorodnak, mióta úszni kezdtünk. Körülbelül hat testhossznyit ereszkedtünk. Nemsokára kieresztek egy kis argont.
Dondragmer vette az üzenetet, és visszanézett a kormányra.
– Igaza volt. Gondolhattam volna erre. Nemcsak a szél, hanem az áramlat is sodort minket. Az összes elképzelésünk a sebességről, távolságról és arról, hogy hol állunk meg, érvényét vesztette. Csak akkor létezhet áramlat, ha a felszín lejt.
– Fel vagyunk készülve rázós utazásra is, uram.
Dondragmer mogorván felágaskodott a szócsövekhez, és szirénaszerű hangot hallatott. Az általános riadó jelét.
Tudta, hogy most mindenki őt figyeli. Fejét hátrahúzta, hogy mindegyik csőtől egyforma távolságban legyen, majd mindenhová elhallatszó hangerővel beszélni kezdett:
– Mindenki vegyen védőruhát, amilyen gyorsan csak tud. Ha kell, hagyják el a posztjukat, de utána azonnal térjenek vissza. – Visszaereszkedett a parancsnoki hídra, és
Beetchermarlfhoz intézte további szavait. – Hozza a kettőnk ruháját! Siessen!
A kormányos kilencven másodpercen belül vissza is tért. Segíteni kezdett a kapitánynak, de az határozott mozdulattal elhessegette. Így a sajátjával kezdett el vesződni. Két percen belül mindketten újra a helyükön voltak, bár sisak nélkül.
A percek teltek, ezalatt Beetchermarlf a sisakkal játszott, Dondragmer pedig azon tűnődött, vajon az embertudósok tudnak-e neki információt adni; s ha igen, mit kezdhetnek vele.
Remélte, hogy a műholdakról meghatározható a Kwembly sebessége; jó lenne, gondolta, ha tudnánk, mekkora sebességgel ütközünk bele abba a valamibe, ami végül megállít bennünket. Tudta, nem könnyű a sebességet felmérni; több mint harminc műhold keringett a bolygó körül, de csak négyezerötszáz kilométerrel a felszín fölött. Meg sem kísérelték, hogy a pályájukat úgy határozzák meg, hogy korlátozott látómezejük és mikrohullámú adásuk egységes vagy teljes legyen; nem a hírközlés volt a fő feladatuk. A Telep meridiánja fölött kilenc és fél millió kilométerrel álló főállomásnak egyedül kellett a hírközlés feladatát ellátnia. Az alacsonyabban keringő műholdak száznegyven kilométeres másodpercenkénti sebességét Dondragmer túl gyorsnak vélte, de az emberi megfigyelők állították, hogy a sebesség segíti őket a mozgó alapvonalak meghatározásában. A kapitány mindenesetre nem sok reményt fűzött a műholdakhoz. Még soha nem kapta meg a hajó sebességét tőlük.
Körülbelül félórával azután, hogy úszni kezdtek, remegés futott át a Kwemblyn. A kapitány azonnal jelentette az állomásnak, hogy valószínűleg súrolták a talajt. A fedélzeten mindenki ugyanerre a következtetésre jutott.
Rövidesen jelentették a laborból, hogy a nyomás gyorsabb ütemben kezdett nőni, és a hajó légkörébe további argont kellett juttatni, nehogy a biztonsági tömlők kipukkadjanak. A gyorsulást nem lehetett észrevenni, de a jelentés értelme világos volt. Sebesebben ereszkednek lefelé. A kapitány és a kormányos némán egymásra néztek, a másik gondolataiban olvasva. Percek teltek el. A feszültség nőtt, az ollók egyre keményebben markolták a fogantyúkat és oszlopokat.
Aztán mennydörgésszerű robaj hallatszott, és a hajótest hirtelen elfordult, majd a jobb oldalára dőlt. Pár másodpercig hevesen dülöngélt jobbra-balra, az orr és tat közelében lévők vízszintes lengéseket is éreztek, bár a köd mindent eltakart, s így nem lehetett tudni, mi okozza. Aztán egy újabb, sokkal hangosabb robaj kíséretében a Kwembly jobbra billent. Kaparó, nyikorgó hangok jelezték, hogy továbbra is enyhén mozog. A sodródás kezdete óta most először lehetett hallani a hajótest mellett elszáguldó víz zaját.
Dondragmer és társa nem sérült meg. A gyorsulás nem okozott kellemetlenséget olyan lényeknek, akik kétszáz földi g-t éreztek igazán kellemesnek. Még csak a kapaszkodókat sem engedték el; mindenki a helyén maradt. A kapitány nem aggódott amiatt, hogy valaki megsérült.
– Állásonként jelentkezni! – bődült a szócsövekbe. –Mindenhol ellenőrizzék a hajótestet, és jelentsenek minden repedést, nyílt törést, horpadást vagy bármi mást, ami léket okozhat. Laborbeliek a vészállásokba, oxigént figyelni! Növényház, állítsák le az áramlást a tankokban, míg az oxigén-ellenőrzés el nem készült! Vége!
Legalább a szócsövek sértetlenül maradtak. Válaszbömbölések hangzottak. Ahogy a jelentések gyűltek, Beetchermarlfban oldódni kezdett a feszültség. Nem gondolta volna, hogy a hajótest, amely a meszklinitákat Dhrawn mérgező légkörétől védte, képes ellenállni egy ilyen ütközésnek, és elismeréssel gondolt az idegenek mérnöki teljesítményére, bár a mesterséges testek erejét és tartósságát nem tartotta egyenrangúnak az élő testekével.
Mikor végre az összes jelentés beérkezett, kiderült, hogy egyetlenegy szerkezeti hiba, sőt láthatatlan repedés sem keletkezett. A nyomásmérés és oxigén-ellenőrzés rutinszerűen folytatódott tovább.
Az energiatermelés nem állt le. Ez nem lepett meg senkit, hiszen a huszonöt független hidrogénkonverter nem rendelkezett az üzemanyaggáz molekuláinál nagyobb mozgórésszel. Nyugodtan légkalapács alá lehetett volna tenni őket, meg sem érezték volna.
A kinti reflektorok legtöbbje eltűnt vagy nem működött, bár ezeket ki lehetett cserélni. Néhány azonban világított, és a híd víz alá merülő végéről ki lehetett látni. A felső részen az ablakokat még mindig szürke lepel fedte. Dondragmer óvatosan lement a híd alsó végéhez, és felmérte a több testhossznyi sziklahalmot, amelybe hajója beékelődött. Azután óvatosan visszamászott a kapitányi állásba, bekapcsolta a rádióját, és leadta a jelentést, amit Barlennan egy perc múlva hallott meg. Majd a kormányoshoz fordult.
– Beetch, maradjon itt arra az esetre, ha az embereknek valami jelentenivalójuk van. Én körüljárom a hajót, és ellenőrzöm a légzsilipeket. Ami a hajó tervezését illeti, mikor a formát eldöntöttük, nem gondoltunk ilyen erős dőlésre. Meglehet, hogy csak a kis vészzsilipeket használhatjuk, mivel a főzsilip alattunk van. Még ha a belső ajtót ki tudjuk is nyitni, a külső ajtó el lehet torlaszolva. Beszélgessen a földiekkel, ha akar! Minél többen tudjuk használni az ő nyelvüket, ők meg a mienket, annál jobb. Magáé a híd.
Dondragmer eltűnt, egyedül hagyta Beetchermarlfot.
A kormányosnak egyelőre nemigen akaródzott csevegni az űrállomással. Nem örvendezett annak sem, hogy a hidat épp most bízták rá. A főzsilip ugyan nem aggasztotta, a kisebbek is megfelelőek voltak, bár eszébe jutott, hogy a létfenntartó berendezések nem férnek át rajtuk. Egyelőre nem kellett elhagyniuk a Kwemblyt, de ha a hajó mozgásképtelenné válik, szembe kell nézni a problémával.
És mihez kezdenek, ha elhagyják a hajót? Tizennégymillió kötélnyi távolság nagyon-nagyon hosszú út, főleg, ha a létfenntartó rendszereket is cipelniük kell. A meszkliniták mechanikusan megdöbbentően szilárdak voltak, hőmérséklettűrésüket sok emberi biológus el sem akarta hinni, de az oxigént nem bírták. A gáz parciális nyomása tökéletesen elegendő volt ahhoz, hogy a legénység bármelyik tagját másodperceken belül megölje.
A legalapvetőbb feladat, hogy a hajót visszahelyezzék a lánctalpakra. A módszert a folyó sodrása határozza meg. Az áramlásban dolgozni talán nem lehetetlen, de nehéz és veszélyes feladat. A védőruhás meszklinitákat erősen le kell terhelni, hogy egy helyben maradjanak, a köldökzsinór is nehezíti a munkát.
Persze megeshet, hogy ez csak időszakos folyó. Láthatóan az időjárás-változás hívta életre, és ugyanolyan hirtelen el is tűnhet. Beetchermarlf nagyon jól tudta, hogy az időjárás és a klíma nem ugyanaz. Ha csak időszaki folyóról van szó, „ideiglenesen" is túl hosszúnak bizonyulhat, mert a dhrawni év körülbelül nyolcszor olyan hosszú volt, mint a Földé, és több mint másfélszerese a Meszklinének.
Az emberi tudás azonban még hasznosnak bizonyulhat. Az idegenek már több mint fél dhrawni éve behatóan tanulmányozták a bolygót, egészében véve pedig sokkal régebbtől fogva. Valami elképzelésüknek kell lennie az évszakokról. A kormányos habozott, vajon ilyen kérdést fel szabad-e tennie az űrállomásnak, ha a kapitány sem tette meg. Igaz, azt megengedte, hogy beszélgessen az emberekkel, nem is kötötte ki, hogy miről.
Ha volt is megállapodás, hogy az Esket balesetén kívül egyéb dolgokról nem szabad beszélni az emberekkel, az információ Beetchermarlf szintjére nem jutott le. A fiatal kormányos majdnem meggyőzte magát, hogy felhívhatja az állomást, amikor megszólalt a rádió. Ráadásul sztenniül, bár a kiejtés hagyott kívánnivalót maga után.
– Dondragmer, igaz, hogy sok dolga van, de ha nem ér rá velem beszélni, örülnék, ha valaki más tudna. Benjámin Hoffman vagyok, asszisztens az állomás meteorológiai laboratóriumában, és két dologban szeretnék segítséget kérni. Szeretnék nyelvleckéket venni, azt hiszem nyilvánvaló, miért. Másrészt, idefenn a laborban elég kellemetlen helyzetben vagyunk. Egymás után kétszer igencsak mellélőttünk az előrejelzésekkel. Nagyon hiányzik a jó munkához szükséges részletes információ. Az állomás műszereinek felbontóképessége gyenge, lenn pedig nincs elég érzékelő. A Kwembly és a többi hajó sokat elhelyezett, de maga is tudja, a bolygó egészéhez képest milyen kicsit területen. Mivel a megbízható előrejelzés hasznos maguknak is, nekünk is, arra gondoltam, összeülnék az egyik tudósukkal, és megbeszélhetnénk az apró részleteket, talán időjárási mintákat is kidolgozhatnánk, hogy legalább a hajó környékére megbízható előrejelzéseket kaphassunk.
A kormányos kapott az alkalmon.
– A kapitány nem tartózkodik a hídon, Benjámin Hoffman. Beetchermarlf vagyok, a szolgálatban lévő kormányos. Ami engem illet, nagyon szívesen gyakorolnám magával a nyelvet. Attól tartok, a tudósok egy darabig nem fognak ráérni; az idő nagy részében egyedül leszek. Van néhány problémánk, bár ön valószínűleg nem tudja a részleteket. A kapitánynak nem volt ideje mindezt elmondani az előző jelentésben. Megpróbálok teljes képet adni a helyzetről. Pár ötlet a kapitány távozása óta jutott eszembe. Ha kívánja, ezeket is rögzítse a munkatársai számára. Várok, míg felkészül a felvételre. – Beetchermarlf elhallgatott. Hirtelen kételyei támadtak, vajon zavarhatja-e az idegenek egyikét a saját ötleteivel, amelyek neki magának is elnagyoltnak és hevenyészettnek tűntek.
A tények mindenesetre hasznosak lesznek. Sok olyan részlet merült fel a Kwembly jelenlegi helyzetével kapcsolatban, amelyek valószínűleg még ismeretlenek az emberek előtt. Mire Benj válasza megjött, a kormányos már visszanyerte önbizalmát.
– Felkészültem a vételre. Úgyis felvettem volna, nyelvgyakorlásnak. Ha a meteorológusaik nem érnek rá, talán mi ketten is megcsinálhatnánk, amiről beszéltem. Remélhetőleg meg tudja adni az értékeket, hiszen a helyszínen mindent lát, és ha magát is Barlennan-toborozta a Meszklinen, bizonyára tud egyet s mást az időjárásról. Végeredményben az én életem többszörösét is eltölthette a Főiskolán, tervezést és kutatási módszereket tanulva. Kezdheti, készen vagyok!
Beetchermarlf megkönnyebbült. Csak tíz meszklini évvel ezelőtt kezdődött meg néhány kiválasztott kutató képzése. Ez az emberi lény aligha több ötévesnél. Persze ki tudja, náluk ez az életkor milyen fokú érettséget jelent; az idegeneket ugyan általában valamely felsőbbség lengte körül, de egy felnőtt mégsem tekinthet fejlettebbnek egy gyereket.
Amennyire egy hatvanfokos lejtőn csak tudta, elengedte magát, és nekifogott a történetnek. Részletesen elmesélte, milyen volt az útjuk a folyón lefelé. Elmondta, mit lehet a hídról látni. Megmagyarázta, hogyan váltak mozgásképtelenné, milyen helyzettel kelt a legénységnek szembenéznie, ha nem sikerül a Kwemblyt talpra állítani. Még a légzsilipeket is részletesen leírta, elmagyarázva, hogy valószínűleg nem lehet majd használni a főzsilipeket és talán egyéb szerkezeteket sem.
– Sokat segítene a kapitánynak – fejezte be a magyarázatot –, ha tudná, kiszárad-e a folyó, s ha igen, mikor. Azt hiszem, az év túlnyomó részére itt rekedünk, és ehhez mérten kell terveznünk.
Benj jóval a hatvannégy másodperc letelte után válaszolt csak; neki is volt miről gondolkodnia.
– Felvettem, amit mondtál, és felküldtem a Tervezésre – mondta végül. – Ott lemásolják és szétküldik a többi laborba. Magam is úgy vélem, hogy a folyó jövőjét nem gyerekjáték megjósolni; megfelelő adatok nélkül lehetetlen is. Az egész hómező időszakosan megolvadhat. Amennyiben Észak-Amerika összes vizének egy mederben kellene lefolynia, az árhullám végét jó ideig várhatná az ember. Nem tudom, mekkora területet derítettek fel a repülőitek, azt sem, hogy mennyit mutatnak majd a mi fotóink, de lefogadom, ha mindezt térképre visszük, még mindig lesz miről vitázzunk.
– De ti már olyan sok bolygón szereztetek tapasztalatot! – vetette közbe Beetchermarlf. A válasz ismét késett.
– Az emberek és barátaik már számos bolygót feltártak. A bökkenő az, hogy három bolygótípus is létezik. Az egyiket az én otthonom után Föld-szerűnek nevezzük, kicsi, sűrű, gyakorlatilag hidrogén nélküli bolygók. A második típus Jupiter-szerű, nagyobbak, sokkal kevésbé sűrűek, mivel a kialakulásukkor keletkező hidrogén megmaradt. Mielőtt a saját csillagunk környezetét elhagytuk volna, csak erről a két típusról tudtunk, mert a mi rendszerünkben csak ilyenek vannak.
A harmadik típusba tartozó bolygók nagyon sűrűek és óriásiak. Amíg meg nem találtuk ezt a típust, jól megvoltunk az elméletünkkel, amely szerint az első típusú bolygók csekély eredeti tömegük miatt vesztették el, a második típusúak pedig nagyobb tömegük miatt tartották meg a hidrogént.
A harmadik típushoz tartozik a Dhrawn. Ezt a típust sosem találtuk Föld típusúakkal azonos rendszerben. Kell, hogy legyen valami magyarázat erre, de még nem tudjuk az okát. Amíg a Szövetség tagjai meg nem tanultak utazni a csillagközi térben, semmit sem tudtunk ezekről a bolygókról. Akárcsak a Jupiter-szerű bolygókat, ezeket sem tanulmányozhattuk közvetlenül. Le tudtunk ugyan küldeni néhány speciális, nagyon drága és megbízhatatlan robotot, de többre nem futotta. A te fajod az első, amely elviseli a harmadik típus gravitációját vagy a második típus nyomását.
– A leírás szerint a Meszklin harmadik típusú, nem?
Mostanra már sokat kell tudnotok róla. Tíz éve vagytok kapcsolatban velünk, és néhányatok le is szállt a Peremen, vagyis az Egyenlítőn.
– Nekünk ez ötven év. A baj az, hogy a Meszklin nem harmadik típusú, hanem Jupiter-szerű bolygó. Még most is lenne annyi hidrogénje, mint egy normál planétának, ha nincs az a gyors keringés, amely palacsintára lapította a Meszklint. Még nem találtunk ehhez hasonló jelenséget. Ezért voltak hajlandók a Szövetség fajai oly sok fáradságot és időt fordítani arra, hogy kapcsolatot építsünk ki a világotokkal és megvalósítsuk ezt az expedíciót. Harminc év alatt sokat megtudhatunk a Dhrawn felépítéséről a műholdak neutronszámlálói révén, és a szeizmikus berendezések is sok részletre választ fognak adni. Akárcsak a kémiai munkátok. A ti időszámításotok szerint öt-hat év múlva már elég ismeretünk lesz erről a kőgolyóról ahhoz, hogy megértsük, hogyan keletkezhetett, hogy csillag-e vagy bolygó.
– Úgy érted, csak azért léptetek kapcsolatba velünk, hogy többet tudjatok meg a Dhrawnról?
– Egyáltalán nem. Azt hiszem, a Dhrawn-terv jóval a ti Főiskolátok megalapítása után született meg. Anyám vagy dr. Aucoin pontosan meg tudná mondani. Én még nem éltem akkor. Persze mikor valaki rájött, hogy ti képesek volnátok kutatni és felderíteni egy olyan helyen, mint ez, mindenki kapott az ötleten.
Tény, hogy Beetchermarlf rákérdezett olyasmire, amit maga is emberi belügynek tekintett, akárcsak azt, hogy mennyire tekinthető felnőttnek egy ötéves ember. Egy óráig vitáztak a Dhrawn-tervhez hasonló programokról, arról, hogy miért kell hatalmas erőfeszítéseket tenni olyan ismeretek megszerzéséért, amelyek nem hoznak közvetlen anyagi eredményt. Benj elmondta a szokványos válaszokat az emberi kíváncsiságról, ezt Beetchermarlf egy pontig el is fogadta. Benj elég jól ismerte a történelmet ahhoz, hogy tudja, milyen közel került az ember és sok más értelmes faj ahhoz, hogy az energiahiány következtében kipusztuljon, mielőtt a hidrogénfúziós konvertert feltalálták volna; de túl fiatal volt ahhoz, hogy erről igazán meggyőzően beszéljen. Tapasztalat hiányában még saját maga sem tudta elfogadni, hogy egy kultúra sorsa az univerzum törvényeinek megértésétől függ. A vita mégsem vált hevessé; a „beépített" szünetek hatásosan gondoskodtak a partnerek érzelmeinek lehűtéséről. Viszont Benj kielégítő haladást ért el a sztenni nyelvben.
Beetchermarlf hirtelen felfigyelt valamire. Az utóbbi órában kizárólag Benjre és a fiú mondanivalójára koncentrált; a megdőlt híd és a csobogó folyadék csak mint kulissza létezett a számára. Meglepve fedezte fel, hogy a feje fölött az Orion csillagkép fénypontjai vibráltak. A köd tehát eloszlott.
Úgy tűnt, a folyó szintje a híd körül egy kicsivel alacsonyabb. Tízperces figyelés bebizonyította feltételezését. A víz tényleg apadt.
A tíz perc nem telt néma hallgatásban, mivel Benj egy idő múlva kérdezgetni kezdte a tengerészt hirtelen hallgatásáról, ő pedig válaszolt. A fiú azonnal értesítette McDevittet. Mire Beetchermarlf megbizonyosodott a vízszint süllyedéséről, odafenn sok érdeklődő sereglett össze. A kormányos tehát először az állomásnak jelentette az eredményt, s csak ezután kereste meg Dondragmert.
Végül a hajó végében találta meg, a laboratórium mögött, közvetlenül a nyomásellenőrző tömlők kabinja előtt. A kormányos mondandója után szünet következett. Beetchermarlf arra számított, hogy a kapitány másodperceken belül berobban a hídra, de Dondragmer nem engedett a kísértésnek. A híd ablakainak kivételével a többi hajóablak túl szűk volt a vízszint tanulmányozásához, ezért el kellett fogadnia kormányosa szavát.
– Kövesse figyelemmel a csökkenés mértékét, amilyen pontosan csak tudja, a szolgálata végéig. Közölje a csökkenés sebességét velem is, az emberekkel is, mihelyst megbízhatóan megállapította, utána pedig csak akkor jelentsen, ha korrigálnia kell a becslést.
Beetchermarlf felkapaszkodott addig a pontig, ahol meg tudta jelölni a víz színjét. Miután jelentett a kapitánynak és az emberi megfigyelőknek, visszatért a helyére, de tekintetét nem vette le az ablak mellé rajzolt jelről. A folyadék erősen fodrozódott. Így eltelt némi idő, mielőtt megbizonyosodhatott volna a további szintváltozásról. Odafentről türelmetlenül faggatták, ő pedig igyekezett udvariasan válaszolni, már amennyire nyelvtudása engedte, míg végül Benj jelezte, hogy ismét egyedül van. Amíg Takoorch meg nem érkezett a hídra, hogy leváltsa a kormányost, megvitatták egymás világának kérdéseit, kijavítva a másik téves elképzeléseit, gyakorolták a nyelvet, és bár ennek egyikük sem volt tudatában, meleg barátság szövődött közöttük.
Beetchermarlf hat óra múlva tért vissza a hídra. Úgy találta, hogy a víz majdnem 30 centiméternyire van a jel alatt. Takoorch közölte vele: a Benj nevű ember éppen most lépett újra kapcsolatba, egy pihenési szakasz után. A fiatalabb kormányos eltűnődött, vajon a fiú mikor tért nyugovóra. Persze ezt nem illett megkérdezni, de mikor a váltás megtörtént, felhívta az állomást.
– Ismét itt vagyok, Benj. Nem tudom, mikor jelentett Tak utoljára, de a vízszint több mint fél testhossznyit süllyedt, és mintha az áramlás is lelassult volna. A szél alig fúj.
– Takoorch barátod tájékoztatott minket a vízről és a szélről – jött Benj válasza. – Örülök, hogy megint te léptél szolgálatba, Beetch. Nem hallottam semmi újat a kutatóktól, de a hajó dőléséből és a vízszint csökkenéséből a nálunk felállított hajómodell alapján arra lehet következtetni, hogy 60-70 órán bélül esetleg szárazra kerültök. Persze, csak ha a víz egy szép sima csatornán folyik le. Nem bízom ebben. Lehet, hogy kishitűnek gondolsz, de úgy vélem, a folyamat lelassul, mielőtt az egész olvadék lefolyik.
– Igazad lehet – jegyezte meg Beetchermarlf. – De ha a folyás lelassul, talán elkezdhetünk dolgozni odakinn. – Az üzenet még utazott az állomás felé, mikor az egyik szócsőből figyelmeztető szirénázás hallatszott.
– Beetchermarlf! Mondja meg az embereknek, hogy Kervenser azonnal leváltja magát. Haladéktalanul jelentkezzen védőöltözetben a jobb hátsó vészzsilipnél. Vizsgálja meg a lánctalpakat és a kormányköteleket. Biztonság kedvéért két segítőt adok maga mellé. Nem gyors munkát kérek, hanem alaposat. Ha bármi megrongálódott, amit ferde helyzetben könnyebb megjavítani, mint később, normál helyzetben, jelentse. Ha végzett, nézzen szét a hajó körül. Tudni akarom, milyen szilárdan ékelődtünk be.
– Indulok, uram – válaszolt a kormányos.
A hídon lévők levették a védőruhát, mikor Dondragmer meggyőződött a hajótest épségéről, de Beetchermarlf fél perc alatt újra belebújt, és elsietett. A zsilipnél öt beöltözött társa: a kapitány és négy matróz várta.
– Nos, Beetch – üdvözölte a kapitány –, Stakendee megy ki először, és a kötelet a kapaszkodóhoz erősíti. Aztán maga következik, utána Praffen. A kötelet más-más kapaszkodóhoz erősítsék, mielőtt munkához látnak. Várjanak, erősítsék ezeket a védőruha hámjához; éneikül nem tudnak a folyó fenekén maradni. – Négy karabinerrel ellátott nehezéket nyújtott át a kormányosnak.
A kis zsilipen keresztül csöndben hagyták el a hajót. A légzsilip egy U alakú folyadékcsapda volt, működésében hasonló a főzsiliphez, és elég mély ahhoz, hogy még a Kwembly dőlése sem tudta megszüntetni a folyadékzárat.
Néhány pillanat múlva a csoport harmadik tagja is csatlakozott hozzájuk. Együtt másztak le a folyómederig. A medret a hídról is látható kerek kövek alkották, melyek furcsa hullámokba rendeződtek, a sodrás irányára merőlegesen. Beetchermarlfnak első látásra úgy tűnt, a hajó egy mélyedésben feneklett meg, két hullám között. A megmaradt kinti reflektorok, ha nem is tökéletesen, de bevilágították a környéket.
A három kutató megkerülte a tatot, hogy a hajó alját is szemügyre vegye.
A Kwembly hatvan, háromszor másfél méter alapterületű forgóvázon futott. Ezek öt sorban helyezkedtek el. A görgőket szövevényes kötélhálózat kapcsolta egybe, ezekért felelt Beetchermarlf. Mindegyik forgóvázon helyet képeztek ki az energiaegység és a motor, egy tizenhét centiméter átmérőjű cső számára. Energia nélkül a forgóváz két lánctalpa szabadon futott.
A hajó végéről tizennyolc forgóváz hiányzott.

V.
A JÉGVEREM

A forgóvázak ugyan hiányoztak, de nem vesztek el. A közelben hevertek, láthatólag az utolsó ütközéskor szakadtak le. Beetchermarlf nem tudta, vajon megvan-e mind. Ezt azonban később is ellenőrizheti. Először azt kell átvizsgálni, ami maradt. A kormányos nekilátott.
A hajó első része, úgy tűnt, egyáltalán nem szenvedett kárt; a lánctalpak a helyükön voltak, a kormánykötelek érintetlenek. A középső részen ugyan sok kötél elszakadt, a tengerészek mégis meglepődtek, milyen kevés kárt okozott a hajótestben a lánctalpak leszakadása. Beetchermarlf és a többiek nem vettek részt a Kwembly és a többi hajó tervezésében. Elképzelésük sem lehetett arról, hogy a mérnököknek milyen problémákat kellett megoldani, mikor olyan berendezéseket terveztek, melyekhez ugyan a legmodernebb energiaforrás szolgáltatta az erőt, de olyan lények kezelték, akik a legegyszerűbb mechanikai gépeket sem ismerték. A meszklinitáknak semmiféle javítóműhely vagy pótalkatrész nem állt a rendelkezésükre a Dhrawnon. Ezért kormányozták a járműveket kötéllel, nem pedig önszinkronizált energiarendszerekkel, ezért használták a lehető legegyszerűbb légzsilipeket.
Néhány száz meszklini ugyan alapos képzésben részesült, de tanáraik meg sem kísérelhették, hogy minden fontos ismeretet átadjanak. A „végzettek" túlnyomó többsége Beetchermarlfhoz hasonlóan a Dhrawnon tartózkodott, legtöbbjük fiatal, intelligens önkéntes Barlennan tengerésznépéből. Nekik kell majd megjavítani az összes hibát, rendszeresen karbantartani a hajókat. A tervezőmérnököknek ezt a tényt állandóan szem előtt kellett tartaniuk.
A meszklini intelligencia hasonlított az emberi, drommi és panesk intelligenciához: meglepő jelenség, mivel a négy bolygón egészen eltérő hosszúságú geológiai idő alatt fejlődtek ki a létformák, a különböző élőlények. Az is majdnem bizonyos volt, hogy a meszkliniek sokkal tovább élnek, mint az ember, bár furcsa módon mindkét intelligencia húzódozott ennek a megvitatásától. A Dhrawn-terv minden szempontból nézve kockázatot rejtett, s ennek túlnyomó részét a meszkliniták vállalták. Az emberi űrállomás körül keringő hatalmas üvegbárka, melyet veszély esetén a Telep kiürítésére szántak, alig volt több gesztusnál, főleg a kutatóhajók legénysége számára.
A Kwemblyt vizsgáló három tengerész azonban nem gondolt erre. Ők pusztán meglepődtek és megörültek annak, hogy az elvesztett lánctalpak csupán kiugrottak a perselyből, amelyben forogtak. Egyszerű lesz őket visszahelyezni, feltéve, ha megtalálják az alkatrészeket. Beetchermarlf csoportja futólag megvizsgálta a környéket, és tizenkét forgóvázat megleltek. Ezek közül néhány megrongálódott: elszakadt a lánctalp, egyes szemek hiányoztak, néhány meghajtókerék elrepedt, jó pár tengely elgörbült. A hárpm tengerész összegyűjtötte a könnyebb részeket, és visszacipelte a Kwembly tatjához. A kormányos azt tervezte, hogy újabb köteleket told a köldökzsinórhoz, és kiterjeszti a keresési zónát. Végül úgy határozott, hogy jelent Dondragmernek, és a beleegyezését kéri.
Dondragmer, két kísérője és még hat matróz, akit időközben hívtak, éppen a Kwembly főzsilipje mellől cipelte el a sziklákat.
Ruháikban nem volt rádió, a hidrogén-argon légkör, a környező folyadék is rosszul vezette a hangot, de a meszkliniták „úszószifonnal" (a hidrogént lélegző apróságoknak nem volt tüdejük) képezték a hangokat. Ez is egyike volt a meszkliniták rejtélyeinek. A kormányos mély dudálássál hívta fel magára a kapitány figyelmét, és intett neki, hogy kövesse a tat túlsó oldalára. Egy pillantás és Beetchermarlf néhány mondata elég volt a helyzet felméréséhez.
Néhány másodpercnyi gondolkodás után úgy döntött, nincs értelme azonnal nekiállni a hiányzó talpak keresésének. A víz még mindig apadt; szárazon biztonságosabb és könnyebb lesz kutatni. Beetchermarlf ezt megértette, és kezdte kiválogatni a megrongálódott részeket, hogy a munkát megtervezhesse.
Óvatosan kellett eljárni; néhány alkatrészt könnyen elsodorhatott a víz. Egy-két darab máris hiányzott. A kormányos hordozható reflektort hozatott, és leküldte egyik segítőjét, hogy a sodrásból halássza ki az esetleg elszabaduló alaktrészeket. Egy háló sokat segített volna, de a Kwembly nem hozott magával.
Nyolcórai munka eredményeként három lánctalpas alváz újra használható állapotba került. Egyes részeik elütöttek a régiektől, mivel Beetchermarlf és a többiek szabadon improvizáltak. Meszklini kötelet és anyagot, valamint az idegenektől származó polimereket egyaránt felhasználtak. A saját eszközeikkel dolgoztak; kultúrájukban magas szinten állott a kézművesség. Így az élezett alapszerszámok nem voltak ismeretlenek előttük.
Az elkészült forgóvázak visszahelyezése a perselybe, nagy erőkifejtést igénylő munka volt, még a meszkliniták is kifáradtak. Többet kellett dolgozniuk a szerszámokkal is, mert a felfüggesztők meghajlottak az ütközéstől. Az első három futóművet a negyedik sorba helyezték vissza. Az ötödik sor a folyófenékre lapult, a másik három pedig túl magasan volt a kényelmes szereléshez. Beetchermarlf elfogadta a kész helyzetet, oda szereltette az alvázakat, ahová tudta, aztán tovább dolgozott a többin.
A víz egyre apadt, az áramlás lassult. Dondragmer kiparancsolta a kormányost és segítőit a hajótest alól. Tudta, mi történik, ha a Kwemblyre, ható felhajtóerő csökken. Elővigyázatosságát igazolta, hogy a hajó rövidesen harminc fokkal megdőlt. Újabb két sor vált elérhetővé, de két tengerészt kis híján összelapítottak a sziklák. Tisztázódott, hogy saját súlya nem billenti vissza a hajót.
A hajótest az egyes és kettes sor között szilárdan ült a köveken. Beetchermarlf tovább folytatta a rábízott munkát, de közben azon tépelődött, hogy mi módon szabadítja meg a kapitány a hajót. És mi történik, ha sikerül? A tervezők a folyómedret alkotó sziklaágyra nern sok gondot fordítottak. A kormányos komolyan kételkedett abban, hogy a jármű képes-e egyáltalán haladni ilyen talajon. A Meszklin viszonyai alapján a magas gravitációjű bolygók felszíne általában egyenletes volt. Az olyan részeket, ahol a lánctalpak nem találtak volna kapaszkodót, a tervezők minden bizonnyal kikerültették volna a legénységgel. Íme, miért gyümölcsözőbb egy hagyományos expedíció az automata felderítésnél.
Beetchermarlf hirtelen támadt filozofikus hangulatában arra a következtetésre jutott, hogy az előrelátás az ismeretek mennyiségével egyenesen arányos.
Körülbelül ötven órával a megfeneklés után Dondragmer ugyancsak a hajót feltámasztó sziklák problémáján törte a fejét, és nagyjából ugyanolyan sikerrel, mint a kormányos. Az első tiszt és a tudósok hasonlóképp zavarban voltak, de – földi fogalmak szerint – talán csak a kapitány érzett aggodalmat.
Dondragmer kapcsolatba lépett az űrállomással. Beismerte, hogy eddig még nem ötlött ki semmit, de hozzáfűzte, hogy szerinte bőven van még idő.
A vonal túlsó végén Easy nem értett vele egyet.
– Megeshet, hogy kevesebb ideje lesz, mint szeretné –mondta. – Néhány emberünk szemügyre vette a köveket. A formájuk kerek, vagy majdnem az. Tapasztalataink alapján ezt a formát a víz alakítja ki. Ilyen nagy köveket csak igen erős áramlat tud megmozgatni. Attól félünk, hogy az áradás, amely magukat elsodorhatta, csak gyenge előképe az igazi olvadásnak, és ha hamarosan nem szabadulnak ki, nyakukba zúdulhat az igazi.
– Minden tőlünk telhetőt megtettünk. Vagy kiszabadulunk idejében, vagy nem; többet nem nyújthatunk. Ha a tudósaik szolgálnak nekünk valami közelebbi előrejelzéssel a nagy áradásról, szívesen vesszük; addig is dolgozunk, ahogy tudunk. Mindenesetre köszönöm az információt.
A kapitány visszatért a munkához. Nem volt hajlamos a pánikra, veszélyhelyzetben nyugodtabbnak látszott, mint egy személyes vita során.
A fő problémát a nagy szikla jelentette. A Kwembly önerőből nem mozdíthatja meg magát. A Meszklin peremén vagy a Földön esetleg fel lehetett volna emelni, de a Dhrawnon soha. Ilyen gravitáció mellett még egy egyméteres sziklát is nehéz megemelni. Össze lehetett volna állítani egy csigás emelőt, de a rendszer képtelen lett volna megbirkózni a hajó súlyával.
Négy lánctalp a sziklán feküdt. Az ötödik sorban több futómű állt a talajon; de ezek közül egyik sem volt meghajtott. A konvertereket viszont bármikor át lehetett helyezni... Ha a sziklán lévő négy lánctalp meghajtást kaphatna, a hajó talán lehátrálhatna.
Igen. Semmi nem szól ellene. Egyenes, kemény talajon akár az a négy jól elhelyezett konverter is mozgathatja a hajót. Amennyiben a súly csak néhány lánctalpra koncentrálódik, a vonóerő is nagyobb. A hátramenetet különben is segíti a lejtő.
A kapitány bejelentette szándékait az állomás ügyeletesének, aki továbbította a dolgot a Tervezésre, hogy az információ mindenhová eljusson. Ennek eredményeképp egy mérnök is tudomást szerzett róla, jóval azelőtt, hogy Dondragmer hozzákezdhetett volna terve végrehajtásához.
A mérnök összeráncolta a szemöldökét, megvizsgálta a Kwembly méretarányos modelljét, aztán két percig számolt.
A férfi rossz nyelvész volt, de nemcsak ezért kereste meg Easy Hoffmant. Nem ismerte Dondragmert, nem tudta, hogyan fogadják a meszkliniták a kritikát. Ő a Dhrawn-tervben részt vevő néhány drommival dolgozott együtt, és úgy vélte, legjobb, ha véleményét a hivatalos „békebíró" közvetíti. Easy megnyugtatta, hogy Dondragmer soha nem orról meg értelmes tanács miatt, de abban egyetértett, hogy a sztenni nyelvtudás segíthet, bár a meszklinita kapitány is folyékonyán beszélte a földiek nyelvét.
Együtt mentek a híradós szobába.
Benj szolgálaton kívül általában ott tanyázott. Mostanra már sok meszklinitával barátságot kötött, bár Beetchermarlfot kedvelte legjobban. Utóbbi a hosszú munkaidő ellenére is talált időt beszélgetésre. Benj sztenni nyelvtudása sokat fejlődött, már majdnem olyan jó volt, mint amilyennek anyja hitte.
Easy és a mérnök érkezésekor éppen Takoorchot hallgatta, és nem látszott túl szomorúnak, hogy félbe kell szakítania a „beszélgetést" a kapitánynak szóló fontos üzenet kedvéért.
Sok időbe tellett, mire Dondragmer a hídra ért. A legénység többi tagjához hasonlóan ő is állandóan dolgozott, bár a hír vételekor éppen a hajóban tartózkodott.
– Itt vagyok, Easy –jött végül a hangja. – Tak jelentette, hogy fontos híre van. Hallgatóm.
– A tervéről van szó, Don – kezdte az asszony. – Itt fönn természetesen nem látjuk át a teljes képet, de a mérnökeinket két dolog is zavarja. Az egyik, hogy mikor az elülső lánctalpak lefutnak a szikláról, a hajónak még jó háromméteres darabja fölötte lesz, beleértve a híd egy részét is. Vajon feltámasztás nélkül nem fog-e ez az egység a sziklának vágódni? A másik: a manőver vége felé a törzs egész súlyát a két vége fogja hordozni. A pneumatikus paplan eloszthatja a terhet, de a mérnökünk nem túl biztos ebben, továbbá, ha a matrac helyett a Kwembly súlyának a felét a hajótest hordozza, a Dhrawn gravitációja mindent meg fog tenni, hogy a hajót kettéroppantsa. Számolt ezzel?
Dondragmer beismerte, hogy nem. Megköszönte a tanácsot Easynek és barátjának, aztán elindult a már működő főzsilip felé.
Odakinn a sodrás tovább csökkent. Nem volt szükség többé a kötelekre. A helyzet felmérése szempontjából azonban a vízvonal a lehető legrosszabb helyen találkozott a hajótesttel. A kapitánynak fel kellett másznia egy darabon a sziklán, bár a víz felhajtóereje segítette. Onnan el kellett jutnia az elülső lánctalpak közelébe, egy olyan pontig, ahonnan belátta a szikla hajlatát és a Kwembly orrának az alját. Amit látott, nem tetszett neki. A mérnöknek valószínűleg igaza volt. Nemcsak a hajótest sérülésének veszélye állott fenn, de a kormányrúd is a védőpaplan előtt bújt ki a törzsből, és itt kapcsolódott a kormánykötelek bonyolult hálózatához. Ha a szerkezet megsérülne, a hajó ugyan nem válna kormányozhatatlanná, hiszen van egy tartalék is, de a kockázatot komolyan meg kell fontolni.
A probléma megoldása ott volt az orra előtt, de egy jó óra eltelt, mire rájött. Mikor egy emberi pszichológus erről hallott, igen ideges lett, lévén, hogy ő az emberi és meszklinita agy közötti jelentős eltérésekkel foglalkozott, és ehelyett számtalan hasonlóságot talált.
A megoldás persze munkát igényelt. Még a legkisebb kövek is nehezek voltak. De legalább sűrűn borították a feneket, és nem kellett messze menni értük. Beetchermarlf és a lánctálpszerelők kivételével mindenkit idevezényeltek. Így a tattól az orr felé vezető kőrámpa gyorsan növekedett.
Ez Beetchermarlfnak is segítségére volt. Valahányszor elkészült egy újabb lánctalppal, mindig új, eddig el nem érhető perselyeket talált a visszaszerelésre. Ő és a kőrakók majdnem egyszerre fejezték be a munkát, négy lánctalp kivételével. Ezeket a hiányzó alkatrészek miatt nem tudták megjavítani. A „lyukakat" úgy számolta ki, hogy a hajó súlya egyenletesen nehezedjen a futóművekre. Az ötödik sorhoz való hozzáférés érdekében – ez süllyedt a folyóágyba – a védőpaplan egy részét le kellett engednie. Mikor a két alváz visszaszerelése után újra felfújták, a hajótest –Dondragmer és az alatta dolgozó tengerészek nagy ijedelmére – megmoccant. Szerencsére az elmozdulás csak jelentéktelen volt.
A kapitány az idő nagy részét a rádió és a munkahely közötti ingázással töltötte, az előbbinél még mindig reménykedett a megbízható árvíz-előrejelzésben, az utóbbinál pedig megosztotta figyelmét a munka és a folyó tanulmányozása között. Mire a rámpa elkészült, inkább tócsában, semmint folyóban dolgoztak.
Beesteledett, a nap már majdnem száz órája lenyugodott. Az idő kitisztult, és a kinn dolgozók láthatták az erősen hunyorgó csillagokat. Saját napjuk nem látszott; ilyen mélyen a Dhrawn sűrű atmoszférájában csak kivételes esetekben villant fel, ráadásul jelenleg túl közel állt a látóhatárhoz. Még Dondragmer sem tudta fejből, kissé fölötte vagy alatta van-e. A Sol és Fomalhaut, amiről még a legtájékozatlanabb matróz is tudta, hogy a déli irányt jelöli, egy néhány kilométerre lévő kisebb kiemelkedés fölött fénylett és hunyorgott. A sötétség beállta óta a kettőt összekötő képzeletbeli vonal dőlésszöge kevesebb mint húsz fokot változott, meszklinita skálán mérve kevesebb mint négyet.
A Kwembly fénykörén kívül teljes sötétség uralkodott. A Dhrawn hold nélküli világ, a csillagok nem adnak több fényt, mint a Földön vagy a Meszklinen.
A hőmérő alig mozgott. Dondragmer tudósai olyan alaposan mérték a környezetet, amennyire tudásuk és felszerelésük csak engedte, és az eredményeket felküldték az állomásra. A kapitány csendesen reménykedett, hátha kap valami használható információt cserébe, bár tudta, hogy az emberek nem tartoznak neki ezzel. A jelentések végeredményben részét képezték a munkának, amire a meszkliniták vállalkoztak.
Javasolta a hajó kutatóinak, hogy önállóan is próbálkozzanak számításokkal. Borndender az általa szarkasztikusnak tartott kijelentésre közölte, hogy amennyiben az emberek ellátják őt adatokkal a bolygó más részeiről és komputeridővel, ami alatt összehasonlíthatja őket, szívesen megpróbálkozik vele. A kapitány nem akart rosszmájú lenni, tökéletesen tisztában volt azzal, hogy könnyebb megmagyarázni, miért úszik egy hajó a vízen vagy ammónián, mint meghatározni, hogy a második nap negyvenedik és századik órája között miért 2,3 millikábel eső esett a Telepen. Gyanította, hogy a tudós akarattal értette félre, amit mondott; a kimagyarázkodásban a meszkliniták gyakran egész emberiek voltak. Borndendert nyilván zavarja, hogy nem tud hasznosat felmutatni. A kapitány belátta ezt, de megismételte, mennyire örülne minden hasznos javaslatnak, és elhagyta a helyiséget.
Mielőtt a rámpa használatára sor került, még a tudósokat is kiparancsolták a hajóból. Borndender feldühödött, és menet közben azon morgott, mennyire akadémikus a kérdés, hogy vajon a hajóban vagy a hajón kívül jobb lenni, ha katasztrófa történik. Dondragmer parancsát azonban még a tudósok sem kérdőjelezhették meg. Csak hárman maradhattak a hajón: a kapitány, Beetchermarlf és egy Kensee nevű technikus a növényházban. A belső energiaellátás nem volt közvetlen kapcsolatban a mozgással, de ha egy csúszás vagy a rámpa összedőlése bajt okoz a növényházban, ajánlatos azonnal intézkedni. A növényház még a hajónál is fontosabb volt: még ha az utóbbi megsemmisül is, a legénység, talán vissza tud menni a Telepre, a levegőt biztosító berendezést cipelve.
Az óriási test mellett összegyűlt hernyószerű lények körében a feszültség nőttön nőtt, ahogy a lánctalpak feszülni kezdtek. Dondragmer nem látta a tömeget a hídról. Így nyugodt maradt; Beetchermarlf viszont megérezte a hangulatot. Az űrállomáson az emberek, akik az eseményeket a növényházból kivitt és száz méterre a hajótól egy vízből kiálló sziklához rögzített készüléken keresztül figyelték, semmit nem láttak, míg a hajó meg nem mozdult. Easy és Béni kivételével nem nyugtalankodtak.
A fiú alig szentelt figyelmet a külső képet mutató ernyőnek, a hidat figyelte, ahol Beetchermarlf látszott. Egyik ollójával erősen markolta a kormányrudat, a másik három ördögi táncot járt a motorteljesítményt szabályozó kötelek fogantyúi között, ahogy megpróbálta egyenletesen tartani a motorok húzóerejét. Esze ágában sem volt a szokásos tíznél többet meghajtani; az eredeti felállást, mikor egy kötél szabályozta az összesét, újraszerelték, úgyhogy most minden egyes motort külön lehetett működtetni. Beetchermarlfnak nagyon-nagyon sok dolga volt.
Ahogy a Kwembly elkezdett hátrafelé araszolni, a híradós szobában kirobbant az egyik ember:
– Mi a rossebnek nem építettek be távirányítást vagy legalább nyomaték- és tolóerőmérőt? Beleőrül ez a szegény bogár! Hogy tudná megállapítani, mikor „harap" egy lánctalp, vagy hogy reagál az utasításra?
– Ha szép kijelzői lennének, valószínűleg sehogy – válaszolt Mersereau. – Barlennan csak olyan berendezéseket akart a hajókon elhelyezni, amelyeket a legénység a helyszínen is meg tud javítani, kivéve, ha nem tudtunk ilyet kiötleni. Egyetértettem vele, akárcsak a többi tervező. Nézze, olyan simán csúszik le, akár egy jégdarab.
Kifejező szirénázások kórusa tört elő a hangszóróból, kissé torzítva ugyan, mivel az üvöltők a víz alatt voltak. Egy hosszú pillanatra a hajó középső lánctalpai közül tucatnyi szabadon lógott, ahogy a hajó tatja elhagyta a rámpát és elhátrált a folyómederben. A mérnök, aki a hídeffektustól félt, imára kulcsolta a kezét, és az ég felé nézett. Aztán a hajótat leereszkedett, amint az elülső lánctalpak is leértek a rámpára, és a súly újra egyenletesen oszlott el. A csavaróhatás, amelyet senki nem vett komolyan, lassan elenyészett, miközben a jármű a folyómeder kavicságyára gördült és megállt. A legénység szétoszlott, és az orr vagy a tat megkerülésével igyekezett a főzsiliphez eljutni. A rádióra senki nem gondolt.
Easy figyelmeztetni akarta a kapitányt, de aztán meggondolta magát: tapintatosabb lenne még várni.
Dondragmer viszont nem feledkezett meg a készülékről. Amint az első matrózok felbukkantak a folyadékzár belső felszínén, már fel is harsant a hangja a szócsövekből:
– Kervenser! Reffel! Azonnal felszállni a felderítőgépekkel. Reffel, szedje fel a kommunikátort; indulás előtt bizonyosodjon meg róla, hogy a redőny a gépen van-e; aztán végezzen tízperces legyezőrepülést északról keletre és vissza. Kervenser, tegye meg ugyanezt délre és nyugatra. Borndender, jelentse, ha az összes mérőműszer a fedélzeten van. Beetchermarlf és Takoorch menjenek ki és állítsák vissza a kormányköteleket normálig működésre.
Nem kapcsolta ki a hídon a hangot. Így Easy hallotta és társainak is lefordította a parancsokat, bár az utalás a redőnyre semmit nem jelentett számukra. Ő és kollégái a kinti készülék képernyőjét nézték érdeklődéssel:
A két apró helikopter elhagyta a felső légzsilipet. Egyikük a rádió felé repült, aztán leszállt, feltehetőleg a kamera látószögén kívül. A másik felfelé repülve tűnt el, nyugat felé. A kép himbálózni kezdett, amint Reffel felkapta az adót és begyömöszölte a helyére a helikopteren. Mikor felemelkedett, Easy szórakozottan bekapcsolta a rögzítőt, a térképezés számára.
A két tízperces repülés alatt semmi sürgős közlésre való nem akadt. Annyit tudtak meg – ezt Dondragmer az embereknek is elmondta –, hogy a Kwembly 24 km széles, dhrawni mértékkel mérve meredek falú völgyben áll. A pilóták szerint a lejtő húsz-harminc fokos és tizenkét méter magas. Kervenser nem találkozott újabb árhullámmal nyugat felé. Néhány kilométer távolságban a kövek eltűntek, „pocsolyák" váltakoztak a sziklaalappal. Miután továbbította az információt az állomásra, a kapitány egy darabig tűnődött az adatokon, aztán az egyik repülőt újra munkára rendelte.
– Kerv, szállj fel megint. A kormányosok még órákig dolgozni fognak. Repülj egy órán át nyugatnak a völgyben, amilyen messze csak tudsz, és amennyire a reflektoraid engedik, vizsgáld meg, van-e nyoma új árhullámnak. Nem is, három óráig repülj, persze csak akkor, ha nem találsz semmit és a látási viszonyok nem kényszerítenek visszatérésre. Én magam szusszanok egyet. Mielőtt felszállsz, mondd meg Stakendee-nek, jöjjön a hídra.
Kervenser távozása után majdnem nyolc óra telt el, mikor egy matróz dudálni kezdett a kapitány ajtaja előtt. Az előbukkanó Dondragmernek egy mondatba sűrítve adta elő a történteket:
– Uram, Kervenser és a kormányosok még nem jöttek be. A tócsa viszont, amiben állunk, befagyott.

VI. 
VITA

A Tervezőrészleg helyiségében egyelőre mindenki türtőztette magát. Ib Hoffman, aki alig két órája tért vissza egy egy hónapos földi és drommi útjáról, egy szót sem szólt. Á mellette ülő Easy is hallgatott. A Terv iránya gyakran változott. De ezúttal az asztal innenső végén hiába okolják egymást a jelenlegi helyzet miatt. Még haszontalanabb, ahogy a túlsó végén ülő tudósok pörlekednek. Folyton a tócsán rágódtak: hogyan fagyhatott be, ha közben emelkedett a hőmérséklet. Easy szerint ez a kérdés inkább tartozott a laboratórium falai közé, semmint egy konferenciaterembe,
– Már a könyökömön jön ki a szövege! – csattant fel Mersereau. – Egy pontig igaza van, de már rég túljutottunk ezen. Jó, minél bonyolultabb a berendezés, annál kevesebb ember kell a kezeléshez; ugyanakkor speciális szerszámokra és különlegesen képzett személyzetre is szükség van a karbantartáshoz és javításhoz. Ha a hajókat automatizáljuk, mint ahogy ezt némelyek akarták, talán elég lett volna pár száz meszklinita is – kezdetben; de mostanára már egy jármű sem volna működőképes, mivel nem lehet a bolygóra szállítani az öászes szükséges szerszámot, berendezést és személyzetet. Már csak azért sem, mivel nincs is elég technikailag képzett meszklinita! Én megértettem ezt, Barlennan is megértette, mert a józan ész diktálta, mint már említettem.
– De maga és – ki tudja, miért – Barlennan még tovább mentek. A parancsnok nem akart helikoptereket. Tudom, akadnak egyesek idefenn, akik szerint egy meszklinitát soha nem lehet megtanítani repülni, és meglehet, hogy Bar-lennant a fajára jellemző tériszony vezérelte; de ő legalább belátta, hogy légi felderítés nélkül a talajon csak néhány kilométeres sebességgel mernének haladni, és még az Alfa Zóna megkerülése is ezer évig tartana. Így tudtuk őt meggyőzni.
– De volt sok más hasznos dolog, amivel szívesen elláttuk volna, és ami meg is térült volna, amiről ő beszélt le, minket. Fegyverek, egyetértek, valószínűleg fölöslegesek lettek volna. De miért nem kellett neki a rövid távú rádió? Vagy vidifon a Telepen? Micsoda őrültség: Dondragmernek minket kell megkérnie, tízmillió kilométerrel odébb, hogy továbbítsuk az üzeneteit a Telepre! Ez általában nem jelent veszélyt, mivel Barl úgyse tudna neki segíteni, csak értelmetlen. Most azonban, mikor Don első tisztje eltűnt, igenis veszélyes a helyzet. Se égen, se földön nem találunk módot a kapcsolatteremtésre. Miért ellenezte Barl a rádiókat, Alan?
– Pontosan azért, amit maga mondott – válaszolt Aucö-in, keserűséggel a hangjában. – A karbantartás miatt.
– Egy egyszerű hang- vagy képkommunikátor semmi problémát nem okoz. Ahogy én tudom, Barlennan négyet cipelt körbe a Meszklinen az első, általunk kezdeményezett útján úgy ötven éve, és eggyel se volt baj. Most hatvan készülékünk van a Dhrawnon, és nincs velük probléma, egy recsegésnyi se. Barlennannak tudnia kéne ezt. Továbbá, miért személyesen kell továbbadnunk az üzeneteket? Nyugodtan lehetne automatikusan, ahelyett hogy egy rakás tolmács összezagyválja őket – elnézést, Easy –, és nehogy azt mondja nekem, hogy nem tudnánk karbantartani egy reléállomást itt fenn. Ki akar bolondot űzni kiből?
Easy mocorogni kezdett. A férfi megérezte. Hagyta, hadd válaszoljon Aucoin.
– Senki nem akar bolondot űzni senkiből. Nem pusztán a berendezések karbantartásáról van szó. Rosszul fogalmaztam, elismerem. Morált kellett volna mondanom.
A meszkliniták értelmesek és igen önállóak. Több ezer kilométert vitorláznak az óceánon nevetséges tutajokon, tökéletesen egyedül, hónapokig elvágva az otthonuktól és minden segítségtől, akárcsak az emberek tették évszázadokkal ezelőtt. Úgy véltük, a kommunikáció leegyszerűsítésével aláássuk ezt az önállóságot. Ez sem megtámadhatatlan érv persze; a meszkliniták nem emberek, bár a gondolkodásuk sokban hasonlít a miénkre, és van egy összetevő, aminek a hatását jelenleg nem tudjuk felmérni, sőt előfordulhat, hogy sohasem fogjuk. Nem tudjuk, milyen hosszú ideig élnek. Mégis, Barlennan egyetértett velünk a rádiók kérdésében – sőt ő maga hozakodott elő vele –, és soha nem panaszkodott kommunikációs nehézségekre.
– Nekünk – vágott közbe Ib. Aucoin meglepődött, aztán zavart kifejezés ült ki az arcára.
– Igen, Alán, ezt mondtam. Soha nem panaszkodott nekünk. De hogy magában mit gondol, azt senki nem tudja. De miért ne panaszkodna, sőt miért ne kérne rádiókat, ha egyszer csak szükségét erezné? Nem tudjuk – folytatta Hoffman. – De az első expedíció alatt is különösen viselkedett. A Rakéta-terv nagy részében híven követte a tanácsainkat, mindenben együttműködött, jóformán istenítette a Föld, Panesk és Dromm titokzatos lakóit, akiknek megbízottjaként működhetett; aztán hirtelen olyan zsarolással állt elő, amelyről a földi, panesk és drommi mérnökök többsége még mindig azt gondolja, hogy nem lett volna szabad teljesítenünk. Maga is ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy az ökológusok szemében vörös posztó minden kísérlet, ami arra irányul, hogy ipari forradalmukon még át nem esett kultúráknak fejlett technológiát vagy akár a tudományok alapjait megtanítsák, mert szerintük minden kultúrának át kell esni a fejlődés fájdalmain. Az idegengyűlölők azért visongnak, mert felfegyverezzük magunk ellen a gonosz idegeneket. A történészek a felbecsülhetetlen értékű emlékek megsemmisítése miatt esnek nekünk, a hivatalnokok pedig attól rettegnek, hogy olyan problémákat idézünk elő, amelyekkel nem boldogulnának.
– Az idegengyűlölők – vágott közbe Mersereau. – A hibbantak, akik szerint minden földön kívüli automatikusan vérszomjas ellenség lesz, ha megvan hozzá a technikai potenciálja. Ezért adunk a meszklinitáknak kizárólag olyan berendezéseket, amiket nem tudnak lemásolni, például a konvertereket, amelyeket nem lehet szétszedni és tanulmányozni a közbeeső lépcsőfokok – például a gammadiffrakciós kamerák – nélkül. Alan okfejtése szépen hangzik, de csak kifogás. Ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy bármelyik meszklinitát két hónap alatt meg lehetne tanítani az automatizált űrkompok vezetésére, feltéve, ha a műszerfalat átalakítják az ollóinak. Nincs ezen az állomáson kutató, aki ne adná fél karját azért, hogy a mintákat és a műszereket ingáztathassuk a bolygó és az állomás között.
– Ez nem teljesen igaz – vetette ellen Hoffman. – Egyetértek az idegengyűlölőkről vallott nézeteivel, de az is tény, hogy manapság, mikor az engergia olcsó, a csillagközi teherhajók építési költségei négy-öt év alatt megtérülnek. Vagyis a csillagközi háború egyáltalán nem lehetetlen. Azt maguk is tudják, miért olyan kényelmetlenül és célszerűtlenül nagyok az állomás helyiségei. Ha lenne egy olyan szoba, ahová az átlagos növésű drommi nem tudna bemenni, még feltételezhetné, hogy valamit rejtegetünk előle. Nincs magánéletük, és a mi mércénk szerint legtöbbjük súlyosan skizofrén. Ha az első kapcsolatfelvételkor nem adtuk volna át nekik a technológiánkat, most egy bolygónyi nagyon rátermett idegengyűlölővel kellene szembenéznünk, akik sokkal veszélyesebbek, mint amilyeneket a Föld valaha is látott. Nem tudom, a meszkliniták ugyanúgy viselkedtek volna-e, de szerintem a meszklini Főiskola beindítása ügyes húzás volt.
– Viszont a meszklinitáknak zsarolni kellett minket ezért. – Zavarba ejtően igaz – bólintott Hoffman. – De mellékes dolog. Fontosabb, hogy nem tudjuk, mit tervez valójában a parancsnok. Egy biztos, nem ok nélkül vállalkozott arra, hogy kétezer társát elhozza egy teljesen ismeretlen és még számukra is igen veszélyes világra.
– Mi voltunk az ok – jegyezte meg Aucoin.
– Igen. Megpróbáltuk utánozni a zsarolását. Beleegyeztünk, hogy saját népünk ellenkezése ellenére is fenntartjuk a Főiskolát, ha elvégzi nekünk ezt a munkát. Anyagiakról szó sem esett, bár a meszkliniek tisztában vannak a tudás és a gazdagság kapcsolatával. Hajlandó vagyok elismerni, hogy Barlennan idealista, de nem tudom, mi játssza a főszerepet a döntéseiben. Viszont jelenleg egy rendkívül drága felderítő jármű áll odalenn, befagyva egy tóba, rajta száz élőlény. Fogalmam sincs, mit küldhetnénk le, ami a legkisebb segítségére is lenne Dondragmernek.
– Egyre csak Kervenser jár az eszemben.
– Magával vihette volna az egyik kommunikátort, emlékezzen rá. Dondragmernek összesen négy volt, mindegyik hordozható. A döntés kizárólag kettőjükön múlott.
Mersereau lassan lecsillapodott. Aucoin vette át a vita vezetését. Az asztal végén a tudósok elhallgattak.
– Nos, dr. McDevitt? Egyetértésre jutottak abban, hogy mi történhetett?
– Nem teljesen, de ügy tűnik, legalább van min elindulnunk. Amint tudják, a Kwemblyről majdnem azonos hőmérsékletet jelentettek, mióta az idő kitisztult; sőt kimutatható egy nagyon lassú melegedési folyamat. A légnyomás a hajó megfeneklése óta lassan nőtt; az előző értékeknek nincs jelentősége, mivel a Kwembly helyzete változott, és nem tudjuk, mikor milyen magasságban sodródott. A hőmérséklet végig jóval a tiszta víz vagy ammónia olvadáspontja alatt maradt, de magasabb volt, mint az ammónia-monohidrát-víz vegyületéé. Felvetődik a kérdés, vajon az első olvadást nem az ammóniaköd és a vízhó reakciója váltqtta-e ki. Dondragmer félt ennek bekövetkeztétől, s ha igaza van, az olvadás az ammóniának a vegyületből való elpárolgásával magyarázható.
– Ez inkább hipotézis. Lehet-e erre cselekvést alapozni?
– Nem mernék próba-szerencse jellegű kitörést egyedül erre alapozni, de bármit megtehetnénk, ami nem meríti ki a Kwembly létfontosságú készleteit, és nem sodorja végveszélybe a hajót.
– Akkor menjenek vissza a kommunikációs központba, és jó munkát. Ha valami figyelemreméltó merül fel bármelyik részről, kérem, értesítsenek minket.
A négy tudós bólintott, és együtt vonult ki. A többiek hallgatásba burkolóztak, mígnem Aucoin megfogalmazta, amire gondoltak.
– Nézzünk szembe a tényekkel – mondta lassan. – Az igazi vita akkor kezdődik, ha Barlennan megtudja a híreket.
Ib Hoffman felpattant:
– Még nem is tudja?
– Csak a zátonyra futást és néhány jelentést a javítás előrehaladásáról. A befagyásról még nem szóltunk neki.
– Miért? – Easy veszélyes tónusokat érzett a férje hangjában, és nem tudta, lecsendesítse-e vagy sem. Aucoint is méglepte a kérdés.
– Ugyanolyan jól tudja, Hoffman, mint én. Akármikor tudja is meg, most, tíz óra múlva vagy egy év múlva, amikor Dondragmer visszaér a Telepre, közvetlen segítséget úgysem adhat, amit pedig megtehetne, azt mi nem szeretnénk.
– Mit nem szeretnénk? – kérdezte csendesen Easy.
– Kiküldeni a Telepen álló két felderítőhajó egyikét menteni, ahogy annak idején az Esket baleseténél is szóba került.
– És maga most is ellene van ennek?
– Igen, és az érvelésemet Barlennan is elfogadta. Nem csak azért vagyok ellene, mert másra szánjuk a két hajót.
És ne gondolja, Easy, hogy nekem semmit nem ér a meszkliniták élete, csak mert nem emberek. De nem akarom az időt elvesztegetni. A végrehajtás közepén nem lehet megváltoztatni a tervet.
– De ha magának éppolyan fontos a meszkliniták élete, mint az embereké, hogyan beszélhet elvesztegetett időről?
– Easy, gondolja végig. Megértem az érzéseit, de ön is tudja, hogy a Kwembly húszezer kilométerre vesztegel a Teleptől. A mentőjárműnek legalább kétszáz-kétszázötven óra kéne az út megtételéhez. A táv nagy részét a Kwembly a folyón sodródva tette meg. A hómező járhatatlan is lehet. Nem szólva a hajó megtalálásáról.
– Műholdas beméréssel irányíthatnánk őket.
– Ha Dondragmer nem tudja kirángatni a hajót a csávából, Barlennan segítsége fabatkát sem ér. Azt sem tudjuk, hogy a hajó egyáltalán veszélyben van-e. Mert ha nincs, és csak belefagyott a jégbe, mint egy tizenkilencedik századi bálnavadászhajó, akkor a zárt rendszerű létfenntartó rendszereknek és a konvertereknek köszönhetően kimeríthetetlen tartalékaik vannak, mi pedig Barlennannal nyugodtan megtárgyalhatjuk az optimális mentést.
– Akárcsak Destigmet Esketje – vágott vissza keserűen a nő. – Több mint hét hónapja megrekedt, és maga azóta is elfojt minden mentési kezdeményezést!
– Ez nem ugyanaz a helyzet. Az Esket még mindig ott áll, az adók képei szerint érintetlenül, de a legénysége eltűnt. Fogalmunk sincs, mi történt velük. Mivel nem tartózkodnak a fedélzeten, már aligha lehetnek életben. Hiába kemények, hét hónapig egy meszklinita sem tud megélni a Dhrawnon felszerelés nélkül, egy szál védőruhában.
Easy nem válaszolt. Aucoinnak igaza volt, de nem tudta elfogadni, hogy a helyzet pusztán „logikus''. Ib úgy vélte, ideje módosítani a vita menetét. Bizonyos pontig egyetértett a tervezővel; de azt is tudta, hogy a felesége miért nem ért egyet Aucoinnal.
– A legégetőbb probléma – szólalt meg a férfi –, hogy Don emberei minden bizonnyal a jég alatt rekedtek, és senki nem tudja, befagyott-e a tócsa egészen a fenékig vagy nem. Valahol a Kwembly lánctalpai között lehetnek. Azt hiszem, a megoldás: jégcsákány és kalapács. Nem tudom megítélni, mekkora a valószínűsége annak, hogy egy védőruhás meszklinita túlélje a fagyot.
– Don első tisztje szintén hiányzik, nem tért vissza a felderítőrepülésről. Nem vitt magával adót. Így közvetlenül nem segíthetünk neki, de van még egy helikopter a Kwemblyn. Megkért minket Dondragmer, hogy segítsünk neki, mikor a másik repülő egy adóval a fedélzetén a keresésére indul?
– Nem – válaszolt Mersereau.
– Akkor melegen ajánlom, hogy javasoljuk neki. Aucoin beleegyezően bólintott, és a nőre pislantott.
– Szerintem a maga dolga, Easy.
– Ha valaki már meg nem tette. – Felkelt, belecsípett Ib fülébe, aztán kiment a szobából.
– Elismerem – folytatta Hoffman –, hogy igaza lehet, mikor ellenzi a mentőexpedíciót, mégis azt hiszem, ideje Barlennant beavatni a történtekbe.
– Miért? – vetette ellen Aucoin. – Nem szeretek vitázni, főleg, ha úgyis hiába.
– Nem hinném, hogy vitáznia kell. Emlékezzen rá, múltkor egyetértett velünk.
– De hisz maga mondta néhány perce, hogy nem tudja, mennyire volt őszinte a beleegyezése.
– Ez igaz, de ha olyan nagyon ellenünk lett volna, magától is kiküldhetett volna egy hajót az Eskethez. Ha emlékezetem nem csal, előzőleg meg is tette néhányszor.
– Viszont akkor sokkal közelebb voltak a Telephez –vágott vissza Aucoin.
– Mindketten tudjuk, hogy azért mentünk bele, mert úgy láttuk, hogy a beleegyezésünk nélkül is nyugodtan megteszi.
– Nem, Ib. Azért, mert a maga felesége mindkét alkalommal Barlennan oldalára állt.
– Szerintem meg kell mondanunk Barlennannak, mi a helyzet, méghozzá kertelés nélkül. Nemcsak az őszinteség kívánja. Ha tovább várunk, Barlennan biztosan rájön, hogy cenzúrázzuk az expedíció jelentéseit.
– Nem nevezném ezt cenzúrázásnak. Soha nem változtattunk meg semmit.
– De sokszor visszatartotta a híreket, amíg eldöntötte, mit kell a parancsnoknak tudni. Nem ebben egyeztünk meg vele! Elnézést az elmaradott nézeteimért, de pusztán, önző okokból is nagyon tanácsos lenne olyan hosszú ideig megőrizni a bizalmát, amíg csak tudjuk. – A többiek helyeseltek. Aucoin meghátrált.
– Rendben. Ahogy az ülés véget ér, a teljes jelentést leadjuk Barlennannak, feltéve, ha Mrs. Hoffman már meg nem tette. Mi a következő napirendi pont?
Az egyik kutató, aki többnyire hallgatott, megszólalt:
– Elnézést, ha nem követtem volna magukat tisztán. Önök mindketten azt állítják, hogy Barlennan egyetértett a Terv irányvonalával a fejlett technika minimumra szorítása tekintetében. Én is így értettem, de Ib szerint kételkedni lehet Barlennan őszinteségében.
Hoffman megrázta a fejét.
– Pusztán az lepett meg, hogy Barlennan sokáig nem akarta elfogadni a helikoptereket.
– A meszklinitáknak a tériszony a természetükben van. A Meszklinen a repülés gondolata is elképzelhetetlen. Ib zordonan mosolygott.
– Igaz. De az egyik legelső dolog, amit Barlennan az iskola felállítása után tett, hogy a Meszklin sarkvidékén, tehát ott, ahol a gravitáció a legnagyobb, megtervezett és megépített egy hőlégballont, és repült is vele! Tériszony ide vagy oda. Nem a kapitányban kételkedem, hanem abban, hogy ismerjük a gondolkodását.
– Egyetértek – vágott közbe Aucoin. – Azt hiszem, mindnyájan kimerültünk. Javaslom, függesszük fel az ülést. Gondoljuk végig a dolgokat.
– Amíg ki nem megy a fejemből – szólalt meg újra a kutató –, hadd jegyezzem meg, hogy valahányszor egy hajó bajba kerül, nekem természetesen mindig az Esket jut az eszembe.
– Mindnyájunknak – vette fel újra a fonalat Aucoin. –Elképzelhető, hogy a meszkliniták értelmes ellenállásba ütköztek. Végeredményben lehet élet a Dhrawnon, amely esetleg magasabb rendű, mint a bokroké és pszeudoalgáké. Ezek ugyanis nem tudtak volna ilyen összetételű atmoszférát teremteni. Valahol tehát léteznie kell egy teljes ökológiai rendszernek. Nyilván a magasabb hőmérsékletű zónákban.
– Például az Alfa Zónában – fűzte tovább Hoffman. –Egy bolygó időskálájához mérve nem létezhet ammónia és szabad oxigén ugyanabban a környezetben hosszú ideig. Szerintem is lehetetlenség, hogy a Dhrawnon élnek értelmes lények. Az űrből nem láttuk őket, és a felderítőhajók legénysége sem, leszámítva talán az Esketet, de negyvenegymilliárd négyzetkilométer gigászi terület. Hihető elképzelés, és nem maga az első, aki felveti, de nem tudom, miben segíthet nekünk. Easy szerint Barlennan is gondolt erre, és a kutatóival megvitatta, küldjön-e kapcsolatfelvételi szándékkal egy másik hajót az Esket balesetének színhelyére. Igaz, ők is kételkedtek egy ilyen kutatás sikerében. Mi meg'nem erőltettük. – Pedig – szólalt meg Mersereau – ha kapcsolatba léphetnénk a bennszülöttekkel, ugyanúgy, mint a Meszklinen, akkor haladhatnánk igazán! Nem kellene annyira függnünk a...
Aucoin komoran elmosolyodott.
– Szóval maga is megkérdőjelezi Barlennan őszinteségét. Nem állítom, hogy a parancsnok jégszívű politikus volna, aki szemrebbenés nélkül feláldozza az embereit a terv érdekében, de az Esket legénysége már valószínűleg menthetetlen volt, mikor Barlennan letett arról, hogy ki-küldje a Kaliffot.
– Van azonban itt még egy érdekes dolog – mondta Hoffman elgondolkozva. – Mi?
– Lehet, hogy nem is érdemes vele foglalkozni, mert nem tudjuk felmérni a jelentőségét, de a Kwembly parancsnoka Dondragmer, Barlennan régi társa és barátja. Befolyásolhatja-e ez a tény Barlennan viselkedését a mentés kérdésében? Esetleg saját meggyőződése ellenére is ki-küld egy hajót? Én se hiszem, hogy ez a hernyó csak egy számológép volna. Csak fizikai értelemben hidegvérű.
– Persze hogy vannak érzéseik – felelte a tervező, –Meglepett, hogy egyáltalán elengedte Dondragmert, mert az volt a benyomásom, nem akarja, hogy a barátja nagyobb kockázatot vállaljon. De nem rágódtam rajta túl sokat – valójában nem ismerjük a meszkliniták pszichológiáját. Nem tulajdoníthatunk túl nagy jelentőséget a barátságnak, pusztán felvehetjük a kérdéses dolgok listájára. Utolsó kérdésem: mi legyen a Kwembly alá szorult matrózokkal?
– Egy ellenállás nem bonyolult berendezés. A hidrogénkonverter minden további nélkül működtethetne egy jókora fűtőtekercset – mutatott rá Mersereau. – Fűtőberendezés pedig a Dhrawnon sem fölösleges dolog. Ha lenne... 
– De nincs – vágott közbe Aucoin.
– Hogyne volna. Ha megengedi, befejezem. Annyi konverter van a Kwemblyn, hogy a hajót akár orbitális pályára lehetne állítani, feltéve, hogy az energiát a megfelelő módon alkalmazzuk. Kell, hogy legyen megmunkálható fém a fedélzeten. Kérdés persze, hogy barátaink tudnának-e fűtőegységet konstruálni.
– Csakhogy nagyon kevés fémberendezésük vagy alkatrészük van. Igazán meg lennék döbbenve, ha a meszklini kötél vezetné az elektromosságot. Nem vagyok vegyész, de ilyen erősen kötött anyagban nemigen lehet szabad elektron. Persze azért feltétlenül meg kell kérdezni Dondragmert. Easy még valószínűleg a kommunikációs szobában ül.
Mersereau bólintott, felállt és kiment az egyik ajtón, Aucoinnal a nyomában. A többiek is távoztak. Csak Hoffman maradt a helyén.
Maga elé meredt. A homlokán megjelenő ráncok idősebbnek mutatták negyven événél. Kedvelte Barlennant. Dondragmert még inkább, akárcsak a felesége. A Tervvel kapcsolatban, amelynek a létrehozásában ő is részt vett, se neki, se a többi tervezőnek nem lehetett panasza. Azt az egy – fél évszázaddal ezelőtti – trükköt kivéve a világon semmi nem szólt a parancsnok ellen. Hoffman nem hitt abban, hogy a Dhrawn feltételezett bennszülötteit akarná távol tartani a földiéktől. Képtelenség volt. Ha léteznének is ilyen lények a Dhrawnon, a terv megtorpedózása Barlennannak sem érdeke.
Vitás kérdés ritkán merült fel; a drommiakkal legalább tízszer ennyi probléma lett volna. Semmi ok néni volt feltételezni, hogy a meszkliniták máris önálló elképzelések megvalósításán dolgoznak.
Viszont Barlennan hőlégballont épített magának, és repült is vele. Visszautasította a rövid-hatótávolságú rádiókat, pedig akkoriban kapva kapott az idegen tudáson. Ha kellett, zsarolta az embereket.
Ib Hoffman nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy Barlennan megint töri valamiben a fejét.

VII. 
A FAL

Beetchermarlfot és Takoorchot, a Kwembly többi matrózához hasonlóan, váratlanul érte a fagy. Több órán át egyiküknek sem volt alkalma nézelődni, mivel az a finom kötelekből álló hálózat, amely lekötötte minden figyelmüket, szövevényesebb volt, mint egy meszklini óceánjáró klipper kötélzete. Szavak nélkül is mindketten pontosan ismerték a feladatot, de ha pillantásuk elszakadt volna is a kötelektől, akkor se láttak volna túl sokat. A jármű hatalmas teste alatt dolgoztak, fejük fölött a pneumatikus súlyelosztó matrac, oldalt a lánctalpak és a Dhrawn sűrű éjszakája.
A Kwembly belsejében serénykedő tengerészekhez hasonlóan ők sem vették észre a hajó reflektorainak fényében csillogó, lassan a tavacska fenekére süllyedő kristályokat.
A bal oldalon befejezték az első sor tíjrakötelezését, az orrtól a tatig. A második soron haladtak, mikor a csapdát felfedezték.
Takoorch hordozható lámpájának eleme kimerült. Vitte volna a legközelebbi konverterhez újratölteni. Meglepődve tapasztalta, hogy nem tud eljutni odáig, sőt nem is látja a töltőhelyet. Néhány másodpercnyi habozás után hívta Beetchermarlfot. Tíz percbe is beletellett, míg megállapították, hogy áttetsző fal állja útjukat. A fal egybeforrasztotta a forgóvázat, de – ha szűk térben is – egyelőre szabadon mozoghattak.
Szerszámaikkal nekiestek a jégnek, de hiába. Egyórai munka után még egyikük sem aggódott túlságosan. Az egész Kwembly befagyott, a legénységnek tehát fel kell törnie a jeget, mert a hajót mindenképpen ki kell szabadítaniuk. Hidrogéntartalékuk persze korlátozott, de ez korántsem volt olyan sürgető probléma, mint az emberek számára a levegő. Legalább tíz-tizenkét óráig még aktívan tudnak dolgozni, aztán, mikor a hidrogén részleges nyomása egy bizonyos szint alá esik, elvesztik az eszméletüket. Testműködésük egyre jobban lelassul, de legalább ötven vagy száz órának el kell telnie, mielőtt bármi visszafordíthatatlan folyamat elkezdődik. Bár az emberi biológusoknak még nem volt lehetősége ezt felfedezni, a meszkliniták ellenálló képességének egyik oka biokémiájuk meglepő egyszerűségében rejlett.
A két tengerész tehát nyugodtan folytatta a munkát, és már majdnem a második sorral is végeztek, mikor aggasztó felfedezést tettek.
A jég befelé nőtt, nem gyorsan, de folyamatosan. Akárcsak Ib Hoffman, ők sem tudták, milyen lehet befagyni egy ilyen folyadékba, de semmi kedvük sem volt megtapasztalni.
Legalább a lámpájuk égett: nem az összes tápegység volt a külső lánctalpakon, és Takoorch feltölthette az elemet. Ennek segítségével még egyszer nagyon alaposan végigvizsgálták börtönüket. Beetchermarlf abban reménykedett, hogy sikerül utat találniuk a fenék közelében vagy a fal tetején. Nem tudta, fentről vagy lentről indult-e meg a fagy's. Nem ismerte ugyan a tételt, hogy a jég úszik a víz felszínén, de jobb is volt így, mert a kristályok gyorsan lesüllyedtek, mígnem az ammóniában gazdagabb rétegekben fel nem oldódtak. A keveredés révén kialakuló oldat szinte szempillantás alatt a fenékig befagyott.
Egy ideig a lánctalpak között feküdtek, gondolkodtak, néha egyikük ellenőrizte, milyen gyorsan mozog a jég.
Órájuk nem volt. Így a jegesedés sebességét sem mérhették. Takoorch szerint lassult, Beetchermarlf nem volt meggyőződve erről.
Néha ötletük támadt, de a másiknak sikerült hibát találnia benne.
– Elgörgethetnénk a kisebb köveket – jegyezte meg Ta-koorch egy alkalommal. – Ássunk le a jég alá.
– Minek? – válaszolt a társa. – A tó közelebbi partja is negyven vagy ötven kötélnyire lehet. A levegő kifogy, mire igazán belejövünk a munkába, még ha feltételezzük is, hogy a sziklák között a víz nem fagyott meg. A part előtt meg úgyis hiába jönnénk fel.
Hallgattak, a jég pedig észrevehetetlenül közeledett, feléjük.
A következő ötlet Beetchermarlftól származott.
– A lámpák csak melegítenek valamennyire, még ha nem érezzük is a ruhánkon keresztül – szólalt meg hirtelen. – Miért ne tudnánk visszatartani a jeget, sőt esetleg kiolvaszthatnánk magunkat!
– Próbáljuk meg – mondta lakonikusan Takoorch.
Megint odamentek a jégfalhoz. Beetchermarlf kis kőrakást épített a fal mellé, és a lámpát a legerősebbre téve felállította a tetejére. Utána figyelni kezdték a lámpa és a jég közötti rést.
– Most jut eszembe – szólalt meg várakozás közben Takoorch –, a mi testünk is sugároz ki hőt, nem? A testmeleg nem olvaszthatná fel a jeget?
– Nem hiszem. Inkább ügyeljünk, nehogy a hátunk mögött befagyjon a víz, míg mi itt rostokolunk.
– Mit számít? Ha befagy, testünk és a lámpa elegendő a jég ellen.
– Ez igaz, de azért csak figyeljünk.
Takoorch beleegyezően intett. Újra csend következett.
Az idősebb kormányos azonban újabb ötlettel állt elő:
– Késsel idáig nem értünk el eredményt. Mi lenne, ha a fény közelében próbálnánk meg? – Leakasztotta az egyik pengét, és a jég felé csapott.
– Egy pillanat! – kiáltott fel Beetchermarlf. – Ha itt kezdünk el dolgozni, hogyan tudjuk meg, hogy eredményes volt-e a lámpafény?
– Ha a késsel előrejutok, nem mindegy, hogy a fény vagy a munka volt eredményes? – szólt vissza az idősebb. Beetchermarlf erre nem tudott mit válaszolni. Így dörmö-gött valamit az „ellenőrzött kísérletekről", és ráhagyta a dolgot a másikra.
Úgy esett, hogy a beavatkozás ugyan nem tette tönkre a kísérletet, de az eredményt késleltette. A testek és a lámpa melege, valamint a kés együttesen sem tudták megállítani a jég térhódítását. Végül is le kellett venniük a lámpát a kőhalomról, és tehetetlenül figyelték, hogy nyeli el a rakást a kristályfal.
– Nem tart már sokáig – mondta Takoorch körbevilágítva. – Csak két konverter szabad még. Érdemes bajmo-lódni még egyszer a lámpák feltöltésével?
– Miért ne? Nagy kár, hogy ezt az óriási erőt nem tudjuk másra használni. Négy ilyen doboz elég a Kwembly mozgatásához. Az egyik ember azt mondta, hogy megfelelő alátámasztás meg húzás esetén egy is elegendő lenne. Semmiből nem állna neki felolvasztani a jeget, ha, tudnánk, hogyan fogjunk hozzá.
– Az energiadobozt könnyen kivehetjük, de hogyan tovább? Az egyik működésben villamos energiát ad, de az nem jó jég ellen; a mechanikus nyomaték csak a motortengely meghajtására használható.
– Előbb csapna belénk az áram, mint a jégbe – mondta Beetchermarlf. – Nem tudok túl sokat az elektromosságról ; az alatt a kis idő alatt, amit a Főiskolán töltöttem, főleg mechanikával foglalkoztunk, de annyi biztos, hogy ölni is képes. Találj ki valami mást. 
Takoorch megpróbált valami mást kitalálni. Fiatalabb társához hasonlóan ő is csak rövid időt töltött tanulással; további szellemi munka helyett inkább jelentkeztek a Dhrawn-terv felhívására. Fizikai ismereteik körülbelül megfeleltek annak a szintnek, amit Benj Hoffman és társai tíz-tizenkét éves korukban értek el. Egyikük sem foglalkozott szívesen a tananyagban nem szereplő dolgokkal.
Az absztrakt gondolkodás képességével azonban rendelkeztek. Mindketten hallottak már a hőről, mint az energia legkisebb közös nevezőjéről, még ha nem is elemi részecskék véletlenszerű mozgásának képzelték el.
Beetchermarlfnak jutott eszébe az elektromosság egy másik hatása.
– Tak! Emlékszel, mit mondtak nekünk, miért nem szabad túl sok energiát adni a lánctalpakra, míg a hajó áll? Az emberek azt mondták, ha túl hirtelen gyorsítunk, elszakadhatnak vagy szétkapcsolódhatnak a motorok.
– Így van. Száz kötél per óra alatt nem szabad negyed erőnél többet adni.
– Nos, ha hozzáférhetünk az irányítórendszerhez, a többi motor pedig áll, miért nem adunk energiát ebbe a lánctalpba, aztán hagynánk, hogy felhevüljön?
– Miből gondolod, hogy felmelegszik? Egyikünk se tudja, hogyan működnek a motorok. Nem mondták, hogy felhevülnek, csak azt, hogy nem tesz jót nekik.
– Jó, de mi egyéb történhetne? Az az energia, ami más formában nem hasznosul, hővé alakul.
– Nem hinném – mondta az öregebb tengerész –, de szerintem ki kell próbálni. Semmit nem tanultunk arról, hogy egy motor lerobbanása a hajót is tönkretenné; ha pedig minket agyoncsap az energia, a helyzetünk akkor se lehetne sokkal rosszabb.
Beetchermarlf habozott. Idáig meg sem fordult a fejében, hogy a Kwemblyt is veszélybe sodorhatja. Mennél többet gondolkodott, annál kevésbé volt biztos magában. Nézte az alváz lánctalpai között rejtőzködő energiadobozt, és azon tűnődött, vajon tényleg veszélyeztetheti-e egy ilyen parány a fölöttük tornyosuló gigászt. Aztán eszébe jutott, hogy a talajhajó eltörpülne a másik mellett, amely őket a Dhrawnra hozta, és rájött, hogy nem szabad könnyelműen bánni egy olyan erővel, amely hatalmas tömegeket emel át az űrön. Mióta megismertették a motorok helyes használatával, soha nem félt tőlük, de akarattal rosszul használni őket, az más dolog.
– Igazad lesz, Takoorch. Másképp kell ezt csinálni. Ha a lánctalpak szabadon futnak, nem ronthatjuk el a motort, ha pedig vizet keverünk vele, fel fog melegedni.
– Úgy véled? Én is hallottam már valami hasonlóról, de ha a saját erőmmel nem tudom feltörni a jeget, miért olvadna fel a kavarástól? Aztán meg a lánctalpak sem szabadok, a Kwembly egész súlya rajtuk nyugszik.
– Így van. Te mégis ásni akartál. Ideje elkezdeni.
Beetchermarlf jó példával járt elöl, és elkezdte feszegetni a kerekded kavicsokat a lánctalp szélénél. Még a meszklinita izmok is nehezen boldogultak. A sima kövek egymáshoz szorultak; ha az egyiket elmozdították is, nemigen tudtak mit kezdeni vele, mert kevés volt a helyük. A fő feladathoz, a lánctalpak alatt lévő kövek eltávolításához pedig hozzá sem kezdhettek, míg a többi útban volt. Elszántan nekikézdtek egy árok megtisztításának. Az idő ijesztően rohant.
Mikor az árok elkészült, megpróbálták kifeszegetni a köveket a lánctalpak alól, de ez még nehezebbnek bizonyult.
A Kwembly kétszáz tonnányi súlya a Dhrawnon megsokszorozódott. A teher a megmaradt ötvenhat lánctalp között oszlott meg; a matrac szerencsére kitűnően működött. Ha a Dhrawn gravitációja nem gondoskodott volna a felszíni anyagok összetömörítéséről, a Kwembly és testvérhajói valószínűleg egyméternyi út megtétele alatt belesüllyedtek volna a talajba.
A lánctalp alatti köveket olyan erősen tartotta össze a gravitáció, hogy a tengerészek szinte megmozdítani sem tudták őket. Emelőjük nem volt; a rendelkezésre álól köteleknek csiga nélkül semmi hasznát sem vehették; puszta izomerejük pedig szánalmasan kevés volt a feladathoz.
A közeledő jégfal azonban elég késztetést adott a további gondolkodásra. Pánikba is eshettek volna, ha hajlamosak az ilyesmire. Megint Beetchermarlf hozakodott elő valamivel:
– Tak, mássz ki a lyukból! El fogjuk söpörni a kavicsokat. Előre menj, mert a kövek hátra repülnek. – Miközben beszélt, a fiatal kormányos felmászott a forgóvázra. Takoorch azonnal megértette, mit akar. Szó nélkül eltűnt á lánctalp mögött. Beetchermarlf elnyúlt az alvázon. A konverter felszínéből gyűrűben végződő kis rudak álltak ki. A távirányítás kötelei ezeken keresztül futottak az irányítórudakig, de a kormányos most nem törődött ezekkel. Rosszul látott, de nem is volt szüksége a fényre. Még védőruhába öltözve is tudta kezelni a rudakat, pusztán tapintással.
A reaktor főkapcsolóját óvatosan üzemre állította, majd'még óvatosabban elindította a motorokat. A lánctalpak forogni kezdtek, egy pillanatra kopogó zaj hallatszott, aztán a görgők megfutottak. Beetchermarlf azonnal leállította a motorokat, és előmászott, hogy szemrevételezze a történteket.
Elképzelése úgy sikerült, mint egy logikailag hibás komputerprogram: nem az az eredmény született, amit vártak. A lánctalpak kikotorták maguk alól a köveket, de a hajótest súlya és a lefelé ható gáznyomás hatására az alváz „leült" a talajra, a lánctalpak pedig beásták magukat.
Takoorch is előbújt fedezékéből, és megszemlélte a helyzetet. Nem volt mit mondania.
Bár ismerték a Kwembly felépítését, egyikük sem tudhatta, mennyit enged még a matrac, mielőtt a lánctalpak szabadon futhatnak. A matrac, nem egyetlen nagy zsák volt, hanem harminc rekesz, és mindegyikhez két forgóváz kapcsolódott. A kormányosok behatóan ismerték a felfüggesztést, hiszen elég időt töltöttek az alvázak kijavításával és visszahelyezésével, de fogalmuk sem volt, menynyit nyúlik a matrac a forgóváz súlya alatt.
– Akkor hát vissza a kőbányába – mondta Takoorch, miközben ollóit egy kavics alá erőltette. – Talán már kilazultak, különben elég nehézkes lesz a dolog.
– Kapirgálásra nincs idő. A jég hízik. Mással kell megpróbálkoznunk.
– Csak tudnám, mivel.
– Gyere. – Beetchermarlf lámpával a kezében visszamászott az alváz tetejére. Takoorch ámulva követte. A kormányos felágaskodott a tengelyhez, és késével nekiesett a matracnak.
– Nem árthatunk a hajónak! – ellenkezett Takoorch.
– Később megjavítjuk. Én se csinálom szívesebben, mint te, és örömmel engedném ki a levegőt a szelepen keresztül, de nem férünk hozzá. Ha nem tehermentesítjük a lánctalpat...
Nem volt sokkal könnyebb, mint követ hordani. A matrac anyaga nagyon vastag és kemény volt; ahhoz, hogy hordozni tudja a Kwembly súlyát, óriási nyomást kellett kibírnia. A hosszú utak egyik kellemetlensége abban rejlett, hogy nagyobb, néhány méteres talajszintváltozásnál mindig kézzel kellett felfújni.vagy leereszteni a matracot. Ezúttal kissé lapos volt, mivel a folyón való sodródás óta még nem fújták fel, de a belső nyomás még bírta.
Beetchermarlf újra és újra végighúzta kését a szilárd anyagon. A vágás minden alkalommal kissé mélyült. Takoorch, aki végül meggyőzte magát a dolog szükségességéről, szintén kést fogott. A második penge keresztben kezdett el vágni; a kések emberi szemnek majdnem láthatatlanul gyors ütemben villogtak. Egy földi attól félhetett volna, hogy levágják egymás ollóját.
Még így is sok időbe került átvágni az anyagot. A siker első jeleként apró buborékok kezdtek el fölfelé szökni a kidudorodó gázcella oldalán. Hirtelen a kereszt alakú vágásból olyan erővel tört ki a levegő, hogy nem is lehetett látni a sérült helyet.
A kifeszített anyag lassan esett össze. A buborékok ritkábban szálltak fölfelé, a jégfal aljáig. Néhány pillanatig
Beetchermarlf azt hitte, hogy a matrac teljesen leenged, de az alváz nem engedte.
– Újra megindítom a motorokat. Kíváncsi vagyok, mi történik – mondta Beetchermarlf. – Menj előre. – Takoorch engedelmeskedett. A kormányos néhány kavicsot szorított a lánctalpak alá, még egyszer felmászott az alvázra, és letelepedett. A lámpát magával hozta, nem azért, hogy jobban lássa a rudakat, hanem hogy megállapíthassa, hogyan mozog az alváz. Az illesztési pontot figyelve beindította a motorokat.
A lánctalpak a kavicsokba kapaszkodtak, az anyag összegyűrődött, a csukló kissé elmozdult, amint a motorok erőlködtek. Az alváz nem tudott elfordulni. A lánctalpak nem futottak szabadon. Érzékelhető vibrálás jelezte, hogy a görgők csúsztak a kavicsokon, s néhány másodperc múlva Beetchermarlf még a védőruhán át is érezte, hogy a víz áramlani kezd. Elkezdett lemászni az alvázról. Amint fogást váltott, majdnem elkapta az egyik lánctalp. Még éppen idejében kapott a rúd után: a motor leállt. Perceken át feküdt, míg visszanyerte az önuralmát; az ő rugalmas teste sem élhette volna túl a kövek és a lánctalp húsdarálóját.
Miután magához tért, ellenőrizte a csigákon keresztül futó irányítóköteleket. Néhány másodperc múlva már a másik forgóváz tetején volt, ezúttal biztos távolból indítva el a motort, közben dorgálta magát, amiért nem volt elég körültekintő.
Takoorch újra felbukkant mellette.
– Hamarosan meglátjuk, olvasztja-e a jeget a keverés.
– Mindjárt kiderül – felelte Beetchermarlf. – A lánctalpak végre súrlódnak is a kavicsokon, ezáltal pedig, akár hiszed, akár nem, hőt termelnek. Figyeld a jeget. Szólj, ha a környezet túlmelegszik. A legalacsonyabb fokozaton járatom a motort.
Takoorch figyelni kezdett. A felkavart víz áramlása nem volt erős, bár bele-belekapott a testébe. Lehorgonyozta magát néhány közepes sziklához.
Nem értette ugyan a felkavart víz és a hő összefüggését, de Beetchermarlf megjegyzése a súrlódásról megnyugtatóan hangzott. Aztán meg, bár ezt nem szívesen ismerte be, inkább bízott a fiatal tengerészben, mint önmagában. Reménykedve várta, mikor olvad meg a jég.
Lelkes szirénázással adta Beetchermarlf tudtára a tényt, aki úgy megörült, hogy a köteleket magukra hagyva szemlélte a szabaddá váló köveket.
– Tak, amint a környező forgóvázak is kiolvadnak, tüstént azokat is beindítjuk. Amellett hogy kimászhatunk az egérfogóból, a Kwemblyt is kiszabadítjuk.
– Az összes meghajtott forgóváz fölött kihasítanád a cellákat? A matrac egyharmada leenged. Beetchermarlf meghökkent.
– Erre nem is gondoltam. Végeredményben megfoltozhatjuk őket. Nem, ez nem jó. Lássuk csak. Ha hozzáférünk egy további konverterhez, azt áthozhatjuk ennek a cellának a másik forgóvázára. Így kétszer annyi hőt nyerhetünk. Addig is nekikezdhetnénk ásni... nem, ez nem vált be. Akárhogy is, még egy forgóvázat beindíthatunk. Talán elég is lesz.
– Reménykedjünk – mondta Takoorch kétkedőén. A fiatalabb kormányos határozatlansága kiábrándította.
– Azt hiszem, jobb lenne, ha visszamennék a kötelekhez a biztonság kedvéért – mondta Beetchermarlf. – Te meg figyelhetnéd a jég visszavonulását, és kivehetned a másik konvertert, amint kiolvad. Betehetjük abba – mutatta az ugyanahhoz a cellához tartozó másik forgóvázat –, és beindíthatnánk, amilyen hamar csak lehet.
Takoorch beleegyezően intett. Beetchermarlf visszatért a kötelekhez, Takoorch pedig többször is végigjárta a falakat. Örömmel figyelte, mint vonul vissza a jég. A terület növekedésével azonban az olvadás lelassult. Ez kissé zai várta, de nem lepte meg. Végül eldöntötte, melyik energiadobozt emeli ki, és letelepedett a közelében.
Viselkedése emberi fogalmakkal nem jellemezhető.
Nem volt se türelmes, se türelmetlen. Tudta, hogy a várakozás elkerülhetetlen, a kellemetlenség azonban érzelmileg nem érintette. Emberi, sőt meszklini mércével nézve is intelligensnek és fantáziadúsnak számított, de semmi szükségét nem látta annak, hogy álmodozással töltse az időt. Félig tudatos belső órájának köszönhetően sűrű időközönként megvizsgálta a jeget.
Se nem aludt, se nem ábrándozott, mikor á kőzápor lezúdult. Majdnem egyenesen a lánctalp előtt feküdt. Így azonnal megértette, mi történhetett.
Beetchermarlf azonnal leállította a motort. A két meszklinita egy-két másodperc múlva már a lánctalpakat vizsgálta.
Hát ez várható volt, ismerte el magában Beetchermarlf. A meszkliniták szerves anyagai szívósak. Normális körülmények között a lánctalp még évekig szolgálhatott volna, de a hegyes és kemény sziklákon való súrlódást nem bírták.
Öt perc sem tejt el, és a konverter már a másik forgóvázra került. Beetchermarlf nem töprengett azon, hogy az újabb görgősort is elkoptathatja a talaj. Azonnal beindította a motort. Takoorch viszont erősen kételkedett abban, hogy a lánctalp elegendő hőt fejleszthet a kiszabaduláshoz. Miután már néhány perce tűnődött a kérdésen, eszébe jutott, mi lenne, ha meleg vizet locsolnának egy területre. Beetchermarlf, meghallván az ötletet, átkozta magát, amiért nem neki jutott eszébe adolog. Félórán keresztül megfeszített erővel dolgoztak, és sikerült is egy kisebb hosszú falat felhúzniuk, amely megakadályozta a meleg víz távozását. Így a hőt a lánctalpak hosszirányába tudták koncentrálni. Takoorch örömmel állapította meg, hogy a jég sebesen olvad.
Egy földi örömujjongásban tört volna ki, de a meszkliniták nem lelkesedtek. Valószínűtlen, hogy a második pár lánctalp túl sokáig kitarthat, márpedig ha rövidesen nem jutnak ki a szabadba, a jég végez velük. Egy földi barátai segítségében reménykedett volna akár az utolsó pillanatig, de a meszkliniták nemigen hajlottak az ilyen gondolkodásra. Létezett ugyan egy szavuk – ezt Easy általában reménynek, fordította –, de a fogalom nem takarta földi jelentését.
Takoorch befeküdt a zümmögő lánctalpak és az olvadó jég közé, és megpróbálta mind a kettőt egyszerre figyelni. Beetchermarlf a kormánykötelek írleliett maradt.
Mivel a második forgóváz alatt nem ástak, a súrlódás nagyobb volt, a nyert hő pedig több. A megnövekedett hőhatás viszont nagyobb kopással járt. A csattanás idegesítően hamar felhangzott. A két lánctalp ezúttal is szinte egyszerre ment tönkre.
A meszkliniták azonnal cselekedtek. Beetchermarlf kikapcsolta a motort. Takoorch csak azért ért oda előbb a jégfalhoz, mert közelebbről indult. Késeikkel nekirontottak a jégnek, és őrült tempójú kaparásba kezdtek.
Takoorch kése az első percben eltörött. Kifejezéseit bizonyára érdeklődéssel hallgatták volna az állomáson, bár Easy sem értette volna meg őket.
Beetchermarlf megállította a szóáradatot:
– Kerülj a hátam mögé, és mozogj, amennyire csak tudsz, hogy a lehűlt vizet összekeverd a meleggel. – Az idősebb engedelmesen elindult; utána percekig csak a kés csikorgása hallatszott.
Az olvadás lelassult. Környezetük azért maradt sokáig folyékony, mert a fagyás elállta az ammónia szökésének útját, igaz, ezt egyikük sem tudta.
Beetchermarlf kése gyorsan villogott a lámpafényben. Egyedül arra ügyelt, hogy a törés veszélye nélkül, minél többet hozzon ki a szerszámból.
Végül az ő kése is eltörött. Természete nem viselte volna el, ha valaki azzal vádolja, hogy pánikba esett, de az se merült fel benne, hogy a kés csontjában hiba lehet: Akárhogy is, jobb első ollója hirtelen csak a nyelet markolta, a penge az ollók számára használhatatlanná vált. Dühösen vágta oda a nyelet, de még az az elégtétel se adatott meg neki, hogy a koppanását hallja, mert a folyadék elnyelte a zajt.
Takoorch azonnal megértette a helyzetet. Megjegyzése az űrállomáson cinikusnak hatott volna, de Beetchermarlf komolyan vette.
– Mit gondolsz, hol fagyjunk meg? Itt a hajó mellett, vagy menjünk vissza középre? Az időnkbe belefér.
– Nem tudom. Oldalt esetleg hamarabb megtalálnak; attól függ, hol törnek át, ha egyáltalán sikerül nekik. Ha meg nem, úgyis mindegy. Szeretném tudni, milyen érzés lehet megfagyni.
– Hamarosan megtudjuk – válaszolt Takoorch.
– Nem biztos. Emlékezz az Esketre!
– Mi köze ehhez? Ez valódi vészhelyzet!
– Csak annyi, hogy sokan nem tudjuk, valójában mi is történt.
– Aha. Ami engem illet, én visszamegyek középre, és gondolkodom, amíg tudok. Beetchermarlf meglepődött.
– Mit lehet ezen gondolkodni? Megvárjuk, míg kiszabadítanak bennünket. Lehet, hogy az idő fordul melegebbre. Mindenesetre helyezd magad kényelembe!
– Nem én. Gondolod, hogy a meghajtókerekek lánctalp nélküli futtatása elég meleget termelhet?
– Próbáld meg, ha akarod. Szerintem nagyon kicsi az esélye, mivel magas fordulaton sincs rajtuk súly. Aztán meg nem is mernék a közelükbe menni. Víz alatt vagyunk, és ez nem az otthoni óceán. Ha befagy, végünk.
– Remek.
– Nyertél. Gondolkodnunk addig kell, amíg lehet. Gyerünk!
Másfél perc múlva, miután átevickéltek a hasítékon, a két meszklinita megpihent a felvágott gázcellában.

VIII. 
TERVEK

Dondragmer, miután felmérte, milyen kicsi az esélye annak, hogy a kormányosok éppen a hajó alatt legyenek, mintavételre utasította tudósait. A furatból vett minta szerint a pocsolya legalább egy helyen fenékig befagyott. Remélhetőleg ez nem vonatkozott a lánctalpak alatti részre, ahonnan se a meleg, se az ammónia nem tud olyan gyorsan elillanni; de a kapitány megvétózta a ferde fűrások javaslatát, mert a két kormányos legvalószínűbben ott tartózkodott. Nehéz elképzelni, hogy ne vették volna észre a fagyást.
Kapcsolatba azonban nem tudtak lépni velük. A Kwembly műanyag törzse vezette a hangot, és akár kopogtatással is meg lehetett volna oldani a dolgot, ha a matrac nincs útban. Reménykedvén, hátha mégis sikerül, Dondragmer utasította az egyik matrózt, hogy menjen végig a legalsó fedélzeten, és kopogtasson egy emelőrúddal. Válasz azonban nem jött. Így a kérdés nyitva maradt. Nem lehetett eldönteni, vajon a zörejek nem hallatszanak át, vagy a kormányosoknak nincs többé módjukban, hogy életjelet adjanak.
Egy csoport odakint törte a jeget, de csak lassan haladtak. Még a meszklinita izmok is nehezen boldogultak. Tízkilós, negyvenöt centis hernyószerű lények forgatták a vésőket a száz méter hosszú hajó körül. Valószínűnek látszott, hogy a motorokat, forgóvázakat és a köteleket külön-külön kell kiszabadítani.
A második helikopter, Reffellel a fedélzetén, ismét felszállt. Az adót is magával vitte. Így az emberek is érdeklődéssel figyelhették a kis gép lámpáinak fényében elsuhanó tájat. Akár a tiszt, ők is hevesen szidták a Dhrawn hosszú éjszakáját, amelyből még hatszáz óra volt hátra. Míg a nap fel nem kel, nem sokat tehetnek az eltűntekért.
Ahhoz, hogy a fények segítségére legyenek a meszklini-ta szemeknek és a kommunikátor videokamerájának, vékony nyalábban kellett megvilágítani a talajt. Reffel tehát lassan repült nyugat felé, reflektora cikcakkban pásztázta végig a völgyet. Az állomáson rögzítették a képet, későbbi térképezés céljára. 
Dondragmer nyugtalankodott a fejlemények miatt. Szeretett volna információt kapni, mikorra várható a hó megolvadása, az újabb árhullám.
A földiek számára szokatlanul hűvösnek és érzéketlennek tűnő viselkedése azonban vegyes érzelmeket váltott ki az űrállomáson. A meteorológusok és planetológusok viszont természetesnek tartották ezt a magatartást. Legtöbbjük talán fel sem fogta, milyen kutyaszorítóba került a Kwembly és az eltűnt tengerészek csoportja. Easy Hoff< mant, aki Barlennan tájékoztatása után szolgálatban maradt, nem lepte meg a kapitány viselkedése. Tiszteletet érzett Dondragmer iránt, mert a meszklinita nem esett pánikba a fenyegető helyzetben.
Benj egészen másképp érzett. Mostanában minden idejét a híradós szobában töltötte, mivel McDevitt, aki megértő és tapintatos ember volt, időlegesen felmentette a meteorológiai részlegben végzendő munka alól.
McDevitt csendesen ült, miközben Dondragmer útjára bocsátotta a repülőst és a jégtörő különítményeket. A földi és meszklinita tudósok közötti üzenetváltás mindennéljobban érdekelte. Mivel szakmai tekintélye megingott az utóbbi időben, McDevitt nem sok hajlandóságot mutatott az újabb előrejelzések elkészítésére. Benj viszont úgy vélekedett, hogy Dondragmer semmit sem tesz, csak heverészik a hídon, és békésen vár. A fiú aggódott barátjáért. A kapitány viselkedéséhez leginkább hasonlító földi képesség, a türelem még nem volt erős oldala. Fészkelődni kezdett a székén.
– Ha senkinek sincs sürgős közlendője, beszélhetnék Donnal és a tudósaival? – kérdezte.
Easy ránézett, aztán a többiekre. Azok vállukat vono-gatták. Az asszony bólintott.
Benj átkapcsolta mikrofonját a hídon lévő készülékre.
– Don, itt Benj Hoffman. Jelenleg csak egy csapat tengerész dolgozik a jég feltörésén a Kwembly orra körül. A konverterekben több energia van, mint amennyit egy bolygónyi meszklinita egy év alatt megtermel. Próbálják meg az energiadobozokkal működtetni a fúrókat és az olvasztást. A tengerészek csak a hajó kiszabadításán dolgoznak, vagy megpróbálják elérni Beetchermarlfot és Ta< koorchot is? Tudom, fontos a hajó, de a jeget mindenképp ki kell termelni. Szerintem van esély arra, hogy a hajó alatti víz még nem fagyott be, és a két kormányos még él.
Volt ideje gondolkodni, mit kellett volna még mondania vagy kérdeznie, hol fogalmazhatott volna pontosabban. A legtöbb felnőtt tapasztalatból tudta, mi játszódik le benne; néhányukat elszórakoztatta; néhányan együtt< éreztek vele. Sokan fogadni mertek volna rá, hogy a fiú nem állja meg, és leküld egy újrafogalmazott változatot, mielőtt a kapitány válasza felérne. A fiú azonban hallgatott.
– Hello, Benj. Minden tőlünk telhetőt megteszünk a kormányosokért és az első tisztért. Attól tartok, a hajó energiáját nem kapcsolhatjuk rá egyik szerszámunkra se. A konverterek elektromosságot szolgáltatnak, és forgónyomaték-mezőt a forgóvázak motorjainak, de ezt az energiát a helikopterek, néhány kutatóberendezés és a reflektorok kivételével más felszerelésünk nem hasznosíthatja. Ha ki tudnánk is dolgozni egy módszert arra, hogy a motorokat ásásra is igénybe vegyük, akkor se férhetnénk hozzájuk.
– Tudom, de... – Benj elhallgatott; szavait tartalom
nélkülinek érezte. – Nem... nem lehetne a konverterből az energiát vastag vezetékekben a jégbe áramoltatni?
– Nem ismerem eléggé a fizikának ezt a részét, bár Borndender és munkatársa biztosan járatosak benne – válaszolt Dondragmer. – Fogalmam sincs, honnan vegyek vastag vezetéket és mit áramoltassak velük. Ha az energiadobozokat a szokásos eszközökhöz használom, például a reflektorokhoz vagy a motorokhoz, a berendezések automatikusan szabályozzák magukat, de hogyan működne ugyanez a rendszer az egyszerű soros áramköröknél? Fémünk pedig nincs is a Kwemblyn. Készleteink nagy része kötél, fa, szövet vagy hasonló. Ami a jeget illeti, Beetchermarlf és Takoorch is közvetlenül az áramkörbe kerülnének, akkor pedig igazán aggódhatnék értük. Megtesszük, amit tudunk.
A kapitány nem értette, hogy ilyen rövid idő alatt, ráadásul közvetlen kapcsolat nélkül, hogy alakulhat ki szoros barátság. Az ő társadalmában ismeretlen volt, hogy egy távmikrofon-kapcsolat érzelmi töltést kapjon, pedig együtt hajózott Barlennannal, mikor Charles Lackland ötezer kilométeren át kísérte rádión a Bree-t a Meszklin óceánjain át. Az igazi barátság számára más kategóriába tartozott. Számára pusztán a földi szokások tiszteletben tartása diktálta, hogy szomorúságot mutatott, mikor néhány évvel később értesült Lackland haláláról. Dondragmer ugyan tudta, hogy Benj és a fiatalabb kormányos sokat beszélget, de nem sokat hallott ebből, és ha hallott volna is, aligha értette volna meg az érzelmi töltést.
Benj nem ismerte ezt a hátteret. Így meg sem kérdőjelezte a kapitány őszinteségét. A válasszal azonban nem érte be. Úgy érezte, a kapitány túl keveset tesz az ő barátjáért.
– Hogy tud tétlenül heverészni? – fakadt ki a fiú. – Lehet, hogy a kormányosai éppen most fulladnak meg.
– A levegőért még órákig nem kell aggódnunk. – Dondragmer nem sértődött meg. – Nem ugyanúgy lélegzünk, mint az emberek. Még ha a hidrogénkoncentráció a tudatos gondolkodás fenntartásához szükséges szint alá esik is, a szervezet működése nem szűnik meg. Igaz, senki nem tudja pontosan, meddig élünk levegő nélkül, mert ez nálunk egyénenként változó.
Benj előzőleg egyáltalán nem figyelt a másik képernyőre. Így most társaitól kellett megkérdeznie, történt-e valami rendkívüli. A megfigyelő közölte, hogy a különös kövekkel borított felszínen és a jégtócsákon kívül semmi új jelenség nem tűnt fel neki. A hiányzó helikopternek és pilótájának nem bukkant nyomára. Ha viszont – vélte – Ker< venser lezuhant volna, a balesetet valószínűleg látniuk kellett a hajóról.
Benj továbbadta a felvilágosítást Dondragmernek, aztán megkérdezte:
– Miért kutat Reffel ilyen közel a hajóhoz? Nem figyelték Kervenser lámpáit?
– De igen. Okosabbnak tűnt, ha innen kiindulva mindent végignézünk, ami azért is előnyös, mert így az önök állomása is teljesebb képet kap. Kérem, közölje Reffellel, hogy repüljön nyugatra, míg éppen csak látja a híd fényeit, és onnan kezdje újra a kutatást.
Benj nem vesztegette az időt, hanem továbbadta a parancsot. Reffelt nyilván nem zavarta Benj földi akcentusa, mert a kis gép gyorsan nyugatra fordult.
– Hé, és a térképünkkel mi lesz? – morgott az egyik to< pográfus.
– Hallotta, mit kért a kapitány – válaszolta Benj.
– Hallottam valamit. Ha értettem volna ezt a karattyo< lást, tiltakozom is. Gondolod, hogy visszatérnek még erre a területre?
– Megkérdem Dondragmert – válaszolta szolgálatkészen a fiú, de a topográfus már dühösen elindult az ajtó felé. Easy elnevette magát. A többieknek is nagy erőfeszítésbe került komolyságuk látszatának megőrzése. Élvezték, hogy borsot törtek a tudósok orra alá. Benj azonban észre sem vette az oldottabb hangulatot: őt még mindig Beetchermarlf sorsa izgatta.
Dondragmer kijelentése a levegőhiány következményeiről némileg megnyugtatta, de a kilátás, hogy barátja befagyhat a jégbe, nem tűnt biztatónak. Még ha a Kwembly teste alatt lassabban zajlik is a folyamat, előbb vagy utóbb bekövetkezik. Hacsak...
A hő megolvasztja a jeget. A hő energia. A hajón van elég energia ahhoz, hogy orbitális pályára álljon a bolygó körül, viszont ezt az energiát nem lehet másra használni. A növényházban esetleg lehet valami fűtőtest, amit szétszerelve kivihetnének.
De nem. A meszklinitáknak nincs szükségük fűtésre. A bolygó inkább forró a számukra, semmint hideg. A Kwemblybe szereltek ugyan fűtő- és hűtőberendezéseket, de az üzempróbák óta egyiket sem használták, mert csak az Alfa Zóna középső területeire való behatoláskor lesz rájuk szükség, vagyis jövőre, sőt talán még később. Az Esket sorsa felborulással fenyegette az eredeti tervet, és módosítani kellett az ütemezést is.
Hűtőszekrény. Energiapumpaként is felfogható. Elvben a legtöbb pumpa visszafelé is működhet. A hőt valahogy ki kell vezetni a hajón kívülre. De hogyan? Dondrag< mernek tudnia kell. Gondolt-e vajon már erre? Valószínűleg nem. A meszklinita kapitány persze nem buta, csak nincsenek földi tapasztalatai. A fizikát is az idegenektől sajátította el. Egy hőcserélő működési elve a Földön sem tartozik az alapismeretek közé. Benj ilyenformán meggyőzte magát, hogy még akkor is érdemes próbálkoznia az ötlettel, ha ütődöttnek nézik érte.
Az állomás személyzetének azonban ezúttal nem volt kedve mosolyogni. Egyikük sem ismerte a Kwembly felépítését a kérdés megválaszolásához, s miközben az üzenet a bolygó felé suhant, csendesen átkozták magukat, amiért nem nekik jutott eszükbe a dolog. Mindnyájan türelmetlenül várták Dondragmer válaszát.
– A hűtőberendezés egyike a maguk szilárdtest elektromos készülékeiknek, amihez egyáltalán nem értek – kezdte a kapitány. – A próbák óta nem használtuk; nem volt rá szükség. Egyszerűnek tűnő szerkezet. A helyiségekben elhelyezett fémlapokat a rendszer lehűti. A hajó tetején és alján hurok alakban fémrúd fut végig. A tatnál lép ki a hajótestből, és a középvonaltól fél testhossznyira jobbra halad. A híd mögött fordul vissza, és a csatlakozóhüvelyen keresztül visszalép a hajóba. Ez minden. A szál hőfokát innen nem tudom megállapítani. Gondolom, fel lehetne hevíteni, de nem szívesen szereltetném le, mert a hűtőberendezés használhatatlanná válhat.
– Talán más megoldás is akad – felelte Benj. – Keresek egy mérnököt, aki ismeri a rendszert. – Feleletre sem várva kifutott a szobából.
Egy mérnökkel tért vissza. A sztenniül nem tudók örömmel fedezték fel, hogy a mérnök se beszéli a meszkli-ni nyelvet, ezért Benjnek majd fordítania kell. Benj gyorsan bekapcsolta a mikrofont.
– Kapitány, a rögzítők nem mélyednek a hajófalba. A felület megsértése nélkül ki lehet húzni őket. Igaz, a visszahelyezéskor esetleg ragasztót kell használni a rögzítéshez. A taton el lehet vágni a rudat. Nem szuperkemény ötvözet, fűrésszel is boldogulm fognak. Miután levették a rudat, fel lehet fűteni, ha az energiadoboz egyenáramú kivezetőire csatlakoztatják. A konverterek beépített biztosítékai védenek a zárlattól. Mr. Katini?
– Így igaz – bólintott az alacsony, őszülő mérnök. Annak idején részt vett a hajó tervezésében és építésében, és egyike volt annak a nagyon kevés földinek, aki hosszabb időt töltött el a Meszklin szinte elviselhetetlen gravitációjú egyenlítőjén.
– Értem. – A meszklinita kapitánynak nem mindig sikerült a hangját az emberi fül számára hallható tartományban tartania. – Leszerelhetjük a rudat, és a konverter segítségével fűtőtestként használhatjuk a jég felolvasztására.
A konverter ettől még nem robban fel. Marad azonban két bizonytalan pont. Vajon vissza tudjuk-e majd kötni a rudat a rendszerbe a feladat elvégzése után? A ragasztóban nem bízom. Nem kockáztathatom a hűtőhálózat épségét. A Dhrawn közeledik a napjához, az idő tehát rövidesen melegre fordul.
Másodszor: ha a fém a jéggel érintkezik, vajon nem kerülnek-e veszélybe a jégbe vagy az olvadékba került társaim?
A mérnök azonnal válaszolt:
– A visszakötést nem lesz nehéz megcsinálni. Erősen össze kell nyomni a két fémvéget, s egy textildarabot kell ragasztani a kapcsolódási helyre. A ragasztóval valóban vigyázni kell, nehogy a két fémvég közé kerüljön, mert vezet.
A védőruhákban nem esik baja a társainak. Igen magas feszültségű áram kellene ahhoz, hogy egyáltalán megérez-zék, mert a meszkliniták testnedvei nem polárisak. – Kati-ni elhallgatott, várta Dondragmer válaszát. A többiek a képernyőt lesték. A kapitány földi nyelven előadott kérdései azokat is a képernyő elé csalták, akik – feladatuknak megfelelően – a többi képernyőt figyelték.
– Rendben – szólalt meg Dondragmer –, leszereljük a fémrudat, és megpróbáljuk fűtőszálként használni. Utasítom a személyzetet, hogy kezdjék el a rögzítőbilincsek kioldását. Az egyik kommunikátort felállíttatom odakint, azon figyelhetik, mint vágjuk át a rudat. Ellenőrizzenek mindent, mielőtt bekötnénk á konverterbe. Lassan fogunk dolgozni, hogy hiba esetén idejében figyelmeztethessenek bennünket. Nincs ínyemre a helyzet – nem szeretek olyan dolgokat csinálni, amelyeknek a kimenetelében bizonytalan vagyok. Nekem kell a parancsokat kiadni, és csak azt mondhatom, jó lett volna többet megtanulni a maguk tudományából és technológiájából.
Benj a másodperc töredékével előbb csapott le a mikrofonra, mint az anyja.
– Úgy hallottam, maga volt az első, aki megértette, mit jelent az igazi tudomány, és maga tette a legtöbbet a Főiskola beindításáért. Hogy érti azt, hogy többet is tanulhatott volna?
Easy közbevágott:
– Don, maga sokkal többet tud, mint én, és maga a parancsnok. Ha Katini az imént nem győzte volna meg, nem adta volna ki azokat a parancsokat. Hozzá kell szoknia ahhoz is, amit nem kedvel; megint valami újba ütközött. Ez a helyzet hasonló, mint ami ötven éve, jóval a születésem előtt történt, mikor hirtelen felismerte, hogy az általunk, idegenek által használt tudomány is tudás, ha más jellegű is, mint a meszklinitáké. Most pedig beleütközött egy újabb lénybe: senki, még egy parancsnok sem tudhat mindent, néha a parancsnokoknak is szüksége lehet tanácsra. Fogadja el, Don, és nyugodjon meg!
Easy hátradőlt, és a fiára nézett, aki a szobában egyedül tudta követni anyja szavait. A fiú meglepettnek látszott.
Valaki felkiáltott:
– Hé! Mi történt a helikopterrel? Az összes szem Reffel képernyője felé fordult. Egy hosz-szú másodpercig csönd volt. Aztán Easy feleszmélt:
– Benj, jelentsd Dondragmernek. Én hívom Barlen< nant!

IX.
ELLENTÉTES SZÁNDÉKOK

Az idő kitisztult a Telep fölött, az ammóniaköd is eltűnt az Alfa Zóna ismeretlen központi régióiban. A szél északnyugati szellővé csendesedett. A csillagok erőszakosan pislogtak, de az átlátszó tető alatt dolgozó meszkliniták rájuk se hederítettek.
Barlennan éppen a laboratóriumban tartózkodott a Telep nyugati szélén. Így Easy üzenete sem jutott el hozzá azonnal. A híreket írásban hozta Guzmeen küldönce, aki a parancs értelmében figyelmen kívül hagyta, hogy Barlennan megbeszélést tart. A küldönc a parancsnok élé csapta az üzenetet. A megbeszélés másik két résztvevője, Bendivence és Deeslenver kutatók, csöndben vártak, amíg Barlennan olvasott, testtartásuk azonban kíváncsiságról tanúskodott.
Barlennan kétszer is átfutotta az üzenetet, majd a küldönchöz fordult.
– Most érkezett?
– Igen, uram.
– Mennyi idő telt el Dondragmer előző jelentése óta?
– Nem sok, uram. Kevesebb, mint egy óra. A naplóban pontosan rögzítettük. Megnézzem?
– Nem olyan sürgős. Az utolsó hír szerint a Kwembly néhány órás sodródás után megfeneklett. Gondoltam, minden rendben megy, ha Guz nem küld több hírt. Befutottak a szokásos jelentések a szokásos időközökben?
– Nem tudom, uram, nem voltam szolgálatban. Ellenőrizzem?
– Nem szükséges. Egy darabig még itt maradok. Mond<
ja meg a főnökének, több üzenetet ne küldjön utánam, csak gyűjtse őket. – A küldönc eltűnt. Barlennan pedig visszafordult a tudósokhoz.
– Néha eszembe jut, nem lenne-e szükségünk jobb hírközlésre itt, a Telepen.
Bendivence vállrándításnak megfelelő mozdulatot tett.
– Éppenséggel meg tudnánk csinálni, amikor csak kívánja. Vannak jól működő telefonok a laborban. Az egész Telepet bekapcsolhatnánk, ha a fémet erre akarja felhasználni.
– Korai lenne. Maradjunk az eredeti fontossági sorrendnél. Tessék, olvassák el! A Kwembly befagyott, mindkét helikoptere eltűnt, pedig az egyik gép fedélzetén éppen működött a kommunikátor.
Deeslenver finom zümmögéssel nyilvánította ki meglepetését, és a táviratért nyúlt. Bendivence szó nélkül nyújtotta át. Deeslenver Barlennankoz hasonlóan kétszer átfutotta, mielőtt megszólalt volna.
– Ha a földiek legalább egy kicsit odafigyelnének, nyilván több információjuk is lehetne. Itt csak annyi áll, hogy Kervenser gépe nem tért vissza. Az őt kereső gép kommunikátora elhallgatott, a képernyő hirtelen elsötétedett.
– Egy lehetséges választ már tudok az utóbbira – jegyezte meg Bendivence.
– Gondoltam, hogy rájön – válaszolt a parancsnok. –A kérdés nem is az, hogy mi sötétítette el a képernyőt, hanem hogy miért éppen ott és akkor került rá sor. Reffel feltételezhetően használta a redőnyt. Jobb lett volna, ha ezt a trükköt még az Esket előtt találjuk ki. Sokat segített volna. Valamit biztosan meglátott, ami nem vágott egybe az Esket balesetének hivatalos verziójával. De mit? A Kwembly az Eskettől öt- vagy hatmillió kötélnyire feneklett meg. Talán az egyik léghajó kóborol arra, de miért?
– Amíg a következő járat vissza nem tér Destigmettől, nem fogjuk megtudni – válaszolta Bendivence. – Engem viszont az érdekel, hogy miért nem előbb hallottunk Kervenser eltűnéséről. Miért kellett Reffelnek is kirepülnie, majd eltűnnie? Lehet, hogy Dondragmer túl későn jelentette a helyzetet az álloAiásnak?
– Nagyon kétlem – mondta Barlennan. – Emlékezzen csak, mit mondott a küldönc. Más üzenetek is érkeztek. Talán Guzmeen nem akart közvetlenül az eltűnés után küldöncöt szalasztani az üzenettel. Nem ítélte súlyosnak a helyzetet. Néhány perc alatt ellenőrizhetjük a dolgot.
– Vajon az űrállomás mindig azonnal és hiánytalanul közli velünk az információkat?
– Inkább cenzúráznak – fakadt ki Bendivence. – Ha a földiek úgy gondolják, a meszkliniták fele is eltűnhet, anélkül hogy tudnánk róla. Talán attól félnek, ha túl nagy a veszteségünk, kérnénk a hazaszállításunkat?
– Előfordulhat – ismerte el Barlennan. – Nem tűnik ugyan valószínűnek, de mennél inkább töröm a fejem, annál inkább szeretném végre ellenőrizni őket. Vajon megvitatják-e, mennyit kössenek az orrunkra?
– Gondolja, hogy ezt teszik? – kérdezte Deeslenver.
– Ki tudja? Mi sem voltunk egészen őszinték hozzájuk. De ha nem bizonyulunk velük egyenlőnek, a mi bajunk lesz. Csak azt tudnám, hogy tudatosság vagy egyszerű hanyagság rejlik a titkolódzásuk mögött. Volna ugyan egy mód az ellenőrzésre, de még nem akarom használni. Boldog lennék, ha tudnának ajánlani valami mást.
– Mi a maga ötlete? – kérdezte a két tudós egyszerre.
– Természetesen az Esket. Másképp nem tudjuk ellenőrizni, mit mondanak. Persze ez is sok időt venne igénybe. Napfelkelte előtt nem indíthatunk új járatot, tehát még 1200 órát várni kell.
– Ha felállítottuk volna azt a fényrelét, amit javasoltam... – kezdte Deeslenver.
– Túl kockázatos. Megláthatják. Nem tudjuk igazán, milyen érzékenyek a műszereik. Ki tudja, mennyit látnak fentről. Nagyvonalúan osztogatják nekünk ezeket a képküldőket, vagyis nem féltik ezeket tőlünk. Túl nagy az esélye, hogy a bolygó éjszakai oldalán minden felvillanó fényt észrevesznek. Ezért vetettem el az ötletét, Dee.
– Elektromos vezeték kiépítéséhez nincs elég fémünk –tette hozzá Bendivence. – Más ötletem nincs. Azt viszont ellenőrizhetjük, hogy érzékelik-e a fényeket.
– Hogyan?
– Megkérdezhetnénk őket, vajon meg lehetne-e keresni a helikoptereket helyzetjelzőik alapján. Barlennan átgondolta a javaslatot.
– Jó. – Elsőként hagyta el a térképszobát, és a Telep folyosóin keresztül a híradós szoba felé indult. A legtöbb folyosón félhomály uralkodott. Az expedíció szervezői nem takarékoskodtak a fényforrásokkal, de Barlennan annál inkább. A szobákat kivilágították, de a folyosókon épp hogy látni lehetett.
Mivel különösebb nehézség nélkül megfigyelhették a csillagokat, a meszkliniták úgy érezhették, mintha semmi sem függne a fejük fölött. Alkatuknál fogva nem tartózkodnak szívesen olyan helyen, ahol bármi rájuk eshet. Még a tudósok is fel-felpillantottak menet közben, hogy a csillagok látványa megnyugtassa őket. A Meszklin napja – emberi nevén a Cygni-61 – a látóhatár alá került.
Barlennan többször nézett felfelé, mint előre. Az űrállomást kereste. Az objektum helyzetét irányfény jelezte, mely a felszínről negyedik fényrendű csillagnak látszott. Az állomás alig észlelhető elmozdulása volt a meszkliniták legjobb hosszú távú időmérője. Arra használták, hogy beállítsák az általuk készített és meglehetősen pontatlan ingaórákat.
Csillagok és állomás egy csapásra eltűnt, mikor beléptek a ragyogóan kivilágított kommunikációs szobába. Guzmeen, meglátva Barlennant, azonnal jelentett:
– Nincs újabb hír a repülőkről.
– Hány üzenet futott be Dondragmertől, mióta a Kwembly megfeneklett? Megállapították már, mikor tűnt el az első tiszt?
– Csak nagyjából, uram. A baleset tényét jelentették ugyan, de a pontos idejét nem határozták meg. Természetesnek tartottam, hogy az esemény közvetlenül előtte történhetett, ezért nem kérdeztem vissza rá. A két eltűnés egy órán belül következett be.
– És nem csodálkozott ezen?
– De igen, uram. Magyarázatom sincs rá. Azt gondoltam, ön döntse el, kérjünk-e tanácsot a földiektől. Bendivence közbevágott:
– Gondolja, hogy Don azért nem jelentette az első helikopter eltűnését, mert azt remélte, hogy ha az eltűnést és megkerülést egyszerre jelenti, csökkentheti a saját felelősségét?
Barlennan töprengően nézett a kérdezőre.
– Nem, nem hiszem. Dondragmerrel nem értünk mindig mindenben egyet, de vannak bizonyos dolgok, amiket egyikünk se tenne meg.
– Nem értem.
– Én igen. Nincs időm részletes magyarázatra. Dond-ragmer csak nagyon jó okkal nem jelentett volna. Nem hinném, hogy a késés az ő hibája. Guz, melyik földi adta le a jelentéseket?
– Nem ismerem mindegyik ember hangját, és gyakran nem is azonosítják magukat. Mostanában az üzenetek többsége földi nyelven érkezik, vagy a Hoffman nevű emberektől jön. Úgy tűnik, csak ezek járatosak igazán a sztenniben. Főleg a fiatalabbal kapcsolatban támadt az a benyomásom, hogy sokat beszélt a Kwemblyvel. Úgy véltem, ha ennyi idő jut baráti beszélgetésre, semmi komoly nem történhetett.
– Köszönöm. – Barlennan a készülék elé lépett; az ügyeletes figyelő parancs nélkül hátrébb húzódott, A képernyő üres volt. A kapitány megnyomta a „figyelem" gombot, és türelmesen várt. Azonnal beszélhetett volna, mert a vonal végén azonnal bekapcsolják a vevőt, de Barlennan látni akarta, ki ül a figyelőhelyen.
A képernyőn megjelenő arc azonban ismeretlen volt a parancsnok számára. Még ötvenévnyi, emberekkel való ismeretség sem volt elegendő arra, hogy felismerje valaki gyerekét, bár egy földi nyilván azonnal meglátta volna a hasonlóságot. A fél évszázad nem nyújtott elegendő ösz-szehasonlítási lehetőséget. A Meszklinen összesen két tucat férfi landolt, nő egy sem.
Guzmeen viszont felismerte a fiút.
– Benj Hoffman beszél. Nincs új hír a Kwemblyről, mióta anyám felhívta magukat. A szobában épp nincs tudós vagy mérnök. Így technikai kérdéseikre várniuk kell a válasszal, míg hívom a megfelelő szakembert. Vétel.
– Két kérdésem is van – szólalt meg Barlennan. – Az egyikre biztosan tud válaszolni. Milyen messze volt a második helikopter a Kwemblytől, mikor elnémult az adója? A második kérdésem a földi technológiával kapcsolatos. Érzékelik-e a helikopter helyzetfényeit odafentről? Nyilván jó pár optikai eszközükről én még csak nem is hallottam. Vétel. '
Benj feltartotta az egyik ujját, és bólintott.
– Kervenser körülbelül tizenegy órája indult el a felderítőrepülésre. Nem vették észre, hogy bármi baj érte volna. Nyolc órával később derült ki, hogy Kervenser nem tért vissza, a Kwembly pedig befagyott, Beetchermarlf és Takoorch a jég alatt rekedt. Pontosan nem tudjuk, hol lehetnek, de a hajótest alatt keresik őket. Az egyik tengerész, Reffel, elrepült megkeresni az első tisztet. Egy ideig a Kwembly közelében kutatott. Javasoltuk neki, hogy távolodjon el a hajótól. Úgy esett, hogy Reffel képernyőjét elég sokáig magára hagytuk. Egyszer csak felfedeztük, hogy semmi nem látszik rajta. Nem üres, mint kikapcsolt állapotban, hanem fekete, mintha levették volna a fényerőt. Ez minden.
Barlennan Guzmeenre és a tudósokra sandított. Tehát a földiek nem figyelték a képernyőt, mikor Reffel lecsapta a redőnyt. Fantasztikus, váratlan szerencse.
Benj folytatta:
– Nem tudjuk, mi történhetett. A képernyő kevéssel anyám hívása előtt sötétült el, tehát a két helikopter eltűnése között két és fél óra is eltelhetett. Nem tudom, miért nem jelentették azonnal Kervenser balesetét és a fagyási. Azt gondoltam, a Telep is kapott jelentést a hajóról. Sokat beszélgettem Béetchermarlffal. Biztosan ismeri. Dondragmer egyik kormányosa. Vele tanácskozhat is az ember, nemcsak hallgathatja. Mikor eltűnt, az ő ügyére koncentráltam. Különben nem mindig ülök a kommunikációs szobában, nem is ez a munkahelyem. Csak akkor jövök át, ha Beetchcsel szót válthatok. Persze – folytatta a fiú – segít a nyelvismeretem is. Anyám bolondul a nyelvekért, tőle tanultam meg sztenniül. Tíz éve kezdte el, mikor apa először került kapcsolatba a Dhrawn-terwel. Nincs kizárva, hogy mostantól kezdve híradósmunkát fogok végezni. De már jön is Mr. Cavanaugh az egyik csillagásszal. Azt hiszem, Tebbets a neve. Ők fognak válaszolni a másik kérdésére.
A képernyőn egy másik arc tűnt fel. A sötét, széles vonások látványa meglepte Barlennant. Még nem látott szakállas földit, bár az emberi fejszőrzet egyéb variációihoz már hozzászokott. Tebbets kis hegyes háromszögforma szakálla egy meszklinita szemében óriási eltérésnek tűnt a többi földi fejhez képest. Barlennant érdekelte a dolog, de úgy vélte, udvariatlanság volna erről a jelenségről épp ezt a csillagászt faggatni. Jobb lesz később felvilágosítást kérni a bőbeszédű Benjtől.
A parancsnok megkönnyebbülésére az arcnyúlvány a legkevésbé sem akadályozta viselőjét a beszédben. Tebbets nyilván ismerte a kérdést, mert azonnal a tárgyra tért.
– Bármilyen mesterséges fényt észlelni tudunk innen, bár a nem felénk irányított reflektorokkal akad némi probléma. A szokásos felszerelést használnánk: fényerősítő mozaikokat és megfelelő objektívokat. Mit kíván, mit csináljunk?
A kérdés készületlenül érte Barlennant. Biztosra vette, hogy az emberek letagadják a lehetőségeiket.
– Gondolom, nem nehéz bemérni a Kwemblyt. Jobban tudják, hol tartózkodik, mint én, és a híd fényei is világítanak. A két helikopter is ad fényjelzést. Szeretném, ha háromszáz kilométeres sugarú körben alaposan átvizsgálnák a környéket, aztán közölnék minden fényforrás pontos helyét Dondragmerrel is, velem is.
– Attól félek, én csak fények észleléséről beszéltem –mondta Tebbets. – A helyzetmeghatározás nem könnyű, főleg innen nem, de alighanem meg tudjuk oldani a problémájukat, feltéve, ha a helikoptereknek még égnek a lámpái.
– És a reaktorok? – kérdezte Barlennan. – Nukleáris reakciónál nem szabadul fel más energia, csak fény?
Mire a kérdése felért, Tebbets már elhagyta a helyiséget. Benj válaszolt helyette. Ez a dolog alapvető fontosságú volt a Terv szempontjából, ezért mindjárt az állomásra érkezése után alaposan elmagyarázták neki.
– A konverterek által termelt neutrínókat képesek vagyunk észlelni, de a forrás helyét nem tudjuk pontosan meghatározni. A műholdak észlelik ugyan a neutrínókat, de ezek gyakorlatilag kivétel nélkül a napból származnak. A Dhrawnból eredő és a saját sugárzás persze nem számottévő. A számítógépek mindenesetre figyelemmel kísérik a műholdak helyzetét és azt, hogy a bolygó közöttük és a nap között van-e. Így megmérhetjük, hogy a bolygó egyes részei mennyi neutrínót nyelnek el. Remélhetőleg néhány éven belül rendelkezni fogunk a Dhrawn statisztikus röntgenképével. Talán egyszerűbb, ha azt mondom: legalább elképzelésünk lesz a bolygó sűrűségéről és belsejének felépítéséről. Tudja, még mindig vitáznak azon, vajon a Dhrawn csillag-e vagy bolygó, és vajon a hőtöbblet a bolygó közepén lejátszódó hidrogénfúzió vagy pedig felszínközeli radioaktivitás eredménye-e. Sajnos neutrínósugárzás alapján akkor se tudjuk megtalálni a helikoptereket, ha még működnek a konvertereik.
Barlennan ügyesen eltitkolta a hír fölött érzett örömét.
– Köszönöm. Nem lehetünk maximalisták. Amint kikapcsolta a készüléket, gondolatai már máshol jártak.
– Jobb is lehetne, de rosszabb is – jegyezte meg a két tudósnak. – Szerencse, hogy nem állítottuk fel azt az éjszakai fénytávírót: biztosan felfedezték volna.
– Nem feltétlenül – ellenkezett Deeslenver. – Az a csillagász csak azt mondta, hogy ha akarják, észlelhetnék a fényeket. Fogadok, hogy más dolgokkal vannak elfoglalva.
– Én is fogadnék, ha a tét nem volna túl nagy – válaszolt Barlennan. – Akárhogy is, most úgyse mernénk használni a fénytávírót, mert a legjobb műszereiket fogják erre irányítani. Mi kértük meg őket rá.
– De a Kwembly közelében fognak kutatni, vagyis tőlünk több millió kötél távolságban.
– Gondolja csak meg, mekkora mozdulatra volna szükség, hogy az optika egy másik részletet mutasson?
Deeslenver egy mozdulattal jelezte, hogy elfogadja a kapitány érvelését.
– Akkor vagy megvárjuk a napkeltét, vagy pedig kiküldünk egy speciális járatot, ha az Esketet úgy akarjuk hasz-, nálni, mint javasolta.
– Az igazi kérdés, hogy milyen gyorsan és megbízhatóanjelentik nekünk a földiek azt, amit úgyis tudunk. A léghajó mikor indul?
– Nem lesz az olyan hamar – mondta Bendivence. –Nem értek egyet magával a részletek dolgában: igenis számítanak. Nem hozhatják kapcsolatba velünk azt, amit az Esketen látni fognak. Az emberek nem buták, ezzel számolni kell.
– Egyetértek. Úgy kell intéznünk, hogy természetes jelenségnek tűnjön, amit látni fognak. Ne feledje, az emberek még nálunk is kevesebbet tudnak arról, hogy mi a „természetes" ezen a bolygón. Menjen vissza a kutatórészlegbe, és mondja meg mindenkinek, aki még berendezést akar vinni a Deedee fedélzetére, hogy előrehoztuk az indulást. Két óra múlva kész leszek a Destigmetnek szánt írásos üzenettel.
A tudósok eltávoztak. Barlennan csak most kezdte el felismerni, mennyire igaza van Bendivence-nek.
A „próbát" meg kell ejteni, az Esket rádiói pedig segíthetnek ebben. Az emberek már hosszú ideje nem is említették az Esket fedélzeti rádióinak létezését. Így a meszkliniták sokkal nagyobb mozgástérrel rendelkeztek ahhoz, hogy az emberek tudta nélkül létrehozzanak egy második Telepet.
Barlennan emlékezete szerint az egyik rádiókészülék a hídon maradt, egy másik a laboratóriumban, ismét egy a helikopterhangárban – a gépek „véletlenül" éppen rutinrepülésen voltak, mikor a „katasztrófa" bekövetkezett –, a negyediket pedig a növényházban szerelték fel. Ebből a helyiségből a berendezések nagy részét el kellett távolítani.
A helyzet minden tervezés és előrelátás ellenére nehézkes maradt; csak a legnagyobb elővigyázáttal lehetett megközelíteni a labort és a növényházat, és ez sok bosszúságot okozott Destigmetnek és első tisztjének, Kabremmnek. Többször kértek engedélyt a készülékek lerolózására, mióta ezt az eljárást feltalálták. Barlennan azonban nem engedélyezte, mert nem akarta az emberek figyelmét újra az Eskette vonni. Most viszont két legyet is üthetnének egy csapásra. Ha mind a négy képernyő hirtelen elsötétül, erre biztosan felfigyelnek odafenn. A próba dönti el, mit titkolnak el jelentésükben az emberek.
Mennél többet gondolkodott a próba ötletén, annál jobbnak találta. Barlennan harminc másodpercig boldog büszkeséget érzett, mikor betoppant Guzmeen küldönce.
– Uram! Guzmeen kéri, hogy azonnal jöjjön vissza a hírközpontba. Az egyik földi, Mersereau tűnt fel a képernyőn. Guz úgy véli, hogy a földinek izgatottnak kéne lennie, de nem az. Pedig jelentette, hogy az Esketen valami történik. Észlelték, hogy valami mozog a laborban!

X. 
BONYODALMAK

A küldönc nehezen követte Barlennan hirtelen irányváltoztatását.
– Tud részleteket?
– Nem tudok, uram. A földi megjelent a képernyőn, és minden teketória nélkül ezt mondta: „Közöljék a parancsnokkal, hogy valami történik az Esketen." Guzmeen azonnal önhöz küldött, nem hallottam többet.
– Pontosan ezt mondta? A mi nyelvünkön beszélt?
– Nem, emberi nyelven.
– Tehát nem tudjuk, hibázott-e valaki, és meglátták-e odafentről.
– Nem hiszem, uram. A földiek biztosan felismerték volna a meszklinitákat.
Mire Barlennan megérkezett a híradósszobába, Boyd Mersereau arca már eltűnt a képernyőről. A parancsnok gyanakodva nézett Guzmeenre.
Boyd Mersereau gondolatai a Dhrawn körül jártak, de messze az Eskettől. És akadtak izgalmak jóval közelebb is.
Hogyan nyugtassa meg Aucoint? A tervezési főnök feldühödött azon, hogy a Dondragmer és Katini, illetve a parancsnok és Tebbets közötti megbeszélés az ő háta mögött folyt le. Leginkább a fiatal Hoffmant hibáztatta, mert be lekotnyeleskedett az ügyekbe. Easyt persze nem bánthatta meg: ő a rádiós csoport legnélkülözhetetlenebb tagja. Ezért aztán minden dühét Mersereau-n és a többieken töltötte ki.
Boydot az efféle dühkitörés nem nagyon izgatta. A hivatalnokok lecsitítását már évek óta úgy tekintette, mint a borotválkozást: időigényes, de nem kíván teljes figyelmet. A Kwembly ügyét azonban nagyon különösnek találta. Az eltűnt meszkliniták ugyan nem voltak a barátai, de elég tisztességes volt ahhoz, hogy balesetük éppúgy nyugtalanítsa, akár az embereké.
Más hajó is került már bajba, de előbb-utóbb mindegyik kimászott belőle. Ha hagyják, Mersereau rendszerint elmerült a kutatásokkal kapcsolatos kérdésekben, és ritkán idegesítette magát.
Csakhogy ezúttal nem hagyták. Benj Hoffnian erős érzelmeket táplált magában a dologról, és ezt környezetével is éreztetni tudta. Még hallgatás közben is áradt belőle a neheztelés, a szorongás. Boyd azon kapta magát, hogy már ő is a két kormányos szemszögéből vitatja meg Dondragmerrel a kiolvasztási tervet vagy egy újabb árvíz lehetőségét, nem pedig tárgyszerűen, a földieket jellemző hivatásos hűvösséggel. Idegesítő dolog. Kutatási szempontból Beetchermarlf, Takoorch, sőt Kervenser ügye is részletkérdés; az igazi probléma a legénység túlélése. Benj, akár csendesen ült mellette, akár közbeszúrt egy-egy megjegyzést, valahogy mindig elérte, hogy Boyd objektivitása érzéketlenségnek látsszon. Mersereau ez ellen nem tudott védekezni. Easy látta, mi történik, de nem avatkozott közbe, mivel maga is osztotta fia érzéseit. Körülbelül huszonöt évvel ezelőtt ő is került hasonló helyzetbe, mikor szerencsétlen hibák egybeesése folytán személyzet nélküli kutatóhajójával egy nagynyomású, forró bolygón rekedt.
Boyd elgondolkodott. Alig hallotta a másik megfigyelő kiáltását. Felkapta a fejét. Már ő is meglátta, hogy valami mozog az Esket laboratóriumát mutató képernyőn. Boyd gyorsan csatornát váltott, elhadarta a tényt a Telepnek, és visszakapcsolt a Kwembly hullámhosszára. Meg sem várta az üzenet vételének visszaigazolását. A Kwembly foglalkoztatta, el is feledkezett az egészről.
Benj még ennyi figyelmet se szentelt az Esketnek. Az a hajó jóval az ő érkezése előtt szenvedett balesetet. Így még a név sem jelentett sokat a számára, bár anyja gyakran nevezte barátainak Destigmetet és Kabremmet.
Easy viszont azonnal átült az „elveszett" hajót mutató ernyőkhöz. Az univerzum többi részét agya hátsó zugaiba száműzte.
Az űrállomás megfigyelője annyit látott, hogy két tárgy, egy kábel- vagy kötélorsó és egy rövid csődarab gurult át a kutatórészleg padlóján. Akár guríthatták is őket, bár életjelet hónapok óta nem észleltek a hajón. Előfordulhatott tehát, hogy az Esket megdőlt. A földi megfigyelő mindenesetre úgy vélte, hogy képtelenség megemelni ezt az óriási járművet.

*

Barlennan idegesítő dilemma elé került. Talán Destigmet legénységének egyik tagja feledkezett meg az óvatosságról? Vagy helyes volna a földiek feltételezése, és a mozgásnak csakugyan természetes oka volt?
Barlennan nem szeretett találgatni.
Az viszont tény, hogy az üzenetet azonnal továbbították neki.

Mersereau sem tudta értelmezni az eseményeket.
– Easy! – fordult Boyd az asszonyhoz. – Úgy látszik, meggyőztük Dont. Rádiót is küld a hatfős mentőcsapattal. Ellenőrizni akarja, mennyire pontosan becsülte fel Reffel lezuhanásának helyét. Reméli, hogy azt is meg tudjuk állapítani, hol hallgatott el a helikopter rádiója. Átvenné ezt a dolgot, míg utánajárok?
– Szeretném figyelni az Esketet. Benj viszont felmehetne az adatokért, ha el tudna szakadni a képernyőtől. –A fiú bólintott és elindult. Sokáig elmaradt, és kedveszegetten tért vissza.
– A térképészek örömmel odaadják a rögzített vázlatot Reffel repüléséről. A lezuhanás helye azonban nincs bejelölve, mert a térkép csak a hajó közvetlen környékét ábrázolja.
Mersereau elégedetlenül felhorkant:
– Megfeledkeztem róla. – Visszafordult a mikrofonhoz, hogy a nem éppen biztató információt közölje Dondragmerrel.
A Kwembly kapitánya nem lepődött meg. Stakendeevel már meg is vitatta a mentőcsoport teendőit.
– Azt hiszem, az embereknek igazuk van a rádióval kapcsolatban – jegyezte meg a kapitány. – A készülék kellemetlenül nehéz, meg nagy baj volna, ha elvesztenénk, de a maguk biztonságát növeli. Továbbra is aggódom az ujabb árhullám miatt. A földiek sem tudnak határozott előrejelzést adni. Azzal egyetértenek, hogy olvadásos időszak köszönthet ránk. A rádión közvetlenül figyelmeztethetik magukat, és maguk is rajtuk keresztül léphetnek kapcsolatba velem, ha találnak valamit.
– Azon töprengek, vajon mit tegyek, ha közelít az árvíz. Ha a hajó közelében vagyunk, megpróbálunk visszatérni, ahogy lehet, de ha eltávolodnánk, azt hiszem, hogy a völgy északi oldala felé vesszük az irányt. De mi lesz, ha épp félúton rekedünk meg? Ha túlélnénk is az árvizet, a hajót tőlünk egyévnyi járásra sodorja a víz!
– Ezen is törtem a fejem – válaszolt a kapitány –, de nem tudok rá válaszolni. Ha a Kwemblyt még egyszer elsodorja a víz, a hajó valószínűleg összetörik. Nem tudom eldönteni, vajon áldozzunk-e időt a Kwembly kiolvasztásának megkezdése előtt arra, hogy a növényház egy részét áttelepítsük a völgy oldalába. Nagyon jó, amit a völggyel kapcsolatban mondott. Előfordulhat, hogy a készülék nemcsak magának lesz hasznára, hanem nekünk is. Meg fogom oldani a dolgot. Induljon! Minél előbb végzünk a kereséssel, annál kevesebbet kell aggódnunk az árvíz miatt.
Stakendee intett, és a kapitány öt perc múlva figyelte, mint bújnak elő a csoport tagjai a főzsilipből. A kommunikátor groteszk külsőt kölcsönzött nekik; a tíz centiméter széles és harminc centiméter hosszú műanyag dobozt hordágyként cipelték. A másfél méteres rudakat a negyvenöt centiméter hosszú meszkliniták testén elhelyezett igához erősítették. A rudakat és igákat a faanyagok meszklini megfelelőiből rögtönözték, volt a raktárakban bőven.
A mentőcsoport tagjai megkerülték a Kwembly orrát, és egyenesen nyugat felé indultak. Dondragmer tekintete néhány percig követte őket, amint lámpáik fényében a kövek között kanyarogtak, de aztán más dolgokra kellett fordítania a figyelmét, miközben a kintiek még sokáig a hajó látóterében rótták útjukat.
Hosszúkás figurák nyüzsögtek a törzsön, hogy leszereljék a fémrudat. Dondragmer nem szívesen adott efféle parancsot; de felmérte az esélyeket, és miután döntött, természetéből fakadóan a továbbiakban már nem emésztette magát. Ahogy a legtöbb földi paranoidnak tartotta a drommikat, a meszkliniták határozatlannak tekintették a földieket. Miután a döntést meghozta, s a parancsot is kiadta, Dondragmer már csak arra ügyelt, hogy minimális kár keletkezzen a hajótestben. Nem látta azt a pontot, ahol a rúd két vége előbújt a törzsből. Valamivel később ki kell mennie oda, hogy ellenőrizze a munkát. Esetleg kivihetné az egyik adót és ráhagyná a földi mérnökökre, ügyeljenek azok a műveletre. Az egyperces várakozási idő miatt persze az állomásról nemigen tudnák megelőzni a komoly hibákat.
Jobb lesz a bontást Praffenre hagyni. A probléma, amit a kapitány Stakendee-nek említett, fontosabb volt. A növényházat nem nehéz leszerelni, és a kiolvasztás menetrendjének megzavarása nélkül is tudna dolgozókat küldeni a szállításra; de ha akkor támad egy árvíz, amikor már a hegyoldalig eljutottak a készletek, a dolgok a Kwemblyre nézve kellemetlenül sülhetnek el. A növényház zárt rendszer volt, az energiát a konverterekből kapta. Annyi növény tenyészett benne, hogy a legénység levegőszükségletét éppen fedezte. Ha többet nevelnek, nem akad elég meszklinita a növények gondozására. Talán el lehetne különíteni a rendszer egy részét, a többit itt hagyni, aztán mind a kettőt addig szaporítani, míg az egész legénységet el tudják látni, ha a körülmények különválasztják őket. Tartályokat kialakítani nem nehéz, de a kultúrák gyökereztetése elhúzódhat.

*

Bizonyos szempontból szerencsétlen dolog volt az űrállomás bekapcsolása a Telep és a Kwembly hírközlésébe. Az Esket fő feladatként éppen azt kapta, hogy módosítsa a növényház régi szisztémáját, vagy fejlesszen ki egy újat, amely nagyobb közösséget is el tud látni. Amennyire Dondragmer tudta, már hónapokkal ezelőtt elkészülhettek volna a feladattal.
Gondolatait a kommunikátor szakította félbe:
– Kapitány! Itt Benj Hoffman. Megkérhetnénk, hogy állítsa fel az egyik adót odakint úgy, hogy láthassuk a kiol-vasztást?
– Szívesen – válaszolt a kapitány. – Az előbb éppen azon gondolkodtam, talán jó lenne, ha mérnökeik is figyelnék az akciót. – Mivel a Dhrawn felszínén az adó csak kétszázötven kilót nyomott, könnyedén csúsztatta végig a fedélzeten, és néhány másodpercen belül sikerült jó pozícióba állítania. A fiú válasza hatvannégy másodperc múlva jött meg:
– Köszönjük, kapitány, nagyon jó a szög. Látom a talajt a hajó jobb oldalán, a főzsilipet is és azokat, akik a hajó mellett dolgoznak, Kicsit nehéz a távolságot felbecsülni, de tudom, mekkora a Kwembly és mekkora egy meszklinita. Így szerintem a lámpák ötven,méterre világíthatják meg a jeget a zsilipen.túl.
Dondragmer meglepődött.
– Én legalább háromszor olyan messze látok, még akkor is, ha maga más számrendszerben számol. Remélem, hogy az állomáson nemcsak ezt az egy képernyőt figyelik. Szeretnék szoros kapcsolatban maradni a keresőcsöporttal is, amely éppen most indult útnak. Azok után, ami Reffellel történt, értük és á készülékért is aggódom.
Miközben ezt elmondta, Dondragmer a tulajdon lelkiismeretével is vitázott. Úgy vélte, Reffel szándékosan ro-lózta le a készülékét, bár az okát annyira sem ismerte, mint Barlennan. Másrészt nem értett egyet az Esket-akció titokbán tartásával, és bár szándékosan nem akart ártani Barlennannak, korántsem lett volna ellenére, ha lelepleződik a dolog. Annak is megvolt az esélye, hogy Reffel tényleg bajba került, hiszen már gyalogszerrel is visszaérkezhetett volna. Kervenser eltűnésére sem talált elfogadhatjó indokot.
– Mind a négy képernyő előttem van – érkezett meg Benj hangja. – Jelenleg egyedül ellenőrzöm őket, de a helyiségben rajtam kívül is tartózkodnak emberek. Anyám az Esket képernyőit figyeli. Említették már önnek, hogy mozgást észleltünk az Esketen? Mr. Mersereau éppen most veszekszik dr. Aucoinnal. (Barlennan sokat adott volna azért, ha hallhatja ezt a mondatot.) Körülbelül tíz kutatónk van még a szobában, de egyiküket se ismerem túíl jól. Az eltűnt Reffel képernyője még mindig üres. Öt matróz dolgozik abban a helyiségben, ahol a Kwembly negyedik adója van, sajnos nem tudom megállapítani, éppen mit csinálnak. A keresők haladnak tovább. Az ő lámpáik korántsem olyan erősek, mint a Kwemblyn lévők. Ha baj történik, aligha figyelmeztethetném őket idejében.
– Szólna nekik erről? – kérdezte Dondragmer. – A vezetőt Stakendee-nek hívják. Nem beszéli a földi nyelvet. Attól tartok, mikor a kutatást terveztük, adottnak vettem, hogy az adó előre figyelmeztetheti őket a veszélyekre.
A fiú válasza jóval többet késett, mint a szokásos várakozási idő. Valószínűleg az üzenet nyugtázása nélkül teljesíti a kérést. A kapitány elhatározta, nem hozza szóba a dolgot – Hoffman nagyon fiatal még.
– Beszéltem Stakkal, és megmondtam neki, amire kért. Megígérte, hogy vigyázni fog, de még nincs messze a Kwemblytől, nem jutott ki a kövek közül. Azt hiszem, még a feltérképezett körzetben mozog, bár nem tudnám megkülönböztetni ennek a sziklakertnek egyik négyzetméterét a másiktól. Hol sima a jég, hol kövek állnak ki belőle, máskor hómező, jég nélkül. Fogalmam sincs, hogy fogják a környéket tüzetesen átvizsgálni. Még ha felmásznak is a környék legmagasabb kövére, akkor is marad holttér.
– Figyelembe vettük a dolgot, mikor a mentőcsoportot kiküldtük – válaszolt Dondragmer. – Igazán hatékony kutatás a kövek között jóformán lehetetlen, ha az eltűntek halottak vagy magatehetetlenek. De kissé fentebb sziklafennsík következik, és Kerv meg Reffel remélhetőleg tudnak válaszolni a szólongatásra. Éjszaka sokkal távolabbról lehet hallani valakit, mint látni. Aztán meg az, ami a balesetüket előidézte, talán nagyobb, könnyebb lesz észrevenni.
– Ha újabb csoport eltűnésének árán találjuk meg azt a dolgot, nem hiszem, hogy előrébb jutottunk volna.
– De igen. Megtudjuk, mi történt.
A kapitány megvárta, míg Benj kilép a vonalból, majd lement a légzsiliphez, és védőruhát öltött. A rámpákon át visszament a hídra, és kioldotta a hajó tetejére nyíló légzsilipet. Belemászott a tizenhárom és fél liternyi folyadékba. A fedő saját súlya alatt lecsukódott fölötte. Követve az U alakú, ammóniával feltöltött cső hajlatát, kijutott a szabadba.
A sima műanyag hajótest mindenhol lefelé hajlott, kivéve a tat irányában. Így kissé szédült, de már régen megtanulta, hogyan küzdje le tériszonyát. Ollói egyik kapaszkodótól a másikra röppentek, amint hátrafelé tartott. A rögzítőcsapokat valóban könnyen ki lehetett húzni; kivéve ott, ahol a rúd áthatolt a hajótesten. A hegesztés és forrasztás művészetéhez Dondragmer csak elvben értett; azt azonban tudta, hogy meg kell hagyni egy kiálló csonkot.
Óvatosan kiválasztotta a vágások helyét. Két matróz fűrészelni kezdett. A többieket figyelmeztette, hogy ne legyenek útban, mikor a rúdvégek felszabadulnak. Az elképzelés szerint a munka végeztével a rudat a főzsilip oldalán kellett leengedni a felszínre, de Dondragmer óvakodott a súlyoktól, és tudatában volt, hogy a rúd esetleg nem várja meg, míg leengedik. Még egy meszklinita is megbánná, ha alákeveredne, akármennyire gyengének tűnik is számára a Dhrawn gravitációja.
A munka majdnem egy óráig tartott. A kapitány szerette volna tudni, mi van a keresőcsoporttal, de még ellenőriznie kellett a kiolvasztás egy másik összetevőjét is. Visszament a hajóba, és felkereste a laboratóriumot, ahol Borndender egy konvertert készített elő a művelethez. Tulajdonképpen kevés dolga akadt; a doboz két végén lévő polarizált foglalatok egyenáramot adnak, ha a rúd két végét sikerül bemanőverezni a lyukakba. Bármilyen változtatásra van szükség, azt inkább a rúdon kell elvégezn, semmint a konverteren. Csak egy percbe tellett, míg a tudós mindezt elmondta a kapitánynak.
Dondragmer visszament a hídra. Benj jelentése fogadta:
– Stak szerint a folyóágy érezhetően hegynek felfelé fut, mert több métert emelkedtek a Kwembly elhagyása óta. – A nyomásváltozás – gondolta Dondragmer – a védőruhában sokkal inkább érzékelhető. Még a hajótestre való felmászás közben is változott a ruha feszessége. A folyó, amely a Kwemblyt sodorta, még a Dhrawn gravitációját tekintve is nagy esésű lehetett. – Az egyedüli lényeges változás – folytatta Benj – a talaj tekintetében tapasztalható. Már sziklaágyon, befagyott tócsák között haladnak.
– Köszönöm, Benj. Jutottak már valami eredményre a meteorológusaik? A fiú kuncogott.
– Attól tartok, semmire. Mr. McDevitt nem is mer nyilatkozni. Tudnia kell, hogy a Földön is évszázadokba került, mire megbízható tíznapos előrejelzéseket tudtak készíteni, pedig ott csak egy variációs összetevővel kellett számolni, a vízzel. Az egész bolygót megfigyelhették. Aki azt képzeli, hogy egy akkora bolygóra, mint a Dhrawn, néhány év alatt megbízható időjárási előrejelzést lehet kidolgozni, miközben zsebkendőnyi területét ismerjük, ráadásul két változóval és ötventől ezer Kelvinig terjedő hőmérséklettel kell számolnunk, a csodákban hisz. McDevitt szerint örülhetünk, hogy az időjárás nem produkál jégmezőket, melyek hirtelen mocsárrá változnak, és kétméteres viharokat, alattuk levegővel és vagy negyven más dolgot, amelyeket a komputere kidobott, ha egy-egy összetevőt megváltoztatott. Mókás volt nézni, miként csitítgatja dr. Aucoin. Általában fordítva történik.
– Úgy tűnik, szórakoztatja a dolog – válaszolt a kapitány.
– Ó, hogyne! Dr. McDevittet egyébként nagyon érdekli, hány métert ment felfelé Stakendee csoportja... Várjon! Valami történik Stak ernyőjén. – Dondragmer lábai megfeszültek. – Lássuk csak. Igen, Stak összes emberét látom, egy kivételével, ő pedig biztosan a készülék végét cipeli, mert az adó még mozog. Egy másik fény van elöl. Erősebb, mint ami náluk van, de ilyen távolból nem tudom pontosabban megállapítani. Nem biztos, hogy Stak emberei is látják, bár maga mondta, hogy a meszkliniták szemei jobbak, mint a kamerák. Igen, Stak is látja, és a csoport megállt. A fény is mozdulatlan. Semmit sem hallok, amit értelmezhetnék. Letették az adót, és előremennek. A hátukat látom. A talaj kopár, itt-ott jégtócsa. Szikla nincs. Stak emberei eloltották a lámpáikat. A másik fény kivételével semmit sem látok. A képernyő világosodik, de szerintem csak a kamera reagál a fényviszonyokra. Semmit nem látok körülötte. Az idő ködös. Egy pillanatra sötét van, nem, újra látok. Nyilván a csoport egyik tagja ágaskodott fel, hogy jobban lásson – felvillant a sziluettje. Most valami fütyülést hallok, de a szavakat nem értem. Stak emberei újra meggyújtják a lámpákat. Ketten a készülék felé jönnek, felemelik és előreviszik. Az összes fény előttem van, jól látok. Ködöt fúj a szél. Az új fény is fenn van, a ködben. Még mindig nem tudom felmérni a távolságát. A talaj teljesen jellegtelen; a kopasz sziklaháton hat meszklinita kúszik a lámpákkal. Most nagyon halványan úgy tűnik, mintha mozogna valami az új fény körül. Meglehet, hogy egy helikopter jelzőfénye. Nem tudom, milyen magasan vannak a fények a talajtól, mikor a gép a földön áll.
Most világosabb, igen, mozog valami. Felénk jön, fekete folt a ködben. Lámpa tehát nincs nála. Akkora lehet, mint egy meszklinita. Talán Kervenser az vagy Reffel.
Igen. Majdnem biztos vagyok benne, hogy meszklinita közeleg, de még túl messze van, nem ismerem fel. Nem is biztos, hogy megismerném. A többiek felé mennek. Beszélgetnek, halkan ahhoz, hogy értsem. A csoport kavarog, senkit nem ismerek közülük. Ha egy kicsit közelebb jönnének, megkérdezhetném, ki az, de azt hiszem, hamarosan úgyis jelentkeznek. Most mind a kamera felé jön. A csoport szétszakádozik. Ketten éppen a készülék előtt állnak, Stakendee és a jövevény...
Egy hang szakította félbe Benj beszámolóját. Hallatára Easy is felkiáltott:
– Kabremm! Hol az ördögben volt ilyen sokáig?

XI. 
OLVASZTÁS

Nem Kabremm tehetett a dologról, Barlennan mégis csak nagy sokára bocsátotta meg neki. Az adó távol volt a fényektói. Mikor a jövevény először csatlakozott Stakendee csoportjához, nem láthatta; később pedig nem vette észre. Csak mikor alig fél méterre állt tőle, akkor fedezte fel. Még ekkor sem aggódott túlságosan; számára minden földi egyforma volt. Feltételezte, hogy az emberek a meszkli-nitákat nem tudják megkülönböztetni egymástól. Eszébe sem jutott volna akarattal besétálni a kamera látómezejébe, mert egy hirtelen mozdulat is sokkal gyanúsabb lett volna, mintha nyugodtan marad, ahol van.
Mikor Easy hangja kirobbant a mikrofonból, a hatvannégy másodperc mindenképpen eltelt. Stakendee elkésett. Reflexszerűen kapott a redőny után, de rádöbbent, hogy ezzel csak rontana a dolgon.
Egyikük se tudta igazán, mit tegyenek. Nem voltak intrikus természetűek, bár a Meszklinen a cselszövés éppoly gyakori volt a politikában, mint a kereskedelemben. Egyiküknek sem forgott túl gyorsan az esze. Dondragmerrel ellentétben viszont mindketten lelkesen támogatták az Esket-tervet. Tudták viszont, hogy tehetnek bármit, az valószínűleg nem fog egyezni Barlennan vagy Dondragmer szándékaival. Az egyeztetés technikailag is lehetetlen volt. Stakendee fejében mindenesetre megfordult, hogy eljátssza, mintha Kabremm a hiányzó Reffel vagy Kervenser lenne, de maga sem hitte, hogy sikerülhet a dolog. Mrs. Hoffman nyilván azért kiáltott olyan szenvedélyesen, mert biztosan felismerte Kabremmet, az pedig valószínűleg nem is viselkedett volna a szerepnek megfelelően, hiszen nem volt tudomása az eltűntekről.
A nő a válaszra várt. Vajon mennyit láthatott a várakozási idő alatt?

*

Barlennan szintén hallotta Easy kiáltását. Csak találgathatott, hogy került Kabremm a Kwembly közelébe, bár Ref-fel adójának esete már felkészítette valami hasonlóra. A három kormányozható léghajó közül csak egy járt rendszeresen a Telep és az Esket között; a másik kettő Destig-met keze alatt volt. Mégis, tekintetbe véve a Dhrawn roppant méreteit, az egyik léghajó felbukkanása a Kwembly közelében igazi meglepetésnek számított.
Mégis megtörtént. Balszerencse, gondolta Barlennan. Az egyedüli földi személy az univerzumban, aki látásból felismerhette Kabremmet, ráadásul szépen végignézi az eseményt.
A földiek tehát megtudták, hogy az Esket legénysége nem pusztult el. Semmi előzetes tervet nem dolgoztak ki erre az esetre. Talán Dondragmer megtesz minden tőle telhetőt, bármit gondoljon is az egészről. A baj az.volt, hogy Barlennan nem hallhatta Dondragmer és az állomás párbeszédét. Így fogalma sem volt, miként viselkedjen, mikor elkezdenek záporozni a kérdések. A legbiztosabb taktika a teljes tudatlanság tettetése. A kapitány remélhetőleg nem hagyja, hogy Kabremm, aki láthatóan az ostobát játssza, az egész tervet elárulja a földieknek.

*

Dondragmer figyelmét Benj néhány szava kötötte le. Amint megemésztette a fiú üzenetét, adásra kapcsolt át. – Kérem, haladéktalanul továbbítsa a következő parancsokat: Stak két emberrel és a kommunikátorral induljon el azonnal felfelé, és folyamatosan tájékoztassa az állomást a patak szintjéről. A másik három kövesse a folyás irányát, és állapítsák meg a meder és a Kwembly közötti távolságot. Ha ez a csermely egy következő áradás hírnöke, minden mást le kell állítanunk, és a növényházat is el kell vinni a hajóból.
Benj habozás nélkül továbbította a parancsot, Easy pedig leforgatta a kapitány üzenetét Barlennannak. Ha Don a szituációt vészhelyzetnek minősítette, ő kész volt elfogadni a kapitány véleményét; hiszen a meszklinita volt a helyszínen, nem pedig ő. Szemét azonban nem vette le a képernyőről. Kabremm jelenléte alapos magyarázatot kívánt.
– Nem tudom, mennyire tartott lépést az eseményekkel, Bari. Don kiküldött egy gyalogos csoportot azzal, hogy próbálják meg megkeresni Kervensert és Reffelt. Ez a csoport találta a patakot, ami Dont annyira nyugtalanítja. A parton viszont a felderítők Kabremmbe futottak. Fogalmam sincs, hogy került oda, ezer kilométerekre az Es-ketíől. Néha reménykedtem, hátha ő és mások életben vannak, de soha nem hittem benne igazán. Tudom, hogy a növényházakat ki lehet vinni a hajóból, ha a legénység menekülni kényszerül; de soha nem volt nyoma annak, hogy az Esketből bármit eltávolítottak volna. Fontos és kellemes hír ez. Lehet, hogy a Dhrawn egyes részein meg lehet élni a földi eszközök nélkül is?
Benj továbbította Dondragmer parancsát a csoportnak.
Látta, miként válnak ketté, aztán valami kavarodás is támadt, aminek Kabremm lehetett az oka. Az előkerült meszklinita elmondta, hogy került a Kwembly közelébe –ezt Benj nem értette –, aztán ismertette a kapitánnyal a történteket.
– Remélem – fűzte hozzá –, nem lesz szükség az összes tengerészre. A növényház partra viteléhez ugyan sok munkáskézre van szükség, de ne hagyja sorsára Beetchet és a barátját.
Dondragmer igyekezett tapintatosan válaszolni.
– A legénység az első. A hajótörzsről levágott fémrudat egyébként néhány perc múlva leeresztjük a jégre. Borndender irányítja az olvasztást. Nem akarom sorsukra hagyni a kormányosokat, de ha biztos híreket kapok az ár közeledtéről, el kell indulnunk a hegyoldal felé, akár együtt van mindenki, akár nem.
A fiú és a kapitány figyelte, amint a nehéz fémrúd lassan a hajó jobb oldala felé csúszik. Kötelekkel eresztették, az esést a kapaszkodók segítségével fékezték. A matrózok a jégen tartották a kötelet, és Praffen utasításai alapján lassan engedték.
Praffen a helikopterzsilip tetején gubbasztott, és gyíkszerű testét magasan felemelve figyelt. Dondragmer ösz-szerezzent, mert az ezüstös fémrúd kis híján lesodorta Praffent. Az U alakú rúd azonban rövidesen a jégen feküdt.
Dondragmer felvette a védőruháját, és kiment a törzsre, hogy ellenőrizze a növényház áttelepítését, majd visszament a hídra.
A fiú a hídon lévő készülék segítségével némán nézte végig a leeresztést. Dondragmernek igaza volt. Benj kissé szomorúan figyelte, amint a legénység a hajó kiürítésének előkészítésére koncentrál. Két meszklinita bukkant fel a hajó mellett. Benj nem tudta, melyikük Borndender.
A vékony rúd elég merev volt ahhoz, hogy ne hajoljon el a leeresztés közben. Hosszú hajtű, közepén néhány derékszögű hajlattal. A hajtű két vége hatvan centiméter távolságra volt egymástól. A hajó domborulatához tervezett eredeti alak a gravitáció hatására ellapult. Mivel az U alakú rúd megfordult a tengelye körül, a rögzítőcsapok felülre kerültek. Így a fémszál egész hosszában felfeküdt a jégre.
A meszkliniták megpróbálták kiegyenesíteni a hajtűt, hogy körbevezessék a hajótest körül. Miután rájöttek, hogy a két végnek közel kell lennie egymáshoz, különben nem tudják őket csatlakoztatni a konverterhez, abbahagyták az egyengetést, és a tathoz húzták az energiadobozt.
Egyikük figyelmesen megvizsgálta a rúdvégeket és a bemeneteket.
Benj nem látta jól a konvertert, de ismerte a hasonló berendezéseket. Standard készülékek voltak, csekély módosítással a Dhrawnon is beváltak. A meghajtásra használt forgó mágneses mezőn kívül számos egyéb módon is energiát lehetett csapolni belőlük. A kontaktlemezeket lett volna legegyszerűbb használni, de a meszkliniták ezt a módszert túl veszélyesnek tartották, inkább a doboz két végén lévő aljazatot részesítették előnyben. A rúd azonban nagyobb volt a két aljazatnál. Szerencsére Borndender jó előre felszerelte magát a megfelelő reszelőkkel. A legénység többi tagja már előbukkant a légzsilipből, és hidroponikus tartályokat, pumpákat és lámpákat cipelve a völgy északi oldala felé indult, de Borndender csak futó pillantásra méltatta őket.
A reszelés után könnyűnek tűnt a pólusok összeillesztése, ám Borndender még a földi figyelőknek is feltűnő óvatossággal közelített a műszerhez. A? állomáson az emberek legalább olyan feszülten figyeltek, mint Dondragmer, aki nem tudta, vajon a művelet okoz-e további károkat a hajóban. Benj és McDevitt szintén kételyeket táplált a hevenyészve összetákolt fűtőszerkezet hatékonyságát illetően.
Kétségeik hamar beigazolódtak. A dobozba épített biztonsági berendezések védték ugyan a konvertert, de nem közvetíthették a külső terhelésre vonatkozó adatokat. Borndender tehát a lehető legalacsonyabb értékre állította a fokozatkapcsolót.
Rövidesen mikroszkopikus jégkristályokból álló felhő képződött. A víz felforrt a drót körül, gőze összesűrűsödött a hideg levegőben. Az átláthatatlan függönyben a rúd süllyedni kezdett, mint várták.
Egy hosszú másodpercig vörös, majd fehér fény járta át a növekvő felhőt, mire Dondragmer akaratlanul is a híd túlsó végéig hátrált. Borndender és társa pedig a jégre lapultak.
Mire a kép elérte az űrállomást, a hurok egyik vége már átolvadt. A konverter automatikusan kikapcsolt. Borndender kellemesen meglepődve azon, hogy még él, kézi vezérléssel is leállította az áramszolgáltatást. Körülbelül olyan szinten értette a konverterek felépítését, minta XX. században egy földi középiskolás diák a televízióét. Nem tudott volna építeni egyet, de a szerkezet komolyabb hibáját felismerte.
A két meszklinita tudós megismételte a hajlítási műveletet. Lyukat fúrtak a jégbe, belehelyezték az energiadobozt, majd ismét bekötötték a rúd végét, és a gödröt beborították a fúrásból származó jégszilánkokkal. Borndender elfordította a kapcsolót, és sietősen távozott a doboz mellől.
Fehér felhő gomolygott. Rövidesen a Kwembly egész oldalát beburkolta. A rúd belemerült az olvadékba, amely forró gejzírként sistergett a magasba. A Kwembly süllyedni kezdett. Dondragmernek iszonyú gondolata támadt. Sietve magára kapta a védőruháját, és a főzsilip belső ajtajához száguldott. Itt megállt, habozott; a hőszigetelt ruhában nem érezte, vajon veszélyes mértékben melegedik-e a hajó fala. Megfordult a fejében, hogy hoz egy hőmérőt, de erre már nem volt idő. Kinyitotta a külső zsilip biztonsági szelepeit. A Kwembly törzsét ugyan a földiek jól szigetelték, de neki semmi kedve nincs olyan hajón parancsnokolni, amelyen forrásban lévő ammónia pezseg. A kapitány azonban feleslegesen aggódott. Az ammónia nyomása csak gyengén emelkedett, s a szelepek kinyitása sem okozott bajt. A kapitány megnyugodott. Most már tudta, hogy az energiaegység nem robbanhat fel.
Az állomáson a kezek ökölbe szorultak. Nemcsak Benj és Easy, de a férfiak is feszülten figyeltek.
Semmit nem hallottak. Fogalmuk sem volt, miért megy ki Dondragmer a jégre, aztán amikor éppen eltűnne a hajófenék alatt, váratlanul visszacsörtet a helyére, és izgatottan integet. Mi történhetett? Benj barátjának, a Kwembly kormányosának befellegzett?

XII. 
MANŐVEREK

A kapitány egyenesen a hídra tartott, mikor közölték vele, hogy Kabremm előkerült. Kis híján lebukfencezett a hajó-hidra vezető lépcsőn.
– Kabremm – dadogta. – Destigmet első tisztje? Az Esketről? Itt? És a földi megfigyelők a maguk ernyőjén látták meg?
– Úgy hangzott, uram. Kabremm nem vette észre a kommunikátort, mi meg nem számoltunk azzal, hogy valamelyik földi esetleg az állomásról is meg tudja különböztetni a meszklinitákat.
– De mit keres erre Kabremm? A Dhrawn háromszor akkora, mint a Meszklin; van rajta elég hely. Megmondtam előre, hogy az Esket-terv előbb-utóbb zátonyra fut.
– Nem teljesen véletlen, hogy felbukkant a közelünkben, uram. Kabremmnek nem jutott ideje a magyarázatra, de kihasználtuk a csoport kettéosztására vonatkozó parancsot, és eltüntettük Kabremmet a kommunikátor közeléből. Ahogy tudom, a patak már az éj leszállta óta árad. Körülbelül ötmillió kötélnyire lefelé nagyobb jégképződés kezdődött, vagyis nem túl messze az Eskettől. A jégfolyó a forró vidékek felé tart. Az Esket, a bányák és a farmok éppen az útjába esnek.
– Farmok?
– Destigmet hívja őket így. Tulajdonképpen új Telep, hidroponikus tartályokkal. Afféle túlméretezett növényház, de nem kell olyan óvatosan kiegyensúlyozni, mint egy hajóét. Destigmet éppen azért küldte a Gwelfet Kabremm parancsnoksága alatt fölfelé, hogy választ kapjon, mire számíthat. Ők is a köd miatt szálltak le azon a helyen, ahol találkoztunk velük. Átrepülhettek volna fölöttünk, de akkor nem látták volna a patak medrét.
– Tehát éppen felettünk repültek el. Nem látták a fényeinket?
– Esetleg látták, de Kabremm nem akart az állomás kameráinak látómezejébe kerülni. Szerintem Kervenser és Reffel is velük találkozott, ezért kapcsolták be a redőnyzárat.
– A patak tehát északnak fordul, hiszen az Esket közelében halad el. – A matróz érzékelte, hogy Döndragmer ezúttal hangosan gondolkodik, és hallgatott. A kapitány magában motyogva tépelődött. – Vajon Barlennan is hallotta-e, mikor az a földi figyelő... valószínűleg Hoffman, csak ő ismer minket ennyire... Kabremm nevét kiáltotta. Ha igen, Bari azt hihette, hogy az Esketen valaki megfeledkezett az elővigyázatosságról. Az állomás és a Telep összeköttetését nem ismerjük. Úgy tudom, a földiek híradós felszerelése egyetlen teremben van, de az is lehet, hogy a képernyők nincsenek túl közel egymáshoz. Barl tehát vagy hallotta, vagy nem, hogy a terve kútba esett. Annyi bizonyos, hogy az egyik földi meglátta és felismerte az Es-ket legénységének egy tagját. Méghozzá élve és öt-hatmillió kábellel távolabb attól a helytől, ahol feltételezhetően meghaltak. Nem tudjuk, hogy egy földi mennyire biztos a felismerésében, mindenesetre azonnal Kabremmet szólította. Azt viszont tudom, hogy az emberek – akárcsak a meszkliniták – nem szeretnek balfácánnak bizonyufoi. Jó lenne, ha végre a földiek hallgatózása nélkül beszélhetnék a parancsnokkal. Barl persze nyilván eljátssza majd nekik, hogy mennyire meg van lepve.
– Nem az lenne a legjobb, ha ön is ezt a viselkedést követné? – kérdezte a tengerész.
– Nem tehetem. Már megmondtam az állomáson az embereknek, hogy a felderítőink egyik fele visszatért. Nem vennék be a mesémet. Szeretném ugyan elhitetni
Hoffmannal, hogy tévedett, meg hogy nyilván Reffelt vagy Kervensert látta, de amíg mi sem találjuk meg legalább az egyiküket, ez képtelenség. Vajon hogyan ismerte fel Hoffman Kabremmet? Színmintázat és a jellegzetes lábtartás, ügy, mint mi?
– Nem tudom, uram.
– Folytassa a munkát.
A matróz, miközben nekiállt a jeget vágni, megjegyezte:
– Ugye nem hagynak itt bennünket, csak mert rájöttek a turpisságra? Megtehetnék, hiszen még űrhajónk sincs.
– Ezért rendelte el Barl az Esket-akciót – válaszolt Dondragmer. – Az emberek jó szándékú lényeknek látszanak. Úgy bízom bennük, mint magunkban. Mégsem tudhatjuk pontosan, hogyan viselkednek, ehhez túl rövid az élettartamuk. Ezért is szorgalmazta Barlennan, hogy mielőbb váljunk önellátóvá ezen a világon is. A földiek persze nem engedték volna a dolgot: azt szeretik, ha tőlük függünk.
– Tudom.
– A bányák megnyitása persze nagy lépés volt, a kormányozható léghajó pedig egyenesen győzelem, de hol vagyunk attól, hogy a konvertereiktől függetleníthessük magunkat.
A matróz intéssel jelezte, hogy érti, Dondragmer pedig végre-valahára felért a hídra. Türelmetlenül adásra kapcsolt.
– Igaz volna, hogy Kabremm előkerült?
– Igen. Nagyjából három órája Cavanaugh mozgást vett észre az Esket egyik ernyőjén. Néhány tárgyat látott átcsúszni vagy átgurulni a laboratórium padlóján, a kamera látómezejében. Egy órával később az elveszett repülő felkutatására kiküldött csoport találkozott egy meszklini-tával, akiről először azt hittük, hogy az egyik pilóta, de mikor közelebb került a kamerához, Kabremmet, az Esket első tisztjét ismertem fel benne.
– Tízezer kilométerre attól a helytől, ahol az Esket legénysége valószínűleg elpusztult?
– Úgy van.
– Elmondta ezt Barlennannak?
– Igen.
– Mit válaszolt?
– Nyugtázta a hírt.
– Meg se kérdezte, biztos-e ön abban, hogy Kabremmet látta?
– Nem.
– Én viszont szeretném tudni. Mennyire ismerte Kabremmet? Biztos abban, hogy őt látta?
– Jól ismertem, de nehéz volna meghatározni, hogyan azonosítottam. Egész egyszerűen megkülönböztethető a többiektől. Más a színmintázata, testtartása, mozgása. Jellegzetes, akárcsak a magáé vagy Benjé.

*

Aucoin Barlennant hívta.
– Van valami elképzelése, kapitány? Barlennan megfontoltan válaszolt:
– Az Esket is, a Kwembly is értelmes lények fogságába esett. Más magyarázatot nem tudok. Kérem, sürgősen figyelmeztessék Dondragmert.

XIII. 
EVAKUÁLÁS

Aucoin igencsak meghökkent. Mélyen meg volt győződve Easy tévedéséről. Magában már régen leírta az Esketet, viszont Barlennan egyszerre csak a nő oldalára áll! A tervező jól tudta, hogy az állomáson csak Easy ismerhette fél Kabremmet, de nem gondolt arra, hogy az asszony képességével esetleg a meszkliniták is tisztában lehetnek. Csak magát vádolhatta: miért nem szentelt «több figyelmet a megfigyelők – főleg Easy – és a meszkliniták közötti mindennapos beszélgetéseknek. Súlyos hibát követett el.
Nem látott okot, miért tagadná meg Barlennan kérését. A többiekre nézett. Easy és Mersereau várakozásteljesen néztek rá. A nő keze a szék karfájába épített mikrofonkapcsolón pihent, mintha máris hívni akarná Dondragmert. Férje arcán egy félmosoly játszott, ez megzavarta Aucoint. Pillantásuk találkozott, Hoffman bólintott, mintha elemezte volna a meszklinita elképzelését és helyénvalónak találná. A tervező még egy pillanatig habozott, aztán beleszólt a mikrofonba:
– Már megy is az üzenet Dondragmernek. Easy átállította a váltókapcsolót, és beszélni kezdett. Benj éppen ekkor tért vissza. Miközben Easy előadta Barlennan teóriáját, Ib a fiát nézte, és csak nehezen tudta palástolni, milyen jól szórakozik. A fiú csak úgy itta magába anyja szavait.
Dondragmer válasza pontosan a hatvannegyedik másodperc végén érkezett, tehát a kapitány nem töltött sok időt gondolkodással.
– Köszönöm. Kérem, mondja meg Barlennannak, hogy az elgondolása reálisnak látszik. Nem kaptam semmilyen információt Kabremmtől – persze ha csakugyan őt látták –, mert nem is találkoztam vele. Nincs a Kwemblyn. Maguk jobban meg tudják állapítani, vajon még mindig Stakendee-ék társaságában ván-e. Biztonsági intézkedéseket teszek. Nem lett volna szabad kiküldenem az egész legénységet a tábor felállítására. Benj vette át a mikrofont.
– Ezek szerint feladták a reményt, hogy Beetchermarlfot, Takoorchot és a többieket megtalálják. Egyszerűen kisétálnak a hajóból, és sorsukra hagyják a kormányosokat?
Easy megdöbbent Benj szóhasználata hallatán, és majdnem közbevágott, hogy a fiát leteremtse, Dondragmertől pedig bocsánatot kérjen. De habozott: hogyan önt-se ezt formába anélkül, hogy ellentmondjon saját nézeteinek és érzelmeinek? Aucoih Barlennanra koncentrált, Benj pedig úgyis sztenniül zengte el a tirádáját.
Dondragmer válaszából nem lehetett felháborodásra következtetni; Easy szerette volna látni a meszklinita parancsnokot, hogy a testtartásából ítélhesse meg a hangulatát.
– Nem adtam fel a reményt, Benj. Szeretnénk annyi konvertert magunkkal vinni, amennyit csak lehet, de ez azt jelenti, hogy a matrózoknak le kell menniük a hajó alá, hogy kiszedjék az ottaniakat a szabadon lévő forgóvázakból. Átkutatjuk a jégfalat is, hátha nyomukra bukkanunk.
Benj bólintott. Arca vörösödni kezdett; Easy kímélte meg a bocsánatkéréstől.
– Köszönjük, kapitány – mondta. McDevitt szólalt meg, mielőtt Easy szavai után a két üzenet közötti csönd beállhatott volna.
– Ha elhagyják a hajót, jó volna, ha egy konvertert a fedélzeten hagynának, a híd adóját pedig úgy fordítsák, hogy figyelhessük a kivilágított hajótestet. Nemcsak az árvizet tanulmányozhatnánk, de az elsodort hajó helyzetét is meg tudnánk határozni. Persze csak két rádiója maradna, de szerintem megérné.
Dondragmer válasza egy másodpercet sem késett.
– Mint látják, máris visszafordítottam a rádiót a hajó jobb oldala felé.
Aucoin Easy segítségével leadta a telepnek Dondragmer válaszát. Barlennan nyugtázta a vételt, majd azt kérte, hogy mindenről informálják, ami a Kwemblyn történik, különösképpen Dondragmer elképzeléseiről. Aucoin beleegyezett, és meghagyta Easynek, hogy továbbítsa az üzenetet a Kwembly kapitányához. Azután hátradőlt, és kikapcsolta a hangot.
– Idáig legalább a mentőhajóról nem esett szó. Mi természetesen nem fogjuk bolygatni az ügyet – mondta Aucoin.
– Ami engem illet – vágott vissza Easy –, én már akkor kiküldtem volna a Kaliffot vagy a Hoorsht, amikor a K wembly befagyott.
– Hát persze. Hálás is vagyok, hogy nem ajánlotta fel a hajókat Barlennannak. Remélem, legalább ő maga nem fogja kérni a járműveket.
Easy azt fontolgatta, hogy mit vághatna Aucoin fejéhez. A mikrofon tűnt a legalkalmasabbnak. Férje érezte, hogy éppen ideje más vágányra terelni a beszélgetést.
– Alán, elárulná, mit gondol Barlennan elképzeléséről?
Aucoin összeráncolta a szemöldökét. Ő is, Easy is jól tudta, Ib miért vágott közbe..
– Érdekes ötlet – mondta a tervező –, de nem valószínű. A Dhrawn hatalmas bolygó. Különös, hogy máris értelmes lényekbe botlottunk. Egy biztos: elektromágneses energiát használó kultúra nincs a Dhrawnon. Műszereink már akkor jelezték volna ezt, amikor legelőször megközelítettük a bolygót. Alacsonyabb szintű civilizáció viszont aligha tüntethette volna el szőröstül-bőröstül az Esket legénységét.
– Én nem találgatnék, hiszen nem is ismerjük a Dhrawn lehetőségeit – felelte Hoffman.
– Gyakorlatilag végtelen számú dolog okozhatta a legénység eltűnését a bennszülötteken kívül is. Maga ugyanolyan jól tudja ezt, mint én. – Aucoin gúnyosan Easyre mosolygott.
– Még mindig azt gondolja, hogy szellemet láttam? –kérdezte Easy.
– Én csak egyszerűen nem hiszek a parancsnok bennszülöttelméletében. Ib Hoffman vette át a szót:
– Valójában az értelem jelenlétének a valószínűsége nem is olyan kicsi. Mindketten jól tudjuk, hogy a Sol öt parszekes körzetében, ebben a pöttynyi, porszemnyi térben, ahol csak hetvennégy ismert csillag és alig kétszáz sodródó bolygó kering, hány különféle intelligenciát találtunk. Húsz faj velünk azonos fejlettségi szinten áll, tehát ők is túljutottak az energiaválságon. További nyolc nem tudott ezzel megbirkózni, és kipusztult, viszont hármat is találtunk, amely belebukott ugyan, de van még esélyük. Ez több, mint véletlen, Alán. Talán a Panesk, a Föld és a többi idősebb bolygó már más kultúrákat is hordozott a múltban. Gondolja, hogy a kimerített szénlelőhelyek és az eldobált sörösüvegek nem fogják egymilliárd év múlva is hirdetni az ember emlékét a Földön?

*

– Ne fogadja el, amit állít, de igenis vegye komolyan! Én ezt teszem.
Dondragmer biztosan érdeklődéssel hallgatta volna a szóváltást, de túl sok dolga akadt. A legénység nagy része visszatért a Kwemblyre, a többiek a növényház felállításán dolgoztak. A kapitánynak bőven volt tennivalója. Húsz tengerészt állított be a főzsilip felszabadítására. Ugyancsak húszan – lámpákkal és szerszámokkal felszerelkezve – azon igyekeztek, hogy kiszedjék a befagyott energiadobozokat. A matrózok néhány perc múlva négy konverterrel bukkantak fel, kettő a kormányosok által használt forgóvázakból származott, a másik kettőt a jégolvasztás tette szabaddá. A többi konverter a jég fogságában maradt.
A költözésben néhány tengerész nem vett részt. Mikor a legszükségesebben már túl voltak, Dondragmer félrehívott két matrózt.
– Menjenek a patakhoz. Ha északnyugat felé indulnak, nem téveszthetik el. Haladjanak felfelé, amíg meg nem találják Kabremmet és a helikopterét. Mondják el, hogy felállítunk egy tábort, amilyen gyorsan csak tudunk. Közöljék vele a növényház helyét, elvégre maguk már jártak ott, én meg nem. Az adókat úgy állítjuk fel, hogy a terület megvilágított része felé nézzenek. Így biztonságban le tudja hozni odáig a helikoptert, és le is szállhat a megvilágított részen kívül, vagyis az észrevétel kockázata nélkül. Mondják meg Kabremmnek, hogy Barlennan parancsnok megkezdte a „bennszülött" tervet. Miután beszéltek Kabremm-mel, menjenek tovább, és csatlakozzanak Staken-dee csoportjához. Megértették a feladatot?
– Igen, uram – válaszolták a matrózok.
Múltak az órák. A főzsilipet kiszabadították, és már az összes eszközt kihordták, mikor hívás érkezett az űrállomásról. Benj beszélt:
– Kapitány, Stakendee jelenti, hogy a patak duzzad, a sodrás erősödik, és esni kezdett. Saját felelősségemre azt tanácsoltam neki, hogy forduljon vissza. – A kapitány felnézett a még felhőtlen égre, aztán nyugat felé tekintett.
– Köszönöm, Benj. Én is így tettem volna. Azonnal elindulunk, amíg még át tudunk kelni a patakon a csomagokkal. Rögzítettem az adót, és égve hagyom a lámpákat. Reméljük, rövidesen jelenthetik, hogy visszatérhetünk. Kérem, közöljék a történteket Barlennannal is. Mondják meg neki, hogy ügyelni fogunk a bennszülöttekre.
A meszkliniták sorba álltak, és pillanatokon belül eltűntek a hídon felállított kamera látómezejéből.
A Kwembly egyre gyorsabban sodródott. Az áradat durva beköszöntője volt egy új évszaknak. Jelezte, hogy a Dhrawn közeledik napja felé, és a szubstelláris övezet szélességi foka is megváltozott. Az olvadás csak egy földi év múlva ér véget, mikor majd az egész hómezá eltűnik. A Kwembly először azért mozgott észrevehetetlenül, mert lassan olvadt fel a jég; később azért, mert az olvadék tömény volt a jégkristályoktól; még később pedig azért, mert az áramlás mély volt és széles. Beetchermarlf és Takoorch szédült a csökkenő hidrogénnyomástól. Négyszázötven kilométer sodródás után a Kwembly sekély tengerhez ért, és azonnal megfeneklett az iszapos deltában. A nagy test megváltoztatta az áramlás irányát, és új ág mélyítésére kényszerítette. Körülbelül félóra múlva a hajó megbillent, belecsúszott egy csatornába, és újból úszni kezdett. Ez a mozgás ragadta meg a kormányosok figyelmét. Elhatározták, hogy körülnéznek.

XIV.
MESCLINITAE EX MACHINA

Igazságtalan lenne azt állítani, hogy Benj első látásra felismerte Beetchermarlfot. A vízből előbukkanó hernyószerű figura Takoorch volt. Négy hangszóró a Dhrawnon mégis a fiatalabbik kormányos nevét visszhangozta.
Az egyik hangszóró elhagyatottan állt a Kwembly hídján. Kettő Dondragmer táborában szólalt meg, pár száz méterre az egész völgyet kitöltő gyors folyótól. A negye1 dik Reffel helikopterében harsant fel. Kabremm gépén még mindig működött a redőny.
A két jármű másfél kilométerre horgonyzott Dondragmer táborától. Kabremm nem akart közelebb húzódni, nehogy megismételje a hibáját. Ha a vízszint nem emelkedik, valószínűleg el se mozdult volna arról a helyről, ahol Stakendee rábukkant. Egyrészt semmit nem látott a ködtől, másrészt nem is akart repülni, nehogy feltűnjön az állomás megfigyelőinek. Azonban nem volt választásuk. Kabremm hagyta, hadd emelje fel a léghajót saját felhajtóereje, míg a lég ki nem tisztul körülötte. Reffel olyan közel lebegett Kabremm járművének fényeihez, amennyire csak mert. A pár méteres ammóniaréteg fölött már navigálhatott. Dondragmer tábora felé repültek. Kabremm rövidesernígy döntött, hogy leereszkedhetnek. Ha hagyja, hogy a földiek a léghajót is felfedezzék, a korábbinál is súlyosabb hibát követett volna el.
Dondragmer és Kabremm végre közvetlenül érintkezhettek, és egyeztethették a tennivalókat arra az esetre, ha Easy felismerésének további következményei lennének.
Amikor Benj kiáltását meghallotta, Dondragmer kapitány éppen olyanokat keresett, akik hasonlítanak Kabremmre. A feladatot nehezítette, hogy a kapitány már hónapok óta nem látta tiszttársát. Kabremm a világ minden kincséért se jött volna közelebb a táborhoz. Dondragmer terve az volt, hogy az Esket első tisztjére nagyon hasonlító matrózok gyakran, de nem feltűnően megjelennek egy-egy adó látóterében. Mindent meg kell próbálni Easy véleményének megingatására.
A Kwembly kormányosának sorsa azonban állandóan a kapitány eszében járt, mióta a hajó fényei eltűntek a szeme elől.
– Kapitány! – harsogta a fiú. – Két meszklinita jelent meg. Felfelé másznak a Kwembly oldalán. A vízből jöttek ki! Mégiscsak a hajó alatt lehettek valahol. Beetch és Tak lehet. Amíg a hídra nem érnek, nem tudok velük kapcsolatba lépni. Úgy tűnik, végül csak visszakapja a hajóját. Két ember elvezetheti, ugye?
Dondragmer gondolatai száguldva követték egymást. Nem vádolta magát a hajó kiürítése miatt, hiába bizonyult az árvíz másnak, mint gondolták. Akkor, a rendelkezésére álló ismeretek birtokában mást nem tehetett. Mire az új árhullám igazi természetére fény derült, mire felismerték, hogy akár a hajóban is maradhattak volna, már lehetetlen volt visszamenni. A meszklinita gondolkodásmód eredményeképp a kapitány egy percet sem vesztegetett a „mi lett volna, ha" kérdésen való rágódásra. Mikor elhagyta a járművet, pontosan tudta, hogy csekély a valószínűsége a visszatérésnek.
De hirtelen minden más megvilágításba került. A Kwembly nemcsak használható, hanem két kormányosa is a fedélzeten van!
– Benj! – szólalt meg a kapitány. – Kérem, határozzák meg a Kwembly jelenlegi helyzetét. Beetchermarlf a hajót akár egyedül is el tudja vezetni. Szerintem boldogulniuk kell. Mindenesetre ismerniük kell a távolságot és az irányt.
Kérem, lássanak munkához, Barlennannal pedig közölje a történteket. 
Benj gyorsan cselekedett. Tizénkét órával ezelőtt, mikor a hajót magára hagyták a meszkliniták, feladta a reményt, és pihenni ment. Azt hitte, képtelen lesz elaludni, de a teste megtréfálta. Csak kilenc óra múlva tért vissza a meteorológiai laborba. Véletlenül keveredett ismét a képernyők elé éppen a kormányosok felbukkanása előtt. McDevitt azért küldte, hogy gyűjtsön megfigyelési adatokat a többi hajóról, de néhány percet elidőzött a Kwembly képernyői előtt.
Az alvás és a hirtelen felfedezés kisöpörték Benjből, hogy valaha is neheztelt Dondragmerre. Nyugtázta a kapitány kérését, szólt anyjának, hogy vegye át a helyét, és sebesen felmászott a laboratóriumhoz vezető létrán.
Easy, aki szintén kialudta magát, jelentette Dondragmernek, hogy átvette az ügyeletet, s miután gyorsan összefoglalta a történteket Barlennannak is, újra a kapitány adójára váltott. 
– Két hiányzó embere megkerült. Mit gondol, van rá esély, hogy megtalálják a pilótákat is?
Dondragmer óvatosan válogatta meg a szavait. Reffel hollétéről természetesen tudott, de Kervenser eltűnése valódi volt. Az első tiszt túlésési esélyeit a kapitány annyira se becsülte, mint a Kwembly kormányosaiét.
– Nehéz kérdés. Egyiket se láttam. Ha a folyómederben indultak lefelé, az esélyük gyakorlatilag nulla. Szerencsétlen dolog, nemcsak a pilóták miatt, hanem azért is, mert ha legalább az egyik helikopterünk meglenne, embereket tudnék küldeni a Kwemblyhez, és így hamarabb visszakerülne.
Benj visszatért, nyomában az érdeklődő tudósokkal.
– Kapitány – vette át a mikrofont a fiú –, a Kwembly egyelőre mozog, már nem gyorsan, csak húsz kötél óránkénti sebességgel. Jelenleg, meszklíni mértékegységgel kifejezve 233 750 kötélhossznyira lehet öntől. Nem ismerjük a folyó pontos hosszát, bár a sodródás kezdete óta a hajót htísszor is bemértük, és a térképszobában megrajzolták a meder vonalát is.
– Köszönöm. Van már kapcsolat a kormányosokkal?
– Még nincs, de már bejutottak a hajóba. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan megtalálják a kommunikátort, bár szerintem nem a híd lesz az első hely, ahová elmennek. Elég kevés levegőjük maradhatott.

*

A két kormányos néhány perc alatt megbizonyosodott róla, hogy egyedül vannak a hajón. Észlelték a növényház nagy részének eltűnését is. Éppen azon töprengtek, vajon meg merjék-e kockáztatni a szaglással való észlelést, mikor Beetchermarlfban felötlött, hátha tudományos célból a fedélzeten maradt egy kommunikátor, és az emberek talán segíthetnek. Beetchermarlf hangja rövidesen az állomás felé tartott.

*

Benj feszülten várt, amíg Beetchermarlf vissza nem tért a hídra, és jelentette, hogy a szükséges ellenőrző tesztet elvégezte. A katalizátor, amely a szabad oxigén ammóniával való reakcióját gyorsította, még aktív volt. A kormányosok levetették a védőruhát. Egyikük sem érzett oxigénszagot. Úgy tűnt, hogy a fedélzet megfelel a biztonsági előírásoknak. Megelégedéssel látták, hogy a növények nagy része is él még.
Amilyen pontosan csak tudta, Benj leírta barátjának a hajó és a legénység tartózkodási helyét és a Kwembly jelenlegi irányát és sebességét. Az információ egyértelmű volt: Beetchermarlf meghatározhatta az irányt. Az ég tiszta volt, és a kormányosok remek iránytűvel rendelkeztek. A Dhrawn mágneses mezője sokkal erősebbnek bizonyult, mint a Földé. Dondragmer és a kormányosok egyaránt tudták a dolgukat.
Mindketten újra beöltöztek, és előszedték a lapátokat, amelyeket a lánctalpakra kellett felszerelni. Ezeket még a Meszklinen próbálták ki, és a Dhrawnon eddig soha nem használták. Senki nem tudta, mennyire lesznek megbízhatók. A lapátok és a pajzsok felerősítése a két tengerész számára hosszú és fáradságos munkának bizonyult. Csak külön-külön vihették ki őket, és a köldökzsinórok is állandóan útban voltak. A meszklinita ollók sem olyan hatékony fogóeszközök, mint az emberi ujjak, bár ezt némileg ellensúlyozza, hogy mind a négy ollót külön-külön is lehet használni, és a jobb- vagy balkezességnek nevezett földi aszimmetriát sem ismerik.
Beetchermarlf rövidesen elindította a motorokat. Néhány másodpercig semmi nem történt; aztán a hatalmas test lassan megindult. A meszkliniták a hídról egy önhullám gyenge utánzatát látták, a földiek pedig, mivel a készülék hátrafelé nézett, apró hullámokat a hajó két oldalán. Beetchermarlf élesen elfordította a kormányrudat, hogy a Sollal és Fomalhauttal szembekerüljön. Majdnem fél percig idegeskedhetett, hogy engedelmeskedik-e vajon a hajó, aztán a csillagok mozgásba lendültek, amint a hosszú test méltóságteljesen fordulni kezdett.
A torkolat elérését a delta homokja jelezte. A kormányt kezelő Beetchermarlf és a híd bal végén figyelő Takobrch óvatosan tapogatóztak körül a hajóval, néha lassítva, mikor a lánctalpak belekaptak a laza mederbe. Végül megtalálták a folyó egyik ágát.
Az áramlás nem bizonyult túl gyorsnak, de a meszklinitáknak nem volt sietős a dolog. Dondragmer is hagyta, hadd kísérletezzenek a kormányosok. Hat óra alatt tizenöt kilométert tettek meg felfelé. Ha ezt az ütemet tartják, két nap alatt érnek el a táborhoz, tehát az űrállomáson használt földi időszámítás szerint egy hét múlva.
A tervet végül is a türelmetlenség változtatta meg. Aucoin bizonykodott, hogy a két és fél kilométeres óránkénti sebesség túl kevés. Dondragmer nem tulajdonított nagy

XV 
SZÁMVETÉS

– Nézzünk szembe a dolgokkal. Mindent összevetve a következőket mondhatjuk. Lényegében a következő lehetőségeink vannak – szólalt meg Aucoin az asztalfőn. –Vagy leküldjük a bárkát, vagy nem. Ha nem, a Kwembly és a két kormányos elveszett, Dondragmer és a legénysége pedig előbb-utóbb kinyiffan.
– Ne vegye ezt ilyen komolytalanul, Alan – szólt közbe Easy szelíden. – A Kwembly csak az első eset, mikor egy hajó végveszélybe kerül. A Dhrawn hatalmas, és mi nagyon keveset tudunk róla. Gyanítom, hogy előbb-utóbb kifogyunk a mentésre alkalmas tartalékhajókból. Emellett – ezt még én is tudom – a bárka kettős, manuális és komputeres vezérlésű. A pilótának csak a gombokat kell nyomogatnia. Elismerem, nem sok az esélye, hogy valaki, aki sohase próbálta, a Dhrawnon is el tudja vinni egyik helyről a másikra, Beetchermarlfnak és Takoorchnak azonban más esélye sincs.
– De van – válaszolta Aucoin csöndesen.
– Van a frászt! – horkant fel Mersereau. – Mi... – Easy felemelte a kezét, Az asszony arckifejezése lecsendesítette Boydot.
– Milyen más módot tud felelősségteljesen javasolni? Aucoin határozottan válaszolt:
– Az előbb már említettem, ha nem emlékezne, Boyd. Küldjük ki a Kaliffot. Hoffman szólalt meg:
– Gondolja, hogy Barlennan beleegyezik? – kérdezte ártatlanul. fontosságot a dolognak: egyetértett azzal, hogy az időt kutatásra is felhasználják. A tervező javaslatára a kapitány felküldte Beetchermarlfot a nyugati partra. A talaj járhatónak tűnt. Dondragmer nem minden nyugtalanság nélkül hagyta, hogy a kormányosok leszereljék a lapátokat.
Mikor Benj újra benézett a kommunikációs helyiségbe, a Kwembly dél felé tartott, egyenes talajon. Csak itt-ott tűnt fel egy felmeredő szikla vagy satnya bokor – a legmagasabb rendű életforma, amivel eddig a Dhrawnon találkoztak. A felszín kemény üledék volt; a földi planetológu-sok szerint ártér lehetett.
Beetchermarlf és Takoorch feszülten figyeltek előre, amennyire csak szemük és a hajó reflektorai engedték. Semmi biztosítékuk nem volt arra, hogy a haladás veszélytelen; légi felderítés nélkül nem merték megkockáztatni a sebesség fokozását, mert ha túl hirtelen bukkannának fel az akadályok, baleset érheti a hajót.

*

Két nap telt el.
A hatalmas jármű megközelítette a patakot, és kezdett átkúszni rajta; a matrac miatt a szélesedő gödröt meg sem lehetett érezni. Már a hajótest fele átjutott, mikor a szilárd és folyékony közeg között a határvonal eltűnt. A hídon enyhe rándulást éreztek; az állomás ernyőjén megugrott a kép.
Hiába forogtak a lánctalpak, a Kwembly sebessége nullára csökkent. Elmerülve a csúszós sárban, a gépek nem tudtak erőt kifejteni, mert a görgőknek nem volt miben megkapaszkodniuk. A hajó süllyedni kezdett: a sárban először a forgóvázak tűntek el, aztán a matrac következett. A hajó csúnya csikorgó hang kíséretében lassan megdőlt.
Beetchermarlf szaglása azonnal jelezte, hogy a jármű ezt a bánásmódot már nem bírta ki: oxigénbűz árasztotta el a hidat.
– Nézzünk szembe a dolgokkal – mondta Dondragmer Kabremmnek. – Ha akarunk, itt maradhatunk és megvárhatjuk, míg Barlennan elküld értünk egy hajót. Felteszem, csak ki tud ötölni valami megoldást, annak ellenére, hogy az Esket esetében egyszer már megvétózta a dolgot.
– Elég könnyű lesz – vélte az Esket első tisztje. – Akkor az egyik földi, Aucoin, ellenezte az ötletet, Barlennan meg egyszerűen hagyta, hadd győzzön. Most keményebb lehet.
– Mintha az első eset nem keltette volna fel az állomás személyzetének gyanakvását. De hagyjuk ezt. Ha várunk, ki tudja, meddig kell még itt rostokolnunk, mivel azt sem tudjuk, hogy lehet egyáltalán eljutni a táborba. Maga iderepült, minket meg a folyó sodort el.
– Ha ügy döntünk, hogy nekivágunk, két dolgot tehetünk. Vagy a Kwembly felé kezdünk el araszolni, olyan messzire cipelve egyszerre a növényházat, ameddig a levegőnk engedi, aztán újra feltöltjük őket, vagy a Telep felé indulunk, ugyanilyen módszerrel. Szerintem valamikor csak elérjük. De ha eljutunk is a Kwemblyig, esetleg nem tudjuk megjavítani. Az elvesztegetett idő miatt egyik megoldás sincs ínyemre. Jobb dolgot is el tudok képzelni, mint egy gyalogtúrát ezen a bolygón.
– Véleményem szerint okosabb lenne a maga léghajóján elhozni a két kormányost, ha úgy döftünk, hogy végképp lemondunk a Kwemblyről.
– De...
– Ez persze elsüllyeszti az Esket-tervet. Reffel helikopterével se lenne másképp; nem tudnánk megmagyarázni, mi történt az adójával. Nem vagyok biztos abban, hogy Barlennan terve megéri két jó tiszt tudatos feláldozását.
– Tudom – mondta Kabremm. – Senki nem tudta magával megértetni, milyen kockázatos olyan lényektől függni, akik alacsonyrendűeknek tekintenek bennünket.
– Gondoljon arra, hogy az emberek legalább annyira különböznek egymástól, mint mi tőlük! Az egyik tisztán és világosan elmagyarázta nekem az emelőcsigát, a másik önként bevezetett az alkalmazott matematika rejtelmeibe. A földiek éppúgy nem egyformák, mint mi. Aki lebeszélte Barlennant a mentőhajó kiküldéséről az Esket esetében, alapvetően különbözhet Hoffman asszonytól. Most is, a jövőben is bízni fogok bennük. Ellentétbén magával. Szerintem emberi segítséget kell kérni a Kwemblynek. – megkockáztatva, hogy felfedezik a Barlennan-tervet –, és mind a három léghajót egyszerre bevetni. 
– Őrültség. Senki nem ad fel egy ekkora beruházást csak úgy; de hagyjuk abba a vitát, mert úgyis csak feleslegesen koptatjuk a szót. – Az még rendjén volna, hogy megkedvelünk néhány földit. De nem mindegyik olyan, mintez a Hoffman.

*

– Nézzünk szembe a dolgokkal – mondta Barlennan. Elhamarkodtuk az utasítást, amit Deeslenverrel küldtünk az Eskethez az adók hordozásáról. Az egész kérdés lecsendesedett volna, de most a Kwembly balesete újra középpontba fogja állítani. A fő produkcióra még nem állunk készen, és legalább egy évig nem is fogunk. Nem bántam a bennszülött „veszély" kihirdetését, csak hadd rágódjanak rajta az emberek, de Destigmeték nem tudják addig eljátszani a rájuk osztott szerepet, amíg nem készítették el azokat az elektronikus készülékeket, amelyekről az emberek úgy gondolják, hogy nincs a birtokunkban. Ha nem tudjuk hihetővé tenni a „bennszülött veszélyt", az emberek nem teszik meg az általunk elgondolt lépéseket.
– Kiküldhetnénk értük a Kaliffot – mondta az egyik tudós. – Nem ezt javasolta az Aucoin nevű földi?
– De igen. Azt mondtam, meg kell fontolnom a kérdést.
– Miért?
– Mert a Kaliffnak arra is kevés az esélye, hogy egyáltalán odaérhet. Emlékszik a hómezőre, amelyen a Kwembly az első olvadás előtt vágott át? Mi lehet most ott? Mit gondol, meddig tudja az a két kormányos a hajót lakható állapotban tartani? Egy dolgot azonban tehetnénk...
– Mit?
– Ha az emberek meggyőződnek róla, hogy egyedül valószínűleg nem tudjuk megmenteni a Kwemblyt, lehet –főleg, ha a két Hoffman is sorompóba száll-, hogy ők maguk tesznek valamit.
– De mit? A „bárkának" nevezett űrhajó csak itt, a Telepen landolhat, úgy van beállítva, ha jól értem az egyes számú mentési tervet. Nem tudják fentről irányítani; azonnal lezuhannának, ha egy percbe kerül, míg egy hibát korrigálnak. Személyesen nem is vezethetik. A mi mentésünkre van felszerelve, a mi levegőnk és hőmérsékletünk uralkodik benne, emellett pedig a Dhrawn gravitációja szétkenné a földieket a hajópadlón.
– Ne becsülje túl az idegeneket, Ben.

*

– Nézzünk szembe a dolgokkal – mondta Beetchermarlf Takoorchnak. – Időt kell találnunk a lékek betömése és a tankok tisztogatása között arra, hogy meggyőzzük az embereket: a Kwemblyt érdemes megmenteni. A hajó az egésznek a kulcsa. A maga élete meg az enyém nem sokat jelent a földieknek, talán az egy Benj kivételével, de nem ő a főnök odafenn. Ha a hajó megmarad, ha életben tudjuk tartani a növényházat, és az levegőt és élelmet ad nekünk, ha nem mérgezzük meg magunkat oxigénnel, és ha észrevehető haladást érünk el a hajó kiszabadításában, akkor talán meggyőzzük őket a mentés értelméről.
– Gondolja, hogy meg tudjuk csinálni? – kérdezte Takoorch.
– Először magunkat kell meggyőzni a dologról.
– Nézzünk szembe a dologgal – mondta Benj az apjának. – Nem vagyunk hajlandók kockáztatni a bárkát két meszklinita életéért, pedig erre készült.
– Ez így nem igaz – válaszolt Ib Hoffman. – A bárka a vésztartalék része. Arra tervezték, hogy az egész Telepet evakuálhassuk vele, ha a program meghiúsul. Ez a lehetőség mindig fennállt; sok dolgot egész egyszerűen nem tudtunk előzetesen felmérni. És ne feledd, hogy a bárka protonhajtóművet használ, tizenhárom és fél tonna a sülya. Negyven g-n landolva óriási erővel kell fékeznie, ráadásul a hajtóművek sugarait szétszórták, nehogy nagy krátert csináljon magának.
Benj összeráncolta a szemöldökét.
– De miért nem megyünk közelebb és rövidítjük le a „csúszást"? – kérdezte rövid gondolkodás után. Ib meglepődve tekintett a fiára.
– Tudod, vagy legalábbis tudnod kéne, miért. A Dhrawn tömege 3471-szer annyi, mint a Földé, és 1500 óra alatt fordul meg a tengelye körül. Éppen ezért a pálya, amely minket az egyenlítőn tart, tízmillió kilométerre van a bolygótól. Ha olyan pályán haladnál, amely mondjuk csak százötven km-re van a felszíntől, több mint százharminc kilométeres másodpercenkénti sebességgel száguldanál és negyven perc alatt kerülnéd meg a bolygót. Egy bizonyos pontot tehát alig három percig látsz. Mit gondolsz, hány ellenőrzőállomás kellene egy landolás vagy felszállás irányításához?
Benj türelmetlenül legyintett.
– De hiszen már egész sáskahadnyi állomás kering odalenn. Még én is tudom, hogy fel vannak szerelve relékkel. Állandóan továbbítják az adatokat a komputereknek. Miért ne tudna lemenni oda egy irányító, és vezethetné a landolást is, a felszállást is a reléken keresztül? így a késés nem lenne több egy másodpercnél, még a bolygó túloldaláról sem.
– Azért, mert... – Ib elhallgatott. Két percig némán meredt maga elé. Benj tisztában volt vele, milyen jó ötletet adott.
– A neutrínóadatok szolgáltatása percekre megszakadna, amíg átszervezik a rendszert – mondta az apja.
– Óriási kiesés. – Benj általában nem használt gunyoros hangnemet a szüleivel szemben.
Apja csöndesen bólintott. Hirtelen felállt.
– Gyerünk, fiam. Tökéletesen igazad van. Egyik helyről a másikra való repülésnél az egy másodperces késés is túl sok, de ez úgyse érdekes.
– Persze hogy nem! – lelkesedett Benj.
– Kivitelezhető, de ne említsd másnak, mert akkor a neutrínóadatok gyűjtésében valóban jelentős elmaradás keletkezne. Emellett erre a lehetőségre vártam, amióta csak idejöttem.
– Milyen lehetőségre?
– Arra, hogy megtegyem azt, amit szerintem Barlennan a kezdet kezdetétől megpróbál elérni: legyenek meszklini-ta pilóták a bárkán. Úgy gondolom, csillagközi űrhajót akar, hogy elkezdhesse azt az életet élni a csillagok között, amit odahagyott a Meszklin óceánjain.
– Tehát erre megy ki a dolog? De miért akarna saját „ űrpilótákat"? És most jut eszembe, miért nem tettük meg ezt előbb, ha a meszkliniták annyira szeretnék?
– Megtehettük volna.
– De miért nem tettük meg?
– Inkább nem tartanék most erről előadást. A magyarázat nem vet jó fényt ránk, emberekre.
– Kezdem kapiskálni – válaszolta Benj. – De ha így van, miből gondolod, hogy épp most lehet változtatni a dolgon?
– Mert azon a csekély áron, hogy leereszkedünk saját logikánk átlagszintjére, befolyásolni tudjuk civilizációnk kevésbé nagylelkű indítékait. Lemegyek például a planetológusokhoz, és megpiszkálom őket. Megkérdezem, miért elégednek meg szeizmikus és neutrínóadatokkal való pepecseléssel, mikor kőzetmintákat is elemezhetnének mindenhonnan, ahol a bárka tíz percnél tovább megáll. De az igazat megvallva inkább félek, semmint idegeskedek.
– Félsz? Mitől?
– Attól, hogy mi történhet Barlennannal és a népével ezen az iszonyú bolygón. Mert lassan rájövök, hogy Barlennan intelligens, energikus, okos, ambiciózus egyéniség. Na, menjünk. Meg kell szervezni azt az asztronautaiskolát, és meszklinita hallgatókat kell gyűjteni hozzá.

*

Háromszázötven kilométer távolságból a Lalande-21 185 gyenge fényét visszaverő bárka épp hogy csak látható volt, mint egy kis csillag. Benj figyelte, amint a pilóta egy megfelelő körpályára kormányozza, de egyikük se törődött a technikai részletekkel. Olyan jó volt egyperces várakozás nélkül beszélgetni!
Mostanában egyre kevesebb alkalmuk nyílott rá. Benj újra komolyan dolgozott, és gyanította, hogy az elmaradt időt is bepótoltatják vele. Beetchermarlf gyakran volt távoli gyakorlórepüléseken, ahol nem is lehetett beszélgetni, és túl elfoglalt volt ahhoz, hogy az oktatóján kívül mással is eszmét cseréljen.

*

– Kár, hogy a Kwemblyt végül is nem lehetett megmenteni – jegyezte meg Aucoin –, de Dondragmer legénysége csodálatos munkát végez a környék kutatásában, mialatt a mentésre várnak. Azt hiszem, nagyon jó ötlet volt utánuk küldeni a Kaliffot csökkentett személyzettel és hagyni, hadd dolgozzanak a helyszínen, nem pedig visszavinni őket a Telepre, a bárkán. Ez utóbbi különben is veszélyes lett volna a képzetlen pilótákkal. Valószínűleg az volt a legbiztosabb, amit tettünk: egyszerű leszállás, a két kormányos felszedése, aztán vissza az űrbe, és kiképezni őket.
– Aucoin még mindig zavarban volt. Tudatában volt a hibáinak, de a legtöbb emberhez hasonlóan ő is könnyen megbocsátott magának. Óvatosnak kell azonban lennie, ha meg akarja tartani felelősségteljes és komoly állását. Végül is, ismételte meg magában, ezek a meszkliniták igazán derék fickók, hiába néznek ki hernyónak.

*

– Haladunk – jegyezte meg Barlennan. – Jó ürügyünk volt arra, hogy eltávolítsuk a Kwemblyről az adókat, mivel „evakuálni" kellett. Így zavartalanul dolgozhattunk. rajta. Reffel helikopterét is használhattuk, mert az emberek szemében elveszett. Jemblakee és Deeslenver szerint a hajó valószínűleg egy napon belül használható állapotban lesz. – A majdnem zeniten lévő gyenge napra nézett. – Az emberi kémikusok sokat segítettek a sárral kapcsolatban. Mókás volt, hogy az, aki Dee-vel beszélt, mennyire hangsúlyozta, hogy ő csak találgat, miközben egymás után tette a konkrét javaslatokat. És mi nem mondhattuk el neki, mennyire hasznos volt a legtöbb ötlete. Kár.
– A kételkedés önmagunkban tipikus emberi vonásnak látszik, ha megenged egy ilyen általánosítást – válaszolt Guzmeen. – Mikor futottak be a hírek?
– A Deedee kevesebb mint egy órája érkezett, és már útra is kelt megint. Túl sok a teher a masinán. Talán a Kaliff segít majd; neki kellett utat találnia Dondragmer táborához.
– És még így is azt állítja, hogy jól haladunk?
– Igen. Emlékezzen csak rá, az egész Esket-akció célja az volt, hogy meggyőzzük az embereket, űrhajó kell nekünk. Az önellátás csak véletlenül vetődött fel, bár hasznos dolog. Úgy véltük, hogy hónapok kellenek, míg a „bennszülött veszély" mítoszának felépítésével rá tudjuk erre venni Aucoint. Jóval előrébb tartunk az előzetes menetrendünknél, és nem is vesztettünk sokat: az Esket-bázist, az Elshet és legénységét, talán Kabremméket.
– Több léghajót kellene építenünk. Talán nagyobbakat is tervezhetnénk.
– Sokat törtem már ezen a fejem – szólalt meg egy többnyire hallgatag technikus. – Nem gondolja, hogy jó lenne többet megtudni róla az emberektől, persze finoman? Kormányozható léghajókról soha nem beszéltünk velük; valamikor szimpla léghajókra oktatták magát, és a mi egyik emberünk állt elő az ötlettel, hogy össze kéne házasítani őket a konverterekkel. Nem tudhatjuk, vajon ők építettek-e valaha ilyet. Talán nemcsak a balszerencse miatt vesztettünk el háromból kettőt ilyen rövid idő alatt. Hátha az elképzelésben is hiba van.
A parancsnok türelmetlenül legyintett.
– Badarság. Nem törekedtem teljes tudás szerzésére az idegenektől, mert túl sok időbe került volna, de azt megtanultam, hogy a legalapvetőbb törvények egyszerűek. Mikor a földiek ezekre kezdtek koncentrálni, néhány évszázad alatt eljutottak a vitorlástól az űrhajóig. A léghajók egyszerű eszközök? én magam is tökéletesen megértem őket. Egy motor semmin nem változtat; ugyanazok a törvények vonatkoznak rá.
A technikus elgondolkodva nézett a parancsnokra. Elektroncsövek és tévéáramkörök jártak a fejében.

*

Húsz órával később ismeretlen földi arca jelent meg a parancsnoki képernyőn. Barlennant és Guzmeent szólította.
– Ib Hoffman vagyok, Easy férje és Benj apja – kezdte az idegen. – Magukhoz, kettőjükhöz beszélek, Barlennan és Dondragmer. Idefenn a megfigyelők újabb balesettel foglalkoznak, amely az egyik hajójukkal történt. A maguk nyelvét használom, a feleségem ügyel, hogy ne mondjak zöldségeket. Úgy döntöttem, ideje tisztáznunk néhány félreértést, de nem akarom szétkürtölni a dolgot.
Először is, Barlennan, fogadja elismerésemet. Majdnem biztos vagyok benne, hogy mikor átadtuk a bárkát, legfőbb óhaját teljesítettük, talán jóval előbb is, mint gondolta volna. Ezt akartam. Remélem, csillagközi utazásokat is tervez. Ez is jó. Segíteni fogok.
Biztosan nem tudom, de van elképzelésem arról, hogy a helyzet mennyiben a maga szüleménye. Az Esket eltűnése nem volt véletlen. A Kwembly sem teljesen tiszta ügy, legalábbis úgy érzem. Valószínűleg önök többet tudnak a Dhrawnról, mint amennyit elmondanak nekünk. Nem állítom, hogy ez nem számít, elvégre amiről nem tájékoztatnak, az számunkra elveszett. Nem fenyegethetem büntetéssel önöket szerződésszegés miatt, mert nem is vagyok biztos abban, hogy megszegték a szerződésünket. Arról azonban szeretném meggyőzni, hogy mindketten jobban jártunk volna, ha nyílt kártyákkal játszunk. Túl sokba kerülhet bármilyen titkolózás, akár mindent elveszthetünk.
Nem várom el, parancsnok, hogy azonnal válaszoljon, de kérem, gondolja át.
Mivel Barlennan képzés és szakma szerint is hajóskapitány volt, régen hozzászokott a gyors döntéshozatalhoz. Az ő alapvető politikája legénysége megóvása volt, semmi egyéb. Rögtön válaszolt:
– Tudtam, hogy önök megfejtik a titkunkat. Az Esket messze van. Nekem is várnom kell a részletes beszámolóval, mert először a bajbajutott hajón a sor. És igazuk van. Együtt kell működnünk, őszintébben, mint eddig.

* * *