AVERY CORMAN
KRAMER KONTRA
KRAMER

Regény

Európa Könyvkiadó
Budapest 1981

A fordítás alapjául szolgáló kiadás
Avery Corman
Kramer versus Kramer
Fontana/Collins, 1980
© 1977 by Avery Corman

Fordította Gy. Horváth László
Hungarian translation
© Gy. Horváth László 1981

Kiadta az Európa Könyvkiadó
A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai rendelés törzsszáma: 1370.66-14-2
Készült Debrecenben. 1981-ben

Felelős szerkesztő: Osztovits Levente
A fedélterv Kikasy Éva munkája Műszaki szerkesztő: Hörömpő Gabriella
Műszaki vezető: Szejleth Károly
Készült 165 000 példányban. 12,6 (A/5) ív terjedelemben
New Times betűvel. EU-d-8182
ISBN 963 07 2597 5

Első fejezet

Vérre nem számított. Erre nem volt felkészülve, se a védőnő, se a könyvek nem tettek említést a vérzésről meg a barna foltokról a lepedőn. A fájdalomra viszont figyelmeztették, úgyhogy most készen állt a segítségnyújtásra.
– Itt vagyok, szívem. Rajta, lélegezz – mondta, mert a tanfolyamon úgy tanulta, hogy ezt kell mondania.
– Egy, kettő, három, kifúj...
– Menj a francba! – mondta Joanna.
Szeretett volna hasznos tagja lenni a teamnek, ezért végezte el a tanfolyamot, szeretett volna felesége nélkülözhetetlen segítőtársa lenni a természetes szülésben, de mire beeresztették, már elkezdődött, nélküle. Joanna fel-felnyögött "Rohadt élet!", "Rohadt élet!", mellette a szomszéd ágyon egy asszony spanyolul visítozva hol az anyját, hol az Istent szólongatta, de egyik sem volt kéznél.
– Együtt fogunk lélegezni, jó? – mondta vidáman.
Fölösleges volt, mintha ott se lenne. Joanna behunyta a szemét, beleúszott a fájdalomba, a nővér pedig félrelökte őt, hogy feltörülhesse a vért meg az ürüléket.

Amikor Joanna először tolta oda hozzá a hasát, hogy "hallgassa meg", ő azt mondta: ez csoda. Gépiesen mondta. Nem érdekelték az élet első jelei. Joanna akarta, hogy gyerekük legyen, ő csupán beleegyezett mint házasságuk soron következő logikus lépésébe. Amikor Joanna, egy hónappal azután, hogy kivette a spirált, teherbe esett, ő meg volt döbbenve. Úgy érezte, semmi köze az egészhez – Joanna ötlete, Joanna gyereke, Joanna csodája.
Tudta, hogy úgy illene éreznie: köze van a feleségében lezajló kémiai változásokhoz. De őt nem annyira a Joanna testében keletkező új élet érdekelte, mint inkább az, ahogy megnövekedett hasa szeretkezés közben az ágyékának feszült. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet kövér nőkkel szeretkezni, megbámulta őket az utcán, elgondolkodott rajta, hogy a kövér nők gyakran kecses mozgása vajon kétségbeesett öncsalás-e, vagy annak a tudatnak a kivetülése, hogy leírhatatlan szexuális gyönyöröket képesek adni és kapni. Ted Kramer, aki ezelőtt még annyit sem engedett meg magának, hogy a hivatala közelében levő pornómozi előcsarnokában a képeket megbámulja, most azon kapta magát, hogy egy pornófilm költségvetésén töpreng. Ted és a kövér hölgy.
A hatodik hónapban Joannának erős folyása volt. Orvosa, dr. Anthony Fisk, akit a Vogue a nyugati világ legsikeresebb ifjú nőgyógyászának kiáltott ki, a következőt írta elő: "Maradjon ágyban, és tegye be a dugót." Ted és Joanna sokáig törte a fejét az előírás pontos orvosi értelmén. Végül Ted egyik éjjel, közösülés előtt feltárcsázta dr. Fisket, akit nagyon felbosszantott a sürgősnek korántsem mondható hívás. Semmi kedve sem volt szemantikáról vitatkozni egy férfival. Tanácsát orvosilag a következőképpen kell érteni, mondta: "Joanna maradjon a fenekén, maga meg ne izélgesse tovább." Ted kijelentette, hogy új nőgyógyászt kéne keresniük, Joanna azonban megmakacsolta magát, úgyhogy végül kihúzódtak szépen az ágy két szélére, és Joanna ott is töltötte a hátralevő három hónap java részét, sikeresen elérve így a terhesség végső szakaszát.
Joanna ez idő alatt nem mutatott különösebb érdeklődést a pótszeretkezés-fajták iránt, pedig Ted még egy szakkönyvből is idézett neki, amely a különböző közösülésvariációkat szentesítette. "A combok közti, behatolás nélküli közösülés megfelelő ideiglenes megoldás lehet."
Egyik este, miután Joanna elaludt, Ted megpróbált onanizálni a fürdőszobában, egy kövér nőre gondolva, akit aznap látott a metrón. Orgazmus előtt gyorsan átváltott Joannára, mert nem akarta megcsalni. Ennek ellenére szégyellte magát, és azzal igyekezett semlegesíteni vágyait, hogy fejest ugrott az egyre gyarapodó otthoni teendőkbe: a ruhák, derékaljak, kiságyak, mózeskosarak, éjjelilámpák, gyerekkocsik és keresztnevek kérdésébe.
Joanna figyelme azonban sokkal inkább kiterjedt az olyan részletekre, hogy például mi lenne jobb a babának, milyen etetőszék, és Ted az anyaság természetes velejárójának tartotta, hogy eddig semmi idevágó tapasztalatokkal nem rendelkező felesége ilyen hamar elsajátította a szakma zsargonját. Neki magának fogalma sem volt róla, mi az a "rugdalódzó" – talán a kisbaba? – vagy hogy mi a különbség a "rugdalódzó" meg a "tipegő" között.
Az üzletnek, ahol Joanna a kismamaruháit vásárolta, az volt a neve, hogy Lady Madonna; illik is hozzá, gondolta Ted, mert Joanna mintapéldánya volt a szép terhes nőnek. Ragyogó bőr, csillogó szem – tiszta, érintetlen madonna, hála a bölcs dr. Fisknek. Joannának majdhogynem profi külseje volt: százhatvan centi magas, ahhoz, hogy manökennek nézzék, túl vékony, inkább talán színésznő, gyönyörű, karcsú asszony, hosszú fekete haj, elegáns vékony orr, nagy barna szem, a melle nagy a testalkatához képest. "A legszebb lány a piacon", ahogy Ted szokta mondani. A maga külsejével már nem volt ilyen elégedett. Tűrhetően jóképű volt, százhetvennyolc centi, világosbarna hajú, barna szemű, az orra mindig is idegesítette, hosszúnak tartotta, meg a haja is, mert már kezdett ritkulni. Önbizalmának ékes tanújele, hogy akkor érezte magát a legvonzóbbnak, ha Joannával karon fogva sétált. Remélte, hogy a gyereke szerencsésebb lesz, és nem fog hasonlítani rá.
Aggályos gondoskodással vette körül feleségét a terhesség alatt, éjnek évadján sertésbordáért, fagylaltért szaladt volna, de Joannának nem voltak ilyen szeszélyei, úgyhogy a legtöbbször virágot hozott helyette, amit pedig ezelőtt romantikus ostobaságnak tartott volna.
Hetedik hónapos létére Joanna nyugodtan aludt. Ted éjszakái nehezebbek voltak, többnyire az alvás és az ébrenlét határán vergődött, valami – maga sem tudta, hogy mi – zavarta, nyugtalanította.

Tíz házaspárt gyűjtöttek össze egy Greenwich Village-i épületben. A védőnő azt ígérte, hogy az asszonyok uralkodni tudnak majd a testükön; bejelentését mindenki komolyan nyugtázta, mintha bizony nem is tíz dagadó hasú nő lett volna jelen s mintha némelyiknek nem esett volna máris nehezére a járás meg az uralkodás a testén. A férfiak pedig ígéretet kaptak, hogy aktív részt vállalhatnak majd gyermekük világra hozásában. A védőnő lelkes volt és fiatal, testhez álló trikót viselt, és ő volt az egyetlen lapos hasú nő a gyülekezetben, úgyhogy amikor Ted a méhlepényről szóló vita kellős közepén egyszer csak megkívánta a lapos hasával együtt, ebben annak a jelét látta, hogy a kövér hölgyek iránti szexuális aberrációja megszűnt. A vonzó hasú hölgy ekkor Ted számára egészen megrázó élménysorozatot iktatott be a dolgok menetébe. Színes diákat vetített egy vászonra, amelyek sosem látott érzékletességgel ábrázolták a magzat fejlődését, majd pedig újszülöttekről, felébredő anyákról, büszkeségtől sugárzó apákról következtek felvételek. Ettől fogva kezdett igazi babára számítani, nem olyanra, akit könyvek írnak le, aki a felesége hasában van, hanem olyanra, aki él, lélegzik.
Másnap délben, ahogy a 42. utcai könyvtár lépcsőjén ülve fagylaltot eszegetett – előzőleg megérdeklődte, mibe kerül az újszülöttet bejelentő hirdetés a Lord és Taylornál, továbbá hogy mibe kerül egy kiságy a Saksban –, hirtelen rájött, hogy mi zavarja folyton. A félelem. Félt. Rettenetesen félt, hogy Joanna meg fog halni. Rettenetesen félt, hogy a baba meg fog halni. Rettenetesen félt, hogy Joanna is és a baba is meg fog halni. Félt, hogy nekik nem lesz semmi bajuk, ő viszont később meg fog halni. Félt, hogy el tudja-e tartani a gyereket. Félt, hogy majd a karjába kell vennie, félt, hogy le fogja ejteni. Félt, hogy vakon, torzán, bénán, fél karral, fél lábbal, kevesebb ujjal, foltos bőrrel fog a világra jönni. Félt, hogy nem ért majd hozzá, félt, hogy nem lesz belőle jó apa. Joannának nem beszélt erről.

Úgy próbálta leküzdeni a félelmét, hogy nem gondolt rá. Mindenható leszek, mint Isten, mondogatta magában, mindent el fogok intézni, semmit sem hagyok a véletlenre. Én leszek a legtehetségesebb, legjobban informált szülőapa a világon. A hetenként tartott előadásokon feszülten figyelt minden szóra. Röntgenszeme, akár a Szuperméné, behatolt Joanna hasába, és pontosan fel tudta mérni a baba helyzetét. Amikor a kilencedik hónapban Joanna egyre több kényelmetlenségnek lett kitéve, nagyon segítőkésznek bizonyult. Ragaszkodott hozzá, hogy mindennap elvégezzék a szükséges légzésgyakorlatokat. Ő volt a minden leendő apák gyöngye. 
A természetes szülést előkészítő kurzus végén az egyik közeli iskolában bemutattak nekik egy filmet egy természetes szülésről. A nézőközönségben mindenféle leendő apa és mindenféle formájú várandós asszony akadt. Ted rokonságot érzett velük, ismeretlen emberekre mosolygott rá. A film véget ért. A kurzus befejeződött. Ted Kramer készen állt a szülésre.

– Nagyon ki fog ábrándítani, ha nem sikerül?
– Micsoda?
– Beszéltem egy nővel, akit el kellett altatni. Nagyon szegyeiké, hogy nem volt képes ébren fogadni a babát.
– Olyan nincs, hogy ne sikerüljön, megmondták. Ne aggódj, szívem. Addig csinálod, ameddig bírod.
– Jó.
Csak meg ne halj, Joanna. Azt nem tudnám elviselni – de ezt fennhangon nem mondhatta. Nem akarta megijeszteni, és a maga félelmét sem akarta felszínre engedni.

A telefonhívás az irodájában érte, az íróasztalánál – így is volt megtervezve, taxival tíz perc az út hazáig, semmi vész. De már az elején rosszul indult minden. Nem számított rá, hogy Joanna vajúdása ilyen hamar és ilyen hevesen megindul, mire hazaért, felesége már a padlón fetrengett.
– Úristen... Jaj, Ted...
– Úristen...
Minden kiment a fejéből, amit tanult, látva az asszony mérhetetlen kínját. Karjában tartotta, amíg a görcs el nem múlt. Aztán fogta a táskát, amely már napok óta be volt pakolva – a taxi odakinn várta –, és máris úton voltak a kórházba.
– Nem bírom.
– Minden rendben lesz, szívem. Lélegezz.
– Nem.
– Menni fog. Lélegezz, jó? – És Joanna végre megpróbálkozott a ritmikus légzéssel, amely arra volt jó, hogy elterelje a figyelmét a fájdalomról.
– Elmúlt.
– Drágám, legközelebb le kell gyűrnöd. Emlékszel, ugye? Le kell gyűrnöd.
– Talán jobb lenne, ha elaltatnának. A 79. utca és a Park Avenue sarkán forgalmi dugóba kerültek.
– Hé, csináljon már valamit! – ordított rá Ted a sofőrre.
– Mit csináljak, uram? Ted kiugrott a taxiból.
– Félre! Egy asszony vajúdik. Félre innen!
Belerohant a forgalom sűrűjébe, néhány autót megállított, másokat másfelé terelt: mint valami újsütetű, félbolond közlekedési rendőr. Vigye innen azt a rohadt furgont! Táguljanak már! A sokat látott, kérges szívű New York-i úrvezetők döbbenten bámulták ezt a dühöngő őrültet, és engedelmeskedtek. Nagyszerű pillanat volt: hősnek érezte magát, aki kimenti várandós feleségét a New York-i forgalomból. Repültek a kórházba, a sofőr ráhasalt a dudára. – Meg ne álljon a pirosnak, minden bírságot fizetek! – mondta Ted.
A hősi pillanat elmúlt, nem is volt több, csak egy pillanat. A kórházba érve Joannát azonnal felvitték, és ő egyedül maradt a várószobában: a tegnap hőse. Most már ők voltak az urak, elvették tőle Joannát, és leborotválták.
– Ez nem járja mondta a betegfogadó nővérnek. – Szüksége van rám, mellette kell lennem.
– Le fognak szólni magáért.
– Mikor?
– Körülbelül húsz perc az egész, Mr. Kramer.
– Ezek a percek nagyon fontosak.
– Igen, tudjuk.
Rajta kívül egy harmincas, kövér férfi volt még a betegfogadó szobában: olyan kényelmesen terpeszkedett a széken, mint aki televíziót néz.
– Az első, igaz? – kérdezte.
– Mi az, hogy az első? – förmedt rá Ted. – Mi az, hogy az első?
– Azért be ne kapjon, édesapám.
– Bocsánat. I-igen, az első. – És Ted megmosolyogta magát.
– Nekem a harmadik.
– Ez a várakozás. Amikor a legközelebb érzi magához az ember, fogják és elviszik.
– Hamar megmegy.
– De nekem ott kellene lennem. Mi a természetes szülést választottuk.
– Aha.
– Maguk nem?
– Már megbocsásson, de ez egy baromság. Altassák el, fájdalom nuku, és máris kész a baba.
– De hát az olyan primitív.
– Nafene.
– Maga nem szeretne ott lenni?
– Ott leszek én. Majd egy pár nap múlva. Éjjel. Ott leszek én, ne féljen.
Többet nemigen tudtak mondani egymásnak; igaza tudatában Ted tovább idegeskedett, a férfi tovább lustálkodott. A betegfogadó nővér közölte Teddel, hogy felmehet, és Ted fel is ment a szülőemeletre, ahol Joanna elvileg az ő segítségére várt. Útközben még egyszer átgondolta a teendőket: megállapítani, milyen időközönként jönnek a görcsök, légzésben segíteni, figyelmét lekötni, homlokát megtörölgetni, száját megnedvesíteni. Menni fog. Arra sem lesz ideje, hogy megijedjen.
Joanna görcsökben fetrengett az ágyon, amint belépett, és ekkor hangzott el a "Menj a francba!" – amikor a szabályos, ritmikus légzésre akarta rábeszélni. Az asszony a szomszéd ágyon spanyolul visítozott. A nővér félrelökte. A tanfolyamon erről nem volt szó.
Végül megérkezett a magas, dús szőke hajú dr. Fisk Tednek csak annyit mondott: – Várjon a folyosón. – Néhány perc múlva a nővér intett, hogy visszajöhet, dr. Fisk pedig biccentett és kiment.
– Most már nem tart sokáig – mondta a nővér. – A következő görcsnél nyomni fog.
– Hogy érzed magad, szívem? – kérdezte Ted.
– Pocsékul.
Megjött a görcs, Ted biztatni kezdte, hogy nyomjon, és szörnyűséges görcsök és nyomások sorozata után egyszer csak látta, hogy megjelenik egy fekete folt, a szülési folyamat betetőzése, gyermekének első jele. Semmit sem tudott tenni, meg volt bénulva.
– Mr. Kramer? – Visszajött dr. Fisk. – Most pedig megyünk és megszüljük a babát.
Ted megcsókolta Joannát, Joanna kényszeredetten rámosolygott, azután Ted átment dr. Fiskkel egy másik szobába.
Tegye pontosan azt, amit én, Mr. Kramer.
Ted tehát doktor bácsit játszott. Bemosakodott, magára vett egy kék köpenyt. S amint ott állt orvosi köpenyben s a tükröt nézve próbálta megfejteni a talányt és rájött, mennyire nem tőle függ az egész, újra elöntötte a félelem, amelyről eddig megpróbált megfeledkezni.
– Nincs semmi baj?
– Nem, nincs.
– Nem fog nekem elájulni odabenn?
– Nem.
– Tudja, amikor bevezettük, hogy az apák is jelen lehetnek a szülőszobában, valaki előállt egy elmélettel. Azt mondta, hogy lesznek férfiak, akik, miután szülés közben látták a feleségüket, ideiglenesen impotenssé válnak.
– Hm.
– Vagy a szülési folyamat látványa bénítja meg őket, mondta az illető, vagy az, hogy lelkifurdalást éreznek a feleségük fájdalma miatt. Mármint azért, hogy mit műveltek a micsodájukkal...
Dr. Fisknek sajátságos beöltözőstílusa volt.
– Bizonyítékunk persze nincs rá, hogy az elmélet megállja a helyét, de azért elgondolkodtató, nem igaz?
– Hát nem is tudom.
– Gyerünk, Mr. Kramer. Ne ájuljon el... és ne legyen impotens – mondta dr. Fisk nevetve, de Ted nemigen tudta értékelni az ugratást: merő feszültség volt az arca.
Beléptek a szülőszobába, ahol Joanna feküdt méltatlan pózban, várva a nagy élményt. Mintha valami bizarr áldozati szertartáshoz készítették volna elő – lepedő lógott le a hasáig, lába kengyelben, a szoba teli emberekkel: orvosok, nővérek meg három ápolónőtanonc, akik azért jöttek, hogy Joanna felfüggesztett lábait bámulják.
– Oké, Joanna, csak akkor nyomjon, ha szólok, aztán álljon meg – mondta a doktor. Ezt otthon is gyakorolták; így tanulták a tanfolyamon. Ted megnyugodott egy percre – végre valami, ami ismerős.
– Mr. Kramer, maga maradjon Joanna mellett. Ezen figyelheti. – Az asztal fölötti tükörre mutatott.
– Most! Nyomjon! Nyomjon! – kiáltotta a doktor, és felgyorsultak az események Joanna felsikoltott az egymást követő fájdalomhullámokra, mélyeket lélegezve próbált pihenni közben, aztán tovább nyomott, Ted átölelve tartotta, és Joanna nyomta, nyomta kifelé. – Koncentrálj, szívem! – mondta Ted, mert így tanulta, tartotta Joannát, és Joanna nyomta és nyomta, és végül kinn volt a baba, és sírt, és Joanna is sírt, Ted Joanna homlokát, szemét, könnyeit csókolta, és a többiek, hát mégse hideg szemlélők, sugárzott az arcuk, még a csodadoktor is mosolygott, ünnepi volt a hangulat, a babát megmérték, és Ted Kramer William Kramer fölé hajolva gondosan megszámlálta a végtagjait és az ujjait, és megkönnyebbülve konstatálta, hogy nem torzszülött.
A pihenőszobában halkan beszélgettek – a részletek: kiket kell okvetlenül felhívni, milyen teendők várnak Tedre –, azután Joanna aludni akart.
– Csodálatos voltál, Joanna.
– Hát, sikerült. De a következőt postán kérem.
– Szeretlek.
– Én is szeretlek.
Ted felment a csecsemőszobába, hogy még egyszer megnézze a babát, egy keménypapír dobozban feküdt. Aludt, és akkora volt, mint egy mákszem.
– Jó éjszakát, kisöreg – mondta fennhangon, hogy valóságosabbnak érezze. – Én vagyok az apukád.
Lement a földszintre, elintézte a telefonokat, és azután napokon át – kivéve a látogatásokat, amikor a baba valóságosan is jelen volt – egyre maga előtt látta azt a mákszemnyi kis arcot, és mélyen meg volt hatva.
Nem volt ugyan egyenrangú segítőtárs, ahogy a kurzuson ígérték, de a forgalmi dugó leküzdése, az azért valami volt, és az a másik pillanat is amikor Joannát tartotta, úgyszólván a kezében tartotta a szülés pillanatában.
Később, amikor minden megváltozott, és ő azon töprengett, voltak-e valaha is közel egymáshoz, eszébe juttatta Joannának ezt a pillanatot.
– Egyáltalán nem emlékszem rá, hogy ott lettél volna – mondta Joanna.

Második fejezet

Fire Islanden ismerkedtek meg, ahol Tednek felerésze volt egy magányosok nyaralójában, tehát minden második hétvégét tölthette ott, Joannának pedig negyedrésze egy másikban, tehát minden negyedik hétvégén mehetett ki – ez a sovány kis számtani lehetőség hozta össze, hogy az egyik "közös" hétvégén, szombaton a három nyilvános koktélparti közül mindketten ugyanarra tévedtek be.
Három férfi vette körül Joannát a zsúfolt verandán. Ted addig nézte, míg a tekintetük összeakadt – mint ahogy Joannáé egy tucat másik férfiéval is összeakadt, akik szintén lehetőségre vadásztak. Ted akkoriban egy amagansetti magányosok nyaralója és a Fire Island-i közt ingázott, úgy gondolva, hogy a két magányostelep adta lehetőségeket egymáshoz csapva előbb-utóbb csak találkozik a nagy Ő-vel, vagy legalábbis Valakivel. Elsajátította az utcai lesipuskás tengerparti változatának minden fortélyát: pontosan tudta, hová kell állnia, mit kell csinálnia, hogy megismerkedhessen azzal a szép lánnyal, akit három férfi vesz körül és aki szemlátomást máris távozni készül az egyikkel.
Amikor rájött, hogy a pasassal valamikor együtt röplabdázott, leballagott a ház elé, és nekidőlt a verandakorlátnak. Megállította, beszélgetni kezdett vele, és a pasas, mivel nem akart neveletlennek látszani, kénytelen volt bemutatni Tednek a barátnőjét. Joanna volt az tehát most már ismerték egymást a verandáról.
Másnap nem találkozott vele a parton, de úgy saccolta, hogy este biztosan a három legzsúfoltabb komp egyikével akar távozni a szigetről, ezért letelepedett a mólóra, és megjátszotta a gondtalan víkendezőt, aki nem tud betelni a napnyugtával. A lány a második járathoz állt sorba. Nem férfival volt, hanem csak két barátnőjével. A két barátnő csinos volt biztosan tetszeni fognak a minibuszos Larrynek. Larry Ted barátja volt, nemrég vált el, és a vagyonmegosztásból csak az öreg minibusz jutott neki. Arra használta, hogy egy-egy hétvége után valamivel megjutalmazza a nőket: hazafuvarozta őket a városba. Több nyaralóra való nő elfért benne, és Larry néha úgy festett a volán mögött, mint aki stewardesseket szállít be a repülőtérről.
– Hahó, Joanna. Ted vagyok. Emlékszik? Megvan már a jegye?
– Maga is ezzel jön?
– A barátomat várom. Megyek is, megkeresem. Visszaballagott a móló elejére, aztán, amikor már nem láthatták, rohanni kezdett, fel a házba.
– Szép nők a láthatáron, Larry! – kiabálta, és lecipelte Larryt a mólóhoz.
Útban a város felé Joanna egyik barátnője feltette az obligát kérdést. "Maga mit csinál?" Tednek ezen a nyáron nem sok szerencséje volt a válasszal. A nőknek, akikkel megismerkedett, megvolt a maguk külön osztályozási rendszere; az orvosok tíz pontot kaptak, a jogászok és tőzsdeügynökök kilencet, a reklámipariak hetet, a divattervezők hármat, hacsak saját üzletük nem volt, mert akkor nyolcat, a tanárok négyet, a többi meg azt, hogy "Az micsoda?" – ezeknek be kellett érniük kettővel, és bizony gyakran közéjük tartozott Ted is. Ha a magyarázat után sem értették pontosan, hogy "az micsoda", örülhetett, ha egy pontja maradt.
– Helyügynök vagyok.
– Kinél? – kérdezte Joanna. Nem kellett neki megmagyarázni: ebből még öt pont is lehet.
– A Leisure magazinoknál. Szabadidőben utazom.
– Ó, isteni.
– Ismeri őket?
– A J. Walternél dolgozom.
Szóval egy reklámcégnél dolgozik, jó is meg rossz is, gondolta Ted. Egy területen működnek. De legalább nem egy vérszegény könyvtároskisasszony Queensben.
Joanna Stern bostoni bölcsészdiplomával a zsebében jött New Yorkba, de hamar felfedezte, hogy ennek a városnak nem a bölcsészdiploma a kulcsa. El kellett végeznie egy titkárnői tanfolyamot, hogy titkárnőként dolgozhasson, "isteninek" hirdetett állások tucatjába kóstolt bele, egyik fárasztó volt, a másik kevésbe, végül kikötött a J. Walter Thompson-cégnél mint a hirdetési osztály titkárságának vezetője.
Huszonnégy évesen bérelt először önálló lakást. A munkahelyén viszonya lett egy nős férfival, és a szobatársa egyre több problémát jelentett. A viszony mindössze három hónapig tartott, és azzal ért véget, hogy a férfi egyszer berúgott, lehányta a szőnyegét, majd hazavonatozott a feleségéhez Port Washingtonba.
Joanna minden karácsonykor hazament Lexingtonba, Massachusetts államba, és ilyenkor kedvező beszámolót terjeszthetett elő: "Járok valakivel, és jól megvagyok a munkahelyemen". Apjának virágzó gyógyszertára volt a városban, anyja odahaza dolgozott. Joanna volt az egyetlen gyermek, a szemük fénye, a család kedvenc nagynénije, kedvenc unokahúga. Ha Európában akarta tölteni a nyarat, ott töltötte, ha új ruhát akart, megvehette, és, ahogy az anyja szokta mondani, "soha semmi baj nem volt vele".
Néha-néha átfutotta az apróhirdetéseket, de inkább csak azért, hogy lássa, mi mindent csinálhatna még. Százhetvenöt dollárt keresett hetente, a munkáját tulajdonképpen érdekesnek is tarthatta, nem akart mindenáron változást. Pontosan az volt a helyzet, ahogy a szüleinek lefestette: "Járok valakivel, és jól megvagyok a munkahelyemen". Életében egyre megszokottabbak lettek az események, noha Bilit, a jelenlegi nős férfit bármikor fel lehetett cserélni Walttal, a tavalyival, a nőtlenek közül pedig a Walt és Jeff közé eső Stant lehetett felcserélni a Jeff és Don közé eső Michaellel. Harmincéves korára, gondolta, a jelenlegi sebességet véve alapul, több mint két tucat férfit tudhat maga mögött, ami egy kicsit azért soknak hangzott. Kezdte egy kicsit olcsónak és elhasználtnak érezni magát. Közölte Bill-lel, a jelenlegivel, hogy a víkendek unalmasak nélküle, és heccből hozzátette, hogy mért nem hívja meg egyszer stamfordi otthonába. Mivel ez nyilvánvalóan lehetetlen volt, a legokosabbat tették, amit tehettek – szakítottak.
Ted nem esett senkik közé sem. Őt függőben tartotta valahol Fire Island és Amagansett fölött. Ted egyébként úgy érte el harmincas éveinek innenső felét, hogy ki-be járkált a nők életében, mint ahogy ők is az övében. Üzletszervezésből diplomázott a New York-i egyetemen, ami tulajdonképpen mindenre képesítette vagy semmire sem. Beállt ügynökgyakornoknak egy kis elektronikai céghez, utána elvitte féléves tartalékos-kiképzésre a hadsereg, majd egy évet dolgozott mint pótalkatrészügynök. A családi üzlettel semmi kedve sem volt megpróbálkozni. Apja egy kis falatozó tulajdonosa volt, és évek óta panaszkodott: "Nyakig gázolok a csirkesalátában meg a hulladékban". Ehhez Tednek sem fűlt a foga. Egyszer aztán egy idősebb nő, vén csataló az állásközvetítés terén, adott neki egy nagyon fontos tanácsot.
– Az a maga baja, hogy árut akar eladni. Ahhoz nem elég rámenős.
– Hogy tetszik érteni? – kérdezte ijedten Ted.
– Magának esze van. Tudna eladni, csakhogy nem árut. Magának ötleteket kéne árulni.
Néhány hét múlva be is tette egy olyan állásba, ahol ötleteket kellett árulni: egy férfimagazin-hálózat reklámhelyügynöke lett. A helyügynöknek értenie kell a demográfiai kérdésekhez, ismernie kell a piacot, felmérési táblázatokkal kell foglalkoznia. Vagyis észre van szüksége, és Ted Kramer, aki inkább okos volt, mint rámenős, megtalálta a hivatását.
Végül, a nyár végén, az első randevújukra is sor került, egy East Side-i vendéglőben vacsoráztak, és a magányosok mértékével mérve kellemes estét töltöttek el együtt. Most már rajta voltak az eredményjelző táblán. A sziget után találkoztak a városban is. Egy tőzsdeügynök, egy reklámszövegíró és egy építész volt még Ted előtt: mintha csak kenyérért állt volna sorban. A tőzsdeügynököt túl sokat foglalkoztatta a tőzsde, a reklámszövegíró túl sok kábítószert szívott, az építész túlságosan sokat fecsegett más nőkről, úgyhogy Ted és Joanna egyszer csak azt vette észre, hogy már másodszor randevúznak. És ezen a magányosok hadszínterén, ahol minden, ami különleges, sokat számít, Ted ekkor egy aránylag okos húzáshoz folyamodott. Ugyanabba a vendéglőbe vitte Joannát, ahol az előző alkalommal voltak, mondván: "Ez a múltkor is bejött". Két magányos ember közös keserve: Joanna úgy látta, a helyzet elviselhető mértékben mulattatja Tedet, nem veszi annyira félvállról, mint Vince, a művészeti vezető, aki sokat ácsorgott az asztala körül, és még azt is közölte vele, hogy biszex, és nem is hajt rá annyira, mint Bob, a főszerkesztő, aki szintén sokat ácsorgott az asztala körül, és "éppen válófélben volt", de Joanna ezt a műsort már Walttól és Billtől ismerte.
– Tudod, amikor azt hiszem, hogy egy nő tetszik nekem... – mondta Ted.
– Amikor azt hiszed?
– Kapcsolatunk még gyerekcipőben jár. Szóval ilyenkor megkérem, hogy töltsön velem egy hétvégét Montaukban.
– Nem gondolod, hogy túl korai még ez?
– Csodás őszi hétvégét tölthetnénk együtt, ráadásul az is kiderülhet, hogy semmi mondanivalónk egymásnak.
– De az is lehet, hogy esni fog, és az égen kívül semmi se derül ki.
– Gondold csak el, mennyi időt takaríthatnánk meg. És én ráadásul mennyi pénzt.
– Erre még visszatérünk.
Néhány újabb közös este után Ted megint feltette a kérdést, Joanna beleegyezett, Ted kocsit bérelt, és kivettek egy motelszobát Montaukban. Az idő szép volt, a mondanivaló nem fogyott ki, és a tengerparton közös pokrócba burkolózva elárulták egymásnak, hogy belefáradtak a magányos életbe. Ezzel a közös titokkal bújtak be az ágyba.
Tehát végül is nem arról volt szó, hogy Joanna Stern a sok férfi közül Ted Kramert szemelte ki férjnek. Ted annyiban volt fontos a számára, hogy többé-kevésbé felcserélhető férfiak egy bizonyos csoportjából akkor éppen őt választotta ki arra, hogy gyakrabban találkozzon vele, mint a többivel. Annak a világnak a normái szerint, amelyben éltek, ez azt jelentette, hogy előbb-utóbb le fog feküdni vele, a maga normái szerint pedig azt, hogy ez alatt az idő alatt mással nem fog lefeküdni. Ted tehát semmiben sem különbözött az előzőktől, akik egy időre kulcsfontosságúak lettek számára. Csak éppen kiderült, hogy mivel Joannának elege volt a társtalan életből – Ted után nem következik senki.

Egyre hosszabb időszakokat töltöttek egymás lakásán, átmeneti megoldásként, ami kevesebb volt, mint ha együtt élnek, és több, mint ha csak "járnak" egymással. Ted úgy érezte, hogy megütötte a főnyereményt: ez az egyéniség, ez az ember – aki egy területen dolgozik vele, ismeri az ő munkáját, ismeri a magányos életet, azonkívül kivételesen szép, nyaralóverandák és vasárnapi koktélpartik sztárja – az ő szíve hölgye.
Közeledett a nyár, a kritikus időszak. Joanna szinte érezte, hogy bizsereg a nős igazgatók ágyéka, akik miközben a váltás fehérneműt, a feleséget meg a gyerekeket berakták a minibuszba, azon törték a fejüket, miképpen melegedhetnének össze az irodistalányokkal. Tedet a hivatalban felkérték, hogy közölje, mikor akarja kivenni a szabadságát.
– Kapcsolatunk nagy horderejű döntéshez érkezett – mondta Ted, és Joanna egy pillanatra megrémült: csak nem az egyszer s mindenkori véglegesítésre gondol? Mert arra ő még korántsem volt felkészülve.
– Hamarosan kiveszek két hét szabadságot. Nem akarod velem tölteni?
– Oké. Miért ne?
– Larry épp egy nyaralóhoz toboroz embereket. Beszállhatnánk egy szobával. Először is most ott tölthetnénk ezt a két hetet, azonkívül minden egyes hétvégét.
– Nem lenne rossz.
– Fejenként négyszáz dollár az egész.
– Te egy született alkusz vagy.
– Szerintem isteni lenne.
– Szerintem is. Benne vagyok. De csak azért, mert most már tudom, hogy nem horkolsz.
Amikor Mel, a gazdasági igazgató – feleség Vermontban – odaállt az asztala elé és megkérdezte: "Mit fog csinálni a nyáron, és kivel csinálja?", Joanna azt felelte, hogy: "Van egy házunk a barátommal Fire Islanden". Ekkor hivatkozott Tedre mint "a barátjára" első ízben, és ez örömet szerzett neki, kivált mert Mel egy csalódott "Ó!"-val sürgősen visszavonult, és attól fogva máshol bizseregtette az ágyékát.
Különleges érzés volt olyan helyen nyaralni, ahol még mindig annyi ember kószált magányosan, és ahol valamikor ők is társra vadásztak. Amikor azt hallották, hogy egy magányos-koktélpartin – vélhetőleg a sok-sok felgyülemlett társadalmi agresszivitás súlya alatt – leszakadt a veranda, örültek, hogy nem voltak ott, hogy éppen Sara Lee-féle süteményt ettek otthon. A részeg vagy csak magányos képpel a sétányokon csellengő társtalanok láttán, akik mind-mind egy bulira, egy beszélgetésre, egy telefonszámra vágytak, vagy reményvesztve várták a vasárnap esti kompot, a legutolsó lehetőséget, hogy talán bizony öt perc alatt megtalálják azt, amit egész hétvégén nem találtak – ezeknek az embereknek a láttán hálát éreztek, hogy ők vannak egymásnak.
Mindig lázasan, izgatottan szeretkeztek, s hogy lopva kellett csinálniuk, mert sose tudhatták, egyedül vannak-e a házban, csak még inkább megborsozta-fűszerezte az élvezetet. De a legcsodálatosabb az egészben az volt, hogy tudták: hiába lesz vége a nyárnak, ők akkor is együtt maradhatnak, ha akarnak.
– Joanna, gyere hozzám feleségül. Kérlek. Ezt még sose mondtam senkinek. Hozzám jössz?
– Igen. Jajistenem, igen.
Igazi szeretettel, igazi érzéssel ölelték meg egymást, de emögött ott volt a hála is, hogy bebizonyították maguknak: egészségesek és teljes értékűek, s hogy nem kell többet a sétányokon csellengeni, itallal a kézben, nem kell többet várni.

Úgy érezték, már legalább két órája bőmből egyfolytában.
– Az óra szerint még csak negyvennyolc perce – mondta Ted.
– Csak.
Ki voltak készülve. Ringatták, paskolták, emelgették, járkáltak vele, letették, felvették, fütyültek rá, énekeltek neki, de a baba nem hagyta abba a sírást.
Valamelyikünknek aludnia is kellene – mondta Ted. Én máris alszom.
Billy négyhónapos volt. De régen volt, hogy a nővér reggelenként Joanna karjába tette a babát, aki akkor egy éjjel se sírt, talán sohase sírt. Egyszer csak eljött a napja, hogy új babája lett, akinek annyi minden kell, aki annyit sír.
Amikor a baba megszületett, megrohanta őket a család, Joanna szülei Massachusettsből, Ted szülei Floridából – ugyanis akkorra már mindkét apa otthagyta az üzleti életet. Ted fivére és sógornője is megérkezett Chicagóból, a család a nyakukra telepedett, és elvárta, hogy étellel-itallal tömjék megállás nélkül.
– De jó, hogy nem a vendéglátóipart választottam – mondta Ted.
– Én viszont kész pincérnőnek érzem magam. Ha még egy rokon a nyakamra jön, hozom a számlát.
Amikor a nővér és a család eltávozott, a kimerültségen kívül semmijük se maradt odahaza. A kisbabával járó végenincs munkára és örökös fáradtságra nem voltak felkészülve.
– Olyan régen szeretkeztünk, hogy már azt se tudom, hova kéne tennem.
– Marha vicces.
– Bocs.
Eleinte Ted igyekezett a megfelelőképpen viselkedni új szerepében. Ez azt jelentette, hogy Joannával együtt ő is felkelt, ott volt mellette, amikor Billyt szoptatta, vagyis: időnként hárman bóbiskoltak éjnek évadján. Miután azonban több egymást követő nap kis híján elaludt a hivatalban, éjszakai szerepkörét álomittas motyogásra szűkítette le, amikor Joanna felkelt mellőle szoptatni.
Nyolchónapos korában a baba már többet aludt éjjel. Joanna nappali munkája azonban így sem csökkent – mosás, bevásárlás, etetés. Tudta, hogy repesve kéne hazavárnia Tedet esténként, hiszen a férje. Többnyire azonban azért várta, hogy segítsen valamiben – szortírozhatná a szennyest, felmoshatná a konyhát.
– Joanna, szívem, gyere már ide...
– Semmi kedvem szeretkezni. Külön szobát akarok. Bizonytalanul elnevették magukat, és utána nagyon gyorsan elaludtak.
Az ismerősöktől folyton azt hallották, hogy "később majd könnyebb lesz", és az is lett. Billy végigaludta az éjszakákat, életvidám, gyönyörű kisgyerek volt. Ted – ésszerű vagy szükségtelen – aggodalmai, hogy a baba rá fog ütni, megalapozatlannak bizonyultak, mert senki sem jelentette ki, hogy őrá hasonlít. Billynek pici orra volt, nagy barna szeme, egyenes szálú fekete haja, és gyönyörű volt.
Ahogy az életük megváltozott, a barátaik is kicserélődtek. A magányosok egy másik naprendszerhez tartoztak. Házasságkötésük után Ted átköltözött Joanna lakásába, a Keleti 70. utcába; a házban többnyire magányosok meg kábítószeresek laktak. Aztán odébb költöztek néhány sarokkal, egy családosok lakta házba, és a legjobb barátjuk Thelma és Charlie Spiegel lett néhány emelettel lejjebbről, a kislányuk, Kim három hónappal volt idősebb Billynél. Charlie fogorvos volt. Baráti körükhöz csapódott a Newsweek egyik helyügynöke, Marv is a feleségével, Lindával. Jeremyjük két hónappal volt idősebb Billynél. Elsőgyerekes szülők voltak, tehát vacsora közben lelkesen társalogtak a bélműködésről, a vécére szoktatásról, ki-ki elmesélte, hol tart az ő gyereke – feláll, jár, beszél, bilire kéredzkedik vagy a padlóra kakil, végehossza nem volt, mert ez mindnyájukat érdekelte. Ha valaki néha közbeszúrta, hogy "Hé, másról nem tudnátok beszélni?", a váltás akkor is minimális volt, a más pedig alig más – a gyereknevelés lehetőségei New Yorkban, állami vagy magániskola, és néha, ritkán: egy-egy könyv vagy film, ha ugyan volt idejük olvasni.
Amikor Billy Kramer másfél éves lett, az emberek megálltak az utcán, hogy megcsodálják a szép gyereket és szép édesanyját.
Ted fizetésemelést kapott, pusztán azért, mert most már családapa, gondolta, tagja a nagy klubnak. Rendszeresen kijárt a Giants-meccsekre Dannel, az ügyvéddel, akivel még az egyetemen barátkozott össze. Olvasta a politikai hetilapokat és a Wall Street Journal-t, mert az kellett a munkájához. Neki volt munkája. Joanna klubja mindössze néhány gyereksétáltató anyából meg elviselhetőbb dajkából állt, no és Thelmából, semmiképp sem volt tehát olyan sokszínű, mint Tedé, aki a hivatalban ötven centinél nagyobb teremtményekkel is összejöhetett, amely teremtmények ráadásul kerek mondatokban beszéltek. Az ő, Joanna világában nem volt senki, sem a gyereksétáltató anyák, sem a régi barátok, sem Ted, senki, akivel azt a piszkos kis titkot megoszthatta volna.
Előhozakodott vele, de meg se hallották.
– Szeretem a babát – mondta Thelmának. – De alapjában véve untat.
– Untat hát – mondta Thelma, és Joanna azt hitte, szövetségesre talált. – És mégis milyen izgalmas, nem?
Nem kapott fórumot sehol. A többi anya vagy nem ismerte be még magának sem, vagy türelmesebb volt nála. Egyszer az anyjának is szóvá tette telefonon.
– Nem untál sohasem?
– Ugyan, dehogy. Soha semmi baj nem volt veled.
Talán magában kéne keresnie a hibát? Egyik este, miután végighallgatta Ted hosszú beszámolóját valamelyik kollégájáról, akivel összeveszett, miután eldarálta, amit vártak tőle, "ne törődj vele, szívem", előhozakodott a maga bajával – nem arról van szó, hogy nem szereti Billyt, hiszen olyan vidám és olyan gyönyörű, csak hát annyira szürkék és egyformák a napjai.
– Unalmas anyának lenni, Ted. Csak éppen senki sem ismeri be.
– Hát ez már csak így van. Az első években legalábbis. Gyönyörű gyerek, nem igaz?
Ted sem akart hallani róla. Most ő fordult be, ő aludt el elsőnek.

Harmadik fejezet

Együtt élt a titkával. A helyzet egyre rosszabb lett. A nyár fénypontja az volt, amikor Billy a bilibe kakilt. – Ügyes vagy, Billy! – Joanna tapsolt, Ted is tapsolt, Billy is tapsolt. Biztatni kell a gyereket. "Kaki", mondta pár nap múlva csak úgy magától, és odament a bilihez, és amikor Ted hazatelefonált, hogy nagyszerű üzletet kötött, egészoldalas hirdetés egy teljes hónapon át, Joannának is volt újságolnivalója. – Azt mondta, hogy "Kaki", és odament, és egyedül csinálta. Ez se az ő diadala volt, nem az ő kakija.
Billy kétéves lett. Joanna anyja azt mondta volna rá, hogy soha semmi baj nincs vele. Néha önfejű volt és értetlen, de már alakult az egyénisége, lassan kinőtt abból a primitív korszakból, amikor ömlesztett sajtot tömködött a fülébe, mondhatni, civilizált lény lett, akit különösebb kockázat nélkül el lehetett vinni vasárnap egy kínai étterembe.
Joanna néha odaültette a televízió elé, és Billy pislogva nézte Frédit és Bénit, ha nem is igen értette. Anyjának így jutott néha egy-egy szabad óra.
Ted pályája felívelőben volt. A bizonytalan, tétova fiatalember harminckilenc éves korára tehetséges reklámszakemberré nőtte ki magát. Előző évben 24.000 dollár volt a fizetése, ami New Yorkban nem nagy pénz ugyan, de neki ennyije se volt még sohasem – és többre is számíthatott. Keményen dolgozott, hogy lépést tartson a szakma fejlődésével, és főnöke, a hirdetési igazgató csak úgy emlegette, hogy "a jobbkezem". Sohasem ugrott be egy-egy italra a kollégákkal, sohasem kezdett pajzán csevegésbe az irodistalányokkal. Családos ember volt. Szép feleség és szép gyerek várta odahaza.
A hét vége általában elviselhetőbb volt Joanna számára: ilyenkor együtt sétáltak a városban, vagy Ted elvállalta Billyt néhány órára, és ő elmehetett bevásárolni magának, vagy valami mást csinálni. Tedtől néha biztosan megkérdezik a munkahelyén, na, milyen érzés gyereket nevelni New Yorkban, Ted meg nyilván azt feleli, ó, rettentően érdekes, miközben ő, Joanna otthon kínlódva igyekszik elfoglalni magát valamivel, Billy garázst épít a padlón, "Naaa, mami játsszál velem!", igyekszik nem elbóbiskolni délután négykor, igyekszik nem tölteni ki a pohár bort este öt előtt.
Társadalmi életük abból állt, hogy gyakran vacsoráztak együtt a barátaikkal. Egy kicsit a nőmozgalom szele is megérintette őket, elvitatkoztak a szerepkérdésről, és egy darabig a férfiak testületileg kivonultak a konyhába mosogatni. Ted néha együtt ebédelt régi barátaival; Joanna a maga régi barátaival már nem jött össze. Az újak közé bevette Amyt, aki azelőtt tanárnő volt, a játszótéren ismerkedtek meg. A gyerekekről beszélgetett vele.

– Ted, én vissza akarok menni dolgozni.
– Micsoda?
– Így előbb-utóbb becsavarodok. Nem tölthetem minden időmet egy kétéves gyerekkel.
– Hát fogadj föl pótmamákat.
– Nekem többre van szükségem, mint egy-egy szabad délutánra.
– Joanna, szívem, a gyerek nem lehet meg az anyja nélkül.
– Linda is dolgozik. Reggel fölkel, elmegy. Ő él. Én meg itt maradok Billyvel, Jeremyvel és az ő Cleójukkal, aki alig várja, hogy kitegyem a lábam, mert már a déli folytatásos tévéjátékot szeretné nézni.
– Te nem nézed?
– Ne csinálj ebből viccet, kérlek.
– Na jó, és azon gondolkoztál már, hogy hol akarsz elhelyezkedni?
– Gondolom, a régi szakmámban.
– És aztán fizethetnénk a házvezetőnőt vagy a bejárónőt. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy munkába állj.
– Azt se lett volna szabad megengednünk, amit a gyereknevelés csinált belőlem.
– Miket nem mondasz! Elsőrangú mami vagy. Billy pedig csodálatos.
– Nem érdekel. Unom a hülye játékait meg a hülye építőkockáit. Te reggeltől estig felnőttekkel beszélgetsz, én meg garázst építek a padlón.
– Nagyon gyorsan felejtesz. A végén már magad is untad a munkádat, nem emlékszel?
– Hát akkor keresek valami mást.
– De mit? Hol fogsz te annyit kapni, hogy ne fizessünk rá?
– Csak találok valamit. Értek a reklámszakmához, vagy nem?
– Titkárnő voltál, Joanna. Semmi több.
– Nem igaz. Vezetője voltam a...
– Szöveg, Joanna. Titkárnő voltál, és kész.
– Aljas vagy, tudod?
– Sajnálom. Ez az igazság. Nem látom értelmét, hogy kockára tegyük egy kétéves gyerek nevelését csak azért, hogy te titkárnő lehess valami hivatalban. Az az idő már elmúlt.
– Igen?
– Nézd, később, amikor kilenctől háromig iskolában lesz, akkor vállalhatsz majd valami félállást.
– Köszönöm az engedélyt.
– Joanna, mi ez az egész?
– Kétévi unalom eredménye.
– Szeretném tudni, a többi anya mért boldogul.
– Nem mind boldogul. És van olyan is, aki dolgozik.
– Hát igen...
– Mi az, hogy hát igen?
– Majd gondolkodom rajta.
– Csak nehogy felmondjak a végén.
– Vicces, és én még arra gondoltam, hogy lehetne még egy gyerekünk.
– Igen?
– Azt mondják, ha sokáig halogatja az ember, egyre nehezebb lesz.
– Igen?
– Nézd, én csak...
– Nem akarok még egy gyereket, Ted.
– Pedig olyan csodálatos anya vagy. Olyan csodálatosak vagyunk mindhárman.
– Rágondolni sem bírok, hogy mindezt még egyszer végigcsináljam. Úristen! Szoptatni, pelenkázni megint!
– Pedig olyan jó lenne. Pótülést szerelnénk a biciklidre, és végigkerekeznénk a városon.
– Inkább bérelj egyet, jó?
Mindkettejük számára világos volt, hogy nem a pótülésre gondolt. Joanna felkereste új barátnőjét, Amyt. Kiöntötte előtte a lelkét – nem bírja tovább, unatkozik, kétségbe van esve. Rosszul választott. Amy szerette a gyerekeket, szeretett anya lenni, már előre élvezte, hogy visszamehet a gyerekek közé az iskolába, ha a gyerekei nagyobbak lesznek. Vagyis Ted álláspontját képviselte. Ha unatkozol, csak magadnak köszönheted, mondta csípősen, és Joanna úgy érezte, egyest kapott magaviseletből. Aztán az önelégült Amy egyszer csak előhozakodott a maga kis meglepetésével. Az ő oldalát is fúrta valami, valami, amiről nem beszélhetett senkivel. Amynek viszonya volt. Egy nős emberrel. A pszichiáterével. Joannának csak hajadon korában voltak viszonyai. És íme, egy asszony, egy feleség, aki bevallja neki, hogy viszonya van – ráadásul egy pszichiáterrel.
– Hát nem tilos ez nekik? – kérdezte Joanna, hogy zavarát elrejtse.
Öleléssel, puszi-puszival búcsúztak egymástól, most, hogy lelki társak, bizalmas barátnők lettek, de Joanna nem volt biztos benne, hogy azt kapta cserébe, amit várt. Egy viszony? Őrajta az se segítette. Sőt, inkább csak komplikálná a dolgot. De azért a gondolatot, hogy felfogadjon egy pótmamát Billy mellé és így legyen ideje viszonyt kezdeni, érdekesnek találta.

Ha Tedet megkérdik, bizonyára azt feleli, hogy ő szimpatizál a nőmozgalommal. Igyekezett "kivenni a részét", mielőtt hazaindult, felhívta Joannát, nincs-e szükség valamire a házban. De a háztartás továbbra is Joanna gondja volt. Ted segített Billy körül, megfürdette, hét végén vigyázott rá néhány órát. De intézni továbbra is Joanna intézett mindent – ruhák, diéta, betegségek, gyerekorvos, fejlődési szakaszok: mikor kell vécére szoktatni, mikor kapjon rendes ágyat. Ted volt az apu, de Joanna volt a mami. Ted segíteni akart. Úgy érezte, segítenie kell. És nem is tett többet: csak segített. A teher alapjában véve Joannáé volt.

A Billy-korú apróságok eleinte ugyanolyan zsiráfokat vonszoltak a játszótéren, később ugyanolyan játék motorbicikliket kaptak, aztán, hároméves korukban, mind ugyanúgy óvodába mentek. Ted föltette a kérdést: neki vajon nem sikerült-e évi 1400 dolláros óvoda nélkül is egészséges egyéniséggé válnia, és vajon nem rengeteg kidobott pénz-e ez csak azért, hogy egy hároméves gyerek ne otthon rajzolgasson? Joanna azonban tudta, hogy ha Billyt óvodába adják, mindennap lesz legalább néhány szabad órája. Minden gyereket óvodába adnak, mondta Joanna, és ha ők nem adják be Billyt, reménytelenül le fog maradni, el fogja veszíteni fejlődő verbális készségét, és sosem éri utol a többi gyereket. Ted kiállított egy csekket a Cicamica Óvoda részére.
Joannán persze ez se segített sokat. Néha ugyan Ted öltöztette fel Billyt reggel, és ő vitte be az óvodába, de délre Billy már megint otthon volt, és Joannának ilyenkor úgy tűnt, egy egész napi gyereknevelés áll előtte. A háromévesek mind ilyenek, mondta a többi anya, de őt ez kevéssé vigasztalta, ha arról volt szó, hogy Billy most nem háromszög, hanem négyzet alakúra akarja a mogyorókrémes kenyerét, nem az elefántos pohárba, hanem a bohócos csészébe kéri a tejét, nem jó a kopírozója, mert összegyűrődött, nem ízlik a hamburger, mert odaégett, a Randy sárga biciklijének nem is dudája van, hanem csengője, és egyáltalán: ha tíz perccel és húsz dollárral a bejárónő távozása után a padló ragadt a kidöntött almalétől. És Ted hiába panaszkodott, hogy micsoda drágaság van, hogy a cégnek nem megy valami jól, hogy a végén még a fizetését is csökkenthetik, neki legalább volt állása, bemehetett, megvitathatta a helyárakat, a népszerűségi mutatókat, és nem az volt az örökös gondja, hogy jaj, elfelejtettem, Billy, hát persze hogy Jiffyt kértél és nem Skippyt, nem, nem, ha a fene megesz, akkor se kapsz fagylaltot reggelire, pedig hát olyan aranyos volt, olyan szép, de a helyzeten ez se javított.
– Jövök már, jövök már! A fürdőszobában voltam! Mért nem tudod egyedül elővenni azt a nyomorult autót?
– Mami, ne kiabálj velem.
– Hagyod abba a bőgést azonnal?! – És Billy csak sírt tovább, Joanna meg a karjába kapta és vigasztalta, de őt nem vigasztalta senki.

Negyedik fejezet

Ha Hófehérkét kellett játszania az iskolai darabban, kiütést kapott. Ha második lett az iskolabál szépségversenyén, kiütést kapott. Amikor először randevúzott az egyetemista Philippel, kiütést kapott. A szüleire mindig számíthatott, ha új kasmírpulóverrel vagy új karkötővel akart startolni a kamaszlányok szüntelen örökrangadóján, vagy ha ki kellett egészíteni a lakbérét az első New York-i években. Mindig küldtek neki egy csekket. Amikor a harmadik viszonyát folytatta nős férfival, elgondolkodott rajta, hogy ez most már mindig így lesz, és kiütést kapott. Felhívta az anyját, akinek nem tetszett a hangja, küldött is neki egy huszonöt dolláros csekket, hogy vegyen rajta valami szépet. Az idegeskedéstől mindig kiütést kapott, alig győzte kenegetni magát.
Amikor először gépelt diktálásra, érezte, hogy rettenetesen viszket a bőre. Ki is jött rajta, akár a szúnyogcsípés, néhány napon belül mindig elmúlt ugyan, de már maga az is szörnyű volt, hogy újra megkapta. Mindenféle módon igyekezett kerülni a stresszt, íróasztalát rendben tartotta, vigyázott, hogy le ne maradjon semmiben, nehogy aztán kapkodnia kelljen. Nem voltak nagy ambíciói. Titkárnőnek lenni se rossz, ha érti a dolgát az ember. Nem akart karriert csinálni, nem akart állandó feszültségben élni s emiatt rengeteget zabálni, mint a reklámszövegrészleg vezetőnője, vagy egyfolytában idegesen pislogni, mint a piackutatás osztályvezetőnője. Nem akart kiütést kapni.

– Hát ez mi? – kérdezte Ted, amikor levetkőztek, hogy nekilássanak az egyre ritkább, talán heti egyszeri szeretkezésnek. Egy hároméves gyerek annyi gonddal jár. Állandóan fáradtak voltak.
– Semmi. Biztos sok gyümölcsöt ettem.
A tenisz megfelelő ellenszernek látszott. Néhány óra a pályán – és a kiütésnek nyoma sem volt. Néhány hét, és szenvedélyesen beleszeretett a teniszbe. Szülei még a gimnáziumban befizették egy tenisztanfolyamra, mint ahogy előtte a zongoraórákra és a tánciskolába is. Az egyetemen rendszeresen játszott, meg-meglepve fiúpartnereit, akik csodálkoztak, hogy át tudja ütni a labdát a háló fölött. New Yorkban már ritkábban adódott rá alkalma, legfeljebb néhány nyaralóhelyen, mielőtt Teddel megismerkedett, Teddel soha nem teniszezett. Tednek ott volt a biciklije, meg néha leugrott a szomszédos iskolaudvarra kosarazni egyet a srácokkal, utána lelkesen, zihálva jött haza, mert egy rövid időre sikerült visszaálmodnia bronxi gyerekkorát. Egyszer aztán Amy elejtette, hogy ő hébe-hóba teniszezik, közösen bérletet váltottak, és Joanna újra teniszezni kezdett a Central Parkban. Először hetente egyszer, óvodaidő alatt, aztán kétszer, aztán beiratkozott egy tenisztanfolyamra. Ha jól játszott, boldog volt, ha rossz passzban volt, elkeseredett, mielőtt kiment, újra és újra átgondolta az egyes ütések technikáját, éjjel az utolsó gondolatai eladott és megnyert poének körül forogtak, rendszeresen nézte a tévében a meccseket, játéka feljavult, és egyre-másra megverte Amy t. A tenisz segített neki átvészelni a tavaszt.
Ted fizetését a vállalat pénzügyi gondjaira hivatkozva tíz százalékkal csökkentették, és az évi szabadságát is leszorították egy hétre. Joanna kijelentette, hogy ha ezen a fülledt nyáron mindennap neki kell levinnie Billyt a kihalt játszótérre, ő napszúrást kap. Ted megértőnek mutatkozott: úgy döntöttek, valahogy összeszedik rá a pénzt, és benn hagyják Billyt az óvodában a nyárra is. Augusztusban szerény keretek közt vidéken töltik majd azt az egy hetet, Joannának azonban le kell mondania a teniszleckék luxusáról. Játszani azért rendszeresen játszott továbbra is, és mivel Billy délelőtt óvodában volt, naponta beszállt egy-egy páros mérkőzésre Amyhez és két másik óvodai anyukához. Lebarnult, csinos volt fehér teniszruhájában, kendőbe fogott hajával, Adidas sportszatyrával. Külseje után legalábbis kiegyensúlyozott, elégedett nőnek nézhette bárki.
Férfiak is megkérték, hogy játszhassanak vele, szívesen engedtek a színvonalukból, hogy kapcsolatba kerüljenek ezzel a csinos, átlagon felül jól teniszező lánnyal. Joanna egyre többször elképzelte, hogy egy kellemes szett után felmegy a jóképű Luis, Eric vagy Cal lakására, azon verejtékesen ágyba bújik vele, és utána beszélgetnek egy jót a teniszezésről.
Az augusztusi egy hetet rettenetesen hosszúnak érezte. Ted folyton a munkájáról beszélt, meg arról, hogy vajon meg tudja-e tartani az állását. Nehéz időszak volt ez az életében, Joanna meg is értette, de hát neki sem volt könnyű. Őróla miért nem beszélgetnek, és egyáltalán, hogy tudna ő értelmesen hozzászólni ahhoz a sok szakmai részletkérdéshez? Az apróságok, a részletek kásahegye lassan maga alá temette. Ted erre azt mondta volna, hogy jelentéktelen probléma.
Egy olcsó szobát béreltek Hampton Baysben, a középosztály egyik nyaralóhelyén, amely a prospektusban sokat ígért, de a helyszínen leginkább csak halászhajókat és szúnyogokat nyújtott. Billy nehezen szokott hozzá az új környezethez, a nála nagyobb gyerekek társaságához: többnyire Joanna körül sündörgött, akárcsak a szúnyogok.
– Menj játszani, Billy! Annyi mindent csinálhatnál!
– Nem tudok dönteni.
Dönteni. Használ egy hároméves gyerek ilyen szavakat? Olyan okos, olyan aranyos... és olyan nagy nyűg.
– Hát menj úszni.
– Észnél vagy, Joanna? Hogy tudna úszni?
– Akkor ússzál vele. Végre pihenni szeretnék. Én nem pihenhetek egy percet se?
A férfiak elmentek lubickolni, és Joanna megfogadta, hogy soha többé nem nyaral velük, soha többé nem megy olyan helyre, ahol nem lehet teniszezni.
Ted felkutatott egy teniszpályát. A helybeli teniszklub egy-egy órára bérbe adja kívülállóknak is, sőt pótmamát biztosít a helyszínen, és különben is, Joanna megígérte, hogy játszani fog vele, nem igaz? Az ütőjét magával hozta, ő, Ted pedig majd kölcsönkér egyet. A városban, társaságban teniszözvegynek nevezte magát. De hát most nyaralnak, egy órát rászánhat a férjére is, vagy nem?
Ezt az órát éppoly rettenetesen hosszúnak érezte, mint az egész hetet. Tednek eddig alig volt ütő a kezében. Úgy teniszezett, akár egy vérszemet kapott bika. Folyton a mellettük játszó tapasztalt vegyespáros területére ütötte a labdát, folyton mögöttük ment el érte s ezzel megzavarta őket, cammogva hozta vissza, Billy megszökött a pótmamától, és a kerítés mögül lesett be rájuk almalét követelve, de ők csak Seven-Upot hoztak magukkal, Billy utálta a Seven-Upot. Joanna visszakergette a pótmamához, Ted átütötte a labdát a kerítésen, és elemelt egyet a szomszéd pályáról. Joanna szegyeiké magát helyette. Micsoda fajankó, látszik, hogy kültelki grundon nevelkedett. Aznap este, amikor Ted magához húzta, gépiesen szeretkezett vele, alig várta, hogy vége legyen.
Másnap – ez volt az utolsó napjuk – otthagyta Tedet és Billyt az uszodánál, és leballagott az öböl partjára. Leült a mólóra, és az olajos vizet nézte. Vajon észrevették-e, hogy eljött? Törődnek-e vele? Joanna nem törődött semmivel. Órákig tudott volna ott ülni, akkor se hiányolja őket. A városban az első dolga az lesz, hogy felhívja Amyt, és megbeszélnek egy játszmát hétfő délelőttre, egy egész hetet kihagyott, és Ted is biztosan visszavetette a rémes ügyetlenkedésével. Fülledt volt a levegő. Ez a legpocsékabb nyaralása. Ez volt a legszörnyűbb hét az életében. Evezőscsónakok álltak a nyaralóvendégek rendelkezésére. Keresett egy száraz csónakot, és nekivágott. Motorcsónakok száguldanak majd el mellette, és felborítják. Evezett valamennyit, hogy a dagály vissza ne vigye, de többnyire csak sodródott. Mikor érezte jól magát? A gimnáziumban? Amikor Vicki Cole elvörösödött mérgében, mert Marty Russell őt hívta moziba, és nem Vickit? Akkor tudta magáról, hogy szép. Hol lehetnek azóta? Vicki is egy csónakban sodródik, azon gondolkodva, hogy mit művelt az életével? Az egyetem se volt rossz, legalábbis néha. Aztán az első New York-i év is izgalmas volt, a többi már nem annyira, de ennél, ennél minden jobb volt. Rettenetesen unatkozott, és ha nem unatkozott, akkor állandó feszültségben élt, Billyvel veszekedett, de a veszekedés is unalmas volt, Ted is unalmas volt, és a nyaralás, az unalomtól való menekülés is unalmas. A legegyszerűbb lenne belefordulni szépen a vízbe. Mindenesetre jobb, mint ha gázsütőbe dugja a fejét. Pláne ilyen fülledt időben. A szülei jól kisírnák magukat, és hozzájárulnának a temetési költségekhez, mert úgy illik. Billyvel se kiabálna többé senki. Ted elboldogulna nélküle is. Két év múlva újra megnősülne, elvenne valami kövér bronxi libát, aki addig főzne rá, míg pocakot nem eresztene, akár az apja, és aki mindenben a kedvére tenne, nem úgy, mint ő.
Amikor a mólóhoz visszaevezett, látta, hogy a "férfiak" ott állnak a parton. Kenyérmorzsát szórtak egy tejesüvegbe, madzagot kötöttek rá, és kishalakat fogtak benne. Észre se vették, hogy ő elment.

– Voltam ma a J. Walterben.
– Igen?
– Beugrottam körülnézni.
– És?
– Nem sok jóval biztattak.
– Megmondtam előre. Rossz időket élünk. Nekem is csökkentették a fizetésemet.
– De megígérték, hogy gondolni fognak rám.
– Joanna!
– Éppen csak tájékozódni akartam. Ezzel még nem döftem kést a hátadba, vagy igen?
– Nézd, ha annyira akarod, hát járjuk körül a témát. Mennyi volt a fizetésed, amikor otthagytad őket? Heti százhetvenöt dollár? És ha mondjuk újra kapsz ennyit, mit hozol haza belőle? Százharmincat, talán. És mibe kerül egy házvezetőnő?
– Százba.
– Ha szerencsénk van. Marad tehát harminc. Ebédre mondjuk heti tizenkét dollár, kocsira öt, tízóraira három – az összesen húsz. Marad a keresetedből heti tíz dollár. Aztán ugye a munkahelyre bejárni új ruhák kellenek, havonta egy új pulóver, egy új szoknya. Tessék, máris mínuszban vagy.
– Nem a pénzről van szó.
– De igenis arról van szó. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy munkába állj.
– Szükségem van valamire.
– Billynek pedig stabil otthonra van szüksége. Az istenért, Joanna, még néhány év. Teljesen tönkre akarod tenni a gyerek életét?
Más téren Ted éppen olyan rugalmas volt, mint a körükbe tartozó többi férj, sőt rugalmasabb. Levitte Billyt a parkba, néha főzött is, már amit tudott. Sokkal inkább kivette részét a háztartásból, mint az apja és az apja generációjához tartozó férfiak. De Joanna munkába állásának alapvető kérdésében úgy megmakacsolta magát, akár Frédi, a kőkorszaki szaki.
Joanna újra és újra előhozakodott vele – Ted hajthatatlan volt.
– Ide hallgass, döntsük már el végre, hogy csinálunk még egy gyereket.
– Én aludni akarok. Csináld nélkülem.
Örökös hadtápszolgálatban telt az élete – bevásárolt, főzött, ruhát vett, cipelte Billyt. Teniszezett. Az idő pedig ment – lassan, de ment. Joanna harminckét éves lett. Volt egy majdnem négyéves kisfia. Akkor örült neki a legjobban, ha békésen elaludt, és nem kellett veszekednie vele, nem kellett újra és újra hallania: "Már megint olyan rémes ez a mogyorókrém!"
Újságcikkek bizonyították, hogy nincs egyedül. Hogy nem csodabogár. Más anyák is – legalábbis néhányan – úgy éreztek, mint ő. Anyának lenni, otthon maradni nem könnyű. Sőt unalmas, joga volt rá, hogy dühös legyen, nem volt egyedül. New Yorkban ők voltak a vidékiek: ő, Thelma, Amy, akik a játszótéren üldögélve várták, hogy végre felnőjön a gyerekük az ötórai báránysült előtt.
Ted tudta, hogy Joanna nem találja a helyét. Azt hitte, azzal segít, ha részt vesz a házi munkában. Beszélt más férfiakkal, például Marvval a Newsweek-től, aki közölte, hogy az ő házasságukkal is bajok vannak, sőt nem is ismer olyanokat, akiknek a házasságával ne lennének bajok. Marvék például ki akartak költözni a kertvárosba, hogy elölről kezdjék. Jim O'Connor, a hirdetési igazgató, huszonöt év tapasztalatával a háta mögött, megmondta azt is, hogy mi erre a Válasz: "A nők már csak ilyenek, öregem" – jelentette ki, mint valami keleti bölcs, és közben whiskytől bűzlött a lehelete. Ted ritkán veszekedett Joannával – inkább a fagyos légkör volt az, ami állandósult köztük. Joannának rosszkedve volt, nem akart szeretkezni, aztán Tednek volt rosszkedve, és ő nem akart. Egyikük se volt jobb a másiknál. Ted együtt ebédelt a fogorvos Charlie-val, először beszélgettek négyszemközt úgy, hogy nem a gyerekekről volt szó. – Tudod, Joanna és én... olyan... izé... – Charlie megértően bólintott. A fogorvosok megállapodott emberek: ő is közölte a maga Válaszát. Idestova két éve van viszonya az asszisztensnőjével, a fogorvosi székben csinálják – próbatömés, öregem, próbatömés.
Mindennek ellenére Ted meg volt győződve róla, hogy a házasságuk nem rosszabb, mint akármelyik házasság. Talán az ő hibája, hogy Joanna úgy eltávolodott tőle. Annyira leköti a munkája, ő is eltávolodott, nemcsak Joanna. Pedig olyan szép még mindig. Kellene még egy gyerek, az újra közelebb hozná őket, olyan közel, mint ahogy Billy születésének pillanatában voltak. És ezt nem szabadna halogatni. Ted, Joanna, Billy és még egy gyönyörű apróság. Nagyszerű család lennének, fel-alá bicikliznének a városban, akár valami reklámcsalád. Az első évek nehezebbek, de később már könnyebb, és egyszer már végigcsinálták, az is segítene. Ha a következőt minél hamarabb lebonyolítanák, a gyerekek pár év múlva felnőnének, és neki lenne egy szép családja: szép feleség és két szép gyerek, így bizonyos értelemben kiteljesedhetne, tökéletes kis világmindenséget építhetne maga köré, amelynek ő lenne a központja: a férj, az apa, az uralkodó – a régi gátlásokért, szürke kis külsejéért, szülei gyakori fejcsóválásáért, a magára találás hosszú éveiért valami egészen különlegeset kapna kárpótlásul, egy gyönyörű kis birodalmat... Így építette magának, vakon, a kártyavárat.

– Charlie Brown-os terítőt akarok.
– Igen, Billy.
– És olyan kalapot akarok, amilyen a Kimnek volt. Minden gyereknek bohócos kalapja lesz. Én királyosat akarok.
– Oké.
– Írd fel, mami, mert elfelejted. Már írom is. Charlie Brown-terítő, kalapok.
– Én királyosat akarok.
– Leírtam. Ká, látod? Ez azt jelenti, hogy királyos.
– Tortát kapok?
– Persze hogy kapsz tortát. Azt is leírtam.
– Hol van a to?
– Nem to, hanem té. A torta tével kezdődik.
– Mikiegeres tortát akarok.
– Nem tudom, a Baskin-Robbinsban lehet-e mikiegereset kapni.
– Deee, mami! Imádom a mikiegerest. Az a kedvencem.
– Majd meglátom, hogy kapok-e a Baskin-Robbinsban. Ha nem, akkor benézek a Carvelbe. Ha ott sincs, akkor be kell érned a donaldkacsással.
– Az is jó, de én a mikiegerest szeretem.
– Igen, már mondtad, nem vagyok süket.
– Négyéves leszek, mami. Az már nagyfiú, ugye?
Tíz négyéves gyereket hívtak meg a zsúrra. Egy csoportban voltak az óvodában, nagyjából egy időben születtek, Billy is ott volt a születésnapjukon, ők is eljönnek az övére. A menüt Joanna és Billy közösen állította össze. Billy azt akarta, hogy az ő zsúrja "fantasztikus" legyen, vagyis legyen pizza, üdítő és fagylalttorta. Egy közeli Carvelben találtak mikiegereset, és kiskosarakat is sikerült beszerezni az édességnek – egyszer, még a munkahelyén Joannának elegáns vacsorafogadást kellett szerveznie száz vezető beosztású üzletember és száz oldalborda számára. Erre emlékezett, miközben bevásárolt. Billy első nagyfiú-ajándéknak egy óriási építőkockakészletet kapott mamitól és aputól; Joanna felkutatta a Charlie Brown-os terítőt és a hozzá való papírtányérokat is. Azon a bizonyos áprilisi vasárnapon – Ted készenlétben állt a felmosóronggyal – a kis zabagépek megérkeztek, és nyomban tönkretették a lakást; Mimi Aronson allergiás volt a csokoládéra, de persze nem mondta meg, rosszul lett, és Joanna Kramer újra kiütést kapott.
– Ted, ne most vacakolj azzal az autóval. Takarítunk, ha nem tudnád.
– Éppen csak megnéztem. Mit idegeskedsz? Este tizenegy óra van. Aludni szeretnék.
– Hagyd, majd én befejezem.
– Inkább ne. Látni nem bírom, ahogy takarítasz.
– Még jó, hogy nem vagyok takarítónő.
– Semmi szükség rá. Én úgyis az vagyok.
– Joanna, mért csak a rossz oldalát nézed mindennek? Isteni zsúr volt.
– Még szép. A két karomat ledolgoztam érte.
– Nézd...
– Azt hitted, csak úgy magától termett ide minden? Azok az ennivaló kosárkák meg az a rohadt Charlie Brown-os terítő? Három napom ment rá erre a kurva zsúrra.
– Billy igazán boldog volt.
– Tudom. Elvégre megkapta a mikiegeres tortáját. Joanna...
– Isteni zsúrokat tudok rendezni. Mást se csinálok.
– Feküdjünk le.
– Hát persze. A takarítás várhat. Rám fog várni reggel is.
Nem szóltak egymáshoz egy szót sem, elaludtak. Éjjel Joanna felkelt, és átment a gyerekszobába, ahol Billy aludt a "népével", egy játékmackóval, egy kutyával meg egy babával. A padlón szerteszét hevert a nap zsákmánya, az építőkockák, a dominók, a teherautó és a kuglibabák: a négyéves nagyfiúkor megannyi bizonyítéka. Joanna legszívesebben felébresztette volna, és azt mondja: Billy, Billy, ne légy négyéves, légy újra egy, kezdjük újra, játszani fogok veled, és nevetni fogunk, és nem fogok annyit kiabálni, a karomba veszlek és megpuszilgatlak és nagyon foglak szeretni, és akkor a kétéves kor se lesz olyan borzasztó, isteni mamid leszek, a harmadik éved csodálatos lesz, és a negyedik, mire a negyediket betöltőd, te leszel az én kis lovagom, kézen fogsz majd az utcán, és annyi mindenről fogunk beszélni, nem leszek tökéletes, nem lehetek tökéletes, de gonosz se leszek, Billy, nem leszek ilyen gonosz, többet fogok törődni veled, és jobban foglak szeretni, és élvezni fogjuk az egészet – nagyon fogok igyekezni, bárcsak újra kezdhetnénk, Billy. Kiment a konyhába, hogy a gyerek föl ne ébredjen a zokogására.

Pontozta magát. Ahányszor csak megharagudott Billyre – és ez egy négyéves gyerek esetében napjában többször is elkerülhetetlen volt –, annyiszor látta bizonyítva, hogy rossz anya, és persze, a másik szinten, hogy Billy rossz gyerek. Pontozni kezdte Tedet is. Ahányszor csak valami illetlen dolgot művelt, mondjuk egy székre dobta a levetett ingét, annyiszor látta bizonyítva, hogy a Bronxban nevelkedett. Ha a munkájáról beszélt, kivétel nélkül mindig túl sokat beszélt, azonkívül szexmániákus volt. És hiába hitte, hogy segít, a munka nagyja akkor is őrá várt, és a háztartás... a háztartásban semmi értelme se volt a pontozásnak, a háztartásban mindent ő csinált, ő, a szutykos kis Hamupipőke, és minden egyes bevásárlás, minden tekercs vécépapír felrakása felért egy újabb sértéssel. És a vacsoravendégek, az is az ő gondja volt: ő állítsa össze a menüt, ő vegye meg a húst, ő süsse meg – Ted kitölti az italokat, na bumm, és Billy éjjel felébred, és kéri az almalevét, Ted átalussza az egészet, ezt is az ő nyakába varrja, ez is az ő gondja, a feszültség, az állandó, örökös feszültség, hogy istenem, már csak este lenne, és a kiütés már nem múlt el, éjjel, mivel nem tudott aludni, véresre vakarta magát.
És mindehhez jött Ted meg az ő egyetlen vágya. Furcsa, mondogatta Ted, hogy milyen közönyös voltam akkor, az első alkalommal. Tudja ő, mondta, hogy anyának lenni nehéz dolog. De most majd még többet segít. Eddig nem ment nekik valami jól, de egy új kisbaba majd közelebb hozza őket egymáshoz.
– Emlékszel arra a csodálatos pillanatra, amikor Billy megszületett, és én csak tartottalak, szinte legyökerezve mindkettőnk helyett?
– Tényleg tartottál?
– Hát persze! Tartottalak, te meg nyomtál.
– Nahát! Egyáltalán nem emlékszem rá, hogy ott lettél volna.
Ted ettől sem esett kétségbe.
– Mi jó szülők vagyunk, Joanna.
– Igen, Ted, te jó apa vagy.
Ezt komolyan mondta. Ted tényleg értett Billyhez. De mit is mondott az előbb? Egy új kisbaba? Csak nem képzeli? Joannában egyre nőtt a feszültség. Egyre jobban viszketett.

Először arra gondolt, hagy neki egy cédulát. Úgy lenne ideje rá, hogy összeszedje a gondolatait. Még azon is töprengett, hogy kézzel írja-e, s így személyesebb jellege legyen, vagy géppel. Gépelve biztosan értelmesebbre sikerülne, csakhogy hidegebbre. Vagy adjon fel neki egy rövid levelet, miután elment? Ennél azért többet érdemel, döntötte el végül, megérdemli a személyes összecsapást, a kérdezz-feleleket.
Billy elaludt a népe közt. Ő és Ted mosogatni készült, eltüntetni az idei harmincadik hamburgeres vacsora nyomait.
– Elhagylak, Ted.
– Mi?
– Megfulladok itt.
– Mit csinálsz?
– Azt mondtam... azt mondtam, hogy elhagylak.
– Egy szót se értek.
– Persze hogy nem érted. Új életet akarok kezdeni, Ted. Elhagylak, így már világos?
– Ez valami vicc, vagy mi?
– Haha.
– Joanna?
– A házasságunknak vége.
– Nem akarok hinni a fülemnek.
– Akkor talán hegyezd jobban.
– Hisz a minap beszélgettünk róla, hogy jó volna még egy gyerek.
– Te beszélgettél róla.
– Joanna, elismerem, voltak problémáink. De kinek nincsenek?
– Az engem nem érdekel.
– Hiszen alig veszekszünk.
– Semmi közös nincs bennünk. Semmi. Csak a számlákat, a vacsorákat meg azt a néhány kis kefélést osztottuk meg egymással.
– Nem értem.
– Nem is kell értened.
– De hát mi ez? Az isten szerelmére, mit csináltam rosszul?
– Egy nőnek se árt, ha van saját egyénisége.
– Egyetértünk. Na és?
– Na és én megfulladok itt. Muszáj elmennem.
– Ez őrület. Ezt nem engedhetem meg.
– Nem?
– Nem eresztelek el.
– Igazán? Öt perc múlva itt se vagyok, ha eleresztesz, ha nem.
– Ezt így nem lehet csinálni, Joanna, így nem lehet csinálni.
– Miért nem?
– Először mást kell csinálni. Beszélnünk kell valakivel.
– Ismerem a pszichiátereket. A középosztály oszlopos tagjai, akiknek érdeke fűződik a családi szentség fenntartásához.
– Micsoda? Nem értem.
– Megmondtam. El kell mennem. Elmegyek.
– Joanna...
– A feministák tapsolni fognak nekem.
– Miféle feministák? Hogy jönnek ide a feministák?
– Megyek, Ted.
– Hová, te szerencsétlen?
– Nem tudom.
– Nem tudod?
– Nincs jelentősége.
– Mi?
– Jól hallottad. Kezd végre derengeni?
– Joanna, másokkal ez megtörténhet. De képtelen vagyok elhinni, hogy velünk is megtörténjen. Nem, ez ki van zárva. Ezt nem jelentheted ki csak így.
– Mit számít, hogy hogyan jelentem ki? Először csak egy cédulát akartam hagyni. Talán jobb is lett volna.
– Hol vagyunk, az általános iskolában? Azt képzeled, a szomszédék Pistikéjével szakítasz? Férj-feleség vagyunk, az isten áldjon meg!
– Nem szeretlek, Ted. És gyűlölöm az életemet. Gyűlölök itt lenni. Akkora bennem a feszültség, hogy a fejem szétrobban.
– Joanna...
– Egy napig, egy percig sem akarok tovább maradni.
– Utána fogok nézni, Joanna. Kentek egy házassági tanácsadót, vagy valami effélét. Kell hogy legyen ésszerűbb módja.
– Nem is hallod, amit mondok, ugye, Ted? Sose hallottad. Elmegyek. Már régóta nem vagyok itt.
– Nézd, tudom, hogy néha nagyon leköt a munkám. Olyankor nem figyelek semmire. Ne haragudj.
– Nem erről van szó, Ted. Nem ez a lényeg. Ennek semmi köze tehozzád... itt énrólam van szó. Képtelen vagyok így élni. Kész. Muszáj megtalálnom a helyemet. Az új helyemet.
– Tehát mi a teendő? Mit csináljak? Költözzem ki? Van valakid? Ő jön a helyemre?
– Semmit se értesz, ugye?
– De te biztosan megterveztél mindent. Hát akkor mondd meg, hogy mit csináljak, az úristenit!
– Te semmit. Fogom a bőröndömet, ami már be van csomagolva, a közös bankszámlánkról kivettem kétezer dollárt, azt magammal viszem, és elmegyek.
– Elmégy? És Billy? Felébresztjük? Az ő holmija is be van csomagolva?
Joanna most első ízben elbizonytalanodott.
– Nem... én... nekem nem kell Billy. Nem akarom elvinni. Jobb lesz neki nélkülem.
– Úristen, Joanna! Joanna!
Joannának nem jött ki több szó a száján. Bement a hálószobába, felemelte a bőröndöt meg a sportszatyrát, kivitte őket a bejárati ajtóhoz, kinyitotta és elment. Ted csak állt és nézte. Nem értett semmit. Meg volt győződve róla, hogy Joanna egy óra múlva visszajön.

Ötödik fejezet

Már majdnem hajnali öt volt, amikor elaludt, rájött ugyanis, hogy hiába várja a kulcs csikordulását vagy a bocsánatkérő telefont: mindjárt ott leszek, szeretlek. Negyed nyolckor hangokat hallott a lakásban. Joanna? Dehogy. Csak a Denevérember és Robin. Billy ébresztőórája zendített rá a dinamikus társalgásra: "A kutyafáját, Denevér, hát újra szükség van ránk?" "Úgy ám, Robin, megyek is, és felkeltem a többieket." De minek? Most mihez kezdjen? Joanna ezt őrá hagyta. Meg kell mondania Billynek. De mit mondjon?
– Mami hol van? – Harminc másodpercnyi ideje se maradt a gondolkodásra.
– Tudod, mami és apu tegnap este összevesztek valamin, és... – De hát még ez se igaz, gondolta. Veszekedtek ők? – És a mami úgy döntött, elmegy valahová, hogy jól kimérgelődje magát. Hiszen tudod, amikor mérges vagy, te is becsapod az ajtódat, és senkit se akarsz látni egy darabig.
– Amikor a mami nem akart sütit adni, akkor én is mérges voltam.
– Na látod. Úgyhogy ma reggel én viszlek el az óvodába.
– Becsaptam az ajtót, és nem engedtem, hogy bejöjjön hozzám.
– Hát igen, így van ez. Mami most mérges apura, és egy darabig egyedül akar lenni. És mikor jön vissza? Azt nem tudom. Délben már ő fog értem jönni?
A nap alig egy perce kezdődött, és máris a bonyodalmaknál tartottak.
– Azt hiszem, inkább én vagy Thelma.
Felöltöztette Billyt, reggelit készített neki, és elvitte az óvodába, ahol éppen műsoros nap volt: tehát Billy jól fogja érezni magát, el fog feledkezni a szülők világáról. Ted nem tudta, mit csináljon: cövekeljen le a telefon mellé, menjen be a hivatalba, értesítse a rendőrséget, rugdossa végig az utcán parkoló autók kerekeit, szerezzen Billynek pótmamát délutánra? Elhagyott a feleségem. Kísértetiesen hangzott.
Nem értett az ártatlan hazugságokhoz. Sosem jelentett beteget a munkahelyén, hogy egy hosszú hétvégéhez jusson. Azt vallotta, hogy aki hazudik, az rossz ember, márpedig jónak kell lenni, és még most, hogy tudta, képtelen lenne bemenni dolgozni, még most sem volt kedve hazudni. De az ember mégse jelentheti be ugyanazon a hangon, mintha csak influenzás volna, hogy: "Ma nem megyek be. Az imént hagyott el a feleségem." Végül felhívta a titkárnőjét, és azt mondta: Mondja meg Jimnek, hogy nem érzem jól magam. Ez legalább igaz volt. Mi baja? – kérdezte a titkárnő. Még magam sem tudom. Félig-meddig ez is igaz. Képtelen volt ugyan hazudni, beteget jelenteni a titkárnőjének, magának azonban, bizonyos fokig, tudott hazudni, hiszen még most is elhitette magával, hogy a házasságuk normális volt.
Felhívta a szomszédjukat, Thelmát, megkérte, hogy hozza haza Billyt, fogja ott náluk, játszogasson Kimmel, Thelma kislányával. Hát persze, mondta Thelma – csak nem történt valami? Majd később megmagyarázza. Billy náluk maradhat vacsorára is. Tehát este hétig szabad lesz, várhatja Joannát, hogy hazajöjjön, és megbocsássanak egymásnak.

Mit lehet ilyenkor tenni, morfondírozott magában, hát persze, fel kell hívni egy havert. Segítség, öreg. Benn vagyok a lekvárban. Nem fogod elhinni... Nem tudta, kit hívhatna fel. Hirtelen rádöbbent, mennyire elszigetelte a házasság. Nem voltak barátai. Csak vacsoravendég-barátai voltak. Haverja, cimborája nem volt. Ott volt ugyan a fogorvos Charlie, de az a múltkor oda se figyelt rá, sokkal jobban érdekelte, hogy nagy somolyogva előadhassa, mit művel az asszisztensnővel a fogorvosi székben. A Newsweek-es Marv nem a barátja. Dannel néha találkozott a rögbimeccseken, de vele négyszemközt is legfeljebb a Giants belsőcsatárait lehetett megtárgyalni. Larryvel alig látták egymást a Fire Island-i napok óta. Larry változatlanul a lányokat fuvarozta. Igaz, hogy vett egy új kocsit, de mit tesz isten, az is minibusz volt. A bátyja, Ralph sosem volt igazi haver. Ralph Chicagóban lakott, s szinte csak akkor látták egymást, ha nagy néha feljött New Yorkba. Éveken keresztül semmit se kértek egymástól, és csupán a szülőknek szánt ajándékokat beszélték meg telefonon, nehogy ugyanazt vegyék mindketten. Ralph volt a "bátyám, a nagyfiú", aki hatalmasan megszedte magát a szesziparon, és aki sohasem volt kéznél. Pedig valamikor voltak haverjai a Bronxban meg az egyetemen is – ott ismerkedett meg Larryvel és Dannel, aztán, még nőtlen korában, összebarátkozott különféle foglalkozású emberekkel, de ők is mind eltűntek. Ted beköltözött a családosok enklávéjába, és már nem beszélgetett senkivel.
Valakinek pedig el kellett mondania, tehát fölhívta Larryt. Az ingatlanközvetítőnél találta meg, ahol dolgozott.
– Édes egy barátom, hogy vagy?
– Pocsékul. Joanna épp most sétált ki az életemből. Elhagyott. Itt hagyta a kisfiúnkat is.
– De hát miért, öregem?
– Tulajdonképpen fogalmam sincs.
– Most mit fogsz csinálni?
– Nem tudom.
– Hová ment?
– Nem tudom.
– Egyszerűen csak otthagyott?
– Olyan hirtelen jött ez az egész.
– Van valakije?
– Nem hiszem. A feministák tapsolni fognak neki.
– Mi?
– Ezt mondta.
– Szóval otthagyott téged is meg a gyereket is. Most mihez kezdesz?
– Fogalmam sincs.
– Segíthetnék valamiben? Akarod, hogy fölugorjak hozzád?
– Majd felhívlak. Kösz, Larry.
Nem volt valami kielégítő beszélgetés, de azért könnyített a lelkén, és testileg-lelkileg kimerülve sikerült elaludnia néhány kurta órára; nagyot rándulva ébredt, s mint amikor gonosz fejfájását igyekszik kialudni magából az ember, amely, alighogy felnyitja a szemét, makacsul visszatér – felnyitotta a szemét, és látta, hogy még mindig elhagyott férj és a gyereke anyátlan gyerek.
Csak péntekig, a hét végéig kibírja valahogy, addigra talán visszajön vagy legalábbis telefonál. Thelma hazahozta Billyt, Ted különleges gonddal lefektette, és egymás után több mesét is felolvasott neki. Joannáról nem esett szó.
Mivel pénteken is megkérte Thelmát, hogy hozza haza Billyt, úgy érezte, tartozik neki némi magyarázattal. "Kicsit összebalhéztunk", mondta diszkréten. Joanna "egyedül akar lenni pár napig". "Értem", mondta Thelma. Ted betelefonált a hivatalba: még mindig nem érzi jól magát, és megkérdezte, kik keresték. Joanna nem kereste. Várta a postát – csak számlák jöttek. Várta a telefont, de amikor megszólalt, hiába ugrott, akár egy tigris: csak egy vezetékes tévét akartak rásózni, amije már volt, aztán Larry akart rásózni valamit, amire meg nem volt szüksége.
– Hogy vagy, öregem?
– Nem valami fényesen.
– Te, meséltem rólad egy kis mohának. Úgy megsajnált, hogy majd beleőrül. Mi lenne, ha fogadnál ma estére egy pótmamát, és...
– Nem, muszáj itthon lennem.
– …jó, akkor felviszem, poharazgatunk egyet, aztán kacsintasz, mint régen, és én már ott se vagyok.
– Nem, kösz, Larry, de nem.
– Te, ez a csaj imád vigasztalni. Igazi ágyba való kedvesnővér.
– Majd felhívlak, Larry.
Másnap máris Tedről kopogott a magányosok pletykatávírója.
Este Ted és Billy együtt nézte Babar, az elefánt kalandjait New Yorkban. Washingtonban, a Marson. Joanna melyik helyen lehet? Ted Babar utazásaitól kimerülve lekapcsolta a villanyt. Félóra múlva, amikor már biztos volt benne, hogy Billy elaludt, a gyerek kiszólt a szobájából.
– Apu, a mami mikor jön vissza?
A fene egye meg, gondolta Ted, miért ilyen szókimondók a gyerekek?
– Nem tudom. Billy. Majd kitalálunk valamit.
– Mit, apu?
– Majd meglátom. Most aludj el szépen. Holnap szombat. Kibiciklizünk az állatkertbe, és mulatunk egy nagyot. Erre gondolj...
– Pizzát is kapok?
– Pizzát is kapsz.
– Akkor jó.
A gyerek elégedetten elaludt. Másnap kimentek az állatkertbe, és Billy pompásan érezte magát, mert már délelőtt tizenegykor kikönyörögte a pizzát. Felülhetett a pónifogatra, a körhintára, aztán elmentek egy játszótérre, ahol kedvére kimászta magát, és még egy kis barátra is szert tett. Utána megebédeltek egy kínai étteremben. Ted minden tőle telhetőt elkövetett. Meg kellett birkóznia a feladattal, döntésre kellett jutnia. A vasárnap még menni fog valahogy, de aztán ott a hétfő, a munka – hacsak nem vesz ki néhány nap szabadságot, hogy azzal is időt nyerjen. Joanna addigra biztosan visszajön vagy telefonál.
Vasárnap reggel nyolckor expresszlevelet hozott a postás. A levél Billynek volt címezve, feladó nem volt rajta. A bélyegzőn annyi állt, hogy Denver, Colorado.
– Ezt a mami írta, neked. Olvasd fel, apu.
A levél kézzel volt írva. Ted lassan olvasta, hogy Billy felfoghassa – és hogy ő is felfoghassa.

Édes, drága Billym!

A mami elment. Tudod, néha az apuk mennek el, és a mamiknak kell felnevelni a kisfiúkat. De van úgy is, hogy a mami megy el, és akkor az apunak kell felnevelnie téged. Én azért mentem el, mert valami érdekes dolgot szeretnék csinálni, és azt előbb meg kell találnom. Valamit mindenkinek muszáj csinálni, énnekem is muszáj. Az, hogy a te mamid vagyok, az csak egy dolog, de vannak más dolgok is, meg kell keresnem őket. Ezt nem mondhattam el neked, és azért írok most, hogy tőlem tudd meg. Persze, én ezután is a te mamid maradok, kapsz majd tőlem játékokat meg képeslapokat a szülinapodra. Csak éppen nem leszek az otthoni mamid, de a szívemben a mamid leszek mindig. És egymillió puszit küldök majd, amiket álmodban fogsz megkapni. Most mennem kell, hogy az lehessek, ami lenni szeretnék. Fogadj szót apunak, mert ő éppen olyan okos, mint a te Teddy mackód. Sokszor puszillak.
Mami.

Ted belátta, mennyi fájdalmába kerülhetett megírni: azon mérte le, hogy mennyi fájdalmába került végigolvasni. Billy kezébe vette a levelet. Betette a fiókjába, ahol a legértékesebb érmeit és szülinapi képeslapjait őrizte.
– A mami elment?
– Igen, Billy.
– Örökre, apu?
Dögölj meg, Joanna! Dögölj meg!
– Úgy néz ki, Billy.
– És küld majd nekem játékokat?
– Igen, küld majd neked játékokat.
– Szeretem a játékokat.
Az ügy ezzel hivatalosan is le volt zárva. Joanna elment most már mindkettejük számára.

Hétfőn, amikor Billyt bevitte az óvodába, félrevonta az óvónőt, és azt mondta: – A feleségem és én megszakítottuk egymással a kapcsolatot. – Billy most már az ő gondja, és jobb, ha az óvónő is tud a dologról, előfordulhat, hogy a gyereknek néha különleges bánásmódra lesz szüksége. Az óvónő kifejezte részvétét, és hozzátette, hogy Billyért ne aggódjon ma őt fogja kinevezni kiskuktának.
Ted úgy érezte, ő is sokkal szívesebben lenne kiskukta, mint kenyérkereső. Az állását most már mindenképpen meg kell tartania. Őrajta kívül Billy senkire se számíthat. Ha tényleg úgy volt, ahogy annak idején gondolta, ha tényleg azért emelkedett a vállalati létrán, mert családos ember lett, akkor most, hogy felszarvazták, vajon lejjebb kell lépnie? De nem is, az van felszarvazva, akit megcsaltak, őt nem csalták meg. Mit is csináltak vele tulajdonképpen?
A hirdetési igazgató megmondta. – Hát jól kitolt veled, te szerencsétlen. Csak úgy otthagyott?
– Igen.
– Rajtakapott egy kis félrelépésen?
– Nem.
– Ő lépett félre?
– Nem, nem hiszem.
– Benne vagy a lekvárban, az egyszer biztos.
– Szeretnék kivenni egy hét szabadságot. Sok mindent át kell szerveznem.
– Természetesen.
– Arra persze vigyázni fogok, hogy a munkám ne lássa kárát ennek az egésznek.
– Ted, az igazat megvallva, te kitűnően dolgozol, semmi baj veled. Annál több a vállalattal. Sajnos nincs kizárva, hogy megint muszáj lesz csökkenteni a fizetéseket.
Ted arca megkeményedett. Máris lejjebb kell lépnie? De figyelembe véve a körülményeket, téged ezúttal kihagyunk belőle. Érted? Azzal, hogy nem csökkentjük a fizetésedet, tulajdonképpen emelést kapsz.
– Bárcsak a boltban is elfogadnák a filozófiádat. És mi a terved a gyerekkel?
– Ezt hogy érted?
– Megtartod?
– Az én gyerekem.
– De nagyszülei is vannak, vagy nem? Rázós lesz, Ted.
Eddig eszébe se jutott, hogy mást is csinálhatna Billyvel, mint hogy magánál tartsa. De O'Connor okos ember. Felvetette a kérdést. Vajon tud valamit O'Connor, amit ő nem tud?
– Gondoltam, majd csak megbirkózom vele
– Hát, ha ezt akarod...
Tényleg ezt akarja? Elhatározta, hogy végiggondolja O'Connor kérdését. Tartsa meg Billy t? Vannak itt más lehetőségek is Joannát kényszeríteni lehetne, hogy vegye magához. Persze előbb meg kellene tudnia, hol van. És ha megtudja? Mért gondolná meg magát Joanna? Azt mondta, gyűlöli az eddigi életét. Megfulladt itt. Ted nem tudta elképzelni, hogy Joanna újra vállára vegye mindazt a terhet, amit ledobott, csak azért, mert ő rajtakapja valami kis motelben egy teniszbajnokkal – ennyi fantaziálást már megengedett magának. Nem, Joannát jobb lesz egyszer s mindenkorra elfelejteni. Szép kis meglepetés a bicentenáriumra, az fix.
És a többi lehetőség? Nem, bennlakásra nem ad oda egy négyéves gyereket. A nagyszülők? Ted szüleinek unokából elég volt a Ralph két gyereke. Neki legalábbis mindig elment a kedve, ha látta, mennyire nem érdekli őket Billy, amikor néha feljöttek New Yorkba. Az apja még akkor is letelepedett a tévé elé, ha Billy Ted véleménye szerint valami egészen szenzációsat csinált, például mosolygott. Az anyja meg másról se beszélt, csak hogy milyen aranyos volt kisbaba korában Ralph, meg hogy milyen aranyosak voltak kisbaba korukban Ralph gyerekei. Ha egy New York-i hétvégén sem érdekelte őket Billy, nehezen tudta elképzelni, hogy megfelelő figyelmet fordítanának rá egy egész floridai esős évszakon keresztül. Apósa és anyósa: ők meg a másik véglet. Csupa idegbajos. "Jaj, vigyázz, kiesik az ablakon!" "A rácsos ablakon, anya?" "Hőemelkedése van!" "Dehogyis. Harriet. A levegő fülledt!" Ha rájuk bízza Billyt, legalábbis életben marad. Nem esik ki az ablakon. De törődnének-e vele? A vejük-e ő még egyáltalán? Nem, ennek semmi értelme. Nem adhatja oda nekik Billyt. Elvégre az ő gyereke. Az övé az a mákszemnyi kis arc. Meg fog tenni minden tőle telhetőt. Ezt akarja.
Elment Billyért és hazahozta. Thelma telefonált, hogy átviheti, ha akarja. Nagyon jól kijön egymással a két gyerek. Nem, egyáltalán nem teher. Joannától még semmi hír? Tartozik az embereknek a magyarázattal, gondolta Ted, ezért megmondta Thelmának, hogy Joanna nem jön vissza. Itt hagyta neki Billyt. Thelma levegőért kapkodott. Hallani lehetett a telefonban is.
– Úristen!
– Azért még nincs itt a világ vége – buzdította önmagát is Ted. Sőt, csak most kezdődik.
– Úristen!
– Ugyan, Thelma, ne jajgass már annyit. Előfordul az ilyesmi – mondta Ted, ámbár senki se jutott eszébe, akivel előfordult volna.
Ettől fogva egész nap csörgött a telefon. A végén már kívülről fújta: Joanna számára lehetetlenné vált a helyzet. Egyedül akarja megtalálni a megoldást, nincs mit tenni. Sorra ajánlották fel neki, hogy vigyáznak a gyerekre, ebédet főznek, segítenek bármiben. Hozzátok vissza, gondolta Ted, csak ennyit tegyetek: hozzátok vissza.
Míg Billy Thelmáéknál játszott, Ted módszeresen átvizsgálta a gyerek ruháit, játékait, orvosságait, hogy lássa, pontosan mire van szüksége. Az ilyen részletkérdésekkel mindig Joanna foglalkozott.
Másnap kapott egy rövid levelet, ezúttal is feladó nélkül, a bélyegzőn most az állt, hogy Lake Tahoe, Nevada.
"Kedves Ted, némi jogi hercehurca elkerülhetetlen lesz. Az ügyvédem megküldi majd a váláshoz szükséges iratokat. Itt küldöm a beleegyezésemet, hogy Billynek te légy a törvényes gondviselője. Joanna."
Úgy érezte, ennél rohadtabb levelet még életében nem kapott.

Hatodik fejezet

Mielőtt még az ő vagy Joanna szüleit vagy bárki mást felhívott volna, felhívta Mr. Gonzalest, aki egyszeriben a világ legfontosabb embere lett a számára. Mr. Gonzales kezelte a bankszámláját az American Expressnél. Az a kétezer dollár, amit Joanna a közös betétjükből magával vitt, pontosan annyi volt, amennyit Joanna szüleitől kaptak a házasságkötéskor. Nyilván úgy gondolta, hogy az az ő pénze. Mindkettejüknek volt American Express-hitelkártyája, de betéttulajdonosnak Ted volt bejegyezve. Minden csekk, amit Joanna kiállít, az ő nevére fut be. Lehet, hogy városról városra fog repkedni, csekket állít ki úszómedencék partján elfogyasztott italokról, szállodai szobákról, ahová felvisz egy-egy dzsigolót – ő, Ted pedig fizetheti. A felszarvazás legmodernebb válfaja. Felhívta Mr. Gonzalest, megváltoztatta a számát, és új kártyát állíttatott ki a maga nevére.

Mrs. Colby hirdetése a New York Times-ban jelent meg, de benne volt a telefonkönyvben is: "Háztartási alkalmazottakat közvetítő iroda – igényesek számára." Ted, lévén reklámszakember, az "igényeseket" úgy értelmezte, hogy: "többet kérünk". De Mrs. Colby legalább nem ablakpucolókat és padlóvikszelőket ajánlott, mint sok más hasonló cég. Ted olyan ügynökséget keresett, amely megbízható alkalmazottakat közvetít, olyanokat, akik ebből a munkából élnek. Bár hogy pontosan mi ez a munka, azt ő se igen tudta. Ismerősei különös választások elé állították. Olyat akarsz, aki jobban takarít, mint főz? Olyat, aki jobban vigyáz a gyerekre, mint ahogy takarít? Mert olyat, aki mindenben jó, úgyse kapsz, mondták, és Ted megint szegényebb lett egy illúzióval: szóval a háztartási alkalmazott se lesz egy Mary Poppins, és nem fogja rendbe tenni az életét. Egész napos óvodába nem akarta beadni Billyt. Azok New Yorkban különben is botrányosak – a költségvetésük minimális, az ellátásuk szegényes –, meg a pénzéből se nagyon futná, azonkívül nem akarta gyökeresen megváltoztatni Billy megszokott életmódját. Felkereste Mrs. Colbyt Madison Avenue-i irodájában. A falakon bekeretezett köszönőlevelek: ENSZ-megbízottaktól kezdve brooklyni tanácselnökökig mindenkitől. Maga az iroda olyan volt, akár egy viktoriánus szalon, és az asztalnál ott trónolt Mrs. Colby: élénk, határozott, hatvan-egynéhány éves asszonyság, a kiejtése brit birodalmi.
Bennlakó vagy bejáró alkalmazottat óhajt, Mr. Kramer?
– Inkább bejárót, azt hiszem.
Úgy számolta, hogy a bennlakó házvezetőnő legalább heti százhuszonöt dollárjába kerülne, annyit pedig nem engedhet meg magának. Ha odavesz egy egyetemista lányt, az a szobáért és kosztért valószínűleg ügyelne Billyre, és hébe-hóba még takarítani is hajlandó lenne, csakhogy ez nem elég. Ted olyasvalakit akart, aki helyettesíteni tudná a mamit. Olyan valakit, aki kilenctől hatig ott lenne, aki kilencven-száz dollárt kér hetente – és a beszédét nem zsúfolja tele nyelvtani hibákkal. Erre nézve Thelmától kapott tanácsot. "Az a személy sokat lesz Billy körül – mondta Thelma. – Nyilván te se akarod, hogy valami szörnyű idegen akcentust tanuljon el tőle." Ted először mosolygott ezen, de aztán megértette. Arról volt szó, hogy Billy semmiképp se érezhesse: különbözik a többi gyerektől.
– Olyan valakit szeretnék, aki szépen beszél angolul, Mrs. Colby.
– Tehát olyan valakit, aki szépen beszél angolul. Attól félek, ez már a heti százöt felé közeleg.
– Csak azért, mert hibátlan a kiejtése?
– Azért, mert megbízható, Mr. Kramer. Gyülevész népséget mi egyébként sem közvetítünk.
– No jó, legyen százöt, nem bánom. – Ted rájött, hogy máris alkut kötött hogy vesztett.
– Most pedig arra kérem, röviden vázolja fel a helyzetet. Tehát önről és négyéves kisfiáról van szó, ha jól értettem, és ön a reklámszakmában dolgozik.
– Úgy van.
– És Mrs. Kramer?
– Ő olajra lépett, Mrs. Colby. – Vadonatúj megfogalmazás.
– Értem. Mostanában sok ilyen esetünk van.
– Igazán?
– Igazán.
Ön már csak tudja, hölgyem, gondolta Ted. Ennek a nyomorult városnak a pulzusa itt lüktet az irodájában.
– Persze azért még mindig az egyedülálló anyák vannak többségben. Az egyedülálló apák esetében általában elhalálozásról van szó, vagy gutaütésről, közlekedési balesetről, ostoba véletlenekről, úgymint lépcsőn vagy fürdőszobában való megcsúszás, esetleg nyaralás közbeni vízbefúlás...
Ted megesküdött volna, hogy Mrs. Colby élvezi a felsorolást.
– ... vagy szívrohamról, mondjuk...
– Értem, Mrs. Colby.
– De van néhány... "olajra lépésünk" is, ahogy maga mondta. Csak a minap is elém került egy ilyen eset: harmincnyolc éves asszony, két gyermek anyja – egyik tíz-, a másik hétéves, kislány mind a kettő –, ő még csak egy üzenetet sem hagyott. Fogta a férje ingeit, kiteregette őket, és sorban rájuk nagydolgozott.
– Mrs. Colby...
– No persze beszállították, úgyhogy ezt nem is mondanám olajra lépésnek. Inkább elmebaj.
– Rátérhetnénk talán a házvezetőnőkre?
– Három nagyszerű ajánlattal is szolgálhatok. A heti száztizenötös kategóriában.
– Az előbb a százötöset tetszett említeni.
– Hadd nézem csak a kartonokat. Ó, igen, bocsánat, heti száztíz.
– Sose gondolt még rá, hogy felcsapjon helyügynöknek, Mrs. Colby?
– Hogy mondta, kérem?
– Előbb beszélni szeretnék velük, aztán majd meglátom. Kilenc után otthon vagyok. És szeretném, ha ez minél előbb elintéződne.
– Rendben van, Mr. Kramer. Még ma fel fogom hívni.

Thelma és Charlie jött látogatóba, egy adag marhasülttel. Thelma karcsú, vonzó, harminc-egynéhány éves nő volt, aki rengeteg mindennel tartotta magát karban – kozmetikai szerekkel, hajfestékkel, folyton félrecsúszó kontaktlencsékkel, a legújabb divattal, a leghatékonyabb diétával, s ha az összhang nem volt egészen tökéletes, akkor derült ki, hogy tulajdonképpen egészen szürke teremtés, mint például most is: látszott, hogy ki van merülve, meg van kopva. Előbújt az igazi Thelma. Joanna távozása megijesztette, ráirányította a figyelmét a saját problémáira, úgyhogy máris visszamenekült a pszichiáteréhez.
– Csak tudnám, miért tette – mondta.
– Szerintem ő maga se tudja – szúrta közbe óvatosan Charlie, aki rosszat sejtett.
– Tudtommal fogorvoshoz, és nem pszichiáterhez mentem feleségül! – förmedt rá Thelma, Ted pedig, Charlie titkának ismerője, feszengve kerülte mindkettőjük tekintetét.
– Tudjátok, munkába akart állni, mire én azt mondtam, hogy nem engedhetjük meg magunknak. És most tessék: fizethetem a házvezetőnőt, ráadásul Joanna keresete nélkül.
– Vicces – mondta Charlie. Nem akartál ráfizetni, így aztán még jobban ráfizettél. – Rajta kívül senki se nevetett, de az ő nevetése is erőltetett volt.
– Hallgass már, Charlie! – kiáltott rá Thelma, és Ted hirtelen rájött, hogy ezek ketten veszekedésre való alkalmat találtak az ő bajában. Nem látod, hogy fáj neki? – mondta Thelma mintegy a maga fájdalmára utalva. Szóval ő is tudja, gondolta Ted. Mindketten tudjuk, hogy Charlie félrelépeget.
– De hát hogyhogy csak úgy elment? Nem szoktatok ti kommunikálni egymással? – A tónusba egy-egy adag megrovás volt burkolva a jelenlevő férfiak számára.
– Hát sajnos nem sokat.
– Nem akarlak megbántani, Ted. Ne érts félre. De Joanna bizonyos értelemben bátran cselekedett.
– Thelma, ne légy már ekkora seggfej.
– Fogd be azt a mocskos szádat, Charlie! Igenis bátorságra volt szüksége, hogy ilyen antiszociális dolgot műveljen. És én bizonyos értelemben tisztelem érte.
– Én nem hiszem, hogy ez bátorság, Thelma. Csak úgy egyszerűen meglógni... szerintem ez nem bátorság! – Ted már alig tudta féken tartani felgyülemlett dühét. – Ez a feminista szöveg pedig egyszerűen ökörség! Joanna éppúgy nem volt feminista, mint... mint Charlie.
– Engem hagyj ki ebből, jó?
– Mit számít most már, hogy miért ment el? Elment és kész! Úgy látom, Thelma, téged jobban aggaszt ez a dolog, mint engem.
– Biztos vagy ebben, Ted?
– A meccsnek vége, az istenit! Tisztára olyan vagy, mint a kikiáltó, aki nem bírja abbahagyni a szövegelést. Na és ha kommunikáltunk volna? A meccsnek vége! Lelépett, kész!
– Így, ha majd visszajön, sose fogod megtudni, hogy miért ment el.
– Nem jön vissza, nem érted?
Felugrott Joanna leveléért, amit elöl hagyott valamelyik asztalon. Pletykálkodni akarnak? Hát tessék, győződjenek csak meg róla, milyen undorító ez az egész. Odalökte a levelet Thelmának, aki kapkodva átfutotta – kényelmetlenül érezte magát, hogy ennyire elfajult a vita. Ted kitépte a kezéből, és Charlie-éba nyomta.
– Gyönyörű, nem? Tessék, a hősnőd. Hősnő... egy tetves alak! Olajra lépett és kész!
Gombócba gyűrte a levelet, és kirúgta az előszobába.
– Ted – mondta Thelma –, még ha Joanna nem akarja is... szerintem... beszélned kéne valakivel. Menj el a pszichiáteremhez.
– Minek nekem pszichiáter, amikor ilyen príma barátaim vannak?
– Jól van, Ted, azért még nem kell személyeskedni – mondta Charlie. – Belátom, hogy ideges vagy...
– Ahogy mondod. Most pedig szeretnék egyedül maradni. Köszönöm a marhasültet és a hasznos beszélgetést.
– Az sosem árt, ha kicsit tisztába jön magával az ember, Ted – mondta Thelma.
Kelletlenül elköszöntek egymástól, Thelma és Ted össze sem érintették az arcukat puszi közben. Nem akart még jobban tisztába jönni magával, nem volt kíváncsi mások magyarázatára Joanna viselkedésével kapcsolatban. Elege volt a barátai elméleti fejtegetéséből. Rágódjanak a maguk házasságán, ha akarnak, de az övét hagyják békén. Ő egyebet sem akar, csak egy házvezetőnőt, újrarendezett hétköznapokat, valami rendszert meg azt, hogy valaki legyen otthon Billy mellett. Abban a pillanatban, amikor ezt eléri, Joanna meghal az ő számára.
Mrs. Colby telefonált, és elküldte Miss Evanst szemrevételezésre. Miss Evans apró öregasszony volt, aki lelkesen és hosszan ecsetelte a diétáját, hogy pontosan milyen sajtot, milyen joghurtot kíván a gyomra, s hogy a sóval készült kenyeret ki nem állhatja, de azt se, amelyikbe cukrot tesznek. Mire lakásvizsgáló kőrútján a fürdőszobáig ért – nem kell kimennie, mutatott rá, csak meg akarja nézni –, Ted eldöntötte magában, hogy étrendje teljes mértékben összeegyeztethetetlen Miss Evansével.
Felhívta Mrs. Robertset, aki a Times-ban hirdette magát: "Jó szakácsnő. Ért a gyerekekhez." Megérkezett Mrs. Roberts, egy hatalmas portorikói asszonyság. Tehetséges ügynöke lehetett, hogy olyan előkelő helyen hirdette, ráadásul hamisítatlan angolszász néven, holott alig gagyogott angolul.
– Én átajjában sapanyol diflomatáknál dolgoz.
– Értem – mondta Ted, némileg túlozva.
– Átajjában sapanyol igazgatók.
Egyre jobb, gondolta Ted.
– Hát, nekem csak egy kisfiam van.
– Feleség?
– Meglépett.
– Loco – mondta Mrs. Roberts.
És keményen belecsípett Ted arcába. Ted nem egészen értette, hogy ez szövegmagyarázó gesztus-e avagy szexuális közeledés, de fájni mindenesetre fájt.
– Gyerekre tetszett már vigyázni?
– Nekem van hat csemete. Portorikói csemete. Bronxban. Legcsemetébb az huszonkettő. Kicsi apróság.
Ha Mrs. Robertset alkalmazza, gondolta Ted, Billy ötéves korára folyékonyán fog beszélni spanyolul.
– Maga csinos fiú. Hogy tetszik mondani?
– Maga lenni csinos fiú.
Ez most vagy tisztességtelen ajánlatot tesz nekem, vagy az ügynöke elhitette vele, hogy így kell csinálni, gondolta Ted. A továbbiakban aztán kiderült, hogy Mrs. Roberts nem is állhat azonnal munkába. "Szabacságra" megy Puerto Ricóba, ahol a férje éppen egy "diflomatánál" dolgozik. Mire nagy nehezen kitette a szűrét, Ted úgy érezte, alapos betekintést nyert a Bronxban honos portorikói dialektusba, álmai házvezetőnőjét azonban nem sikerült megtalálnia.
Kapcsolatba lépett más közvetítőirodákkal, bújta az újsághirdetéseket, és előásott néhány újabb jelentkezőt: egy szép ifjú jamaicai hölgyet, akinek bájos selypegése (meg egyebe) esténként nagyszerűen álomba ringatta volna, de aki csak a nyárra volt elérhető; egy zord asszonyságot, aki ropogósra keményített uniformisban, savanyú képpel érkezett a megbeszélésre; egy nyugalomba vonult angol dadust, aki közölte, hogy több gyermeknemzedék hívja Dadusnak, ám egész állást sajna többé nem vállalhat nem volna-e heti két és fél nap elegendő?; és egy szörnyűséges tájszólással beszélő ír nőt, aki komoly megrovásban részesítette Tedet, amiért eltűrte, hogy a felesége faképnél hagyja. Mrs. Colby újból telefonált, kijelentve: életcéljának tekinti, hogy órákon belül előteremtse a megfelelő személyt, ugyanis mély részvétet érez Ted iránt felesége sajnálatos elhunyta alkalmából valahogy összekeverhette Joanna kartotékját a halálos országúti balesetekkel meg a nyaralás közbeni vizbefúlásokkal.
Mrs. Colby tehát újabb négy jelöltet küldött hozzá, egyiket a heti százhuszonötös kategóriában, a hölgy ezt mindjárt közölte is Teddel, továbbá érdeklődött, hogy szakácsa van-e. A másik, szemkápráztatóan szórakozott jelölt nagyon kedves volt ugyan, csak éppen elfelejtette, hogy augusztusra már vállalt munkát. Az a kövérkés, folyton kacarászó nő jobb híján megfelelt volna, de aztán visszatelefonált, hogy kapott egy jobban fizető bennlakásos állást. A negyedik egy Mrs. Larson nevű svéd hölgy volt, aki túlságosan koszosnak találta a lakást, és Ted megfelelőképpen zavarba is jött, mivel álló nap súrolt meg felmosott, nehogy a svéd hölgy koszosnak találja.
Arra is gondolt, hogy fölad egy hirdetést, de nem akarta kitenni magát a hóbortos bolondok rohamának. Gépelt tehát egy cetlit, és feltűzte a közösségi hirdetőtáblára, vagyis a szemben levő szupermarket falára. "Házvezetőnőt keresünk, 9-től 6-ig. Finom család." Ezt ugyanis sokszor hallotta: "Én csak finom családoknál dolgozom". Fel is hívta egy bizonyos Mrs. Etta Willewska, aki a közelben lakott, és noha egy ideje nem dolgozott a szakmában, érdekelte a dolog. Alacsony, vaskos, angyalarcú lengyel nő volt az illető, nyilván legelegánsabbnak vélt ruháját vette fel a megbeszélésre: egy fantáziátlan szabású fekete zsákruhát. Alig beszélt akcentussal; ő és a férje harminc éve amerikai állampolgárok, mondta büszkén. Van egy családos fiuk. Hosszú éveket töltött a házvezetőnői szakmában, utána mosodákban dolgozott. A férje gyári munkás Long Island Cityben. Szeretne újra állást vállalni egy finom, kedves családnál. Azután feltett lednek egy kérdést. A többinek ezt eszébe se jutott megkérdezni.
– Milyen gyerek a kisfiú?
Ted zavarba jött. Általános elképzelései voltak ugyan, de még sose kellett meghatároznia Billy egyéniségét.
– Jó gyerek. Néha kicsit félénk. Szeret játszani. És szépen beszél. – Nemigen tudott egyebet mondani.
– Benézhetnék hozzá? – kérdezte Mrs. Willewska. Bekukucskáltak a népe közt alvó Billyre.
– Szép gyerek – suttogta az asszony.
Az előszobalámpa fénye ráesett Billy arcára, és hirtelen felébredt.
– Semmi baj, drágaságom. Csak én vagyok az. Mrs. Willewska.
– Mrs. Willewska – mondta álmos hangon Billy.
– Aludjál.
Visszamentek. – Okos gyerek. Hiba nélkül kimondta a nevemet. A legtöbb felnőtt nem tudja kimondani.
Ted elgondolta, milyen szörnyű lehet olyan névvel járni-kelni a világban, amit az emberek nem tudnak hiba nélkül kimondani.
– Okos? Nem is tudom. Nehéz azt ilyen korban megállapítani. De azt hiszem, tényleg okos.
– Szerencsés ember maga, Mr. Kramer.
Ted nem tartotta magát különösebben szerencsésnek az elmúlt napokban.
Megbeszélték az általános feltételeket. Száztíz dollárt fizet a fáradságáért, mondta Ted – úgy érezte, Mrs. Willewskának legalábbis jár annyi, mint Mrs. Colby jelöltjeinek. Átjönne-e néhány órára Mrs. Willewska, hogy megismerkedjen Billyvel? És munkába tudna-e állni már hétfőn? Mrs. Willewska kijelentette, hogy boldogan vállalja az állást, és vigyázni fog Williamre. Távozóban még megkérdezte, hogy Ted általában mit szeret vacsorára. Tednek sejtelme sem volt róla, hogy ez is benne van az alkuban.
Tehát végre talált egy angyalarcú hölgyet, aki vacsorát főz neki, és vigyázni fog Billyre. A megérzésedre hallgass, tanácsolta Thelma, amikor a házvezetőnőkről beszélgettek, és most úgy érezte, tényleg megtalálta a neki való alkalmazottat. Felhívta Mrs. Colbyt, és közölte vele, hogy a probléma megoldódott. Mrs. Colby, aki végleg eltévedhetett a kartoték-útvesztőben, kifejezte reményét, hogy a felesége jobban érzi magát.
Most már sort keríthet a többi telefonra is. Rendet csinált. Most már megmondhatja a szüleinek: A feleségem elhagyott, jól van, jól van, ne essetek kétségbe, találtam egy csodálatos házvezetőnőt, minden rendben, rendet csináltam. Megmondhatja egykori apósának-anyósának: Tudjátok, hol van Joanna? Itthagyott, ha nem tudnátok. Van egy házvezetőnőm, csodálatos asszony. Megmondhatja: Nem kérek a segítségetekből. A gyerek nálam marad. Boldogulni fogunk, így akarom.
Bement Billy szobájába, föléje hajolt. Milyen gyerek Billy? Lehet ezt tudni négyéves korban? Milyen gyerek válik belőle? Milyen lesz az életük?
Minden rendben van, Billy. Itt van nekünk Mrs. Willewska. Itt vagyunk mi egymásnak.
A gyerek megmozdult álmában. Ajkai szétnyíltak, de a szavakat nem lehetett érteni. Ted megbűvölten figyelte, de nem akart hallgatózni, nem akarta alattomban kilesni a fia világát. Úgy érezte magát, mint a betörő. Semmi baj, kisember, ne aggódj. Pompásan fogunk élni. Megcsókolta, és kihátrált. A gyerek álmodott. Szimat kutyáról motyogott valamit.

Hetedik fejezet

Üvöltött. Hisztérikusan üvöltött. – Mi az, hogy otthagyott? Mi az, hogy otthagyta a gyereket? – üvöltötte az anyja, mintha csak úgy tudná felfogni a dolgot, ha mindent megismétel. – Otthagyott? Otthagyott téged és a gyereket? Jézusmária! – Akár kölyökkorában. "Mi az, hogy nyakon csípett a jegyszedő? Mi az, hogy az igazgató szobájából beszélsz?" A Fordham Road-i mozi igazgatója ismerte a családot. Ted apjának akkoriban egy kis falatozója volt a Fordham Roadon, és a pasas oda telefonált a rendőrség helyett. Ted és Johnny Marin ugyanis be akartak osonni az oldalajtón, Jimmy Perretti nyitotta ki nekik, aki direkt e célból ólálkodott a mozifolyosó sötétjében, akár a kommandósok a Hajnali akció-ban, csak sajnos a jegyszedő lecsapott rájuk, és az igazgató elé hurcolta őket. "Mi az, hogy az én fiam egy gonosztevő? Jézusmária!" "Szóval gonosztevő hajlamaid vannak, öcskös" – somolygott a bátyja, amikor az igazgató egy sült pulyka fejében szabadon eresztette a három elvetemültet. Még Billy születése előtt Ted és Joanna egyszer leutazott Fort Lauderdale-be, hogy megtekintsék Dora és Harold Kramer legújabb szerzeményét, egy úszómedence közelében lévő kertes házat. Miközben Harold tévét nézett, Dora végigvezette őket a birtokon. "Ez a kisebbik fiam, Ted és a felesége" – mondogatta. Úszómedence mellett természetesen foglalkozásuk szerint illik bemutatni a fiúgyermekeket, a lánygyermekeket és menyeket pedig a férjük foglalkozása szerint. "Ted üzletember" mondta az anyja, de azt, hogy reklámhellyel üzletel, sohasem tette hozzá, valószínűleg azért, mert még mindig nem volt vele tisztában, hogy az micsoda. Sokkal könnyebb lett volna megmagyarázni, ha mondjuk ital-nagykereskedő, mint a bátyja. "Ez a nagyobbik fiam, Ralph. Ralph ital-nagykereskedő." A Simonsék doktor fiát is könnyebb volt bemutatni.

– De hát mit műveltetek ti ott New Yorkban?
– Elszúrtuk a házasságunkat.
– Én még ilyet nem hallottam.
– Pedig mostanában nagyon divatos. Hogy lehet az ilyet megengedni?
– Ted? – Apja végül úgy döntött, muszáj otthagynia a tévét.
– Szia, apa.
– Hagytad, hogy a feleséged meglógjon?
– Nem bocsátotta szavazásra a kérdést.
– És otthagyta a nyakadon a gyereket? Jézusmária!
Már ő is üvölt. Rettentő nagy szégyen lehet akkor az öreg szemében. Apja sose üvöltött úgy, mint az anyja.
– Semmi vész, minden rendben.
– Rendben?! – üvöltötte az anyja. – Észnél vagy te?
– Nézd, anya...
– Otthagyott a feleséged, és te...
– Felvettem egy házvezetőnőt, csodálatos teremtés. A maga gyerekét is ő nevelte meg még másokét is.
– Miféle? – kérdezte gyorsan az anyja.
– Öö... lengyel.
– Jó. Azok legalább dolgoznak. Jajistenem! Micsoda tragédia! Ezt a szégyent!
– Nagyon rendes asszony. Mindennap be fog járni, és gondot visel ránk.
– Ezt a szégyent! Az a cafat! Az a koldus!
– Anya, Joannát sok mindennek el lehet mondani, hogy mi mindennek, magam se tudom, de hogy koldus... – Alig bírta visszafojtani a nevetést. – Mért lenne koldus?
– Koldus – jelentette ki határozottan az anyja.
– Szajha – tette hozzá a nyomaték kedvéért az apja. Ő megpróbálta szőrmentén kezelni. Nem sikerült. Nevetve tette le a telefont. Koldus!
Williamnek hívta Billyt, Billy pedig Mrs. Willewskának hívta őt. Ted is Mrs. Willewskának hívta, ő pedig Mr. Kramernek hívta Tedet. Tednek tetszett ez a komolyság, régi jó család sarjának érezte magát tőle, olyannak, aki megszokta, hogy alkalmazottakat tartson: akár a Kennedyék. Mrs. Willewska kedves, értelmes asszony volt, ösztönösen értett a gyerekhez. Billy a mami távozásának súlyát még nem tudta felmérni. Valóságnak továbbra is csak a hétköznapokat érzékelte: ki visz el az óvodába, ki hoz haza, ki főzi meg az ebédemet, mikor nézhetek tévét, ki főzi meg a vacsorámat, ki csinálja azt, amit eddig a mami csinált? Ezek kézzelfogható dolgok voltak, s a kilátás, hogy hamarosan ezt se lehet tudni, megijesztette. Anyja távollététől még nem dőlt össze a világ. De attól, hogy nincs, aki megkenje a kenyerét, összedőlt. A házvezetőnő-keresés időszakában ezeket kérdezgette folyton, egyre nyűgösebben: mikor megyek az óvodába, mikor jössz haza, ki csinál vacsorát – ki csinál mit, kinek hol a helye? Etta Willewska megérkezésével a felmérhetetlen ugyan továbbra is felmérhetetlen maradt – nincs többé mami? –, de minden egyéb kérdésére választ kapott. Mrs. Willewska csinálja. Eltelt néhány nap, és Billy már ilyesmiket mondott: "Apu, Mrs. Willewska nem engedte, hogy még egy sütit egyek. Tudod, azért, mert egyet már ettem." Egyik reggel Ted elkísérte őket az óvodáig, és már éppen lépett volna le a járdáról, amikor Billy rászólt: – Apu, piros a lámpa.
– Az úttesten csak akkor megyünk át, Mr. Kramer, ha zöldet mutat a lámpa, így Billy is megtanulja.
– Nagyon helyes. Fogjon kézen, és vezessen engem is, Mrs. Willewska.
Biztonságot hozott az életükbe. A lelkűk még mindig nem rázódott helyre, de a részletkérdések – tízórai, zöld lámpa, piros lámpa – el voltak intézve. Mrs. Willewska csinálja.
A munkahelyén csak annyit mondott, hogy: "A feleségem lelépett, és itt hagyta a gyereket", és még hozzátette: "De semmi vész, mert van egy tündéri házvezetőnőnk" – ezt gyorsan darálta el, hogy elejét vegye a faggatózásnak.
Amikor már több napja rendesen tudott dolgozni, és otthon is kezdett kialakulni az új élet, elhatározta, hogy felhívja Joanna szüleit, mivel azok még nem jelentkeztek nála. Talán ők tudják, hol van Joanna. Nem tudták. Láthatólag Tedre hagyta, hogy közölje velük az újságot. Ti nem tudtok semmit?
– Mit kéne tudnunk?
– Joanna itthagyott minket, Harriet. Elment. Itthagyott engem és Billyt, hogy megkeresse önmagát. – Angyal vagy, drágám. Szóval ezt is rám hagytad. Hosszú hallgatás a vonal másik végén. Őszintén szólva azt hittem, hogy értesített benneteket.
– Otthagyta a gyerekét? A saját gyerekét?
– És a férjét. Mert engem is itthagyott.
– Mit műveltél te vele?
– Az égvilágon semmit. Nem kértem rá, hogy menjen el.
– Én rögtön infarktust kapok.
– Nyugalom, nyugalom, Harriet. Sam hol van?
– A hátsó szobában.
– Hívd oda. Addig tartom a vonalat.
– Én rögtön infarktust kapok.
– Ne kapjál infarktust. Hívd oda Samet.
Aki menetrendszerűen bejelenti, hogy infarktust kap, az nemigen szokta megkapni, gondolta Ted.
– Halló?
– Harrietnek nincs semmi baja, Sam?
– Nincs, leült. Megmondta neked?
– Hogy mersz te ilyesmiket telefonálni?
– Hát, lehet, hogy jobb lett volna, ha megírom.
– Joanna otthagyta a gyerekét?
– Igen, ugyanis...
– Azt a gyönyörű kisgyereket?
– Igen, mivel meg akarja találni önmagát.
– Hát én rögtön infarktust kapok...
– Várj, Sam...
– Én infarktust kapok. Harriet, beszélj te vele. Nekem infarktusom van.
– Nem lehet infarktusod, Sam, ha egyszer ki tudod mondani. – Ennyi világosan kiderült az iménti esetéből.
– Ted, én vagyok, Harriet. Sam leült.
– Nincs semmi baja?
– Most nem beszélhetünk veled tovább. Rettenetesen felzaklattál bennünket ezzel a hírrel. Teneked vasból vannak az idegeid? Letette a kagylót.

Hétköznapokon Ted hat órára rendszerint otthon volt; megvacsoráztak Billyvel, megfürdette, játszottak egy kicsit, mesét olvasott neki, és fél nyolc táján Billy lefeküdt. Ezek a másfél órák hamar elmentek. A hétvégék, amikor Etta szabadnapos volt, hosszú, végeérhetetlen időszakoknak bizonyultak, s hogy megtöltse őket, hogy Billy jól érezze magát, Ted valóságos városnéző körutakat szervezett. Aznapra épp a Természetrajzi Múzeum volt beütemezve. Egyszer csak megszólalt az ajtócsengő, és a küszöbön ott álltak Joanna szülei. Berohantak, és azonmód szétszéledtek a lakásban, akár a tűzszerész-alakulat, ha rejtett bombát keres. Benyitottak minden ajtón, de csak egy tévét néző kisfiút találtak, akit egészen megrémített a nagy ölelés-, csók- meg kifestőkönyv-özön. Végigjárták a lakást, mindent átkutattak, majd Harriet hitetlenkedve kijelentette: – Tényleg nincs itt.
Sam tett még egy körutat, hátha megleli a rejtély kulcsát, benézett Billyhez, aki meg se moccant – a Gépkorszak ment éppen, most érkezett meg a Pókember, márpedig az a bostoni nagyszülőknél is előbbrevaló. Sam kétségbeesetten ciccegett a gyerek háta mögött, és lezöttyent a díványra.
Szép pár voltak. Harriet kicsi, alig ötvenéves asszony, a szeme fekete, a haja természetesen őszült. Sam jóképű, darabos arcú, izmos testalkatú, elegánsan ősz férfi. Ted már el is felejtette, milyen vonzó külsejűek. Joanna nyilvánvalóan rájuk ütött, Billy is nyilvánvalóan az ő vérük. Hogy is gondolhatta, hogy nem törődnének a gyerekkel?
– Mit tudsz felhozni mentségedre? – érdeklődött stentori hangon Joanna apja. Bostonból idáig ezt gyakorolhatta, gondolta Ted.
Előadta Joanna távozásának körülményeit, akár valami riporter, igyekezett szó szerint idézni feleségét – vajon ő is ezt tenné a helyemben? –, s a szülők összehúzott szemmel hallgatták, mintha csak egy marslakó karattyolásának próbálnák kihámozni az értelmét.
– Soha semmi baj nem volt vele – mondta az anyja.
– Hát most van – helyezte el Ted a maga kis szúrását. Sehogy sem értették. Ők egy gyönyörű fiatal lányt nyújtottak át neki, és tessék, mit csinált belőle. Sorra vették Joanna sikereit a Ted előtti időkből, ügyet se vetve rá, hogy Ted ott ül közöttük... emlékszel, milyen aranyos volt akkor este is... Aztán hosszú hallgatásokba merültek. Billy kiszólt Ted hálószobájából, ahol a tévé volt, hogy megnézheti-e a Szezám utcá-t. Jajistenem, a gyerek. Felugrottak, berohantak hozzá, mintegy meggyőződni akarva róla, hogy ő még ott van, ölelgették, csókolgatták, újra meg újra nekiestek, ahogy felpislogott rájuk: minek mászkálnak ezek itt folyton, mit nyalnak-falnak, amikor én tévét akarok nézni? Újra átvizsgálták a lakást, megnézték, van-e minden ablakon rács. Mihez kezd most Ted? Hiszen nem ért a gyerekneveléshez. Ki ez a házvezetőnő? Hallott-e Ted arról a dajkáról, aki elrabolta és meggyilkolta a gondjaira bízott gyermeket? Miért nézi Billy folyton a televíziót? És a ruhájára kinek lesz gondja? Ted igyekezett állni a sarat, de a válaszaira oda se figyeltek. Újra és újra felforgatták a lakást. Nyalóka? Te nyalókát adsz neki? – kérdezte Sam, a patikus. Nem tudod, hogy a nyalóka árt az egészségnek, árt a fogaknak? Bostoniak, nyugtatgatta magát Ted. Hívja át Mrs. Willewskát – most, a szabadnapján –, hogy szemügyre vehessék. Ted ezt kereken megtagadta. Elviszik Billyt az állatkertbe. Jól van, csak ne ciccegjenek neki folyton Joanna miatt, mert azzal felidegesítik. Na tessék, megint az eszükbe jutott Joanna.
– Mi kellemes életet nyújtottunk neki. Te mit nyújtottál? – kérdezte Harriet támadólag.
– Lehet, hogy most találtad meg a helyes választ – mondta Ted. – Lehet, hogy csak egy elkényeztetett kölyök volt, aki úgy is viselkedett, amikor nehézségekkel találta szemben magát.
– Hogy beszélsz te az én lányomról?! – ordította Sam.
– Sss! A gyerek! – intette le Harriet.
Újabb ölelések és csókok után Ted elküldte velük a húzódozó Billyt az állatkertbe, maga pedig beült egy közeli moziba, és végignézett egy westernt, aminek megvolt az az előnye, hogy semmi köze sem volt az ő problémáihoz. Késő délután jöttek csak haza, Billy ragadt a nyalókától, az inge csupa pizza volt. Gyerek-Patikus: 2-0. Úgy döntöttek, hogy még egy napig New Yorkban maradnak, "az unokájukkal", de inkább a motelszobát választották, pedig Ted kétségbeesett udvariassággal még a díványt is felajánlotta nekik.
Reggel nyolckor már ott álltak a küszöbön, készen rá, hogy a várost is körülfussák Billyvel, ha azt akarja. Billy újra az állatkertbe akart menni, nekivágtak hát, hogy felébresszék a vadakat. Már kora délután otthon voltak.
– A nagymaminak meg a nagypapinak szaladni kell – közölte Harriet az unokájával.
Szaladunk Bostonba, szaladunk Lynne-be, ha most nem vigyázunk, beesünk a vízbe. Joanna szokta ezt játszani Billyvel, jutott eszébe hirtelen Tednek. Fogta magát és elment – csak visszhangokat hagyott hátra.
– Ha találkoztok Joannával, mondjátok meg neki, hogy... – mit is üzenjen? – hogy remekül megvagyunk.
– Igen? – kérdezte Harriet. – Biztos vagy te ebben, Ted?
A magándetektívek kézfogás nélkül hagyták ott Tedet. Joanna szülei határozott álláspontra jutottak. Ted bűnös: tönkretette a lányukat.
Az elkövetkező hetekben, amint napnál világosabb lett, hogy Joanna Kramer egyszer s mindenkorra otthagyta férjét és fiát, mindenki úgy értékelte a helyzetet, ahogy neki a legkényelmesebb volt. Larry végre elérkezettnek látta az alkalmat, hogy különféle nőkkel hozza össze Tedet. Ted közölte vele, hogy semmi kedve társadalmi életet élni, nem ilyesmiken jár most az esze. – Ki beszél itt az eszedről? – felelte Larry. Ha rá tudná venni haverját, Tedet, hogy hozzá hasonlóan ő is folyton a nők után fusson, akkor ő, Larry is igazolva lenne. Nem olyan rémes az, mint ahogy a nőismerősei állítják. Végül is előbb-utóbb Ted is rákényszerül.
Ted szülei egész más társadalmi körökhöz tartoztak. Az ő számukra az volt a fontos, hogy fiuk újra megnősüljön. A nemi élete igen kevéssé izgatta őket.
– Hiszen még el se váltunk.
– Hát mire vártok? – kérdezte az anyja.
Végül is megkezdődött a jogi procedúra. Ted tanácsot kért ügyvéd barátjától, Dantől, aki ajánlott neki egy jó nevű válóperes ügyvédet. Hipp-hopp, elválni és megházasodni gyorsan, elvenni valakit, bárkit: így még talán megmentheti Miamiben a reputációját, no és persze Doráét és Haroldét is.
– Egy válás, azt még megértik – mondta az anyja. – Én máris azt mondom mindenkinek, hogy elváltál.
– New York államban ezt aligha ismernék el.
– Ne csinálj ebből viccet, kérlek. Már így is magyarázkodnom kell az emberek előtt. Kénytelen vagyok azt mondani, hogy a gyerek ideiglenesen nálad marad, mert annak a koldusnak viszonya van valakivel.
Beszélt a bátyjával is: mérföldben ki sem lehetett fejezni köztük a távolságot. Ralph pénzt ajánlott, Ted visszautasította. Miután Ralphnak más nem jutott pillanatnyilag az eszébe, átadta a kagylót feleségének, Sandynek, aki kijelentette, hogy kezdjük azon: ő sose volt oda Joannáért. Magához venné Billyt egy időre, ha az ő gyerekei nem volnának sokkal nagyobbak nála. Kölcsönös nyájaskodások után letették a telefont, és hónapokig nem beszéltek megint.
Thelma a minden megromlott házasságok bosszuló angyalát látta Joannában. Felugrott Tedhez egy kávéra, és közölte vele, hogy Joanna távozása "felszínre hozott" bizonyos dolgokat.
Charlie bevallotta, hogy viszonya van. Arra kért, bocsássak meg neki, és én meg is bocsátok. Csak éppen elválok tőle.
Másnap este Charlie jött fel.
– Thelma azt mondja, vegyem csak el az asszisztensnőmet. De ki akarja elvenni az asszisztensnőmet? – Távozóban, részegen tántorogva még megjegyezte: – Ha te nem vagy, még ma is boldog házasságban élek.
Joanna szülei úgy akartak úrrá lenni a helyzeten, hogy játéközönnel árasztották el Billyt, mintegy saját veszteségükért igyekezve kárpótolni unokájukat, és unos-untalan rátelefonáltak, mintha bizony egy gyereket meg lehetne hatni egy távolsági hívással.
– Te vagy az, Billy? Itt a nagymami!
– És a nagypapi! Én is itt vagyok, Billy!
– Jé, sziasztok.
– Hogy vagy, Billykém? Mit csinálsz? – kérdezte a nagymami.
– Semmit.
– Semmit? Ejnye, ejnye, egy ilyen nagyfiúnak mindig csinálnia kell valamit.
– Játszok.
– Nagyszerű. Hallottad ezt, Sam? Játszik. És mit játszol?
– Halat.
– Halat játszik. Nagyszerű. És mi az a hal?
– A hal az, hogy fekszek az ágyon, és pizsamában vagyok, és azt csinálom, hogy a fütyülöm felugorjon, mint a hal.
– Jézusom.

Milyen gyerek volt Billy? Lelkes kisgyerek volt. Néha például ártatlan képpel kijelentette: "Szép időnk van, apu". Aranyos gyerek, döntötte el végül is Ted. A néha nagyon is vad gyermeki játékokban sem volt agresszív, és Ted elgondolkodott rajta, ebben vajon rá ütött-e. Billy is olyan félénk lesz, amilyen ő volt?
A gyerek képzelőereje pedig egyenesen elképesztette: számára a nyulak repültek, Rosszkedvű Oszkár metróval ment Párizsba, a botok űrhajókká, a kavicsok motorokká változtak, és mindezt olyan színesen adta elő, hogy Ted megkérdezte a gyermekorvost, nem lesz-e ebből baj. Ellenkezőleg, mondta az orvos, fejlessze csak ki benne minél jobban. Ted megnyugodott, és fejlesztette. Apu, te mit csináltál, amikor kisfiú voltál?
– Játszottam, akárcsak te.
– Te is nézted a Szezám utcá-t?
– Akkor még nem volt Szezám utca. Akkor még tévé sem volt.
A gyerek próbálta ezt megemészteni.
– Nem volt tévé?
– Akkor még nem találták fel. Senkinek se jutott eszébe, hogy televíziót kéne csinálni.
Valami, ami olyan kézzelfogható, mint a tévé – nem volt. A gyerek igyekezett megérteni.
– Almaié volt?
– Igen, almalénk nekünk is volt.
Milyen érzés négyévesnek lenni, Billy, és megpróbálni megérteni a világot? – tűnődött az apja.
A Burger Kingből jöttek – ez volt Billy különleges péntek esti ajándéka.
– Amikor te kisfiú voltál, akkor is volt Burger King-étterem?
– Nem, Billy, Burger King nem volt.
– Mi nem volt még?
– Hát, nem volt McDonald-étterem, nem voltak űrhajósok, odahaza nem volt dobozos fagylalt, mert a hűtőszekrények kicsik voltak, nem fért volna el bennük. – És nem voltak olyan mamik, akik otthagyták a férjüket és a kisfiúkat, tette hozzá magában.

A Shaunessy és Phillips-céget tehát Dan, az ügyvéd és Giants-drukker ajánlotta Tednek, aki John Shaunessy egyéb erényei mellett megemlítette, hogy ő is Giants-drukker. A magas, disztingvált külsejű, ötvenes éveit taposó Shaunessy az első negyedórát arra fordította, hogy kimerítően elemezze a csapat jelen és múltbeli formáját – bizonyára azért, hogy leendő kliense számára a közvetlen légkört megteremtse. Utána sort kerített Tedre is.
– Azt hiszem, ez egyszerű eset – mondta Ted.
– Egyszerű eset nem létezik. Húszat is felsorolhatnék magának, ami "egyszerű esetnek" indult, aztán igencsak rázós lett.
Fel ne sorolja, az istenért. Dan elmondta, hogy miről van szó?
– A felesége otthagyta. Megküldte magának a szükséges papírokat, és hajlandó aláírni bármit.
– Hogy megy az ilyesmi? Sokáig tart? És mibe kerül?
– Nos, először is tudnia kell, hogy klienseink közt férjek is, feleségek is vannak szép számmal. Úgyhogy ismerjük a nehézségeket. Másodszor: a válás rázós ügy. Én azt mondanám, mivel maga itt él, helyben van, kezdeményezzen maga. Hogy a felesége mit csinál, azzal ne foglalkozzék. Két dologgal próbálkozhatnánk. Az első a hűtlen elhagyás. Egy évig is eltarthat. Ez sok. A másik a kegyetlen és embertelen bánásmód – ez jó esetben néhány hónap.
– Kegyetlen és embertelen...
– Megvizsgáltatja magát egy orvossal. Az orvos tanúsítani fogja, hogy zaklatott. Mert zaklatott, vagy nem?
Hát...
Persze hogy zaklatott. Ami pedig a másik kérdést illeti: kétezer dollár.
Hűha!
Én öreg róka vagyok a szakmában, ahogy mondani szokás. Tanítok az egyetemen. Publikálok. Egyszóval nem vagyok olcsó. Van, aki többet kér, van, aki kevesebbet. Az ilyen ügyek mindig megérik a befektetést, ezt ne feledje.
Őszintén szólva, nehezen veszi be a gyomrom. Egye fene! Csináljuk!
– Kitűnő. A legfontosabb az, hogy jó ügyvédje legyen az embernek, Ted. Házasságot felbontani csak határozottan és jogilag makulátlanul érdemes. Az életéről van szó, ha nem tudná.
Az ügyvédben megbízott. De hogy kétezer dollár... Joanna végül mégiscsak rálőcsölte a számlát.

Billy óvodája nyárra is vállalt gyerekeket – olcsó pénzért, hétköznap délelőttökre, úgyhogy Ted beíratta. Az óvónő különleges gondot fordított Billyre, és közölte Teddel, hogy a kisfiú minden nehézség nélkül átvészelte ezt a problémás időszakot. – A gyerekek néha rugalmasabbak, mint gondolnánk – mondta. Ted lazított egy kicsit a hétvégi programokon, már nem érezte szükségesnek, hogy Billy minden percét lekösse. A pár sarokra levő játszótéren volt egy mászóka, amit Billy nagyon szeretett, volt szökőkút, kilátás az East Riveren közlekedő hajókra meg még egy mozgó árus is, akinél ásványvizet és fagylaltot lehetett kapni. Ted kinézett magának egy padot az újságjával, Billy pedig időnként engedélyt kért, hogy felülhessen a hintára vagy hogy fagylaltot vegyen. Ted nem akarta hozzászoktatni, hogy csak apuval játsszon, persze azért néha játszott vele, és ilyenkor Ted volt a legmagasabb figura a favárban vagy a mérleghintán – néha pedig együtt képzeltek el mindenfélét. Játsszunk majmosat.
– Az micsoda?
– Te leszel a majomapu, én meg a majomgyerek, és felmászunk mindenre.
– Hát mindenre azért nem.
– A csúszdára.
– Jó. A csúszdára felmászok.
– És közben úgy fogsz visítani, mint egy majom.
– Apu nem visít úgy, mint egy majom.
– És a földön kell másznod.
– Mért nem lehetek járkáló majom?
– Az nem is majom.
Kényes ponthoz értek.
– Oké – mondta Ted. – Te fogsz visítani és mászni, én meg majd vakarózom egy kicsit.
– Jó. A majomapu, az tényleg vakarózik.
És megmásztak a csúszdát, valahol Afrikában, és majmok voltak, illetve Ted esetében – részleges majmok.

Egy fülledt júliusi vasárnap lementek a játszótérre, hideg ebédet is vittek magukkal, és Billy a délután java részét a szökőkútnál töltötte, időnként apja is csatlakozott hozzá felgyűrt nadrágszárral, cipő és zokni nélkül, mint a többi szülő. Ted egy padon ült és olvasott. Billy fel-alá rohangált, fröcskölt, ugrabugrált, kiabált: boldog volt, hogy fürdőnadrágban lehet. Most ontsd le az aput, jó? – És Billy teletöltött egy műanyag poharat vízzel, odavitte, ráöntötte Ted előrehajtott fejére, és közben nagy élvezettel kuncogott. Sokáig lenn maradtak, s ahogy hűvösödni kezdett és az árnyékok megnyúltak, a park különösen szép lett. Ted őszintén és igazán jól érezte magát, Billy vidáman, kacagva ugrabugrált. Minden a legnagyobb rendben, a gyerekek rugalmasabbak, mint hinnénk, szinte felnőttek, gondolta Ted. Körülnézett, és sehol sem látta Billyt. Nem volt se a szökőkútnál, se a homokozónál, se a mászókánál, se a mérleghintánál. Ted egyre sietősebben, aggódva végigjárta a játszóteret. Billy nem volt sehol. – Billy! – kiabálta. – Billy! – Kiszaladt a játszótér bejáratához, ahol az ivókút volt, de ott se találta. – Billy! Billy! – Aztán hirtelen megpillantotta a szeme sarkából. A gyerek otthagyta a játszóteret, és a park egyik sétányán rohant. Ted kiabálva utánairamodott, de Billy nem fordult vissza. Rohant tovább kacsázva. Amikor Ted néhány méterre beérte, hallotta, hogy a gyerek azt kiabálja: – Mami! Mami! – Egy fekete hajú nő lépkedett előtte a sétányon. Billy utolérte, és megrántotta a szoknyáját. A nő megfordult, és lenézett rá: csak egy ismeretlen nő volt. – Azt hittem, te vagy a mamim mondta Billy.

Nyolcadik fejezet

Alkalmi vétel, mondta Larry: egész rész egy Fire Island-i nyaralóban, és olcsó is. A nőnek idegösszeomlása volt, azért adja el.
– Mitől? Attól, hogy veletek nyaralt?
– Nem tudom. A július negyediki hétvégén történt. Nem sikerült megismerkednie senkivel, és vasárnap este egyszer csak nem bírt felállni a székből.
Tednek a háta borsózott tőle, hogy mások lelkiállapotát kiaknázza, és attól is, hogy részes legyen egy olyan nyaralóban, ahol az emberek idegösszeomlást kapnak. Larry sürgetésére mégis felhívta a gondnokot, egy lakberendezőnőt, aki éppen Larryvel járt, és volt egy tízéves kisfia.
– Mi itt mind magányos szülők vagyunk – közölte a nő Teddel. Ted meglepődött, hogy milyen természetesen használja a szót. Be lett skatulyázva. – Nőtleneket és hajadonokat látni sem akarunk. Maga tökéletesen megfelelne. Úgyis szükségünk van még egy férfira.
Péntek este fél hatra Etta kihozta Billyt a Long Island-i pályaudvar információs fülkéjéhez. Az állomás zsúfolva volt, az emberek tülekedtek, hogy kimenekülhessenek a városból, fel a vonatra, ki a kertvárosokba, ki a tengerpartra, és Ted velük együtt tülekedett. Amikor a rá várakozó Ettát és Billyt megpillantotta, a látvány olyan elképesztő volt, hogy földbe gyökerezett a lába. Billy, életének ez a legnagyobb, központi része a zsúfolt állomáson, a nekiszabadult világtól körülvéve olyan hihetetlenül pici lett. Ijedten kapaszkodott Etta kezébe.
– Itt vagyok! – kiáltotta Ted, és a gyerek odarohant hozzá és átölelte, mint aki alig mer hinni a csodában: ebből a félelmetes zűrzavarból egyszer csak előkerült az ő apukája.

Ted azelőtt elviselhetetlenül lármásnak és ócskának tartotta a Fire Island-i Ocean Beachet. Most, Billy szemével nézve: fagylaltosbódék, játéküzletek, pizza-stand "Nem is mondtad, hogy lesz pizza!" –, Ocean Beach maga volt a Riviéra.
Kikereste a házat a sok egyforma, zárt verandás bungaló közül: az ajtó fölötti rózsaszín táblán az állt, hogy CHEZ GLORIA. Maga Gloria nyitott ajtót, negyvenhez közeledő, dús keblű nő levágott szárú kezeslábasban. Trikóján felirat díszelgett: "Nagy Dudák". – Te vagy a Ted, igaz? – harsogta vastag hangon Gloria, és Billy nyomban bebújt Ted lábai közé. Gloria bemutatta a többi "nyaralótársnak", Ellennek, a szabadúszó újságírónak, akinek volt egy tizenegy éves lánya, Bobnak, a pszichiáternek, akivel a tizenhat éves fia nyaralt együtt, és egy vegymentes élelmiszerbolt negyvenhat éves tulajdonosnőjének, Marthának, akinek tizenkilenc éves volt a lánya. A ház egy közös ebédlő-nappaliból és öt hálószobából állt. Minden magányos szülő egy szobában aludhatott a csemetéjével.
A mosogató fölé kiragasztott házirend szerint minden szülő maga volt felelős gyermeke étkezés közbeni viselkedéséért. A nyaralótársak felváltva főztek ugyan, de a felelős szülőn kívül senki sem volt kötelezhető arra, hogy a rendetlenkedő vagy az ételben turkáló gyereket rendre intse, így aztán a szülők rohangáltak ki folyton a konyhába, hogy a túl forró főtt kukoricát lehűtsék vagy a hideg kukoricát felmelegítsék. Ellen, a negyvenhez közeledő, több mint száznyolcvan centis újságírónő idegesen figyelte, hogy ízlik-e a sült csirkéje. A pszichiáternek, ennek a csapott vállú, komor, ötvenhez közelgő embernek nemigen volt mondanivalója. Csapott vállú, komor, szemre ugyancsak ötvenhez közelgő fiának szintén nemigen volt mondanivalója. Az élelmiszerbolt-tulajdonos hölgy magánemberként sem vethette meg az élelmiszert százötven centi volt és körülbelül kilencven kiló, kese hajú lánya nála pár centivel magasabb és pár kilóval nehezebb. Desszertnek befaltak egy egész csokoládétortát. Ebéd után megérkezett Larry is. A két barát az utóbbi években ritkán látta egymást, s ahogy Ted most elnézte a Fire Island-i környezetben, ahol valaha együtt hajkurászták a nőket, ahogy elnézte barátja ritkuló haját és vastagodó derekát, Larryn mérhette le, hogy maga is mennyit öregedett.
Nagy buli lesz ma este. Elsőosztályú csajok. – Ebben még a régi volt.
Nekem itthon kell maradnom Billyvel.
– Hozd magaddal. Neki is szerzünk egy nőt. De jó vicc.
– Ugyan már. Fire Islanden vagyunk, édesapám. Larry elhúzta a csíkot Gloriával, aki levetette az ebéd közben bepiszkolódott "Nagy Dudák"-at, és felvett helyette egy tiszta "Nagy Dudák"-at.
Ted és Billy csodás két napot töltött lenn a parton, Tednek még röplabdázni is volt alkalma, miközben Billy homokvárat épített a közelben. Vasárnap délután Larry telefonált Ocean Bay Parkból. Este hatkor várja Tedet a kompnál, és hazaviszi. A jó öreg, megbízható Larry.
– Még egy apróság. Gloriának ezt ne említsd. Szakítottunk.
– Mi az, hogy szakítottatok? Hiszen alig láttalak vele.
– Ma volt egyhetes a kapcsolatunk. Na és te, cimbora? Megismerkedtél valakivel?
– Eszembe se jutott.
– Hát jusson! Nyomás le a partra, és nyúlj alája valamelyik nőnek!
Négy hónap telt el Joanna távozása óta. Ted ez alatt az idő alatt nem nyúlt nőhöz. Az alatt a hat év alatt sem nyúlt más nőhöz, mióta Joannát megismerte.
– Elszoktam tőle – felelte. – Már azt se tudom, hogy csinálják manapság.
Gloria megrázta a gyülekezésre hívó csengőt. Kicsit katonás, mondta mentegetőzve, de azért csak rázta tovább. – Muszáj összetartani a házat. – Összegyűltek a vasárnap esti csengőszóra: lakógyűlés, névsorolvasás, a közös költségek megosztása, így csinálták ezt minden csoportos nyaralóban, csak Ted már elfelejtette. Feltették a kérdést: akar-e tehát csatlakozni hozzájuk? Kétszáz dollár az egész, Larry szerint a bolondnak is megéri.
– Még nem tudom – mondta Ted, mire a többiek úgy néztek rá, mintha személy szerint őket utasítaná el. – Meg kell beszélnem a szobatársammal.
Billy odakinn bújócskázott a szomszéd nyaralóból való új barátjával. Ted megmondta neki, hogy szedelődzködniük kell, és éppen hozzá akarta tenni, hogy el kéne dönteniük, máskor is kijönnek-e ide, amikor Billy keserves sírásra fakadt. Nem akarja itt hagyni a barátját, nem akarja itt hagyni a házát, nem akarja itt hagyni a szigetét. Ted kifizette a kétszáz dollárt. Ezzel hivatalosan is nyaralótárssá vált, magányos szülővé és lakóvá a Chez Gloriaban.
Ocean Beachben minden hétvégén lüktetett az élet: a bárok tele voltak, a házibulikra csak úgy tódult a tömeg. Ted nyaralótársai azonban többnyire otthon maradtak. Ez neki is megfelelt. Nyugodtan üldögélhetett a nappaliban, olvasott vagy beszélgetett, senki sem rángatta ki a párvadászok dzsungelébe.
– Hét közben mindig olyan feszült vagyok – mondta Martha. – Örülök, ha ilyenkor elengedhetem magam.
De Ted azért érzett némi feszültséget a házban, s ez az első kinn töltött hétvége óta egyre növekedett: Martha, Ellen és Gloria időnként ki-kitört az éjszakába, majd csüggedten, eredmény nélkül hazament. George, a pszichiáter alig kelt fel a székből. A nyaraló lakói közül kétségkívül Billynek sikerült a legjobban a kapcsolatteremtés. Volt egy ötéves barátja a szomszéd nyaralóból, Joey, vele játszott a vízparton, vagy bandában száguldoztak kis vörös motorbiciklijükön a többi gyerekkel, föl-alá a sétányokon.
A harmadik hétvégén, szombat este Ted egyedül volt a nappaliban George-dzsal. Olvastak. Úgy érezte, illene szóba ereszkedni George-dzsal. Ritkán beszélgettek.
– Érdekes? – kezdte Ted, meglehetősen érdektelenül.
– Igen.
George tovább olvasott.
– Miről szól? – Csak tudnám, mi a francnak kérdezősködöm. Szerette volna visszaszívni az egészet.
– A szenilitásról – felelte George, és ez véget vetett a társalgásnak.
Félóra múlva Ted becsukta az oceanográfiáról szóló könyvét, és jó éjszakát kívánt.
– Elhagyott a feleséged? – kérdezte meglepetésszerűen George.
– Igen. Pár hónapja.
– Értem.
George mintha eltűnődött volna a dolgon. Ted várt. Hiszen George mégiscsak pszichiáter!
– Azt hiszem – mondta George, lassan, gondosan válogatva a szavakat –, többet kéne emberek közé járnod.
– Emberek közé járnom? Mintha csak az anyámat hallanám, George.

Nem lehetett tovább halogatni. Augusztus második hetében voltak. Billy a barátjával játszott a szomszéd nyaralóban, és a szülők meghívták vacsorára. Tednek legalább két szabad óra állt a rendelkezésére, és a szomszéd blokkban éppen volt egy nyilvános buli. Kitöltött magának egy italt, és pohárral a kézben elindult. Amint ott ballagott a sétányon, és jég csörgött a poharában, és előtte is, mögötte is emberek jártak pohárral a kézben, egyszerre fölelevenedett előtte minden. Igen. Megpillant majd valakit a verandán, természetesen a legszebb lányt, úgy helyezkedik, hogy megismerkedhessen vele, elkéri a telefonszámát, találkozgatnak majd a városban, aztán járni fognak egymással, aztán összeházasodnak, és... Joanna, Joanna, hol vagy? Kicsordult volna a könnye, de nem hagyta. Nem érdemli meg.
Ott volt Larry is, a legújabb dús keblű felfedezettjét ölelgette. Odaintette Tedet, és Ted átfurakodott a tömegen, reflexszerűen ügyelve, nehogy nekimenjen a megrakott tálcákkal közlekedő személyzetnek – a régi reflex.
– Szevasz, Ted. Ez itt Barbara. Ők meg a barátnői, Rhoda és Cynthia.
Larry nője csinos volt, ámbár keményen festette magát. Harmincvalahánynak nézte mind a hármat. Rhoda alacsony volt, kövérkés, csúnyácska. Ted régen rá se nézett volna. Most együttérzett vele. Éppúgy árulja magát, mint én, gondolta. Cynthia egy árnyalattal jobb külsejű volt: törékeny, világosbarna, karcsú.
– Ted újra rálépett a hadiösvényre.
– Hát igen. Elárulok nektek valamit, lányok, de nehogy továbbadjátok. Annak idején Ted volt köztünk a legvadabb bika.
A nők élesen, sikkantva felnevettek. Cynthia, látva, hogy Ted nem nevet, hirtelen abbahagyta.
– Te mit csinálsz, Ted?
– Helyügynök vagyok. Nem érti, ez világos.
– Ha egy hirdetést látsz valamelyik újságban, azt a hirdetéshelyet valaki eladta a hirdetőnek. Újságoknál dolgozom, rábeszélem a reklámügynökségeket, hogy vásároljanak nálunk helyet a klienseik számára.
– Hát ez fantasztikus.
– És te mit csinálsz?
– Titkárnő vagyok egy ügyvédi irodában. Nagyszerű.
Barbara már előzőleg meghívta Larryt vacsorára, és most Cynthia is meghívta Tedet. Ted visszament a nyaralóba, megkérte Marthát, hogy fektesse le Billyt, Billyt is értesítette a dologról, és átment vacsorázni. A nőknek volt még egy nyaralótársuk, aki szintén meghívott egy harmincvalahány éves férfit. Barbara anyja is kinn töltötte a hétvégét, és mindenáron azon volt, hogy fiatalabbnak látsszon a lányánál. Az ő vendége két munkásinges óriás volt, akik a motorcsónakjukkal álltak a nyaralóközönség szolgálatára. A csónakosok odacipeltek maguknak egy egész láda sört.
– Ezzel az estéllyel aligha kerülünk be a Times társasági rovatába súgta oda Larrynek Ted.
Csak várd ki a végét. Remek tükörtojás lesz. Barbara, mindenki meglepetésére és általános üdvrivalgásra, hússzeletekkel jelent meg. A csónakosok kinevezték magukat szakácsnak. Ted és Larry elkészítette a salátát. Folyt a sör és folyt a szesz. Kiderült, hogy az egyik csónakos futballrajongó, és vacsora közben másról se volt szó, csak a sportról. Barbara anyja hikoris süteményt sütött, a tömeg azt is üdvrivalgással fogadta. Beszélgettek a különféle ételekről, beszélgettek arról, hogy milyen csodálatos is így együtt, s hogy bérelniük kéne közösen egy óriási nyaralót. Cynthia volt a legcsendesebb, mint aki attól fél, hátha mond valamit, amivel elijeszti újsütetű lovagját. A munkájáról kérdezte Tedet, és Ted is megkérte, hogy meséljen a munkájáról. Valaki bekapcsolta a lemezjátszót, és Ted máris egy olyan lármás buli kellős közepén találta magát, amilyentől éjszakánként máskor nem tudott elaludni. Táncolni kezdett Cynthiával, a lány sovány teste hozzásimult, és Tednek hónapok óta először támadt természetes erekciója.
Ahogy a buli még zajosabb lett, kézen fogta Cynthiát, és lesétált vele a tengerpartra. Egy darabig szótlanul álltak, aztán Ted megcsókolta. Cynthia szája kinyílt, egymásra borultak, Ted nyelve benne járt a lány szájában, keze megindult a testén, be a ruhája alá, beléje. Odébb húzta a sétányról, ledöntötte a homokba, ahol nem látták, csókolta, fogdosta, "Ó, Ted!", nyöszörögte Cynthia, és Ted egy pillanatra lemerevedett, mert az istennek se jutott eszébe, hogy hívják a lányt, aztán ráfeküdt, annyi mindenért letartóztathatják az embert úgyis, gondolta, aztán végre eszébe jutott, és ő is kinyögött egy "Ó, Cynthiá"-t. Egy járőrkocsi reflektora végigvágott a parton. Ted úgy érezte, fényözön önti el őket, talpra vergődtek, és megigazították a ruhájukat. Visszaballagtak a sötét sétányon, és minden méter után megálltak csókolózni. A buli csak most hágott tetőfokára, Ted nyaralójában is égett még a villany nem tudván, hová menjenek, mit csináljanak, tovább baktattak csókolózva a sétányon. Sajnálta a lányt, sajnálta, hogy olyan kétségbeesetten törekszik egy kis szerelemre, arra, hogy valaki elvigye a buliról, legyen az akárki, az se baj, ha a nevét elfelejti közben. Nekidőltek a sötétben egy kerítésnek, Ted újra be nyúlt neki... és éppen olyan ócskának érezte magát, mint a várost.
A nyaralóban kialudt a villany, Ted karon ragadta Cynthiát.
– Van egy szobám, gyere.
– És a kisfiad?
– Nem fog felébredni.
Belopóztak a házba, a szobájába, az ágyába, amely mellett ott szuszogott Billy, magukra húztak egy lepedőt, hogy ha Billy felébredne, azt lássa meg és ne őket – remélhetőleg nem fogja azt hinni, hogy szellemet lát –, és óvatosan mozgolódva, nehogy a nyikorgó ágy még jobban nyikorogjon, megcsókolta egypárszor, és belehatolt. Alighogy belehatolt, már túl is volt az orgazmuson.
– Ne haragudj – mondta. – Kijöttem a gyakorlatból.
– Semmi baj – mondta a lány.
Ott feküdtek egymás mellé vetve egy keskeny ágyon, lepedő alatt bujkálva, egy szuszogó gyerektől alig lépésnyire. Ted megpróbált újra nekilátni, az ágy nyekergett, Billy mocorgott álmában, és Cynthiának elege lett a szigeti romantikából. – Maradj – mondta, és lesimította a ruháját, amit le se vetett előzőleg. Ted felöltözött – ő se vetkőzött le igazán –, és mivel magára adó férfiembernek illik hazakísérnie a hölgyet, csendben megindult mellette. A buli még mindig tartott. Ted megcsókolta, a lány felületesen visszacsókolt, és bement. Öt perc múlva Ted már újra ágyban volt, Billy mellett.
Másnap összetalálkoztak a sétányon, köszöntek, és lesütötték a szemüket: ebből se lesz kapcsolat. Ennek ellenére Cynthia, akinek a neve még akkor se jutott eszébe, ha vele volt, többet jelentett a számára, mint gondolta volna. Ő volt az első nő az életében Joanna óta. A következőt biztosan szebben, több szeretettel, jobban fogja csinálni – de mással, nem Joannával, vele soha többé. Eddig ezt nem akarta elfogadni, makacsul tiltakozott ellene, és íme, most lerombolta az akadályt. A felesége elhagyta, és ha az embert elhagyja a felesége, előbb-utóbb rá kell néznie a többi nőre. Újra visszakerült a magányosok körforgásába.
Ha azonban azt képzelte, elég lesz megjelennie egy bulin, s onnan mindjárt ágyba vezet az út, már a következő hétvégén rájött, hogy tévedett, ugyanis egyetlen nő sem akart a nyakába borulni, mint ahogy az azutánin sem; végül eljött a szeptember, mindenki kétségbeesetten igyekezett párt találni, és Ted ott állt a szürkületben a sétányon, kezében egy pohár ital, nézte a bulikba siető embereket, s a legelegánsabbat – egy szép, fehér ruhás lányt – megállította. Őszintén gratulált szépségéhez, a lány mosolygott, látszott, hogy érdekelné a dolog, csak hát buliba ment éppen, és Ted nem mehetett vele. Nézte, amint távolodik tőle, hogy sose lássa többé, mert a nyaralóban ott fekszik a négyéves kisfia, aki az előbb rosszul lett és hányt, és apukának vigyáznia kell rá, nem kergethet szép fehér ruhás fantomokat. Nézte az idény utolsó bulijára siető embereket, irigyelte őket, hogy egyedül vannak, csak magukkal kell törődniük, ő pedig nem mehet utánuk.
– Na, hogy vagy, cicamica?
– Rosszul, apu.
– Tudom. Biztosan túl sok pattogatott kukoricát ettél Joeyéknál.
Igen. Túl sok pattogatott kukoricát ettem Joeyéknál.
– Aludjál, kisfiam. Holnap leszünk itt utoljára. Remekül fogunk szórakozni. Akkora homokvárakat építünk, hogy csak na.
Nem akarok hazamenni.
Nemsokára itt az ősz. És New York csodálatos ám ősszel. Most pedig aludjál szépen.
– Ülj ide, amíg elalszom, apu. Jól van, cicamica.
– Túl sok pattogatott kukoricát ettem Joeyéknál.

A Chez Gloriában töltött utolsó napon Ellen, az újságírónő, akinek egész nyáron senkivel sem sikerült megismerkednie, nem tudott felkelni a székből. George, a kéznél levő okostóni kijelentette, hogy Ellen rendkívül befolyásolható egyéniség, s nyilván az a múltkori eset hatott rá negatív irányban, amikor előző nyaralótársnőjük sem bírt felkelni a székből. A Fire Island-i folklór tehát újabb hagyománnyal gazdagodott, és Tedék nyaralója rekordot állított be – a legtöbb idegösszeroppanás egy idény alatt.
Ted láthatta, milyen nyomorúságos versenybe lesz kénytelen újra benevezni. Fire Islanden egyelőre vége, de igazából csak most kezdődik.

Kilencedik fejezet

A válás hét percig tartott. A bíró az irodájában fogadta őket. John Shanmessy – válóperes ügyvéd és futballbolond – támadó taktikát alkalmazott: írásos bizonyítékok, feleség beleegyezése, orvosi látlelet Ted Kramer zaklatott lelkiállapotáról. Ted választ adott egy sor sztereotip kérdésre, igen, az eset felkavarta, a bíró pedig unott kívülállóként szemlélte az egészet. Lehengerelték az ellenfelet, aki ki se állt a pályára. A válást kimondták, a gyermeket az apa gyámsága alá helyezték, mivel "az anya kegyetlen és embertelen bánásmódja az együttélést veszélyessé és hátrányossá tenné". Tíz nap múlva postán megérkeztek a bíró által aláírt hivatalos okmányok, s Ted Kramer és Joanna Kramer házassága törvény szerint is felbontatott. Ted úgy érezte, ezt meg kell ünnepelni. Elvitte Billyt a Burger Kingbe. Szerény ünneplés volt, Billy ugyanis mindössze egy nagy adag hasábburgonyával ünnepelhetett. Mivel a gyereknek a házasság mibenlétéről is csak halvány fogalmai voltak, meg arról is, hogyan születnek a gyerekek, Ted okosabbnak vélte, ha nem terheli meg az agyát a folyamatban levő válás részleteivel. Most azonban meg akarta neki magyarázni a dolgot.
Tudod, Billy, a válás azt jelenti, hogy két ember, aki össze volt házasodva, többé nincs összeházasodva.
– Tudom. A Seth is elvált.
– Nem Seth vált el, hanem a szülei. Akárcsak a mami és én. A mami és az apu elváltak egymástól, Billy.
– Nem azt mondta a mami, hogy ajándékokat küld nekem?
Én a hölgyért többé nem felelek, Billy.
– Talán majd küld.
Ted úgy nézett a fiára, mintha valami festményt csodálna meg. Billy Burger King-koronával.
– Kaphatok még hasábburgonyát?
– Nem kaphatsz, kisöreg. Eleget ettél.
Kellemesnek kellemes volt, de ünneplésnek kevés – elvégre kétezer dollárja bánta. Ennél többel tartozik magának, gondolta. Az étteremből felhívta azt a házukban lakó tizenéves leányzót, aki már korábban is felajánlotta pótmamái szolgálatait, és felfogadta aznap estére. Nem volt egyetlen nő az életében, akivel a válását megünnepelhette volna. A Fire Island óta eltelt két hónap alatt elhanyagolta a társadalmi életét, ha ugyan annak lehet nevezni. Larry ma este túlságosan megviselte volna. Egyedül beülni egy bárba, és valami vadidegennek mondani el élete történetét – ehhez se volt kedve. Felhívta a fogorvos Charlie-t.
Charlie időközben kibérelt egy műteremlakást az asszisztensnőjével, de kétheti meghitt édeskettes után sürgősen szakítottak. Charlie akkor felhívta Tedet, mondván, hogy a férfiak tartsanak össze. Most, hogy Ted hívta fel őt, örömében alig jutott szóhoz. A Second Avenue és a 72. utca sarkán találkoztak, a magányos-törzshelyek szívében. Elhatározták, hogy végigisszák az összes útjukba kerülő csehót. Teden bársonyzakó, pulóver és vászonnadrág volt. Charlie, a negyvenöt éves, terebélyesedő férfiú blézerben jelent meg és a legvadabb op-artot is megszégyenítő kockás nadrágban.
Elsőnek a Haverok nevű, külsőre megfelelőnek látszó bárba ugrottak be. Csupa bőrruhás férfi fogadta őket. Az ajtónálló cowboy, akinek a lába köze úgy kidomborodott, hogy majd lerepedt róla a nadrág, összehúzott szemmel rájuk dörrent: – Üdv, tigrisek! – Ted és Charlie hanyatt-homlok kirohant a karambol. A következőben, a Rio Ritában bömbölt a zenegép, s a bárpult környéke úgy festett, akár egy Fire Island-i nyaralóveranda. Egyetemisták, gondolta Ted, és szeszközben végighallgatta, amint Charlie terjengősen megbocsátja neki Thelmával való szakítását. A Hanselben annyi sudár ifjat és hajadont találtak, hogy Ted már azt hitte, valami európai ifjúsági fesztiválba csöppent. Itt értesült róla, hogy Thelma Charlie kollégájával, vagyis megint egy fogorvossal jár. Mire a Zapatába értek, a törzsközönség életkora feljebb szökött ugyan, de még mindig ők voltak a legidősebbek. Itt került sor arra, hogy Charlie terjengősen megbocsátotta Tednek az asszisztensnővel való szakítását. Ted a vodkagőzös fejével már maga se tudta, nem vétkes-e tényleg. A Ragyogóban olyan finom és olyan népes közönség verődött össze, hogy a két vendéget oda se engedték a pulthoz, úgyhogy tovább bukdácsoltak s végül kikötöttek az Újra Itthon egy-egy bárszékén.
– Eddig tizenhat darab nőnek mondtunk tizenhat hülyeséget, öregem – jegyezte meg Ted, aki inkább a változatos hülyeségek mellett foglalt állást, nem úgy, mint Charlie, akinek ma este annyi volt a lemeze, hogy: "Szia, kislány. Hogy hívnak?" Most is odalépett egy sikkes cserkészuniformisba bújt leányzóhoz, és rákezdte. A bájos cserkész azonban úgy döntött, hogy máshol ver sátrat.
Nekidőltek egy falnak a Second Avenue-n, és végre kiöntötték a szívüket, mert úgyis erre készültek egész este, csak még nem volt bennük elegendő szesz. – Mondtam már, hogy mennyire sajnállak Joanna miatt? – kérdezte Charlie. – Igyekszem nem gondolni rá – felelte Ted. – Énnekem folyton Thelma jár az eszemben – mondta Charlie, és elkezdett sírni. Ted végigtámogatta az utcán, és a részegek aggályosan pontos modorában kifejtette, hogy utoljára még fel kéne hajtaniuk egyet a Smaragdsziget specialitásából, a nyolcvanöt cent ára szódás rozspálinkából. Charlie mindenáron el akart aludni. Ted kivonszolta a bárból, hazavitte, majd pedig, hogy a tizenéves pótmama úriembernél egyébnek ne nézhesse, összeszedte magát, belépett a lakásba, és köszönetet mondott neki a nagyszerű estéért.

Több ismerősével közölte már válása hírét. Úgy érezte, Joannával is közölnie kellene. Még a per előkészítése során kapott egy kaliforniai címet Joanna szüleitől: egy La Jolla-i postafiókszámot. Küldeni akart neki egy példányt a válóperi okiratból. Ted és Joanna szülei közt a diplomáciai kapcsolatok nem javultak meg. Újra feljöttek New Yorkba, de neki nem sok mondanivalójuk volt. – Kérdezd meg tőle, hogy mikorra hozzuk haza a gyereket – fordult Joanna apja a feleségéhez. Ted érdeklődött, hogy van-e valami hírük Joanna felől, mire Joanna anyja így felelt: – Ha Joanna közölni óhajt veled valamit, azt majd ő dönti el. – Ted észrevette, hogy az ellenségességből valamennyi Joanna felé is irányul, és ebből arra következtetett, hogy ők maguk se tudnak sokat a lányukról. Ted önkéntes pszichiátere, Thelma, aki hetedik esztendeje járt analízisbe, kifejtette, hogy Joanna lázadása részben a szüleinek szól, úgyhogy valószínűleg a szülők sem igen ismerhetik Joanna mostani körülményeit. Hiszen, ugye, annak idején is Tedre bízta, hogy értesítse őket, tehát tulajdonképpen tőlük is menekült, tette hozzá Thelma.
Jobb volna, ha a magad lelke foglalkoztatna mondta Thelma.
– Igazad van. A francba Joannával.
– Nem így értem. Komolyan, Ted, meg kéne próbálkoznod az analízissel. Ez a válás, meg minden. Nem vagy kíváncsi az okára?
– Joannát kérdezd.
– Te is érintve vagy benne, Ted. Menj el a pszichiáteremhez.
– Semmi értelme. Eső után köpönyeg.
Ült az asztalnál, előtte a válóperi okirat, levelet fogalmazott magában Joannának. "Újra házasodhatsz Nevadában, de még New Yorkban is, bébi." Nem, ez gyerekes. "Gondoltam, egyben arról is értesítlek, hogy vagyunk, illetve hogy Billy hogy van." Nem, ez meg felesleges – egyáltalán nem érdeklődött irántuk. Végül úgy döntött, minden kommentár nélkül elküldi az okiratot, az magáért beszél. Valaha a szemükkel, kezükkel, szavakkal érintkeztek – most egy válóperi okirattal.

Ted szülei régóta ígérgették, hogy feljönnek New Yorkba. Végre beállítottak, jólápoltan, lesülve.
– Olyan sovány ez a gyerek – mondta Ted anyja. Ilyen az alkata.
– Nekem beszélhetsz. Én dolgoztam a vendéglátóiparban, nem te.
Dora Kramer ellentmondást nem tűrően kijelentette, hogy "ez a lengyel" nem táplálja megfelelően Billyt – azóta találkoztak Ettával, nagyjából annyi melegséggel üdvözölték, mint egy kifutófiút –, és hozzálátott, hogy gondos nagymamiként telitömje a hűtőt sült húsokkal meg csirkével, két keze munkájával, amire Billy ránézni se bírt.
– Mit szeret ez a gyerek úgy mégis? A pizzát – felelte Ted.
– Billykém, hát nem szereted a nagyi hidegsültjét? – kérdezte a nagyi, hogy legalább egy kis lelkifurdalást tápláljon a gyerekbe.
– Nem szeretem. Nem lehet elrágni.
Ted a legszívesebben megölelte volna. Nemzedékek ették birkatürelemmel Dora Kramer rágós sültjeit, és csak az ő fia, William Kramer mert fellázadni ellenük. Billy jó éjszakát kívánt, miután ráadásul még a nagyi ajándékával, egy túlságosan bonyolult összerakós játékkal sem volt hajlandó kísérletezni, mert az egy tízéves gyerek logikai készségét is próbára tette volna.
– Hát nem tetszik az a szép összerakós játék, amit a nagyi hozott neked?
– Nem tetszik. Olyan kicsi darabokból van.
Billy elvonult aludni, a felnőttek pedig komolyabb dolgokra terelték a szót.
– Nem takarít valami rendesen ez az Etta.
– Nekem semmi kifogásom ellene. Jól megvagyunk. Erre már választ se kapott. Akár Bostonból jöttek, akár Floridából, a szülők annyiban egyetértettek, hogy Ted "nem boldogul". Ted azonban nem volt hajlandó elfogadni az ítéletüket.
– Szerintem nagyszerű gyerek, anya.
– Olyan üres a tekintete.
– Nagyon jól érzi magát, a körülményekhez képest.
– Teneked mi a véleményed, Harold?
– Sovány.

Távozóban Dora még egyszer végigmérte a lakást.
– Át kéne rendezned.
– Miért, nem tetszik? – kérdezte Ted.
– Ez így Joanna lakása. Csodálkozom rajtad – hogyhogy nem dobtad még ki ezt a sok szemetet?
A lakás modern, vagyis eklektikus módon volt berendezve, a beige és a barna dominált benne – svéd dívány, indiai nyomott mintás függönyök a nappaliban, egyszerű festetlen ebédlőasztal az ebédlősarokban –, vagyis ízléses volt, ha nem is Ted ízlése szerint, akinek nem volt pontokba foglalható ízlése. A bútorok nagy részét Joanna választotta. Amikor elköltözött, Tednek eszébe se jutott változtatni.
– Ez a micsoda is például. – A micsoda egy nagy fekete kerámia hamutartó volt, Joanna szüleinek ajándéka. – Mért van ez itt még mindig?
– Köszönöm a látogatást – mondta Ted.
Megfájdult a feje. Tényleg igaza volna anyjának a lakással kapcsolatban? Olyannyira passzív, hogy gondolkodás nélkül belenyugodott a helyzetbe, és eszébe se jutott, hogy változtasson egyet-mást? Tényleg át kellett volna rendeznie a lakást, Joanna lakását? Nem zavarta volna ez meg Billyt? Vagy csak Billyt használta ürügynek, hogy ne változtasson semmit? Fogta a hamutartót, amit még Joanna se szeretett, bedobta a szemétégetőbe. Valami baja van talán, hogy ezt eddig nem tette meg? Nem tudta eldönteni.
Amikor Larry, az olyan komplikálatlannak hitt Larry is bevallotta, hogy analízisre jár, Ted kezdett hajlani rá, hogy a rajta kívül álló (vagy éppen benne rejlő) sötét hatalmak meglétét elismerje.
– Attól félek, hogy Casanova-komplexusom van, öregem. Lehet, hogy csak azért fektetek le annyi nőt, mert alapjában véve attól félek, hogy homokos vagyok.
– Hülyéskedsz, Larry?
– Nem azt mondtam, hogy tényleg homokos vagyok. Vagy hogy Casanova-komplexusom van. Csak azt mondtam, hogy tartok tőle, és hát erre próbálunk most rájönni.
– Nekem ez egy kicsit zavaros.
– Tudom. Oltári baromság, de én élvezem.
Eltelt három hét, és Ted életében az volt a legnagyobb esemény, hogy egyik szombat délelőtt Billyvel elmentek megnézni az Aladdin-t. Még Charlie is elkezdett nők után járni, sőt telefonszámokkal látta el Tedet, ő azonban továbbra is otthon maradt esténként, és dolgozott a hivatalból hazavitt munkán. Nem hívta fel a megadott számokat. Állítólag vannak, akiken segített az analízis. Elkérte Thelmától a pszichiátere telefonszámát.
A pszichiáter közölte vele, hogy a konzultáció negyven dollárjába fog kerülni. Ted úgy vélte, ha Billy múltkori megfázására rákölthetett ötven dollárt, a maga lelki egyensúlya is megér negyvenet. Dr. Martin Graham negyvenvalahány éves férfi volt, rikító olasz selyeminget viselt, a nyakánál nyitva.
– Hát a jó öreg Freud hova lett? – kérdezte Ted.
– Ezt hogy érti?
– Fekete öltönyös, nagy szakállú emberre számítottam.
– Engedje el magát, Mr. Kramer.
Szemben ültek egymással az íróasztal két felén. Ted tőle telhetőleg higgadtan – Nekem tulajdonképpen kutyabajom, doktor úr – előadta házassága, válása s az utóbbi hónapok történetét. Az orvos figyelmesen végighallgatta, és feltett néhány kérdést – hogyan érezte magát ebben vagy abban a szituációban –, jegyzeteket azonban nem készített. Ted már arra gondolt, hogy semmi érdemleges lejegyeznivalót nem mondott.
– Értem. Ez a konzultáció tulajdonképpen csak felmérés jellegű, Mr. Kramer. Nem szeretem, amikor azonnal analízist várnak tőlem a páciensek.
– Azzal, hogy ilyen meg olyan komplexusuk van, ugye? – kérdezte idegesen Ted.
– Igen. Úgyhogy ha megengedi, most inkább csak a benyomásaimat ismertetném. Lehet, hogy tévesek, lehet, hogy nem. Nem tudom.
Ted úgy gondolta, egy tudományágtól ennél több is telhetne.
– A maga érzései túlságosan visszafogottnak tűnnek. Hol van például a haragja? Aztán azt is mondta, hogy nem jár el otthonról. Rendben van. A nőkre haragszik, általában? Vagy az anyjára? Esetleg az apjára? Mert a gyerekkora se lehetett éppen paradicsomi.
Ted mosolygott, noha semmi kedve sem volt hozzá.
– Lehetséges de figyelmeztetem, ez megint csak benyomás –, lehetséges, hogy a gyerekkorából ered az érzelmeknek ez az elfojtása, ami aztán a házasságában is megnyilvánult, és azóta is.
– Tehát maga szerint analízisre kéne járnom.
– Sokféle páciens van, Mr. Kramer. Az egyik általában véve képtelen funkcionálni. A másiknak valami különleges problémája van, és mi, hogy úgy mondjam, elsősegélyt nyújtunk neki. És van olyan is, akinek egész egyszerűen tudatosítani kellene magában, hogy honnan is jön.
– És én ebbe a kategóriába tartozom?
– Én nem akarom rábeszélni semmire. Magának kell döntenie. Mindenesetre azt hiszem, az analízis segítene. Maga egyáltalán nem problémátlan egyéniség, Mr. Kramer.
Közölte, hogy óránként negyven dollárt kér, s ha majd valamelyik páciensével végez, előjegyezheti Tedet. Heti két-három alkalom az optimális, heti egy a minimum. Az ő esetében aligha egyszerű elsősegélynyújtásról lesz szó, fűzte hozzá a doktor, és Ted tudta, hogy vannak, akik évekig járnak pszichiáterhez. De hisz az rengeteg pénzbe kerül, mondta Ted, és a doktor egyetértett, de hamarjában senkit se tudott volna ajánlani, aki nála kevesebbet kér. Persze ott van a csoportterápia – de az önmagában vajmi keveset használ. Aztán ott vannak a klinikák, ha ugyan sikerül bejutnia valamelyikbe, de a szakemberek ott nem igazán elsőrangúak, azonkívül ott is egyre többet kérnek. Tednek el kell döntenie, mennyit ér meg neki, hogy tisztábban lássa önmagát és rendbe jöjjön, mondta dr. Graham.
– Nekem tulajdonképpen semmi bajom. Vagyis többnyire elég jól elboldogulok – retirált újra Ted.
– Tűzzek talán érdemrendet a gomblyukába, Mr. Kramer? Az, hogy valaki elég jól elboldogul, még nem minden.
Lejárt az egy óra, kezet ráztak.
– Doktor úr, ha már itt vagyok, megengedne még néhány gyors kérdést?
– Szívesen, ha felelni tudok rájuk.
– Véleménye szerint... – ostobának érezte magát, de most már folytatta véleménye szerint át kellett volna rendeznem a lakásomat?
Az orvos nem nevette ki. Megfontolta a kérdést.
– A jelenlegi formájában nem tetszik magának?
– De igen.
– Akkor miért kellene átrendeznie?
– Helyes.
Volt még egy kérdése.
– Gondolja, hogy gyakrabban kellene eljárnom otthonról? – Mindjárt el is nevette magát, mintha csak viccből kérdezné.
– Szeretne gyakrabban eljárni? – kérdezte megint csak komolyan az orvos.
– Igen.
– Akkor járjon.
Ted mérlegelte a dolgot: szüksége van-e analízisre vagy nincs? Tetszett neki dr. Graham stílusa, tetszett, hogy nem dobálózik érthetetlen szavakkal. Ez az ember talán segíthetne rajta. Csak az a baj, hogy nemigen engedheti meg magának az óránkénti negyven dollárt, de még a heti harminc átalányt se. Hiszen a házvezetőnőt is fizetnie kell, meg az orvosi számlákat is. Ami zörög benne, annak eztán is zörögnie kell, döntötte el végül. Ő már csak meglesz úgy is, hogy elboldogul. A lakás berendezését pedig békén hagyja. És többet fog eljárni otthonról. Feltétlenül többet fog eljárni. Elvégre orvosi utasítás.

Tizedik fejezet

Ted Kramernek azt kellett látnia, hogy a társadalmi tájkép igencsak megváltozott, amióta utoljára arra járt. Voltak nők, akik "elavultnak" tartották a házasság intézményét, mint például Tania, a húsz-egynéhány éves táncosnő. Tania egyébként "nőkkel is csinálta", mint az ágyban közölte vele. – De nehogy most kikészülj nekem. Te klassz pasas vagy. Veled is éppen úgy élvezem.
A nők többsége túl volt az első váláson – a házasságuknak nem sok idő kellett, hogy a megszokás kikezdje. Néhányan – meglepően önzetlenül – még a barátnőik telefonszámát is megadták neki, ha látták, hogy Ted sem lesz álmaik fehér lovas hercege. Ha meg a partnerének is volt otthon hagyott gyereke, a szórakozásból valóságos versenyfutás lett az idővel. Ilyenkor mindkét félnek a zsebére ment a dolog. Mindkettőnek fizetnie kellett a pótmamát. Óránként két dollár az annyi mint összesen négy dollár csak azért, hogy üldögéljenek valahol és beszélgessenek. Valaminek nagyon gyorsan történnie kellett. Vagy gyorsan meg kellett tetszeniük egymásnak, vagy gyorsan el kellett dönteniük, hogy lefekszenek. És a lefekvés sem volt olyan egyszerű. Az is időbe került, pótmamáknak kifizetendő pénzbe, esetleg taxiköltségbe, esetleg taxiköltségbe a pótmamáknak is. Ha mondjuk a belvárosban találkoztak, és az ő lakására mentek föl, ez azt jelentette hogy elküldheti a pótmamát, viszont nem fuvarozhatja haza a nőt, úgyhogy annak taxival kell hazamennie. Ha felajánlja, hogy kifizeti a taxit, annak olyan színezete van, mintha a nő pénzt fogadna el tőle. A nőnek tehát el kellett döntenie, hogy vállalja-e a pótmama plusz taxiköltséget. Ezen a ponton aztán a felek akár bele is fáradhattak az egészbe, hiszen mindketten szülők voltak, következésképp másnap reggel bizonyára korábban keltek az átlagembernél.
A dolog pénzügyi oldala néha fontosabbnak bizonyult a várható élménynél. Ez történt egyik este is. Fél tizenegy van, mondta magában Ted, az pótmamában számolva máris hat dollár. Maradunk vagy szeretkezünk? Ha szeretkezünk, cirka öt percen belül indulnunk kell, különben fizethetek még egy pótmama-órát, és azon a héten éppen szűkében volt a pénznek. Úgyhogy a nőről az órára fordította a figyelmét, és ennek bizony vajmi kevés köze volt a szerelemhez. Előfordult persze, hogy alig vette észre az idő múlását – ha a nő, a meghitt légkör dominált –, de meglehetősen ritkán.
Billynek nem sok érdeke fűződött apja társadalmi életéhez.
– Megint elmész, apu?
– Nekem is vannak barátaim, mint ahogy neked is vannak. Te a tieiddel napközben találkozol, én az enyémekkel este.
– Hiányozni fogsz.
– Te is hiányozni fogsz nekem. De sebaj, reggel úgyis találkozunk.
– Ne menj el, apu!
– Muszáj, kisfiam.
Billy az óvodában újabban el-elszedte a többi gyerektől a játékokat, mintha erőnek erejével azon volna, hogy minél több minden maradjon meg körülötte. Ted beszélt a gyerekorvossal meg az óvónőkkel, akik azt mondták, valószínűleg Joanna távozása váltotta ki ezt a reakciót Billyből, és vagy elmúlik, vagy nem. Ha együtt volt Billyvel, többnyire nyugalmasan telt az idő, kivéve, amikor Ted belefáradt a gyerek szüntelen ragaszkodásába, és lefejtette magáról, mert noha tudta, hogy rosszat csinál, nem bírta tovább a folytonos testi-lelki ráncigálást.

Egy bulin megismerkedett egy jogásznővel. Phyllis Clevelandból származott, harminchoz közeledő, erősen intellektuális beállítottságú nő volt. Formátlan szövetruhákban járt, a divattól mindig néhány lépéssel lemaradva. Komoly, fennkölt dolgokról beszélgettek. Vacsoráztak egy étteremben, és Ted nem nézte az órát. Elhatározták, hogy "kávéra" felmennek Tedhez.
Éjjel, távozni készülvén, Phyllis kiment a fürdőszobába. Billy csendben, kismacskaléptekkel, épp akkor jött ki onnan. Meghökkenve bámulták egymást a sötétben, akár két riadt őz, Phyllis meztelenül, Billy a zsiráfos pizsamájában, karja közt a "népével". Te ki vagy? – kérdezte Billy.
– Phyllisnek hívnak. Az apukád barátnője vagyok – válaszolta kimerítően Phyllis.
Billy tovább bámulta, és Phyllis tőle telhetően igyekezett eltakarni magát, mert, gondolta, gyerek előtt úgy illik. Mint akinek földbe gyökerezett a lába. A gyerek csak bámulta. Szemmel láthatóan valami fontos dolgon törte a fejét.
– Szereted a rántott csirkét? – kérdezte végül.
– Igen – válaszolta Phyllis.
Billy a társalgás eredményével elégedetten visszatalpalt a szobájába, és elaludt.
– Megismerkedtem a fiaddal.
– Igen?
– Tudni akarta, hogy szeretem-e a rántott csirkét.
Ted elnevette magát. – És szereted?
– Igen, szeretem. Hanem ez egy nagy probléma.
– Csakugyan?
– Ez egy különleges helyzet, kérlek – mondta megrovóan emelkedett hangnemben Phyllis.
Phyllis két hónapig maradt az életében. A jelentéktelen dolgok nem érdekelték, csak a társadalmi kérdésekkel meg a nemzet moráljával volt hajlandó foglalkozni. Mivel Ted sok újságot olvasott, el tudott társalogni vele. A nemi életet is intellektuális szinten kezelték. Aztán a clevelandi választókerület képviselője felajánlott neki egy állást Washingtonban. Nagyon előnyös ajánlat, mondta Phyllis, s a kapcsolatuk még igen kezdeti stádiumban van ahhoz, hogy e "pályáját illető fontos döntésben" befolyásolja. Ted pedig, aki maga se nagyon volt tisztában vele, mit érez iránta, egyetértett. – Azonkívül – mondta Phyllis –, őszintén szólva nem érzek magamban elég erőt egy ilyen felelősségteljes vállalkozáshoz. – Búcsúzóul megcsókolták egymást, megígérték, hogy írnak vagy legalábbis telefonálnak majd, de persze nem tették.
Ted örült, hogy végre sikerült kitörnie az "esténként új nő vagy az se" körforgásából. Phyllis két hónapot töltött az életében – de arra is rámutatott, hogy "felelősségteljes vállalkozás", tehát nem fenékig tejfel egy nőnek egy elvált férfi és egy kisgyerek világába beleszokni.

Ted szoros barátságot kötött Thelmával. A romantikus közjátékokban nemigen hitt, s úgy vélte, ha megpróbálja lefektetni Thelmát, lehet, hogy nyer egy éjszakát, de az is lehet, hogy elveszít egy barátot. Mindketten elvetették tehát az ötletet, és megmaradtak egymás számára, támogatásnak, segítségnek, ha az egyik éppen el akart szabadulni néhány órára. Ha Ted amiatt aggódott, hogy túlságosan sokat koncentrál a gyerekre, Thelma volt az, aki megnyugtatta, hogy ez természetes is – magányos szülők mind a ketten, és Billy egyetlen gyerek. Egyik nap a két család együtt ment le a játszótérre, és ez a nap különösen rosszul sikerült. A gyerekek folyton hajba kaptak. – Utálom Kimet. Olyan erőszakos. – Utálom Billyt. Olyan durva. – Összevesztek a játékokon, az almalén, a motorbicikliken, Ted és Thelma álló nap csak közvetített. Ted átvitte a zokogó Billyt a játszótér másik sarkába, hogy lecsillapítsa. Szembe jött velük egy apa a kisfiával.
– Le-lehozza őket az ember – mondta közlékeny hangulatban az apa –, a legmesszebbi fagylaltosig meg vissza se több mint húsz perc.
Ted nem értette, miről van szó.
– Mondom húsz perc az egész. Ki lehet bírni.
Világos: vasárnapi apuka, aki "kiveszi a részét" a gyereknevelésből.
– Nekem sajnos többet kell kibírnom húsz percnél – mondta Ted.
A nap azzal végződött, hogy Billy és Kim békét kötött, és egyesült erővel rontottak rá egy harmadik gyerekre, teliszórták a szemét homokkal, mire a gyerek anyja visítani kezdett, és "állatnak" nevezte Thelmát. Billyt úgy felzaklatta az eset, hogy forró fürdőbe kellett dugni, és több mesét is fel kellett neki olvasni, mire nagy nehezen elaludt. Ted kíváncsi lett volna rá, színészkedett-e aznap a fia, vagy egyszerűen csak rossz volt. Kim sokkal tovább tudott megülni egy helyben, rajzolva, festegetve. Billy figyelme sokkal hamarabb elkalandozott. Vajon azért, mert a fiúk mások, mint a lányok, vagy pusztán azért, mert Billy más, mint Kim? Vagy azért, mert Billy hiperaktív gyerek? Nem baj ez? Lehet, hogy tényleg túl sokat aggódom miatta? Úristen, mennyire szeretem! Úristen, micsoda rohadt egy nap volt!

Műanyag autók darabjai, fej nélküli babák, tépett képeskönyvekből kilógó lapok – Billy szobája tele volt hasznavehetetlen limlommal. Ted, a Bősz Kaszás, nekilátott az aratásnak, Billy pedig a sarkában járt, és elszántan harcolt minden ócskaságért.
– Ez a szoba úgy néz ki, mint az Augiász istállója.
– Az ki?
– Az egy király volt, aki sose tette rendbe az istállóját.
Először Billy távollétében akarta elvégezni a nagytakarítást, de tudta, hogy a gyereket hónapok múlva is felzaklatná, ha nem találná valamelyik törött autóját.
– Kidobni! – Egy felhúzós teherautó, amelynek elromlott a felhúzója.
– Ne! Azt szeretem!
Ted szemügyre vette a szobát. Még mindig Augiász istállója. Elhatározta, hogy másképp csinálja. Elvitte Billyt egy játékboltba, és vett neki néhány műanyag dobozt. Észre se vette, máris tizennégy dollárjába került a gyerekszoba egyik sarkának rendbe hozása.
– Mostantól a színes ceruzákat a ceruzásdobozban, a kisautókat pedig az autósdobozban tartsd.
– De apu, ha az összes ceruzát kiveszem, a doboz üres lesz. Akkor meg honnan tudjam, hogy az a ceruzásdoboz?
Fogas kérdés.
– Majd felírom rá.
– De én nem tudok olvasni.
Tedből kitört a nevetés.
– Mit nevetsz?
– Ne haragudj. Igazad van. Ez egyáltalán nem nevetséges. Egy nap majd olvasni is tudsz. Addig pedig minden doboz oldalára olyasmit ragasztok, ami benne van, így tudni fogod, hogy mit kell beletenni. Érted, hogy mit akarok mondani?
– Persze. Klassz ötlet.
– Te vagy a legokosabb cicamica.
És amint a padlón, térden állva három különböző ceruzakészletet pakolt bele egy ceruzásdobozba, váratlanul támadt egy ötlete. Úgy érezte, feltalálta a spanyolviaszt. Rendet tenni! Kombinálni!
Másnap reggel Jim O'Connor irodája előtt várta, hogy előterjeszthesse az ötletét.

A cég, ahol dolgozott, úgynevezett szabadidő-magazinokat adott ki, külön egyet a fényképezésről, a síelésről, a vitorlázásról, a teniszről és az utazásról. Tednek az jutott az eszébe, hogy mi lenne, ha ezeket a magazinokat kombinálva, egyben bocsátanak ki. A hirdetőknek alkalmi vétel lenne – jutányos áron.
– Logikus, nem? Az egyes magazinokat ezután is kiadhatnánk külön-külön. De mellettük ott lenne még ez a kombinált csomag is.
– Aminek külön címe lenne.
– Nevezhetjük bárminek. Mondjuk "Szabadidő Csomagnak".
– Ted, a legszívesebben azt mondanám, hogy ragyogó ötlet, de nem az.
– Pedig én azt hittem.
– Nem ragyogó, hanem – tökéletes! Tökéletes! Mi az istent csinálunk mi itt? Mért nem jutott ez eddig senkinek se eszébe? Tökéletes, nem ragyogó. Tökéletes.
– Nem bánom, legyen tökéletes.
Sose látta még így lelkesedni Jim O'Connort. O'Connor átvitte az ötletet a piackutató osztályra, amely még aznap délelőtt munkába kezdett, hogy összeállítsa a szükséges statisztikát, onnan pedig az előkészítő osztályra, amelynek haladéktalanul kampányt kellett kidolgoznia a Szabadidő Csomag népszerűsítésére. Ted egy hét múlva már kézhez is kapta a reklámhely-eladás feltétellistáját, hogy megpróbálkozhasson az árusítással, két hét múlva készen volt az új brosúra, és három hét múlva hirdetések jelentek meg a kereskedelmi sajtóban, amelyek a Szabadidő Csomagot ajánlották a közönség figyelmébe. A cég, amelynek mostanában rosszul állt a szénája, szolidsága bizonyítékaként fitogtathatta az új produkciót. A reklámügynökségek reakciója kedvező volt. Tedet az utazási magazintól áthelyezték a Szabadidő Csomaghoz. Egymás után futottak be hozzá a reklámhely-igénylések. A cég kiadója és tulajdonosa, a mindig makulátlanul öltözött pöttöm emberke, Mo Fisher, aki időnként golfütővel a kezében, négyszáz dolláros öltönyökben bukkant fel a hivatalban, megállította Tedet a folyosón. Utoljára akkor ereszkedett szóba vele, amikor a vállalathoz felvették. "Örülök, hogy nálunk fog dolgozni" – mondta akkor. – Csak így tovább – mondta most, és elvonult a golfpályára.

Késő ősszel New York gyönyörű volt: hűvös, tiszta idő, sétáló emberek, őszi színekben pompázó fák. Szombatonként és vasárnaponként Ted Billyvel a pótülésen hosszú biciklitúrákra indult a Central Parkba, meg-megállva az állatkertnél és a játszótereknél. Billy most már négy és fél éves volt, kisgyermek-külsejét kinőtte, és igazi nagyfiús nadrágban járt, meg futballista-számmal ellátott pulóverben, sízubbonyban és sísapkában. Nagy barna szemével, apró orrocskájával, nagyfiúhoz illő komoly öltözetében Ted a világ leggyönyörűbb gyerekének látta. Tednek hétközben sikerei voltak a munkahelyén, hétvégén pedig kinn töltötte az őszi napokat Billyvel, és a város szerelmi viszony színtere lett a számukra: egy apa és kisfia szerelmi viszonyának színtere.

Az új hirdetési kampány működésbe lépett. Tednek ezerötszáz dolláros prémiumot Ígértek karácsonyra. Egy új reklámcégnél, ahová üzleti ügyben ruccant ki, megismerkedett egy fiús külsejű és viselkedésű, kordbársony nadrágban és pólóingben járó titkárnővel. A lány mindössze húszéves volt, és Ted húszéves kora óta nem járt ilyen fiatal teremtéssel. Műteremlakása volt egy Greenwich Village-i, lift nélküli bérházban. Ted csodálkozott: ilyen helyen is élnek még emberek? Angelica Coleman. Szandálban sétált bele közönyösen az életébe. Egy idősebb, ráadásul gyermekes férfival járni "experimentális" jellegű volt a számára, az élmény pedig "átfogó". A diplomamunkáját akarta "összehányni" New Yorkban, hogy aztán "berobbanhasson" az üzleti világba. És mellesleg mért nem akar Ted kokót szívni?
– Szó se lehet róla. Annak idején szívtam néha. De most már szó se lehet róla.
– Miért?
– Mert nincs kizárva, hogy ráfáznék. És nekem ott a gyerekem, akire gondolnom kell.
– Felelősségtudatból jeles.
Egy esős vasárnap hívás nélkül betoppant Tedékhez – a biciklijén kerekezett oda –, végighasalt a padlón Billyvel, és egy óra hosszat játszott vele. Tökéletes volt köztük az összhang. Vizes hajával, Ted egyik pólóingében, ha lehet, még fiatalabbnak látszott. Ted úgy érezte, belekerült az időgépbe. Együtt jár egy kempingező kis tinédzserrel, aki átugrott hozzá a lakókocsijába.
Néhány hét múlva úgy érezte, az "experimentális" jellegű kapcsolat kudarcra van ítélve.
Felhívta, hogy megmondja neki.
– Angie, én nagyon öreg vagyok hozzád.
– Annyira azért nem vagy öreg.
– Nemsokára negyven leszek.
– Úristen! Tényleg?

Ted megkapta a prémiumát, s hogy megünnepelje, helyet foglaltatott a Jorgésben, egy új és drága étteremben. Billyvel, a nagyfiúval lépett be kézen fogva.
– Két hely Kramerék számára – maguk azok? – kérdezte fölháborodva a főpincér.
– Igen, mi.
– Magasszéket nem biztosíthatunk a kedves vendégnek.
– Nem szoktam magasszéken ülni – protestált a méltóságában sértett Billy.
A főpincér nem a legelőkelőbb asztalhoz vezette őket – a tálaló közelébe. Egy ugyancsak fölháborodott pincér felvette a rendelésüket: vodkás martini lednek, gyömbér Billynek. Elhúzott mellettük egy másik pincér, egy hatalmas főtt homárral.
– Az mi? – kérdezte ijedten Billy.
– Homár.
– Nem akarok homárt enni.
– Nem muszáj azt enned, ha nem akarsz.
– Olyan homár, ami a vízben él?
– Igen.
– Azt az emberek megeszik?
Bonyolult probléma volt ez, az étel eredete. Hogy a báránysült a kis barikából készül, a hamburger a tévémesékben látható tehenekből – ha egy gyerek ezen elgondolkodik, ki tudja, mit lesz hajlandó megenni a végén? Ted felolvasta az étlapról a tűrhetőnek látszó fogásokat marhasült, bárányszelet –, Billy mindegyikről tudni akarta, miből készül, és rögtön elment az étvágya.
– Egy vesepecsenyét kérünk és egy sajtos meleg szendvicset.
– Sajtos meleg szendvics, az nincs, uram felelte gőgösen a pincér.
– Akkor mondja meg a konyhafőnöknek, hogy csináltasson egyet. Nem számit, mibe kerül.
Odajött a főpincér.
– Uram, ez nem büfé.
– A gyerek viszont vegetáriánus.
– Akkor egyen főzeléket.
– Azt utálja.
– Vegetáriánus létére?
– Nem vegetáriánus. Csak éppen négy és fél éves.
A főpincér, hogy az őrült vendéget megnyugtassa, és az étteremben a rendet fenntartsa, utasítást adott a sajtos szendvics elkészítésére. Az óvodai eseményekről beszélgettek, Billy élvezettel nézte, hogy esznek a felnőttek, élvezték az ünnepi ebédet, Billy elegáns ingben és nyakkendőben üldögélt, illetve térdelt a székén – ő volt az egyetlen apróság az étteremben.
Távozóban Ted elégedetten odafordult a főpincérhez, aki néhány perccel azelőtt elszörnyedve nézte, mint csöpög a csokoládéfagylalt Billy álláról a makulátlan asztalterítőre.
– Királyi fenséggel nem szabadna ilyen durván viselkednie – mondta Ted, büszkén átkarolva fia vállát.
– Valóban? – nyögte ki a teljességgel megzavarodott főpincér.
– Ez a kisfiú Spanyolország trónörököse.

Tizenegyedik fejezet

– Kellemes karácsonyi ünnepeket, Ted. Itt Joanna beszél.
– Joanna?
– Hamarosan New Yorkban leszek, látogatóba megyek a szüleimhez. Látni akarom Billyt.
Színtelen hangon, hadarva beszélt.
– Hogy vagy? – kérdezte Ted tanácstalanul.
– Jól. – Joanna félresöpörte a kérdést. – Látni akarom a gyereket. Szombatra New Yorkban leszek. De inkább nem mennék fel hozzátok, ha neked is mindegy.
A hangszín, a stílus egyértelmű volt. Szó sincs kibékülési kísérletről.
– Billyt akarod látni?
– Az Americanában szállok meg. Oda tudnád hozni szombat délelőtt tízre? Vele töltenem a napot, sétálnánk egyet a városban. Estére visszahozom.
– Hát nem is tudom.
– Miért? Talán elutazol?
– Nem. Egyszerűen csak nem tudom.
– Mit nem tudsz?
– Rossz hatással lehetne a gyerekre.
– Ugyan, Ted. Nem vagyok én egy gonosz boszorka. Billy a kisfiam. Látni akarom.
– Ezt még meg kell gondolnom.
– Ted, ne légy már ilyen seggfej.
– Érvnek nem rossz, nem mondom.
– Jaj, nem gondoltam komolyan. Kérlek, Ted. Látni szeretném.
– Aludnom kell rá egyet.
– Holnap újra felhívlak.
Ted tanácsot kért Thelmától, aki megerősítette, amit Ted számára egyáltalán nem kellett erősíteni – hogy Joanna szemlátomást nem akarja a karjaiba vetni magát. Ami Billy látását illeti, Thelma megértette Joannát. – A függetlenség ára – mondta. – Szörnyű lehet neki.
Ted pontosan tudni akarta, hogy hol áll. Felhívta az ügyvédet.
– Gondolja, hogy el akarja rabolni? – kérdezte Shaunessy.
– Ez eszembe se jutott. Előfordul az ilyesmi.
– Fogalmam sincs, hogy mi a terve. De azt kétlem, hogy el akarja rabolni.
– Nézze, magának jogában áll megtagadni a kérést. A volt feleségének pedig jogában áll bírósághoz fordulni. Az ő javára döntenének. Közeleg a karácsony, meg aztán mégiscsak ő az anyja, satöbbi. Magának semmi esélye. Ha nem tart attól, hogy elszökik a gyerekkel, inkább egyezzék bele – sok hercehurcától kíméli meg magát.
De Billynek vajon jót tesz, ha találkozik az anyjával, vagy nem tesz jót? Forduljon inkább mégis a bírósághoz? Szerezzen kellemetlen perceket Joannának azon az áron, hogy neki magának is elromoljék a kedve? Elképzelhető, hogy tényleg elszökik vele? Amikor Joanna újra felhívta, kerek-perec feltette neki a kérdést.
– Mondd, ugye nem akarod elrabolni?
– Micsoda? Ted, ha akarod, ott kulloghatsz mögöttünk egész nap. Szaglászhatsz a nyomunkban kedvedre. Csak pár nyomorult órát tölthetek New Yorkban, utána mennem kell Bostonba, és vissza Kaliforniába. Ennyi az egész. Csak valami játékot szeretnék venni a fiamnak karácsonyra. Térden állva könyörögjek?
– Jól van, Joanna. Szombaton tízkor, az Americanában.
Ted közölte Billyvel, hogy a mami New Yorkba jön, és hogy a szombatot együtt fogja tölteni vele.
– A mamival? Igen, Billy.
A gyerek elgondolkodott.
– Akkor lehet, hogy vesz nekem valamit – mondta. Ted aznap reggel különleges gonddal fésülte meg
Billyt, a legjobb ingét és nadrágját adta rá, és ő maga is választékosan öltözött – ne higgye Joanna, hogy rosszul megy soruk. Megérkeztek az Americanába, és Joanna pontosan tíz órakor kilépett a liftből. Ted hirtelen elgyengült. Joanna káprázatosan nézett ki. Fehér kabát, színes fejkendő, barnára sült arcbőr. A bulikon megismert lányok, a pólóinges titkárnő, az alkalmi partnerek labdába se rúghattak mellette.
Joanna rá se nézett Tedre. Odament Billyhez, és letérdelt előtte. – Jaj, Billy! – Átölelte, magához szorítva dajkálta, sírt. Azután felállt, hogy jobban szemügyre vegye.
– Szerbusz, nagyfiú.
– Szia, mami.
Joanna végre odafordult Tedhez.
– Köszönöm. Itt találkozunk, hatkor. Ted csak bólintott.
– Gyere – mondta Joanna. – Mulatunk egy nagyot. – Kézen fogta Billyt, és kivezette a szálloda halijából.
Ted egész nap nyugtalankodott. Ha Joanna betartja az ígéretét, és elutazik, nem lesz az rossz hatással Billyre? Nem fogja úgy érezni, hogy megcsillogtatták előtte a reményt, azután cserbenhagyták? Mi jogon avatkozik bele Joanna az életükbe? Törvényes jogán, adta meg mindjárt a feleletet gondolatban. Idegesen beült egy moziba, végignézett két filmet egymás után, kirakatok előtt ácsorgott, és már negyed hatkor ott volt újra a szállodahallban.
Joanna és Billy néhány perccel hat előtt érkezett. A gyereket kifárasztotta az eseménydús nap, de mosolygott.
Nézd, apu – mondta, és a magasba tartott egy műanyag figurákkal teli dobozt. – Nézd, mennyi játékkatona!
– Játékkatona.
– A mami vette.
Joanna még egyszer, utoljára ránézett Billyre, és behunyta a szemét, mintha nem bírná elviselni a látványt. – Szerbusz, Billy mondta, és a karjába kapta. Légy jó.
– Szia, mami. Kösz a játékkatonákat.
Joanna elfordult, és vissza se nézve belépett a liftbe. Tehát Joanna Kramer nem azért jött keletre, hogy elrabolja a gyereket, vagy hogy kibéküljön Teddel, vagy hogy ott maradjon. Átutazóban volt csak. Meg akarta látogatni a szüleit, és Billyvel akart tölteni egy napot. Ted később megtudta Joanna szüleitől, hogy a lányuk egy napig maradt náluk Bostonban, majd, amint Tednek is mondta, visszament Kaliforniába. Joanna nyilván el sem tudta képzelni, hogy ekkora távolságot megtegyen, és ne lássa Billyt, de hogy ennél többet tegyen, ahhoz, úgy látszik, most már túlságosan nagy volt a távolság.
A gyerek minden lelki megrázkódtatás nélkül túlélte a szombatot, gyermeki alkalmazkodóképessége átsegítette rajta: olyannak fogadta el a világot, amilyen. A mami itt volt. A mami elment. Az ég kék. Az emberek homárt esznek. A mami elment. Az apu itt van. Játékkatonákat kapott. Sok-sok katonát.
– Jól érezted magad? – kérdezte tapogatózva Ted.
– Igen, jól.
Nem hiányzik a mami? De ezt a kérdést nem tette fel.

Ted Kramer rossz néven vette volt feleségétől, hogy betolakodott élete átszervezett rendjébe, hogy betolakodott az érzelmeibe. Lehangoló volt újra látni Joannát. Valamikor minden bulik legszebb lánya volt a felesége, aztán otthagyta őt, és azóta unalmas minden buli. "Futószalagkapcsolatok" – így hívta Thelma az életüket, amelyben egyik ember a másikat követte, senki sem maradt meg állandónak. Ted két hónapja Phyllisszel összes barátja teljesítményét túlszárnyalta. Sérült emberek vagyunk, mondta Thelma, ilyen jól még sose éreztem magam, jelentette ki Charlie, Larry pedig tovább folytatta egyhetes viszonyait.
Gyakran előfordult, hogy Ted Billyt hintáztatta a játszótéren, mellette egyik nap Thelma hintáztatta Kimet, másnap pedig Charlie. Charlie és Thelma válását is kimondták, és Ted ez alkalomból egymás után kétszer vett részt örömtelen ünnepi vacsorán, egyszer Charlie, egyszer Thelma lakásán.
Mit gondolsz, meg fogsz házasodni újra? – kérdezte Charlie, amint a játszótér egyik napos foltján vacogva nézték hógolyózó gyermeküket.
– Fogalmam sincs róla. Billyvel, a szakmám nyelvén szólva, problémás áru vagyok.
– Azon gondolkodom... mi van, ha újra megnősülök... lesz még egy gyerekem, aztán megint elválok, és fizethetem a két gyerektartást?
– Mi van, mi van. Ez azért nem lehet akadály.
– Tudom. De az akkor is rengeteg pénz. Elképzelni se bírod, hány lyukat kéne betömnöm naponta!
Thelmának is volt kialakult véleménye az újraházasodásról. Valóságos gerillaakció során fejtette ki: időnként sikerült belekiabálnia a gyerekszobából áradó zsivajba, Billynél ugyanis Rosszkedvű Oszkár üvöltözte éppen egy lemezről, hogy mennyire imádja a felfordulást, s a két gyerek közben lakásszerte bújócskázott.
– Először szerelemből házasodik az ember, de persze, elválik. Másodjára már tudja, hogy a szerelem hazugság. Akkor már más dolgok miatt házasodik.
– Várj csak – mondta Ted. – Billy, Kim! Kapcsoljátok ki Oszkárt, vagy magatokat!
– Szóval... a második házasságával azt akarja elérni az ember, hogy állandósítsa az életformáját vagy a nézeteit. Tudod, első alkalommal tulajdonképpen az anyánkkal házasodunk össze.
– Nocsak, mindig tanul az ember. Szerintem ezt terjesztened kéne.
– De a második alkalommal már önmagunkkal.
– Szóval akár házasembernek is tekinthetem magam?
Végül is Larry volt az, aki annyi év után kivált a falkából. Feleségül vette Ellen Friedet, egy huszonkilenc éves gimnáziumi tanárnőt. Fire Islanden ismerkedett meg vele, és akkor is találkozgattak, amikor Larry más nőkkel járt. Aztán egyszer csak úgy döntött, hogy nyugalomba küldi a hölgyek fuvarozására szolgáló minibuszt. Ted többször is találkozott Ellennel, és úgy látta, a lány nyugtató hatással van Larryre. Szelíd volt, komoly és egyszerű – sokkal komolyabb, mint Larry szokásos barátnői.
Az esküvőt a Plaza Hotel egyik különtermében tartották: csak néhány barát meg az érintett családok voltak meghíva – ideértendő Larry két gyermeke az első házasságából, egy tizennégy éves lány és egy tizenhat éves fiú. Ted csecsemőként látta őket utoljára. Hogy megy az idő!
A parkban ültek egy padon, és egy asszony azt mondta Thelmának: – Nem számít. Ami ötéves korukig történt velük, azt mind el fogják felejteni. – Ted nem értett egyet: nem szerette volna, ha a sok gondoskodása mind feledésbe merül. De az asszony állította, hogy a tévében mondták. – Csak észleletekre fognak emlékezni, de speciálisan semmire. Ami például ma történik a gyerekével, azt lehet, hogy tökéletesen el fogja felejteni. – Billyt aznap éppen fejbe vágta egy gyerek az alumínium autójával. – Milyen szerencse – mondta Ted. Akkor nevetett rajta. Később eltűnődött: vajon mit tart meg Billy emlékezete? Ha majd akkora lesz, mint Larry gyerekei, és még nagyobb, vajon miféle apai hatás fog megmaradni benne?
– Billy, tudod-e, mivel keresi apu a kenyeret?
– Dolgozol.
– Igen, de mit?
– Egy irodában.
– Helyes. Ugye láttál már hirdetést az újságban? No, hát én beszélem rá az embereket, hogy azt a hirdetést beletegyék az újságba.
Ted egyszeriben fontosnak érezte, hogy a fia megismerje a munkáját.
– Szeretnéd látni az irodámat? Szeretnéd látni, hogy hol dolgozom?
– Igen.
– Én is szeretném, ha megnéznéd.
Egyik szombaton elvitte Billyt az irodaépületbe, a Madison Avenue és az 57. utca sarkára. Egyenruhás őr állt az előcsarnokban, és Billy megijedt tőle; csak akkor nyugodott meg, amikor Ted felmutatta a belépőjét, és az őr beengedte őket. Láthatólag megnőtt a gyerek szemében: apu erős, és nem fél senkitől. A cég irodái be voltak zárva, Ted elővett egy kulcsot, kinyitotta a bejárati ajtót, és felkapcsolta a villanyt. A hosszú folyosók Billy számára valóságos barlangrendszernek tűntek. Ted odavezette a maga irodájához.
– Látod? Ez itt az én nevem.
– De az enyém is. Kramer.
Kinyitotta az ajtót, beléptek. Az iroda a tizenharmadik emeleten volt, az ablakból végig lehetett látni az egész 57. utcán.
– Jaj, apu, de magas! Olyan szép. Odaszorította az arcát az üveghez.
Beleült apja székébe, és megpördült benne. Tetszik az irodád, apu. Kösz, haver. Mert a haverom vagy, igaz?
Billy mindenre pontosan úgy reagált, ahogy Ted várta: felnézett rá. Billy a haverja volt. Billy mindig ott volt mellette az elmúlt hónapokban. Lehet, hogy később nem fog mindenre emlékezni az apjával kapcsolatban. Lehet, hogy nem is fog törődni vele, bármilyen fájdalmas lesz ez Ted számára. De ezt a veszteséget együtt élték meg. Szövetségesek voltak.
Én mindig itt leszek neked, Billy. Mindig.
– De a képek, azok nem tetszenek, apu.
Az iroda falát színes magazinborítók díszítették a cég hőskorából.
Mért nincsenek itt zebrák? Hát rajzolj néhányat, és felragasztom őket. A gyerek rajzolt néhány formátlan, csíkos állatot, és az apja felragasztotta őket.

Joanna szülei feljöttek Bostonból. Az az árnyalatnyi harag, amit a legutóbb tanúsítottak Joanna iránt, szomorúsággá változott bennük.
– Szép, nem mondom – szólalt meg Harriet, amikor Billy kiment a szobából. – A nagyszülők többet látják a gyereket, mint az anyja.
Ted rájött, hogy a múltkor azt remélték, Joanna itt marad, nem utazik vissza olyan hirtelen Kaliforniába.
– Mit csinál ott egyáltalán? Miből él?
– Te ezt sem tudod?
– Én semmit se tudok róla, Harriet. Semmit.
– A Hertzéknél dolgozik. Kedvesen rámosolyog a kuncsaftokra, akik kocsit bérelnek tőle.
– Tényleg?
– Azért hagyta itt a családját, a gyerekét, hogy kocsikat adjon bérbe Kaliforniában – mondta Harriet.
Ted elsiklott a rosszalló tónus fölött, és inkább az iránt érdeklődött, hány férfival kerülhetett Joanna kapcsolatba a munkahelyén.
– Azt mondja, most a maga életét éli. És teniszezik – közölte minden lelkesedés nélkül Sam, mint aki akarata ellenére meg akarja védeni a lányát.
– Gondoltam – mondta Ted.
– Igen. Harmadik lett egy bajnokságon. – Sam mindezt tényszerűen adta elő, de szemlátomást kevés vigaszt merített belőle.
Ted javasolta, hogy vacsorázzanak együtt, a szakítás óta először tett ilyen ajánlatot, de elfogadták. Elmentek egy kínai étterembe, ahol a számlát hosszas huzakodás után Sam fizette ki. Ő az idősebb, mondta.
– Van egy ötletem – mondta desszert közben Ted, aki nagyon igyekezett élvezni a családi együttlétet. – Át kéne állni a cukrásziparra. A termékünket elkeresztelnénk "komortortának". Amikor felvágnák, megszólalna: "Ne kérdezz semmit".
A szülők ezt nem találták viccesnek, és búskomorságba esve gyászolták a távollevőt.
Búcsúzáskor Harriet ügyetlenül arcon csókolta Tedet: régen nem tett már ilyet. Megegyeztek, hogy másnap reggel visszajönnek, és elviszik Billyt a Szabadság-szoborhoz. Ted nem tudta őket lebeszélni róla. Hiszen ezért jöttek hogy legalább nagyszülei legyenek a szegény gyereknek.
– Sok édességet eszik? – kérdezte Sam. – Cukrot nem szabad adni neki.
– Rászoktattam a cukor nélküli rágógumira.
– És a vitaminokkal hogy áll?
– Naponta kapja, Sam.
– Lefogadom, hogy cukor is van bennük.
– Meg kell mondanom, hogy jól elboldogulsz a gyerekkel, Ted – jelentette ki Harriet.
– Igen, jól boldogul – mondta Sam, aki még mindig nem volt hajlandó egyes szám második személyben fordulni Tedhez.
– Csak hát...
Ted várta a megszorítást.
– ... azt hiszem, anya kéne neki.
Harriet hangjában annyi fájdalom, annyi keserűség csengett a lánya miatt, hogy a kijelentését képtelenség volt kritikának venni.
Másnap reggel beállítottak, készen rá, hogy megmásszák a Szabadság-szobrot. Ted nem hozta szóba, mint ahogy senki másnak sem említette, hogy aznap van a negyvenedik születésnapja. Semmi kedve sem volt gyertyákat fújogatni. Harrieték ellesznek Billyvel késő délutánig. Ted szabad volt, de nem tudta eldönteni, mivel ünnepelje meg a napot. Először arra gondolt, hogy lefekszik.
De enyhe téli vasárnap lévén, s mivel most már különben is egyre erősebben foglalkoztatta a születésnap gondolata, lement sétálni egyet, és hirtelen elhatározta, hogy – hazamegy. Megteheti könnyűszerrel, hiszen New York-i, innen származik. Metróval alig félóra a gyerekkora.
Felszállt a Fordham Road és a Jerome Avenue felé induló bronxi járatra. Megállt az előtt az általános iskola előtt, amelybe ötéves korában, harmincöt éve lépett be először. Most újra hazament az iskolából.
A négyemeletes, lift nélküli, zömök bérházakat megtépázta az idő – egy egész más építészeti korba tartoztak. A főbejáratig nyúló kis udvarok, ezek az előkelőség irányába tett tétova kísérletek már csak szemétgyűjtőnek szolgáltak. A falak össze voltak firkálva. "Nyald ki a seggem!" – aláírás: "Tony D."
Ember alig volt az utcán. Három öregasszony sietett a templomba, odább két ingujjra vetkőzött spanyol férfi bütykölt egy autót. Ted lerobbant külsejű boltok előtt ballagott el, szeméthalmokat, üvegcserepet kerülgetett: a nagyváros szennye, amely Bronx jó részét bemocskolta, már a szülőhelyéig ért.
Megérkezett a házukhoz: lift nélküli öreg épület a Creston Avenue és a 184. utca sarkán. Leült gyermekkora lépcsőjére. Meg volt döbbenve, hogy minden milyen kicsi lett. A két szennycsatorna közti távolság – pedig milyen büszke volt, hogy a baseball-labdát átütötte rajta – alig volt pár méter. Az utca, ahol valamikor gyerekek tucatjai játszottak: két sarok közti szűk kis tér. Az a nagy domb, amelyről hasmánt egy-egy hófúvásba vetették magukat: csak egy kis enyhén emelkedő utca. Régen volt, és igen kicsi lehetett, hogy olyan nagynak látta.
Az utca túlsó oldalán valamikor iskolaudvar volt, ahol gyakran kosárlabdázott. A kosárpalánkok azóta eltűntek. Egy asszony sietett el előtte, és gyanakvó pillantást vetett a lépcsőn ülő alakra ismeretlen férfi, lehet, hogy meg akarja támadni?
Gondolatban újrajátszottá a gyerekkori baseballmeccseket, lelki szemei előtt szellemek fordultak be a sarkon, fiúk, lányok. Egyszer akkorát ütött Stuie Mazlow, a környék nagymenője dobásából, hogy a labda átszállt az iskolatető fölött. Most gondolatban újra átélte azt az ütést. Ezek a gyerekkori emlékek elevenen élnek benne most, harminc év múlva is. Még néhány év azonban, és Billy is annyi idős lesz, mint az apja volt, amikor azokat az élményeket átélte. Vajon a második generáció mennyi emléket őriz meg az elsőről?
Mégiscsak jó volt akkoriban, gondolta, legalábbis kinn az utcán, a gyerekek között jó volt. Billy erről lemarad: nem üldögélhet kinn a lépcsőn, nem játszadozhat csöndes, forgalmat alig ismerő utcán, mint ő harminc éve, amikor még azt is meg lehetett csinálni, hogy valamelyikük leállította az éppen arra jövő autót.
De nemcsak erről marad le Billy. A gyereknek anya kell, mondta Harriet. Meddig bírhatják anya nélkül, asszony nélkül?
Hé, Mr. Evans! Egy öregember ballagott arra az utca túlsó oldalán. Nem emlékszik rám? Cukorkát szoktam vásárolni a boltjában. Teddy Kramer vagyok. A Ralph öccse. Hogy magánál micsoda tejszínt lehetett kapni! Most a reklámszakmában dolgozom. A feleségem elhagyott. Elváltam. Van egy kisfiam. Nemsokára ötéves lesz. Én itt voltam ötéves valamikor.
Halott emlékekkel ajándékozta meg magát a születésnapján.

Elsétált a körtérre, és megállt a Loew-féle Paradicsommozi előtt: gyerekkoruk kedvenc szórakozóhelye volt, a mennyezetén csillagok és felhők úsztak. Úgy látszik, azóta három mozit csináltak belőle: Paradicsom 1. Paradicsom 2, Paradicsom 3.
– Hogy lehet egy mozinak ilyen nevet adni, hogy Paradicsom 2? – szólította meg a mozi előtt söprögető hivatalsegédet.
– Mit tudom én.
– Hívnák inkább Elveszett Paradicsomnak.
A hivatalsegéd nem volt kíváncsi Ted történeti fejtegetésére. Folytatta a söprögetést.
A metró felé igyekezve Ted szembetalálkozott egy kövér emberrel. Az arca ismerősnek tűnt. Frankie O'Neill volt az a szomszéd házból. A férfi pislogva méregette.
– Frankie!
– Te vagy az, Ted?
– Igen, én.
– Mit keresel erre?
– Csak körülnéztem.
– Nem is tudom, mióta nem láttalak.
– Hát, régen volt bizony.
– Ezt a véletlent! Hol laksz most?
– A belvárosban. És te?
– A 183. utcában, a körtér mellett.
– Ezt nevezem. A srácokkal szoktál találkozni?
– Á, nem.
– És amúgy mit csinálsz. Frankie?
– Csapos vagyok a Gilliganben. Az még mindig megvan. Más se maradt jóformán a környékből.
– A Gilliganben? Te szerencsefia! – Nem akarta megbántani Frankie-t azzal, hogy bevallja: még sose járt a Gilliganben.
– Hát te?
– A reklámszakmában dolgozom.
– Hűha! Megnősültél?
– El is váltam. Van egy kisfiam. És te?
– Nekem három van. A Dotty McCarthyt vettem el. Emlékszel még rá?
– Hajaj! Frankie, emlékszel, egyszer hogy összeverekedtünk? A fejem beleakadt a kabátomba, úgyhogy mozdulni se bírtam, te meg aprítottál, mint a répát. – Kilencéves volt akkor. Sosem fogja elfelejteni. A srácok, akik örökké a sportcsarnokban lebzseltek, következésképp szakértőnek tartották magukat, szétválasztották őket, és nagyokat nevettek a vaktában csapkodó Teden. Ezt a megaláztatást sohasem felejtette el: leléptették, mert nem tudta folytatni a küzdelmet, belegabalyodott a kabátjába.
– Hogy mi összeverekedtünk?
– Nem emlékszel?
– Nem. Ki nyert?
– Te.
– Hát, utólag is bocs.
– Paradicsom 2, Paradicsom 3. Szörnyű, nem?
– Az.
Álldogáltak tanácstalanul.
– Örülök, hogy összefutottunk, Teddy. Ugorj be később a bárba. Ötkor kezdek.
– Kösz, Frankie. Addig is viszlát.
Semmi kedve sem volt negyvenedik születésnapján beugrani a Gilliganbe, ahol sohasem járt s ami egyedül maradt meg a régi környékből. Hazametrózott a belvárosba, és végignézett egy kosárlabdameccset a tévében. Később, amikor Billy lefeküdt, felköszöntötte magát egy pohár konyakkal. Száz évig élj, te negyvenéves kisgyerek. Legszívesebben kért volna a mamától egy pohár kakaót, és letelepszik vele a rádió mellé, hogy meghallgasson egy izgalmas krimit.

Tizenkettedik fejezet

Jim O'Connor átszólt Tednek, hogy menjen be hozzá. Reggel fél tíz volt, de O'Connor asztalán már ott állt egy üveg whisky és két pohár.
– A számlát a cég fizeti.
– Mi?
– Ki vagy rúgva, Ted.
– Micsoda?
– Ki vagy rúgva. Én is ki vagyok rúgva, mindenki ki van rúgva. Az öreg eladta a céget. Kétheti fizetésedet még megkapod, és ezen a héten még benn maradhatsz, hogy a hivatalból telefonálgathass állás után. Igyál.
Ted töltött magának. Megborzongott, de különben alig volt hatása. Mintha csak itatóspapírra öntötte volna, nem a torkába.
– Eladta a céget? És ki a vevő?
Egy houstoni vállalat. Az a véleményük, hogy a szabad időt hamarosan mindenki arrafelé fogja eltölteni. A magazincímeinket is megvették az öregtől, és lefuvarozzák oda az egész hóbelevancot. Miránk nincs szükség. Az ottani terepet nem ismerjük.
– De a szakmához értünk.
– A saját embereikkel akarják csinálni. Ki vagyunk téve az utcára.
Az állásközvetítő irodák biztatták ugyan, de Ted tudta, hogy az ilyen szűk, speciális területen kevés a lehetőség. Pillanatnyilag három betöltetlen állás volt az egész piacon, és mindegyik jóval kevesebb fizetéssel járt, mint amennyi az övé volt. Azt se tudta, hogy szerezhetné meg bármelyiket. Érdeklődni azért elment mindegyik céghez, hogy rákapjon az álláskeresés ízére. Olyan valaki számára, aki munkát akar találni, mielőtt családjával és barátaival tudatná, hogy a régi állását elvesztette, az ilyesmi elég lehangoló élmény. Az órák és a napok lassan teltek. Ted feliratkozott a munkanélküli segélyre. Akárhová ment, mindig magával vitt egy könyvet, hogy ne kelljen a várószobák falát bámulnia. Már harmadik hete volt állás nélkül, amikor péntek délután rájött, hogy nincs többé kihez bejelentkezni, a lehetőségeket mind végigjárta, legföljebb még átböngészheti a vasárnapi újság hirdetési rovatát. Olvasni, moziba menni nem volt kedve, ezért úgy döntött, lemegy Ettához és Billyhez a játszótérre, hogy legalább csináljon valamit.
Elhatározta, hogy azért sem fog elkeseredni, és megszervezte a napirendjét: főállású álláskereső lett. Korán reggel felkelt, felöltözött, mintha munkába indulna, bement a belvárosba, és a 42. utcai könyvtárat nevezve ki irodájának, az ottani nyilvános fülkékből telefonálgatott, két megbeszélés között pedig olvasott. Tervezte, hogy hirdetést ad fel, hogy sorrajárja az állásközvetítőket. De ebbe is belefáradt. Voltak olyan napok, amikor csak délben kellett felhívnia egy közvetítő irodát, s addig semmi értelmes teendője nem akadt. Felöltözött, a munkába igyekvőkkel bement a belvárosba, a könyvtárba, de ott is csak újságot olvashatott. Ráadásul be se engedték vinni az újságot – átkutatták az ember táskáját. Úgy kellett becsempészni. Ezért aztán irodáját átköltöztette egy fiókkönyvtárba, ahol hagyták, hogy újságot olvasson, és még az Új Áruk-hoz is hozzájutott. Ted azzal töltötte az idejét, hogy olyan árucikkekről olvasott, amikre sose lesz szüksége.
A segélykiutalóban egy hivatalnok megkérdezte tőle, mit tett például tegnap annak érdekében, hogy munkát találjon: hányszor telefonált, hány ajánlatnak járt utána, s tudja-e mindezt bizonyítani? Ted a kérdéses napot a könyvtárban töltötte, és mindössze két helyre telefonált.
– Egy kicsit rugalmasabbnak kéne lennie, Mr. Kramer. Mért nem ügynököl például spalettával, vagy mit tudom én?
– Abban kicsi a kereslet. Már a tél sem a régi. Az évszakok lassan egybemosódnak.
– Viccel, Mr. Kramer?
– Nem, állást keresek. Pénzre van szükségem. Van magának fogalma, mibe kerül a zabpehely?
– Nem erről van szó...
– Ötvenhárom centbe, pedig jórészt levegőből gyártják.
A hivatalnok, habár kelletlenül, kiutalta neki a segélyt, de Ted tudta, hogy most már megfigyelés alatt fog állni. Hetente egyszer hosszadalmas faggatózáson kell átesnie, hogy bebizonyítsa: joga van a pénzükhöz.
Kiszámította, hogy legalább 425 dollárra lenne szüksége hetente – lakbér, számlák, tisztító, Etta, zabpehely. A munkanélküli-segély ezzel szemben 95 dollár. Még amikor állása volt, akkor is mindig elfogyott a fizetése. Nem tudott félretenni. A bankban mindössze 1800 dollárja volt. Két hónap, és annak is nyakára hág.
Megmondta Ettának, hogy elvesztette az állását, és munkát keres, amire Etta már egyébként is rájött. A bérét ráér kifizetni később is, mondta, de ezt Ted nem fogadta el. Billynek nem mondta meg, de azok a nagy barna szemek mindent megláttak.
– Apu, kirúgtak?
– Hát ezt honnan veszed?
– Néha itthon maradsz. És a Frédi és Béni-ben amikor Frédit kirúgták, ő is otthon maradt.
– Tudod, mit jelent az, hogy kirúgni valakit?
– Azt, hogy nincs állásod.
– Nem arról van szó, hogy kirúgtak. A cég, ahol dolgoztam, elköltözött, úgyhogy én most új állást keresek.
– Aha.
– És nemsokára találok is.
– Akkor holnap lesz időd játszani velem?
– Jobb lenne, ha munka után néznék, Billy.
Hat hete volt állás nélkül. Már azzal se törődött, miféle magazinokhoz nyújtja be a folyamodványát: a telefonkönyvből nézte ki őket egymás után.

William Kramer ötéves lett. Születésnapja egyben azt jelentette, hogy Joanna kerek egy esztendeje hagyta ott őket. Ted megszervezte a zsúrt. Tortának denevéremberes torta, a meghívottak: Billy hat legjobb barátja. Ted megjegyezte, hogy egy denevéremberes játékautó és egy szűk körű gyermekzsúr harmincnyolc dollárba kerül.
Arra gondolt, hogy ideiglenesen felcsap eladónak egy áruházban, csakhogy így elesett volna a munkanélküli-segélytől. A szakmán kívül elhelyezkedni nem kifizetődő. A pénze egyre fogy. Minden olyan drága.

– Elvesztetted az állásodat! Jézusmária!
Úgy tervezte, hogy csöndesen közli majd a szüleivel, ha újra munkába áll. Amikor az anyja feltette a kérdést: "Hogy vagytok?", tudta, hogy a békesség kedvéért azt kellene felelnie: "Remekül", de képtelen volt rá.
– Sajnos, a cég befuccsolt, anya. Mindenki elvesztette az állását. De hamarosan találok munkát, ne félj.
– Kirúgták! Kirúgták!
Apja is odajött a telefonhoz.
– Ted, kirúgtak? Hogyhogy?
– Ide hallgass, apa, Frédit rúgták ki, nem engem. Minket csak elbocsátottak.
– Hogy kit rúgtak ki?
– Eladták a cégünket.
– És az új tulajdonos nem vett át? Akkor biztosan rosszul dolgoztál, ha nem vett át.
– Senkit sem vettek át. A céget elköltöztették.
– És most mi lesz?
– Majd csak találok valamit.
– Kirúgták! Jézusmária! – Anyja ragadta magához a szót. – Ted, neked egy kisgyereket kell etetned, és azt a perszónát is fizetned kell, amikor pedig olyan nagy a drágaság! Ráadásul egyedül vagy, nincs feleséged, és ha ne adj isten valami történik veled, mi lesz akkor a gyerekkel? És még állásod sincs! Hova vezet ez, mit gondolsz? Nem hagyott ki semmit, az biztos. Ted azzal zárta le a beszélgetést, hogy nyugalom, a család New York-i ága túl fogja élni a válságot, de az apja még belekiabált, hogy Ted menjen le Floridába sofőrnek rengeteg öregember van, aki nem tud autót vezetni, és járni se tud, ezzel nagy pénzt lehet keresni –, Ted pedig levonta a következtetést, hogy az apja egyáltalán nem ismeri őt.

Az a nő az állásközvetítőben, aki életrajzát elolvasva lelkesen megígérte, hogy egy héten belül elhelyezi, már három hete nem telefonált rá. Közeledett a nyár. Az emberek nem hagyták ott az állásukat, nehogy a szabadságtól elessenek. A bankban kilencszáz dollárja maradt.
Billy, az istenfáját, nem megmondtam, hogy hagyj békén! Eleget játszottam veled. Egy órán keresztül játszottunk vacsora után. Nincs több időm. Nézegess egy képeskönyvet.
– Ne kiabálj velem!
– Te meg ne nyafogj!
– Nem is nyafogok.
– Tűnés! Eredj a szobádba.
Megmarkolta a karját, és kituszkolta a hálószobából, olyan erősen szorította, hogy ujjai nyomot hagytak a gyerek bőrén.
– Naaa, fáj! – Billy sírva fakadt.
– Nem akartam, hogy fájjon, de semmi kedvem a nyafogásodat hallgatni. Játssz egyedül, a fene egye meg! Hagyj engem békén!
A munkáján alapult az önbecsülése. Nem tartotta magát tehetségesnek semmilyen téren. Évekbe telt, mire bedolgozta magát erre a szűk területre. Reklámötleteket, reklámhelyet árult. Állása, ruhái, nyakkendői, névvel ellátót levélpapírja, titkárnői, modern irodája, pénze, amely segített, hogy elfeledje Joannát, hogy házvezetőnőt tartson, hogy az italát megvehesse – mindehhez a munka juttatta hozzá. Munka nélkül impotensnek érezte magát.
A gyerek pedig óriási felelősség volt, minden téren őrá volt utalva, az apukájára. Előfordult máskor is, hogy kitették az állásából, de ennyire sohasem nyugtalanította. Ha éjszakánként felébredt, órák múlva tudott csak elaludni.
Újra felkereste az állásközvetítőket, amelyek elkeverték az életrajzát, félretették az adatlapját, elfelejtették, hiszen valósággal tódultak hozzájuk az új álláskeresők. "Mikor is járt nálunk, Mr. Kramer?"

Billy, aki segíteni akart neki, a rajzfilmek világában talált biztató jelet.
– Ugye emlékszel, hogy a Frédit is kirúgták?
– Igen, már mondtad.
– De a legutóbbi folytatásban megint kapott állást. Ez jó, nem, apu? Ez azt jelenti, hogy te is kapsz.
Felhívta Jim O'Connor. Európai körúton volt a feleségével, és most elhatározta, hogy még egyszer belekóstol a munkába, mielőtt nyugdíjaztatja magát. A Férfidivat című új magazinhoz lépett be. Érdeklődött, hogy Ted "benn van-e már a pikszisben", vagy még mindig "kinn vacog a hidegben". Hogy vacog, az túlzás, mert aznap is legalább harminc fokos hőségben kutyagolt haza a Csomagolás című kereskedelmi magazin személyzetisével folytatott megbeszélésről. O'Connor kijelentette, hogy ő egyszer kerek egy esztendeig "vacogott kinn" a rossz emlékű ötvenes években, de Tedet ez igen kevéssé vigasztalta.
O'Connor semmit sem ígérhetett nemrég állt be ő is, de szerette volna, ha Ted újra neki dolgozik, úgyhogy ha rá tudja venni a céget, ha hajlandók tisztességes fizetést ajánlani, ha Ted várna legalább egy hónapot, amíg megszervezi...
– Túl sok a ha. Majd meglátjuk.
– De ígérd meg, hogy addig nem fogadsz el mindenféle vacak állást.
– Ezt megígérem.
Már csak hatszáz dollár készpénze volt. A Csomagolás-t "nagyon érdekelte" a személye tizenkilenc-, esetleg húszezer dollár fejében, ami kevesebb volt, mint az előző fizetése. Azonkívül bohócot csináltak belőle. Le kellett bonyolítania egy telefonbeszélgetést, mintha máris nekik ügynökölne – a klienst egy barna bőrű, hatvanvalahány éves ember játszotta, a propagandaigazgató s egyben a magazin tulajdonosa.
– Nagyszerű. Egy hét múlva értesítjük.
Ezt úgy mondta, mint aki váratlan örömhírt jelent be. A fizetésben még nem állapodtunk meg.
– Tizennyolcezer-ötszáz, plusz a jutalék.
– Az előbb azt mondta, tizenkilenc vagy esetleg húsz.
– Csak nem? Akkor rosszul mondtam. Nem. Tizennyolcezer-ötszáz. Ennél kevesebbért is van jelentkező.
– Nem valami sok.
– Hát, mi nem vagyunk a Life magazin.
Ami nagyon okos megjegyzés volt, tekintve, hogy a Life bedobta a törülközőt, a Csomagolás viszont egyelőre még benn volt a ringben. Tednek tehát kinézett egy állás, még ha kétszeresen vacak is. Jim O'Connor ígéretén kívül csak erre számíthatott. Ha elvállalja, valószínűleg olcsóbb lakást kell bérelnie. A költözés pedig a maradék pénzét is föl fogja emészteni. Azonkívül ennyit taxisofőrként is megkeresne. Ámbár New Yorkban elég kockázatos taxisofőrként működni. Gyakran megtámadják őket. Eggyel több ok, gondolta mosolyogva, hogy megmaradjon a régi szakmájában. Reklámszakembereket nemigen szoktak megtámadni. Erről eszébe jutott, hogy mi lenne, ha tényleg történne vele valami. Ha mondjuk leütnék valahol, ha egy fegyveres rabló agyonlőné. Mi lenne akkor Billyvel? Rájött, hogy nem készítette el a végrendeletét. És ha váratlanul meghal? Ki vegye magához a gyereket – a szülei? Szó se lehet róla. Joanna szülei? Még csak az kéne. Ted Kramer egyre többet foglalkozott a halál gondolatával. Végül elhatározta, hogy az egyetlen megbízható emberre hagyja Billy t.
– Thelma, ha meghalnék...
– Mi nem jut eszedbe!
– Hallgass végig. Ha valami rendkívüli történik, ha meghalok, magadhoz veszed Billyt?
– Istenem, ez olyan megható...
– Magadhoz veszed?
– Komolyan ezt akarod?
– Igen. Persze tudom, hogy nem könnyű ilyesmire válaszolni.
– Ted...
– Kérlek, gondolkodj legalább rajta.
– Ted, én nem találok szavakat.
– Mert ha vállalod, belefoglalnám a végrendeletembe.
– Ted, ne beszélj ilyen szörnyűségeket.
– Bele akarom foglalni a végrendeletembe.
– Foglald bele, Ted. Nyugodtan foglald bele.
– Köszönöm, Thelma. Nagyon, nagyon szépen köszönöm. Nálad jó kezekben lesz. Te jó anya vagy.
A morbid ötlet befészkelte magát az agyába, felhívta az ügyvédet, és utasította, hogy készítse el a végrendeletét, amelyben Thelmát nevezi ki a gyerek gyámjának. Utána felkereste az orvosát, akinél már vagy két éve nem járt, és követelte, hogy vesse alá általános kivizsgálásnak, mert tudni akarja, megéri-e a keddet. Az orvos megállapította, hogy szemre kutyabaja – pár nap múlva a laboratóriumi jelentéseket is kézhez kapja. Hétvégén, a diagnózistól felbátorodva, vidáman kúszott-mászott Billyvel a játszótéren – majmost játszottak, amit Billy változatlan előszeretettel űzött, és Ted elképzelte, amint kiugrik a betegágyból, hogy még egyszer, utoljára majmozzon egyet a fiával, mielőtt meghal.

Még néhány hét, és Eltárol le kell mondania. Etta felajánlotta ugyan, hogy később is ráér kifizetni a bérét, de Ted nem akarta, hogy a házvezetőnő megszenvedje az ő állástalanságát. Minél tovább megtartja, annál többel tartozna neki. Egy év! O'Connor egyszer kerek egy évig volt állás nélkül. Eztán napközben is neki kell foglalkoznia Billyvel, ha pedig megbeszélésre kell mennie, felfogad egy pótmamát. Az ő helyzetében valószínűleg ingyenes óvodába is beadhatná, sőt talán még élelmiszerutalványra is jogosult volna.
Ralph, a bátyja telefonált Chicagóból. Hogy van, nincs szüksége pénzre? Ted személyes kudarcnak érezte volna, ha bármit is elfogad a bátyjától. Nem, nincs szüksége pénzre, mondta. A jövő héten feljön New Yorkba, üzleti ügyben, mondta Ralph, mi lenne, ha kimennének egy meccsre? Átadta a kagylót feleségének, Sandynek, aki rámutatott, hogy kerek egy éve nem látták egymást. Ő és Ralph Floridában töltik a nyarat a gyerekekkel. Ted is elhozhatná Billyt, hogy együtt legyen a család. Majd még meggondolja, felelte Ted. Nem tudta elképzelni, hogyan engedhetne meg magának egy floridai utat.
A konyhaszekrény majdnem üres volt. Az élelmiszerszámlák elképesztették. De a bronxi grundokon kifejlődött életösztön – a győztes benn marad, a vesztes kiesik, tehát győzni kell bármi áron – megsúgta Ted Kramernek, hogy mit csináljon. Fogott egy csomó áruházakba szóló hitelkártyát, amelyek még Joannáról maradtak rá, s még érvényesek voltak, mert sehol sem tartozott, és őrült bevásárlókörútra indult velük. Bement mindenhová, ahol élelmiszert látott. Ted Kramer, aki nem vásárolhatott a hentesnél, aki nem adhatott le a szupermarketben egy nagyobb megrendelést, tudta, hogy a nagyáruházak élelmiszerosztályán nyugodtan vehet bármit, a számla csak hetek múlva fut be; aztán idővel majd kifizeti. A legdrágább húsokat vásárolta, mirelit zöldséget, apró szemű konzervborsót, ami kétszer annyiba került, mint a közönséges fajta, coloradói pisztrángot, washingtoni lazacot, olasz csőtésztát, skót süteményt. "Tessék mondani, ezt a kenyeret tényleg egyenesen Párizsból hozták? Nahát. Megveszem." Néha maga vitte, amit vett, néha hazaküldette, de készpénzzel sose fizetett. Egész fagyasztott ebédek, borjúhús, paella – hála Mrs. Worthington üzleti szellemének. Áldja meg az isten, Mrs. Worthington! Friss New Jersey-i tojás, mogyorókrém. "Fagyasztott pizza? Tényleg ehető ez? Remek. Akkor kérek négy dobozzal." Teletömte a hűtőszekrényt, a konyha- és faliszekrényeket. Ha mindenben kudarcot vall, az asztalukra akkor is kerül konzervcsirke, majd apránként kifizeti, nem probléma. Az áruházak már attól megnyugszanak, ha tudják, hogy a kuncsaft életben van. És ő egyelőre még életben van.

Egy Third Avenue-i bárban találkozott Ralphfal. Egyszerű, hétköznapi programot terveztek: sör és szendvics a bárban, aztán ki az esti meccsre a Shea-stadionba – a Mets és a Dodgers játszott. Ralph magas volt és izmos, amolyan megnyerő külsejű kemény fiú. Selyemöltönyt, vékony csíkos nyakkendőt és szandált viselt. Maffiózót alakító tévészínésznek nézhette bárki.
– Sovány vagy, Ted.
– Fogyókúrázom.
– Hé, hozzon még egy szendvicset ennek a gyereknek!
– Elég lesz nekem a sör is.
– Hát, régen láttuk egymást.
– Igen.
Ralph egy odakinn elhaladó lány lábait nézegette, aztán a szendvicsére szegezte a tekintetét. A közvetlenség, a meghittség sohasem volt jellemző a családjukra, most sem. Ted keserűen elgondolta, hogy amint a szendvicsbe beleharaptak, már nem is volt több mondanivalójuk.
– Hé, Teddy, emlékszel azokra a péntek estékre? Amikor a Giants és a Dodgers három meccset játszott le egymás után? – Úgy látszik, Ralph is érezte a köztük növekvő feszültséget, s így akart enyhíteni rajta.
– Az, isteni volt.
Beszédtémának szerencsére ott volt a baseball is: amikor gyerekkorukban kijártak a meccsekre, és Érnie Lombardi százmétereseket ütött. Lassan odaértek a stadionba, és végre lekötötte őket a játék, csak néha tettek egy-egy megjegyzést.
– Nézd ezeket a zászlólengető seggfejeket – mondta Ralph. – Mit értenek ezek a baseballhoz?
– És ez a harmonikaricsaj!
– Gyere el Chicagóba, Teddy. Beteszlek egy italboltba.
– Kösz, Ralph, de nekem nem az a szakmám.
– Nem benn Chicagóban. Valamelyik kertvárosban.
– Kösz, de akkor sem.
Végignézték a meccset, utána bezsúfolódtak egy tömött metrószerelvénybe, és a Times Square-ig már nem is tudtak volna beszélgetni. A Hiltonba menet – mert Ralph ott szállt meg – rátértek a régi kosárlabdameccsekre.
– Iszunk még egyet?
– Késő van, és Billy nagyon korán kel.
– Nincs vele baj?
– Nincs.
– Mik a kilátásaid?
– Van néhány.
– Teddy, a kenyeret meg is kell keresni.
Az övét egyenesen Párizsból hozzák.
– Nincs semmi vész, tényleg.
– Már hogyne lenne?
– Tényleg nincs.
– Csak egy szót kell szólnod.
– Semmi vész, Ralph.
A pénz idő. Szüksége volt az időre, rettentően szüksége volt a pénzre, de képtelen volt kérni. Túl sokba került volna beismerni, hogy szüksége van rá.
– Remek este volt, Ralph. Ismételjük meg, ha újra feljössz.
Kezet fogtak, és Ralph hirtelen megszorította Ted kezét, nem akarta elengedni.
– Úgy eltávolodtunk egymástól, az egész család. Teddy...
– Most itt vagy, Ralph. És jól éreztük magunkat. Ralph homlokán kidagadtak az erek.
– Teddy! Valamire csak szükséged van!
– Mondom, hogy nincs, Ralph...
Ralph benyúlt a zakózsebébe, elővette a csekk-könyvét, közben másik kezével megszorította Ted karját.
– Ne szólj egy szót se, Teddy. Ne mozdulj.
– Ralph, nem fogadom el.
– Teddy, legalább ennyit hadd tegyek érted.
– Nem, Ralph.
– Muszáj, Teddy. Legalább ennyit. – Sietve kiállította a csekket, mielőtt Ted elfordulhatott volna tőle, összehajtogatta, és beledugta a zsebébe.
– Ha gazdag leszel, majd visszafizeted.
Kapkodva megölelte öccsét. – Ez semmi, ez csak pénz – mondta, és elment.
Ted nem nézte meg a csekket. Képtelen volt rá. Hazament, leült az ebédlőasztalhoz, és ott végre kibontotta. Ránézett, és a kezébe temette az arcát. Háromezer dollár. A bátyja időt vett neki. Reggel felhívhatja a Csomagolás-t, megmondhatja, mit csináljanak a tetves ajánlatukkal.

Felhívták a Time magazintól, napokon át tárgyalt különféle igazgatókkal, akik mindnyájan nagyon meg voltak vele elégedve. Csak egy baj volt: a kaliforniai irodájukban dolgozó ügynök, aki eredetileg nem akart New Yorkba jönni, most fontolóra vette a dolgot. És ennek az ügynöknek elsőbbsége volt.
Ted majd megőrült. Neki egy gyereket kell eltartania. Úgy érezte, a legalapvetőbb kötelességét sem tudja teljesíteni: nem tudja ellátni Billyt.
Gyalog járt otthonról a könyvtárba és vissza, nehogy elpuhuljon, valamint hogy a menetjegy árát megtakarítsa. Charlie ráerőszakolt egy újabb telefonszámot. – Gyönyörű nő. És micsoda fogai vannak! Én csinálom a koronáját. – Ted azt mondta, se pénze, se kedve hozzá, se ereje, hogy elölről kezdje ezt a "te-mit-szeretsz-és-mit-nem-szeretsz?" játékot.
Jim O'Connor felhívta, és hosszú magyarázkodásba fogott, hogy beszélt magával a cég elnökével is, de hát sajnos nem akarnak új jutalékos ügynököt felvenni, le akarják szorítani a kiadásokat. Ted eltartotta a fülétől a kagylót. Még a kurta nemet is elfogadom. Csak gyorsan kérem, az istenért. Nem bírom ezt az örökös várakozást.
– Szóval bele kellett egyeznem, Ted. Helyeladás meg csupa olyasmi, amihez annyira értesz – besegíteni a piackutatásba, tanácsokat adni a rajzolóknak, ilyesmi.
– Oké.
– De jutalék nincs. Nem is tudom, minek lehetne nevezni. Eladás és adminisztráció. Propagandatitkár, gondolom. Kezdetnek huszonnégyezer dollár.
– Mikorra tudod elintézni? El van intézve.
– Kivel kell beszélnem?
– Senkivel.
– Jim, ne ugrass!
– Rám bízták a választást.
– Jim...
– Te leszel a jobbkezem, Ted. Akarod?
– Igen, igen, akarom!
– Akkor vedd úgy, hogy megkaptad az állást. Fel vagy véve. Hétfőn fél tízkor találkozunk.
Letette a kagylót, és ugrálni kezdett. Ordítozott, mint valami megvadult tamburlány a pályán. Billy kirohant a szobájából, ahol éppen gyárat épített.
– Mi van, apu?
– Állást kaptam, kisember! Az öreged visszakerült a pikszisbe!
– Az jó – mondta higgadtan Billy. – De hát megmondtam, hogy így lesz, nem igaz?
– De bizony, hogy megmondtad. – Felemelte, és megpörgette a levegőben. – Az apu gondot visel rád! Úgy ám! Nem lesz semmi bajjj!
Soha többet, fiam. Soha többet ne éljek át ilyet.

Tizenharmadik fejezet

A Férfidivat ott volt minden újságosstandon: elegáns, színes nyomású magazin. A dél-amerikai cégtulajdonosok érdekelve voltak a ruhaiparban is, azért alapították a magazint, hogy termékeiket népszerűsítsék. Ted a reklámrészlegnél dolgozott, és máris sikerült több szerződést beindítania. Örömmel tapasztalta újra, hogy ért a szakmájához.
Visszaküldte bátyjának a háromezer dollárt, és egy kis ajándékot is mellékelt hozzá: a Ki kicsoda a baseballban? 1944-es kiadását, egy antikváriumban bukkant rá. "Hová süllyedtek a St. Louis-iak?" – írta levelében. Azelőtt változatosan semleges módokon szokott volt elköszönni bátyjától: "Üdv", "Minden jót", "Viszlát". Ezúttal őszintén leírhatta: "Szeretettel, Ted".
Beadta Billyt egy egész napos nyári táborba. Thelma ötlete volt: tavaly, házassága utolsó nyarán ő is beíratta Kimet.
– Charlie morgolódik a tartásdíj miatt – mondta Thelma. – Azt hiszem, azt szeretné, ha egész nyáron a lakásban ücsörögnénk, és még a légkondicionálót se kapcsolnánk be.
Ted egyik nap ebédidőben elment az ötévesek szülői értekezletére. Mamiértekezletbe csöppent – ő volt az egyetlen férfi a teremben. Leült a nők közé, és megismerkedett Billy gondozóival, egy egyetemista fiúval és lánnyal, akik úgy néztek fel Tedre, mintha maguk is legföljebb tizennégy évesek volnának. Ted jegyzetelt: Billynek névszalagokra, egy váltás ruhára és két pár tornacipőre lesz szüksége. Érezte, hogy a többiek megbámulják. Özvegyembernek néztek, mi? Vagy munkanélkülinek, akit a felesége tart el? Lefogadom, hogy sohase találnátok ki. Amikor a főgondozó elmesélte, mivel töltik a gyerekek a napot, Ted ideges lett. Uszoda? Nem veszélyes az? Egész nap, reggeltől estig? Nem fogja Billy egyedül érezni magát? Az ő Billyjét idegen emberek kibuszoztatják a városból valami ismeretlen helyre. Ősszel pedig iskolába megy. Kilincselés, ünnepélyek, hűségeskü. Elveszik tőle. Az ő kis vad majmát kordába fogják, megszelídítik-fegyelmezik. Billy táborba megy, utána pedig iskolába – el fogják választani tőle.
Ted és Etta reggelenként kikísérte Billyt a buszhoz, de a gyerek már szegyeiké megcsókolni apját a többi gyerek előtt. Rázza meg a kezét? Az túl felnőttes, gondolta Ted. Végül kikötött a vállveregetésnél.
A külvilág megtette a maga hatását a gyerekek, így Billy is, kérdezősködni kezdtek.
– Apu, hol van a mami?
– A mami Kaliforniában van.
– Újraházasodott?
– Nem, nem hiszem. Ezt meg kitől tanultad?
– Carlától a táborban. Az ő szülei is elváltak, és a mamija újraházasodott.
– Hát igen, van ilyen. Az emberek néha elválnak, és másodszor is megházasodnak.
– Te is meg fogsz házasodni?
– Még nem tudom.
– Meg fogod házasodni Phyllist?
Phyllist? Már alig emlékezett rá.
– Nem, Billy.
– Apu?
– Igen, Billy.
– Te és a mami újra össze fogtok házasodni?
– Nem, Billy. Apu és mami sosem fog többé összeházasodni.

Jim O'Connor felszólította Tedet, hogy vegyen ki két hét szabadságot, és menjen el valahová nyaralni.
– Nem is tudom.
– Hülyére dolgozod magad, Ted. Nincs senkid, aki megmondaná, hogy le vagy robbanva?
Fire Islandet eleve kizárta, nem akart még egy idegösszeomlásnak szemtanúja lenni. Átböngészte az utazási irodák ajánlatát: csupa kétszemélyes választék. Két személy: ő és az árnyéka. Ha Billyvel utazik el, folyton rajta lenne a szeme, vagy esetleg pótmamát fogadna, hogy esténként felszedhessen valakit a bárban. Nem az a kimondott nyaralás. Fáradt volt. A munka nélküli időszak kimerítette, azóta meg egyfolytában keményen dolgozott, és tudta, hogy a Billyvel töltendő vakáció aligha lenne alkalmas a pihenésre és a regenerálódásra. Végül úgy döntött, augusztusban veszi ki a két hetet, az elsőt Floridában tölti Ralphékkal és a családdal, ez úgyis régóta esedékes már, a másodikra pedig visszajön New Yorkba. Billy egész napos táborban lesz, jut ideje pihenésre, szunyókálásra vagy arra, hogy moziba járjon, csokoládéfagylaltot eszegetve heverjen az ágyban, tévéfilmeket nézzen, egyszóval, hogy pihenjen egy kicsit.
A repülőtérre menet közölte a gyerekkel a nagy újságot – ugyanis előre elintéztette a sógornőjével.
– Billy, ha majd Floridában leszünk, látni fogod Disney-országot!
A gyerek szeme elkerekedett. Sok tévéreklámot látott Disney-országról.
– Úgy bizony, William Kramer. Találkozni fogsz Miki egérrel.
A repülőtéren Ralph, Sandy, Dora és Harold várta őket, az utóbbiak igazi puszikkal, csokoládéval és akkora zacskó cukorral, hogy a másik nagyszülők gutaütést kaptak volna tőle. Billy telezabálta magát édességgel, és rögtön megszerette Fort Lauderdale-t. Úgy tervezték, hogy egy közeli motelben szállnak meg, és a napokat a medence partján fogják tölteni Dora és Harold birodalmában. Bejelentkeztek a motelbe, és csatlakoztak Ted unokahúgához és unokaöccséhez. Sandy azelőtt táncosnő volt Chicagóban, magas, hosszú lábú, vörös hajú: a vízparton sütkérező öreguraknak kivétel nélkül felszökött a vérnyomása, valahányszor lerándult Floridába. Lányuk, a szintén magas, szép, tizenhat éves Holly már búcsúzkodott a kamaszkortól. A fiatal úszómester fülig szerelmes volt – ha a szeme láttára fúlnak vízbe a nyaralók, azt se vette volna észre. Fiuk, a tizenöt éves, hosszú, izmos Gerald merész csukafejeseket mutatott be. "Szia", "Szia" – így köszöntötték Tedet.
– Billy isteni kis kölyök – mondta Sandy. – De te pocsékul nézel ki.
– Várd ki a végét. Anya főztjébe még bele se kóstoltam. Akkor hogy fogok kinézni!
– Az én főztömbe? Eszem ágában sincs főzni rátok.
– A barátaival társalgó Dora egyetlen szót sem engedett el a füle mellett.
– Éttermekben vacsorázunk, és Ralph fizet – közölte Harold.
– Ralph, nem akarom, hogy te pénzeld a nyaralásomat – mondta Ted.
– Ugyan már. Majd elszámoltatom a céggel.
– Mi?
– Pofon egyszerű.
Ralph odalépett Dora és Harold egyik barátjához, egy fekvőszékben sütkérező nyolcvanéves öregúrhoz. – Mondja, Mr. Schlosser, nem volna kedve beszállni a chicagói italszállítási üzletbe?
– Viccelsz? A sarki vegyesboltig sincs kedvem elszállítani magamat.
– Köszönöm. Na látod, Ted. Beírom a naplómba: "Tárgyalás a floridai S. Schlosserrel." Tehát: üzleti úton vagyok.
– Van a mi családunkban humorérzék. – Szüleire mutatott. – Nem mindig tudatos, persze, de van.
– Ez az én Ralphom, vezető beosztású üzletember a szesziparban – mutatta be őket nem sokkal később Dora. – Ez pedig Ted, ő a férfidivatot diktálja.

Billy a medence kifolyójánál úsztatta a játék csónakját, de amikor néhány gyerek fröcskölve-pancsolva beleugrott a vízbe, legott visszamenekült Ted székéhez.
– Elválaszthatatlanok vagyunk – mondta Ted Sandynek félig büszkén, félig dühösen.
Ted még iskolakezdés előtt beszélni akart Billy óvónőjével, s az óvónő azt mondta, Billy jól alkalmazkodik. "Teljesen normális gyereknek látszik." Ted fönnakadt a "látszik"-on. "Van vele valami probléma?" "Nincs." "Egy kicsit félénk, nem?" "Minden gyerek más. Vannak szülők, akik meg agresszívnek tartják a gyereküket." Billy most ott kucorgott az ölében. Agresszívnek aligha mondható. Lehet, hogy fölöslegesen sokat aggódik miatta, de hogy is lehetne másképp, ha Billy valósággal rátelepszik?
Három órát aludt aznap éjjel. Billy horkolt, a légkondicionáló kattogott. Másnap délelőtt Billy rájött, hogy ő is tud csukafejest ugrani, föltéve, ha Ted elkapja, mielőtt lemerül. Félóra múlva Ted olyan fáradt volt, hogy remegett a keze. Billy és a többi gyerek össze-összemarakodott a játékokon. Elvették tőle a csónakját, és Ted, mivel nem bírta nézni a gyerek keserves sírását, a játszóterek farkastörvényéhez folyamodott.
– Ha a tied, hát állj ki érte! – förmedt rá.
– Nincs jogod kiabálni velem – tiltakozott könnyek közt Billy.
New Yorkban nagyszerűen tárgyalt reklámügyekben, de Floridában, játékügyekben tehetségtelennek bizonyult. Sandy elnézte egy darabig, majd felszólította Hollyt, hogy menjen el Billyvel hintázni.
– Kaptál tíz szabad percet.
– Kösz, Sandy.
– Nem tetszik nekem, amit látok. Beszéltem Ralphfal, és az a véleményünk, hogy meg kéne szabadulnod egy időre a gyerektől. És a gyereknek is tőled. Néha nem árt az ilyesmi.
– Olyan feszült vagy – mondta Ralph.
– Tehát a következőt fogjuk csinálni, és kifogást ne is halljak. Elmegyünk Disney-országba, és magunkkal visszük Billyt. Te pedig azt teszed, amihez kedved van. Itt maradsz, vagy átugrasz Miamibe, és bejelentkezel egy hotelbe. Billy ellesz velünk. Mindenki jól jár.
– Nem is tudom. Hadd gondolkodjak rajta.
Az önkéntelen erekciók végül eldöntötték a kérdést. Fürdőnadrágban volt, Billy folyton az ölében mocorgón, és Tednek önkéntelen erekciói támadtak. Kényelmetlen volt a dolog, s amikor Billy újra felmászott az ölébe, és neki újra erekciója támadt, elöntötte a vágy, hogy megszabaduljon az önkéntelen erekcióktól. Üldögéljen Billy egy darabig Mikiegér ölében.
Amikor közölte Billyvel, hogy Disney-országba megy a többiekkel, ő, Ted pedig kivesz magának néhány szabad napot, a gyerek úgy érezte, elárulták.
– Úgy volt, hogy egész héten együtt leszünk.
– Hiszen úgyis folyton együtt vagyunk. Akkor én se megyek el.
– Nem akarod látni az igazi Disney-országot?
Övön aluli ütés volt. Az igazi Disney-országnak nem lehetett ellenállni. A család beszállt az erre a célra bérelt minibuszba, és elindultak északnak. Billy egy nagy zacskó barna és piros medvecukrot kapott kárpótlás fejében Dorától. – Ne aggódj. Vigyázni fogunk rá – kiabálta Dora. – Edd azt a medvecukrot, Billy. – Billy csüggedten integetett az ablakból: apa és fia először vált el hosszabb időre.
Három napig lesznek Disney-országban. Ted, ha akarja, három nap múlva visszajöhet, de ha akarja, egész hétre elmaradhat, Sandy úgyis itt tölti a hetet. Sőt, az egész jövő hétre is elmaradhat, ámbár ez azt jelentené, hogy Billyt szülei kizárólagos gondjára bízza, és Ted nem akarta, hogy a gyerek ennyi időt töltsön cukorországban. És Harold se a pszichiáterek gyöngye. Egyszer, amikor Ted Billy egyik játékvitájában próbált megoldást találni, Harold odakiáltott: "Mondd meg neki, hogy vágja kupán őket. Abból majd tanulnak. Szoktatni kell a gyereket az ilyesmire." De most legalább szabad volt. Nem is emlékezett rá, mikor volt utoljára ilyen szabad. Most akár szándékos erekciója is lehet, s ha kedve van hozzá, tízig alszik. Viszonyt kezdhet özvegy Gratznéval, azzal a fiatalos nővel, talán még ötven sincs, gondolta – ő volt a legjobb helybeli nő a medence körül, jó alakú, tetszetős, már ha a feltornyozott műhajától el tudott tekinteni, de aztán eszébe jutott, hogy ha a flörtnek hírét vennék, szülei máris készítenék az esküvői tortát. "Jaj, Ted, úgy örülök!" Mindenesetre most még ilyen gondolatokat is forgathatott a fejében.
Elhatározta, hogy nem vesztegeti az időt a Fort Lauderdale-Miami övezetben. New Yorkban rengeteg hirdetést látott egy új, nyugat-floridai nyaralószállóról. A Shell-cégé volt, akik lemásolták a Mediterrán Klub ötletét: egységárért minden szolgáltatás igénybe vehető. A prospektusok csupa jót ígértek, és Sarasota nincs is olyan messze repülővel. Özvegy Gratznét pedig meghagyja Mr. Schlossernek. Felhívta a szállót, és szobát foglalt vasárnap reggelig. Este már el is repült – lényegesen kevesebb poggyásszal, mint ahogy jött.
A Shell-szálló modern épület volt a vízparton: motel módra egymáshoz ragasztott, tengerre néző szobák sora, szúnyoghálóval védett ebédlőterasz, bár, úszómedence. Kivezették az önkiszolgáló módszerrel működő ebédlőegységbe, ahol első pillantásra nyilvánvalóvá vált, hogy a szálló vadonatúj és kétharmadrészt üres. A gyér vendégsereg mintha csak elit pilótakongresszusra érkezett volna, olyan frissen vasalt volt. Ted leült öt kicsattanó férfi és három kicsattanó nő mellé, és sikerült is mindjárt napbarnítottnak, ugyanakkor zöldfülűnek éreznie magát.
Mint kiderült, a Shell-szállót jobbára a légitársaságok helyi alkalmazottai látogatták, úgyhogy az asztalánál ülők, akiket pilótának nézett, tényleg pilóták. Mivel kedden érkezett, jócskán le volt maradva – az asztalnál már szemlátomást szövődtek a viszonyok. A diszkó este fél tizenegykor kezdődött. Ted nem volt biztos benne, hogy ébren tud maradni addig. A bárban felfedezett egy másik demográfiai csoportot, a New York-iakat: a tucatnyi ember alacsonyabb, zömökebb és idegesebb volt, mint a légiközlekedés, akik jól megvoltak egymás közt. Tednek nem fűlt a foga a sült-New York-i fecsegéshez, úgyhogy amikor látta, hogy a diszkóban többnyire párok tűnnek fel, visszament a szobájába, azzal, hogy most aztán délig föl se kel. Öt éven át Billyhez igazított ébredés-mechanizmusa azonban negyed nyolckor könyörtelenül jelzett.
Megreggelizett az üres ebédlőben, és lesétált a reggeli fényben különösen szép tengerpartra. Billynek most Disney-ország a pótmamája. Senki sem rángatja Ted kezét. Senki sem követelődzik. Önmagán kívül senkiért sem felelős. Beszaladt a vízbe, és békés magányban úszkált egy darabig. Amikor kijött, és ott állt csöpögve a parton, olyan erővel rohanta meg a szabadság érzése, hogy muszáj volt megeresztenie egy Tarzan-üvöltést, amitől a közeli fákon tenyésző aprómadárhad, sose látván dzsungelfilmet, kétségbeesetten szárnyra kelt Miami irányába.
Billyt egyszer sem hozta szóba. Ha a társalgás személyes jellegű volt, csak annyit mondott, hogy elvált. Nem akarta, hogy ennél többet tudjanak róla – semmi kedve sem volt a bonyolult magyarázgatáshoz. Billyt azonban így sem tudta kiverni a fejéből. Többször is telefonálni akart, érdeklődni, hogy jól van-e, beszélni vele. De legyőzte a kísértést. A számát meghagyta nekik. Ha baj van, felhívhatják.
A pilóták röplabdameccseket szerveztek a strandon, és Ted a Fire Island-i napoknak hála, azonnal sikert aratott. Bill, Rod és Don hamarosan már "Ted haver"-nak, Mary Jo, Betty Arme és Dorrie Lee "Ted drágám"-nak szólította. A napok egybemosódtak. Úszott, röplabdázott, evett, úszott. Az esték Dorrie Lee jegyében teltek: huszonnégy éves csinos nő volt Jacksonville-ből, aki Washingtonnál följebb még sose járt, és az Atlanta-Miami járaton dolgozott mint stewardess. Ted szobájában szeretkeztek, utána a lány visszament az övébe, mert Betty Anne-nel lakott együtt, és nem akarta, hogy pletykáljanak róla. Tednek később csak halványan rémlett, hogy miről is beszélgettek. Közhelyekről, többnyire: milyen idő van, milyen jó röplabdázni, milyen jó volt a vacsora. A szakmájuk épp csak hogy szóba került. Billyt nem említette. Szombat reggel, amikor Dorrie Lee kijelentkezett, mert munkába kellett állnia, megköszönte neki, hogy segített kellemessé tenni a nyaralását, és Ted is köszönetet mondott ugyanezért. Megadták egymásnak a telefonszámukat arra az esetre, ha egymás városában járnának, így fejeződött be egy csaknem tökéletes, felelősség nélküli, tropikus-romantikus vakációs kapcsolat.
Vasárnap visszatért Fort Lauderdale-be. Kiszállt a taxiból, és elindult a medence felé. Sandy látta meg elsőnek, integetett. Billy felugrott egy kempingszék mögül, és rohanni kezdett. Ügyetlenül, kacsázva, de villámgyorsan szedte a lábacskáit. – Apu! Apu! – kiabálta, és a nyakába ugrott. És miközben a gyerek arról csacsogott, hogy kezet fogott Mikiegérrel, miközben a többiek felé vitte, Ted rájött, hogy meg akart ugyan szabadulni tőle, egyedül akart ugyan maradni – de mindenekfölött nagyon, nagyon hiányzott neki Billy.

Tizennegyedik fejezet

Harminckettőn voltak az osztályban, és többé nem ő volt a világ egyetlen Billyje – ezt persze Billy R.-nek meg a két Samantha nevű gyereknek is meg kellett tanulnia. Első nap Ted kísérte el az iskolába, a kapu előtt nyüzsögtek az ugrabugráló, búcsúzkodó, verekedő gyerekek. A szülői "Ejnye, ejnyé"-kre, valamint magukra a szülőkre ügyet se vetettek. Billy meg volt illetődve, úgyhogy Ted felvezette a lépcsőn az iskolaelőkészítő 101-es tantermébe – mintha az ő életében is lett volna valahol egy 101-es terem. Néhány percig ott maradt vele, aztán elment. – Mrs. Willewska majd érted jön. Viszlát, nagyfiú. – Billy tehát bekerült a körforgásba. Tednek a válás meg az idő múlása fölött érzett keserűségébe elégedettség vegyült – ő juttatta el Billyt idáig. Éppen olyan, mint a többi gyerek. Nincs köztük egy hajszálnyi különbség.

Thelma elégedetlen volt Ted társadalmi életével.
– Úgy visszahúzódtál. Megint nem jársz el sehová.
– Van hat telefonszámom, egy lány, akit bármikor megtalálhatok az Atlanta-Miami járaton, és máris szemet vetettem egy anyukára Billy osztályából, aki úgy néz ki, akár Audrey Hepburn a Római vakáció-ban, és nem hord jegygyűrűt.
– Hát csak maradj is forgalomban. Az jót tesz a...
– Minek, Thelma?
– Nem is tudom. Anyám szokta mondani. Gondolom, a vérkeringésnek.
Egyik reggel meg is környékezte Samantha G. anyját: megkérdezte, nem volna-e kedve meginni vele egy kávét. Beültek egy közeli cukrászdába, ahol kiderült, hogy az asszony elvált, de van valakije – mi lenne, ha a házvezetőnőik együtt mennének a gyerekekért? Audrey Hepburn tehát azért ült be vele egy kávéra, hogy a kislányának sütipartnert szerezzen. Ted megértette. A gyerekeknek is szükségük van társadalmi életre.
Mint kötelességtudó szülő belépett a szülői munkaközösségbe és az ünnepségszervező bizottságba is, ami azt jelentette, hogy meg kellett kérnie a művészeti osztályt, csináljanak egy csomó meghívót a Nyilvános Iskolai Hétre. Ted Kramer egy "Barátaink, az évszakok" feliratú tábla alatt üldögélt egy apró széken, és Billy tanárnőjét, az indiai szárongot viselő Mrs. Pierce-et nézte. A tanárnő látványa szexuális fantáziálásra serkentette – szerette volna felvinni Mrs. Pierce-et az öltözőbe és jól megszorongatni a radiátorgőz és az átnedvesedett kalucsnik bűzében.

Ted munkahelyén pletykák kaptak lábra. A vezetők nincsenek megelégedve a magaziniparból nyerhető profittal. A főnök állítólag azt mondta valakinek, hogy még ebben a hónapban megszüntetik a kiadványt. Ted dühöngött. Szóval megint el fogja veszíteni az állását. Kétségbe ejtette, hogy mennyire nem befolyásolhat még egy olyan alapvető tényezőt sem, mint a saját megélhetése. Keményen dolgozott, sikerei voltak, és most megint kinn találja magát az utcán, kezdheti elölről az egész szörnyűséget.
Jim O'Connor felhívta az igazgatótanács elnökét Caracasban. Másnap reggel távirat érkezett cégen belüli és kívüli használatra, amely leszögezte, hogy szó sincs a magazin megszüntetéséről. A hirdetőkhöz azonban szintén eljutott a pletyka, és megijedtek. Többen visszavonták a rendelésüket. Miután a vezetőségtől bizonyosságot szereztek, Ted és O'Connor nekilátott visszaállítani a hirdetők bizalmát. Ted elhatározta, hogy ha törik, ha szakad, megmenti a céget és az állását. O'Connor sorra felhívta az ügyfeleket, Ted pedig összeállított egy új reklámkampány-vázlatot, a legutóbbi piackutatási akció alapján még egy kampányt indított, sőt egy szabadtéri divatbemutatót is szervezett a Madison Avenue-n, hogy mindenki lássa: a cég még nem szűnt meg. Három héten át éjjelnappal dolgozott, és fokozatosan sikerült felülkerekednie a pletyka kiváltotta pánikon. Kezdtek befutni az új rendelések. A cég neki köszönhette, hogy túlélte a válságot. Nem mentek csődbe – és neki megmaradt az állása. A pénzgondjai azonban így sem szűntek meg. Állását ezután is bármikor elvesztheti, s a bankban mindössze ezerkétszáz dollárja van. A New York Times-ban olvasott egy cikket, amely szerint egyetlen gyermeknek a tizennyolc éves korig való fölnevelése New York városában 85 000 dollárba kerül. Pedig a házvezetőnőt bele se számították.

Barátja, Larry közben élt és virult. Ellennel vettek egy házat Fire Islanden.
– Hogy telik neked erre, Larry?
– Hát először is a cégnél leesett egy jó csomó dohány. Aztán meg ketten keresünk, ne felejtsd el.
Ketten keresünk – a bűvös mondat. Megismerkedett egy saját keresettel rendelkező divattervezőnővel. Vivian Fraser csinos volt, kiegyensúlyozott, művelt, harmincegy éves, talán húszezret is megkeres egy évben, gondolta Ted. A mindig nagy gonddal öltözködő Vivian valószínűleg összeomlott volna, ha tudja, hogy van legalább egy férfi, akinek a szemében ő mindössze – keresőképes.
Vivian arról sem tudott, hogy a "Vajon Miféle Mami Lenne Belőle" című fejtöréseknek is tárgya. Ted nem szívesen gondolt rá, hogy egy külső fél fog érzelmi stabilitást és anyagi biztonságot hozni a családba. De akit a lakásba felvitt, az előbb-utóbb a hálószobában kötött ki, ott pedig, almalét kérve vagy egy rossz álomra panaszkodva, óhatatlanul megjelent népével a házidetektív, és Ted sohasem tudhatta, hogy fog kijönni az ő népe Billy népével, azt pedig, hogy az ilyen fejtöréseket hogy kerülhetné el, végképp nem tudta.
Miután Billy és Vivian egyik este futólag összetalálkoztak, Ted megkérdezte: – Na, hogy tetszik Vivian? – Ugyanakkor rájött, hogy a kérdésnek semmi értelme, mert Billytől kizárólag a következő választ várná: "Ó, príma nő. Azt hiszem, nagyszerű kapcsolatot fogok kiépíteni vele, és mint tudod, egy jól kereső divattervező sok pénzt hoz a házhoz, az érzelmi többletről nem is beszélve."
– Hát... – felelte Billy.

Larryék meghívták Tedet és Billyt Fire Islandre, hogy tekintsék meg az új nyaralójukat, és töltsenek kinn egy hétvégét. Egy másik házaspárt is meghívtak a tízéves kislányukkal. A gyerekek játszottak a strandon, a felnőttek pezsgőt ittak. Ted jól érezte magát, csak egy kicsit irigykedett. Szeretett volna ő is így élni – nyaraló, kocsi, téli vakáció meleg helyeken, meg a többi luxus, amiben neki sose lesz része... Nyolcvanötezer dollár tizennyolc éves korig – és ezt mind neki kell megkeresni. Ha egy jó tündér Billy valamelyik mesekönyvéből ott termett volna a verandán, és megkérdi: – Mondd, mit kívánsz? –, Ted azt felelte volna: – Legyek csak fél évvel előbbre.

A városban egyre rosszabb lett az idő. Hét végén már nemigen lehetett kijárni, és a városi szülőknek a lakásban kellett ötletek után nézni, vagy mehettek a múzeumokba. Ted beleegyezett, hogy Billy három barátja – Kim és két osztálytárs – náluk töltse a szombat délutánt: ebéd és utána játék, így a gyereknek lesznek haverjai, és esetleg a szüleik viszonozni fogják a meghívást. Az alkalmi vitákban Ted volt az ítélőbíró, egyébként a hálószobában olvasott, ellenállva a kísértésnek, hogy újra meg újra kinézzen: nem hagyja-e Billy, hogy elnyomják. A gyerekek azonban elégedettek voltak. Megszervezték a maguk független szórakozását: beöltöztek mindenfélének, bújócskáztak, kannibálosdit játszottak. Még a hálószobába is behallatszott a csámcsogásuk – lehet, hogy Billyt ették éppen, de legalább barátságosan ették. Több órára játszótér lett a lakásból. Amikor az anyák megjöttek nyolcvanötezer dollárt fölemésztendő gyermekükért, érintetlenül adhatta át őket, és örült, hogy ilyen jól megszervezte a napot.
– Íme a fantasztikus sebességű, fffantasztikus csodarepülőgép! – harsogta Billy a szobájából.
Ted előzőleg hallotta, amint a gyerekek részletesen megvitatták Billy egyik repülőjének konstrukcióját, mely alkalomból nyilván darabokra szedték a tudományos kísérlet alanyául szolgáló játékszert.
– Már repül is! – Billy búgó hangot hallatva kirohant a szobájából, markában tartva a szétszedett repülőgép darabjait. Az ajtóhoz érve megbotlott a küszöbön, és hasra esett. Ted kinn állt a hallban, alig néhány méterrel előtte, szinte lassított felvételben látta, amint a gyerek feléje zuhan, és ő nem tudja megállítani – a teste előrelódul, elesik, a könyöke a padlónak vágódik, a keze, amely a fémdarabot szorongatja, fölfele siklik, Billy felsikolt – Apu! –, és a fémdarab borotvaéles. A pofacsontnál hasított bele a gyerek bőrébe, s az arca külső felén futott tovább a haj vonaláig, a vér belefolyt a szemébe, végigcsorgott az arcán. Tednek földbe gyökerezett a lába. Látta, de egy pillanatig nem hitte, amit látott. Apu, vérzek! – kiáltotta Billy, és Ted már hajolt is föléje, a karjába vette, dajkálta, törülközőket kapkodott le a polcról, "Nincs semmi baj, kicsim. Nincs semmi baj", fogcsikorgatva küzdött a rosszulléttel, ringatta – jég, a jég az jót tesz a sebnek! – simogatta a fejét, csókolgatta, jéggel és törülközőkkel nyomkodta a seb környékét, az inge csurom vér volt, csak el ne ájulj – azt hiszem, el fogok ájulni – újra és újra megnézte a vágást, a véren át próbálta kivenni, mennyire súlyos. – Már el is állt, Billy. Nincs semmi baj. – Kirohant vele az utcára, odaintett egy taxit. – A kórházba! – kiáltotta, és simogatta, ringatta a zokogó gyereket.
Az ügyeleten egy törött karú tinédzser meg egy öregasszony volt előttük, aki elesett az utcán, mégis Billyt vették sorra, mert, amint az ápolónő mondta, "sürgős sebészi beavatkozást igényel". Sebészi beavatkozást? A vérzés olyan hamar elállt, Ted már azt gondolta, nem is komoly az ügy. Abba a kórházba vitte Billyt, ahol a gyermekorvosuk dolgozott, és Ted megkérte az ápolónőt, nézzen utána, hogy benn van-e. Billy abbahagyta a sírást, és gyanakodva figyelte a körülötte mászkáló embereket, hátha valami szörnyűségre készülnek.
Tíz öltéssel kellett összevarrni a sebet, amelynek a vonala majdnem vízszintesen futott a pofacsonttól kifelé. A sebész kötést is tett rá, és azt mondta: – Most egy darabig ne verd falba a fejed, kisöreg. És ne zuhanyozz, oké?
– Oké – felelte rémülten a gyerek. Véletlenül éppen benn volt az orvosuk, lejött hozzájuk. Megajándékozta Billyt egy nyalókával, mivel olyan bátor volt, azután Ted kiküldte Billyt a folyosóra, és azt mondta, hogy ő is utánamegy mindjárt.
– Szerencséje van. A legjobb sebészünk az ügyeletes – mondta a gyermekorvos.
– Mit gondol, megmarad a nyoma? – kérdezte suttogva Ted.
– Ha a bőr felszakad, erre mindig számítani kell mondta a sebész.
– Értem.
– Megtettem minden tőlem telhetőt... de a nyoma megmarad.
– Billynek óriási szerencséje van, fogja fel így a dolgot, Mr. Kramer – mondta a gyermekorvos. – Egy-két centi, és a szemébe kerülhetett volna.
Billy aznap este csak turkált a fasírtjában. Ted egy dupla whiskyt vacsorázott. Végigcsinálták a szokásos esti szertartást, fogmosás, mese, minden erejükkel azon voltak, hogy semlegesítsék az esemény kiváltotta sokkot. Ted korán lefektette a gyereket, és a rettenetes feszültségtől kimerült Billy nem is tiltakozott.
Olyan közel voltam hozzá. Bárcsak elkaphattam volna.
Ted feltörölgette a vérfoltokat a lakásban. Billy ruháját, az ő ingét meg a törülközőket beledobta a szemétégetőbe. Látni se bírta őket. Tizenegykor megpróbálta végignézni a híreket, de megint csak azt a szörnyű eseménysort látta maga előtt, felállt, kiment, és belehányta a whiskyt a vécékagylóba.
Nem tudott elaludni. A szomszéd szobában Billy rosszat álmodott, nyöszörgött. Ted bement hozzá, és leült az ágya mellé a padlóra.
Egész életére megmarad a nyoma. Egész életére megmarad. Úgy ismételgette magában a szavakat, mintha annak, hogy "egész életére", volna valami plusz jelentése. Újra átélte a balesetet: ha előbb bejön hozzá, ha meglátja a repülő darabjait, ha tudja, hogy mire készül Billy, ha közelebb áll hozzá, ha elkapja, ha nem szervez gyerekzsúrt, Billy nem fárad ki, nem botlik meg...
Virrasztott a padlón, és elgondolkodott. Hogyan alakult így, hogy ennyire őrá van utalva ez a gyerek? Kezdetben, amikor Joanna teherbe esett, a babának mintha semmi köze se lett volna őhozzá, most pedig szinte beleépült az idegrendszerébe. Úgy átérezte Billy fájdalmát, hogy fizikailag is alig bírta elviselni. Biztosan volt egy fordulópont, egy pillanat, amikor az élete másképp alakulhatott volna. Ha megmarad egy másik nő mellett... Kik voltak a más nők? Kicsoda lenne ő most akkor? Kicsoda lenne ez a gyerek? Több gyereke lenne? Vagy egy se? Mi lenne, ha nem ment volna el akkor arra a Fire Island-i bulira? Ha nem azt mondja Joanna kísérőjének, amit mondott? Ha akkor nem hívja fel Joannát, kivel élne most? Máshogy alakult volna az élete? Jobb lenne? Boldogabb lenne, ha minden máshogy történt volna? Akkor Billy sem lenne. Jobb volna neki, ha Billy nem lenne? A gyerek nyöszörgőit álmában, és Ted szerette volna a karjába venni, szeretett volna békés álmot hozni rá, de nem tudott.
Nem, nem volt olyan pont, amikor minden máshogy, jobban alakulhatott volna. Nem ilyen egyszerű. Balesetek pedig mindig vannak. Billy, Billy, én el akartalak kapni, de nem tudtalak.

Néhány napi kényszerszünet után Ted újra visszaengedte az iskolába, és Billy úgy viselte a fehér kötést, mint valami vitézségi érmet. – Tíz öltés van benned? – kérdezte megilletődve Kim. – Szépen gyógyul – jelentette ki a sebész. Tízcentis forradás maradt a gyerek jobb arcán, nem csúfította el ugyan, de azért meglátszott. Ted lassabban gyógyult. Újra és újra átélte az esést. A legváratlanabb pillanatokban hasított a lelkébe, és Ted beleremegett, mintha kést szúrtak volna a hasába. Katarzis gyanánt mindenkinek elmondta, amit az orvostól hallott:
Óriási szerencséje volt. A szemébe kerülhetett volna.
A nagyszülőknek is ezt fogja mondani.

Ted Charlie-val beszélgetett az állatkertben, a gyerekek a pónifogaton kocsikáztak.
– Úgy van ezzel is az ember, mint a fogakkal – mondta Charlie. – Akinek kitörik egy foga, mindjárt azt hiszi, az egész világ az ő foga helyét bámulja. Akinek ezüstkoronája van hátul, az is szentül hiszi, hogy mindenki látja.
– Te magadtól nem vetted volna észre a forradást? Tényleg nem, Charlie?
– Ha nem mondod, lehet, hogy nem.
– Én látom. Néha akkor is látom, ha behunyom a szemem.

– Apu, egy srác a suliban azt mondta, hogy a bátyja szerint volt egy hokizó, akinek húsz öltéssel varrták össze a sebét.
– A hoki nagyon kemény játék. Azok néha csúnyán megsérülnek.
– Nem vennél nekem egy hokibotot?
– Nem is tudom. A hoki a nagyoknak való.
– Nem jégen akarok játszani. Csak itt a ház körül.
– Bumm-bumm Kramer, a nagymenő.
– Az micsoda, apu?
– Volt egy hokizó, akit úgy hívtak, hogy Bumm-bumm Geoffrion. Ha majd nagyobb leszel, kapsz tőlem egy hokibotot.
– Hány évesnek kell lenni ahhoz, hogy ne aludjak a macival meg a népemmel?
– Az nincs korhoz kötve. Akkor hagyod abba, amikor akarod.
– Szerintem én már elég nagy vagyok. Azt hiszem, abba kéne hagynom.
– Ha tényleg úgy gondolod...
– Persze, azért a szobámban maradhatnak. Olyan szoborféleségnek, jó? Napközben még játszanék velük, éjjel meg a könyvespolcról nézhetnének, ahogy alszom.
– Mikor akarod kezdeni?
– Ma éjjel.
Aznap éjjel, hogy a fia lemondott a maciról, Ted sokkal inkább átérezte a dolog jelentőségét, mint a gyerek. Másnap reggel Billy roppant büszke volt, hogy a játék maci nyújtotta biztonság nélkül vészelte át az éjszakát. Fordulóponthoz érkezett az élete. Rohanvást, oda se nézve vágott neki a napoknak. Ted idegesen figyelte, amint a lakásban vagy a játszótéren nyargalászott föl-alá. – Vigyázz, Billy, ne olyan gyorsan. – "Ne olyan gyorsan" – Billy számára ennek nem volt semmi értelme. Elfeledte az esést, az öltéseket. Ötéves volt, nőtt, fejlődött.
Tedet azonban tovább kísértette a baleset. Képtelen volt elfelejteni azt a pillanatot. A borotvaéles fémdarabot, amint felvágja a gyerek arcát. A vért. És azt, hogy vége a szép álmoknak – hogy az ő gyereke tökéletes, hogy szép kis arcán nem marad nyoma a sebnek, hogy az ő gyereke nem lesz sebhelyes arcú. Az ő fia, akit annyira szeret: tökéletlen, halandó. Újra megsérülhet. Meg is halhat. Ted Kramer biztonságos, szabályozható világot tervezett a fia számára. A sebhely örök bizonyíték volt rá, hogy ez lehetetlen.

Tizenötödik fejezet

Ted Kramer visszament a hivatalába egy megbeszélésről, és egy telefonüzenet várta. Joanna Kramer kereste. Arra kérte, hívja fel őt a megadott New York-i számon. Tedet úgy megrázta a hír, hogy aznap már képtelen volt tovább dolgozni.
– Halló, itt Ted.
– Jaj, szervusz, Ted. Hogy vagy? – szólt bele meleg hangon Joanna. – Új állásod van?
– Igen. Honnan tudtad meg a számot?
– A házvezetőnődtől.
– Odatelefonáltál?
– Ne félj, nem zaklattam fel vele Billyt. Akkor telefonáltam, amikor már iskolában volt.
– Igen, iskolába jár.
– Tudom.
– Joanna, rátérnél a lényegre? Sok a munkám.
– Nos, itt vagyok New Yorkban, és szeretnék bizonyos dolgokat megbeszélni veled. De nem telefonon. Találkozhatnánk valahol?
– Miféle dolgokat?
– Mikor találkozhatunk?
Telefonon mindent ki lehet védeni, végső esetben leteszi a kagylót és kész, de úgy érezte, tudnia kell, mit akar tőle Joanna.
– Ma lenne a legjobb.
– Nagyszerű. Van egy új bár a 44. utcában, a Slattery...
– Rendben.
– Ott találkozzunk hatkor, jó?
– Rendben.
– Jó újra hallani a hangod, Ted.
– Jó? Miért?
Céltalanul turkált az asztalán heverő papírok közt, felhívta Ettát, hogy maradjon ott, amíg haza nem ér, belepislantott egy-két tervezetbe, és ötkor elment. Útközben benézett egy bárba, és megivott egy pohárral lélekerősítőnek.

A Slattery egy folyosószerű kis bár volt, csak hátul állt néhány asztal. Ted hátrafurakodott, és az egyik asztalnál meg is találta Joannát. Nem volt lebarnulva, mint a múltkor. Pulóvert és szoknyát viselt, semmiben sem ütött el a helyiségben lévő többi dolgozó nőtől, csak annyiban, hogy itt is ő volt a legszebb.
– Szervusz, Ted. Jól nézel ki.
– Te is.
Vodka-martinit rendeltek, és Ted hátradőlt, várva, hogy Joanna elkezdje. Az asszony idegesnek látszott.
– Milyen az új állásod, Ted?
– Remek.
– Örülök neki.
Ez valamiben sántikál, gondolta Ted. A szomszéd asztalhoz odatelepedett egy férfi meg egy nő.
– Nézz végig rajtunk, Joanna. Olyanok vagyunk, mint akármelyik házaspár. Ki hinné, hogy elváltunk?
– Gondolom, tudni szeretnéd, hogy miért hívtalak ide. Joanna elmosolyodott, de Ted nem viszonozta, a torka elszorult, mintha fojtogatnák. – Ted, én már két hónapja New Yorkban lakom.
– Tényleg?
– Lakást béreltem a Keleti 33. utcában...
– Nahát ilyet! Te itt laksz?
Joanna zavarban volt, a poharát forgatta. Talán kezdeményezni akar? Azért jött, hogy kibéküljünk? A múltkor egyáltalán nem volt szándékában, de hát azóta majdnem egy év eltelt.
– Sok minden megváltozott. Most a Grand Central Teniszklubban dolgozom. Amolyan mindenesként. Néha munkaidő alatt is teniszezhetek.
– Gondolom, jó néhány alakot bepaliztál, hogy ezt elérd.
– Természetes, hogy te így látod. Hogy van Billy?
– Remekül... csak... a múltkor elesett... – Úgy érezte, be kell vallania, meg kell gyónnia Joannának. – És megvágta az arcát. Megmarad a nyoma, Joanna. Innentől idáig.
– Jaj istenem.
– Rosszabb is lehetett volna.
Hallgattak. Közelebb voltak most egymáshoz, mint a kölcsönös érzelmek elsorvadása óta bármikor.
– Messziről nem is látszik, Ted.
– Mi?
– Láttam Billyt.
– Láttad?
– Néha ott ültem egy kocsiban az iskolával szemközt, és néztelek benneteket, amint iskolába mentek.
– Tényleg?
– Isteni gyereknek látszik.
– Ott ültél egy kocsiban?
– És néztem a fiamat.
Elcsuklott a hangja. Ted átérezte a magányosságát, amint ott ül egy kocsiban az iskolával szemközt, és megcsóválta a fejét.
– Ennél többet nem tehettem. De azóta egyfolytában gondolkodom, próbálok elhatározásra jutni...
Szóval mégiscsak ki akar békülni! Ezért olyan barátságos.
– Ted... én vissza akarom kapni Billyt. Minden hétvégén találkozhatsz vele, ezt majd megbeszéljük. De vissza akarom kapni.
– Vissza akarod kapni?
– New York az állandó lakhelyem. Itt fogok élni vele New Yorkban. Nem lenne tisztességes dolog végleg elválasztani benneteket.
– Te viccelsz?
– A fiamat akarom. Nem akarok kocsikból leselkedni utána.
– Te tényleg viccelsz. Nem viccelek.
– Mennyi időt belefektettem! Mi mindenen át nem mentem vele! És most vissza akarod venni? – Ted már kiabált.
– Barátságosan is megbeszélhetjük.
Az emberek kezdtek feléjük fordulni, amint kiderült, hogy ez a csaknem ugyanolyan pár mégsem ugyanolyan, mint ők.
– Végre, végre belejöttem... és most el akarod venni?
– Nem fogom előtted bezárni az ajtót. Találkozhatsz vele. Minden hétvégén. Találkozni fogsz vele, Ted. Elvégre te vagy az apja...
– És te mi vagy?
– Az anyja vagyok. Még mindig az anyja vagyok. Erről sose mondtam le. Erről nem lehet lemondani.
– Joanna, menj a francba!
– Ted, én igyekszem becsületes lenni veled. Máshogy is csinálhattam volna.
– Komolyan mondom. Lehet, hogy nem vagyok valami finom, de megismétlem. Menj a francba!
– Ted, bíróság is van a világon. Törvényadta jogom, hogy...
– Hagyjuk abba. Inkább azt mondd meg, ki fizeti ezt az italt?
– Mi?
– Ki fizeti a számlát? Megint én? Megint én leszek a balek? Meghívsz egy italra, hogy előadhasd a mondanivalódat, a te mondanivalódat, de a számlát, azt megint én állom?
– Ennek semmi jelentősége. Majd én fizetek.
– Helyes. Ezúttal te fogsz fizetni. Pincér!
A pincér már régóta a közelben ácsorgott, élvezettel figyelte a hármas asztalnál zajló jelenetet. Még egyet. Futólépés!
– Igenis, uram.
– Te fizetsz. Én iszom. Ted, most dühös vagy...
– Mit kapok még? Rendelhetek egy szendvicset is? Vagy csak az italt állód?
– Rendelj, amit akarsz.
– Milyen költekező lettél.
– Ted, én ezt végig fogom csinálni. Sokat gondolkodtam. Sok mindenen átmentem én is. Megtudtam néhány dolgot magamról.
– Mit tudtál meg? Ez tényleg érdekel.
– Semmi különlegeset.
– Legalább egyet mondj. Legalább egyet, amiért én fizettem... amire az én költségemen jöttél rá.
– Rájöttem, hogy nem lett volna szabad feleségül mennem hozzád.
Gyöngéden mondta, minden kegyetlenség nélkül, egyszerűen leszögezte a tényt. Tedet úgy elkeserítette a kijelentés véglegessége, hogy még a haragjáról is megfeledkezett. A pincér kihozta az italt, letette eléje. Ted csak ült, és nézte a poharat.
– Írja a hölgy számlájára – mondta. – Ő fizet. – Azzal felállt és kiment, otthagyta Joannát.

Aznap este minden kis apróságért ráförmedt Billyre, és korán ágyba zavarta. Nem volt türelme se a meséhez, se Billy időhúzó ravaszkodásához, az almalé-kunyeráláshoz.
– Rosszkedvű vagy.
– Rossz napom volt. Szeretném, ha minél előbb véget érne. Ebbe te is besegíthetsz – mars az ágyba!
Vissza akarja kapni! Szeretett volna újra ott lenni a bárban, szerette volna az arcába önteni a vodkát.
Vivian telefonált a balettjegyek miatt, és Ted egy pillanatig azt se tudta, kicsoda Vivian, és miről beszél. A balettre nem kapott jegyet, menjenek inkább moziba? Mozi, balett, nem mindegy? Fütyült rá, hogy mit fognak csinálni péntek este.
– A mozi, az nagyszerű. Kitűnő. Kitűnő.
– Mi bajod?
– Nincs valami jókedvem.
– Mi történt?
– Semmi. Majd valamelyik nap felhívlak.
– Mi történt, Ted?
– Semmi.
– De komolyan...
– Megjelent a volt feleségem, és el akarja venni a fiamat.
– Ó...
Vivian valószínűleg azzal is beérte volna, hogy "Megfáztam", vagy "Van nálam valaki" – még ezzel is –, de amit hallott, az nyilvánvalóan több volt, mint amire számított.
– Most mit fogsz csinálni? Egyelőre fogalmam sincs.
– Segíthetek valamiben?
– Segíthetsz. Tedd el láb alól.

Odament a bárszekrényhez, elővett egy üveg konyakot és egy poharat. Forgatta a kezében a poharat, majd hirtelen teljes erőből a falhoz vágta, a nappali tele lett üvegszilánkkal. Sose csinált még ilyet. Egy-két percig jól érezte magát tőle. De nem volt büszke magára. Mielőtt lefeküdt, összesöpörte. Legalább volt mit csinálnia.

Joanna másnap reggel betelefonált a hivatalába, de Ted nem volt hajlandó beszélni vele. Később újra telefonált, de Ted továbbra sem volt hajlandó beszélni vele. Joanna üzenetet hagyott a titkárnőjénél: "Mondja meg Mr. Kramernek, hogy ezzel semmit sem old meg". Joanna a bárban kijelentette, hogy bíróság is van a világon, és hogy neki törvényadta jogai vannak. Ted rájött: azzal, hogy nem áll szóba vele, jogi szempontból semmit sem ér el. Elment John Shaunessyhez, az ügyvédhez. Az ügyvéd lejegyezte a "lényegi" dolgokat: a különféle dátumokat meg azt, hogy mennyi idő telt el Joanna távozása és New Yorkban való első felbukkanása közt.
– Szóval ritkán tűnt fel a pályán – mondta a futballbolond ügyvéd. Elismételtette, hogy miket mondott Joanna a bárban, és azt is lejegyezte.
– Oké, Ted, halljuk, mi a szándéka?
– Mik a törvényadta lehetőségeim?
– Úgy beszél, akár egy ügyvéd. Itt nem a törvényről van szó. Hanem arról, hogy maga mit akar. Meg akarja tartani a gyereket, és folytatni az eddigi életmódját? Vagy lemond a gyerekről, és új életbe kezd?
– Mintha csak a bírót hallanám.
– Szó sincs róla. De nyerni csak úgy nyerhet, ha nyerni akar. El kell döntenie, hogy be akar-e szállni a meccsbe.
– Én a fiamat akarom. Nem akarom odaadni neki. Ez egyenes beszéd.
– Nincs hozzá semmi joga.
– Ebben viszont nincs igaza. Vannak jogai. Eddig nagyon körültekintően, nagyon felelősségteljesen járt el.
– Hogy mondhat ilyet?
– Úgy értem, alaki szempontból. Biztos vagyok benne, hogy beszélt egy jogtanácsadóval. Nem kapkodott el semmit, nem próbálta megkerülni magát. Lakást bérelt New Yorkban, abban az államban, ahol maga lakik. Kijelentette, hogy nem óhajtja bezárni maga előtt az ajtót. Mindent pontosan kiszámított.
– Mit csináljak, ha újra felhív?
– Kérjen tőle gondolkodási időt. Nyilván ő is csak végső esetben akar a bírósághoz fordulni.
– De énnekem eszemben sincs feladni a...
– Ted, használja ki az idejét. Ha egy bonyolult kérdést kell eldönteni, én mindig a következőt csinálom. Leírom, hogy mi szól ellene, és mi szól mellette. De tényleg – leírom, és aprólékosan áttekintem. Magának is ezt kéne csinálni.
– Én pontosan tudom, hogy mit akarok.
– Tegyen meg nekem egy szívességet, írja le, hogy mi szól ellene, és mi szól mellette. Ha azután is meg akarja tartani a gyereket... nos, akkor mindketten tudni fogjuk, mi a szándéka. Akkor nekivágunk, és kiütjük őket. Noha megbízott Shaunessyben, Ted biztosra akart menni. Tudta, hogy Jim O'Connor egyik unokatestvére bíró, ezért megkérte O'Connort, járjon utána, mint vélekednek Shaunessyről szakmai körökben. Felhívta Joannát, és közölte vele, hogy időre van szüksége, mérlegelni kívánja a "kérését". Óvatosan válogatta meg a szavait, mert gyanította, hogy Joanna is megjegyez mindent, hogy aztán visszamondhassa a maga ügyvédjének. Joanna megkérdezte, láthatná-e Billyt.
– Nem, Joanna. Ezzel csak fölösleges gondokat okoznál most. Nem akarom, hogy találkozz vele.
– Hát ez szép. A bíróságtól kérjek felhatalmazást, hogy vehessek a fiamnak egy hot dogot?
– Nézd, cukorfalat, nem én hoztalak ilyen helyzetbe... magadnak köszönheted. Mellesleg hogyhogy még mindig a Kramer nevet viseled?
– Egyszerűen tetszik a hangzása.
– Kösz.
Mogorván letette a telefont. Ennyit a békülékenységről. O'Connor kiderítette, hogy a családjogi perekkel foglalkozó ügyvédek közt John Shaunessy kitűnő hírnévnek örvend. Ted tehát félretette az aggodalmát, és igyekezett élete másik felére koncentrálni – jól dolgozni, jó apának, jó szeretőnek lenni, de egyik se ment valami fényesen. Találkozott Viviannel, de Billy dolgát nem volt hajlandó megvitatni vele, pedig a lány biztatta, hogy öntse csak ki a szívét. – Nem, most nem – mondta Ted. – Úgyis folyton ezen rágódom. Elmentek a moziba, és megnéztek egy vígjátékot, amin Ted körülbelül annyit nevetett, mint egy Ingmar Bergman-filmen. Utána felvitte Viviant a lakására, ahol körülbelül annyi szenvedéllyel szeretkezett vele, amennyi egy felhúzott játékszerben van.
Másnap éjjel hirtelen felriadt álmából, csurgott róla a verejték. Átment Billy szobájába. A gyerek mélyen aludt, és ő életében először felébresztette.
– Billy, Billy. – Megrázta a gyereket. Billy álmosan kinyitotta a szemét. – Szeretlek, Billy.
– Én is szeretlek, apu. Jó éjszakát. – A gyerek megfordult, és aludt tovább, hiszen fel sem ébredt tulajdonképpen, reggel semmire se fog emlékezni az egészből. – Jó éjszakát, Billy.

Charlie már régóta be akarta mutatni Tedet az új "barátnőjének". Vasárnap délután koktélpartit rendezett, meghívta rá. Tednek nem sok kedve volt a Charlie-féle menühöz – parizer sóstallérral –, de máshoz sem volt kedve. Billy az egyik barátjánál töltötte a délutánt, ezért Ted úgy döntött, hogy mégis elmegy. Annyi fogorvos lesz a bulin, gondolta, legalább segítenek rajta, ha a parizer a fogába megy.
Charlie lezser agglegény-öltözetben, nyakába kötött kendővel fogadta. Elkalauzolta Tedet a fogorvosok mellett, akik lassú foxtrottra próbáltak táncolni a szobában levő ifjú hölgyekkel – ez a párzási szertartás valahogy egyáltalán nem illett a vasárnapi kora délutánhoz, sem a túlfűtött lakáshoz. A bárasztalnál, amely fehér borokkal, újfajta virslivel és újfajta sóstallérral volt megrakva, Charlie bemutatta egy magas, érzéki nőnek.
– A barátnőm, Sondra Bentley – Ted Kramer.
– Charlie sokat mesélt magáról, Ted. Elmondta, milyen jól elvannak a játszótéren.
– Igen. Mi vagyunk a két hintakirály.
Alig tudta elfojtani a mosolyát – honnan veszi az öreg Charlie ezt a bomba jó nőt? Charlie kiment ajtót nyitni, és Sondra, mintha csak a gondolataiban olvasna, megmagyarázta a dolgot.
– Charlie nem nagy lumen. De őszinte.
– Igen, az. Jó ember.
A nők mind nagyon fiatalok voltak, a fogorvosok csak úgy nyüzsögtek. Ted nem kívánt semmi közelebbit megtudni Sondra és Charlie kapcsolatáról. Nyilván ingyen csinál neki néhány drága koronát, gondolta cinikusan. Elnézést kért, kiment a fürdőszobába, s mivel nem tudta, mihez kezdjen, megmosta az arcát. Visszament, nekidőlt a falnak, és nézte a párokat. A "Kora hajnali órán"-ra táncoltak délután háromkor. Szexis nő álldogált mellette szaténblúzban és bársonynadrágban, harmincvalahány éves lehetett, vagyis idősebb a legtöbb jelenlevő nőnél.
– Maga melyik ágához tartozik a családnak? – kérdezte.
Locsifecsi, a szokásos szellemeskedés. Ha most valami jót felel neki, máris megvan a társasága.
– Én vagyok az örömapa. – Gyengére sikerült, de a nő nevetett.
– Maga is fogorvos?
– Nem, én beteg vagyok. – A nő másodszor is elnevette magát.
A szoba túlsó végében Sondra átölelte Charlie-t, és meghitten sugdosott a fülébe. Lehet, hogy mégse játssza meg magát. Mindenesetre Charlie-nak megvan a lehetősége, hogy végigzongorázzon a város összes Sondráján, ingyenkorona ide vagy oda, megvan a lehetősége, hogy ilyen bulikat rendezzen. Ted sohasem rendezett vasárnapi bulit, nem mintha kedve lett volna hozzá, de ha rászánja magát, a legfőbb gondot a fia jelentette volna. Most is már csak egy órája van, aztán mehet Billyért. Kétszeresen is rosszkedvű lett. Rosszkedvű volt, hogy eljött a bulira, és rosszkedvű volt, hogy mindjárt el kell mennie.
– Azt kérdeztem, mi a baja – elmebeteg vagy a lelke beteg?
– Hogy? Mi? Nem rossz, nem rossz. Egyébként helyügynök vagyok. Ide hallgasson, csak egy órát maradhatok. Nem hiszem, hogy ennyi idő alatt sokra mennénk egymással.
– Mért, talán most veszi át a kábítószeradagját a sarkon? Vagy a kutyáját akarja megsétáltatni?
– Maga igazán szép, de sajnos mennem kell. Ha maga lenne a Hófehérke, szívesen beállnék törpének.
A nő nevetett, Ted pedig taposómalomban érezte magát.
– De most már tényleg mennem kell – tette hozzá sután.
Elköszönt Charlie-tól és Sondrától, és elment Billyért. Nem hitte azt, hogy jobban hozzá van kötve a gyerekéhez, mint akármelyik egyedülálló szülő, vagy mint Thelma. De hogy az általa ismert férfiaknál jobban hozzá van kötve, abban biztos volt, az elvált férfiak ugyanis kivétel nélkül az anyánál hagyták a gyereküket. Amikor hazavitte Billyt, a fiún kitört a fáradtság és a kezdődő nátha, és süteményen kívül semmit sem volt hajlandó vacsorázni. – A süti jót tesz a szervezetnek. Tojás van benne. A tévében mondták. – Aztán sírva fakadt, mert kiderült, hogy három nappal ezelőtt elfelejtette megnézni a Denevérember folytatását, végül nagy nehezen elaludt, miután kiadta magából a keserű orvosságot, és végighányta a pizsamáját. Szemlátomást fogalma se volt róla, hogy ügyvédi ajánlatra szemmel tartják. Ted ugyan elképzelni sem tudta, hogy a Shaunessy által oly melegen ajánlott lista mi hasznára lesz, de mivel az ügyvéd annyira hitt benne, papírt, tollat fogott és nekilátott.
Szabadságom elvesztése lehetett volna az egyik indok, hogy ne tartsa meg Billyt. Elvált férfiak ezrei élik vidáman az életüket, a Charlie-félék, akik többé-kevésbé lelkiismeretesen eleget tesznek a gyerekhez kapcsolódó hétvégi kötelességüknek, egyébként azonban azt visznek az ágyukba, akit csak akarnak.
Alvás – ezt a pontot csak félig vette komolyan, de tény, hogy Billy nélkül vége lenne a huszonnégy órás szolgálatnak, vasárnap reggel kilencig, de még fél tízig is aludhatna.
Pénz. Joanna természetesen követelné a tartásdíjat. De mivel valószínűleg nem hagyná ott az állását, Ted a házvezetőnőért nem lenne hajlandó fizetni neki. Mindenesetre kevesebbe kerülne, mint most, hogy ő finanszírozza az egész vállalkozást.
Társadalmi élet. A társadalmi élete elég zűrös, de ezért nemcsak Billyt okolhatja. Ted tudta, hogy a kapcsolatai nem problémamentesek. De Billyvel a nyakán ez is nehezebb.
Érzelmi függőség. Ezt részletesen megtárgyalták Thelmával. Az egyedülálló szülők hajlanak rá, hogy a gyereket használják ürügynek a visszahúzódásra, a begubózásra. Persze bizonyos függőség elkerülhetetlen, hiszen mégiscsak egy fedél alatt élnek a gyerekkel. De ez a függőség valószínűleg a Társadalmi élet-re is hatással van, méghozzá negatív hatással.
Billynek is javára válna. Az anyjával élne, mint a legtöbb elvált szülő gyereke. Ha majd nagyobb lesz, nem kéne magyarázkodnia a társai előtt. Olyan lenne, mint a többi. A gyereknek anyára van szüksége, mondta Harriet, márpedig Billy anyját egy telefonhívással elő lehet teremteni.
Amikor a gyerek megtartása mellett szóló érveket akarta felsorakoztatni, az ötletek nem jöttek ilyen gyorsan.
Szakmai előnyök, írta, hogy elkezdje valamivel. Ted hitt benne, hogy a Billyről való gondoskodás felelősségteljesebbé és sikeresebbé tette a munkában is.
Kereste a többi érvet, de nem talált egyet sem. Leblokkolt. Nem talált több érvet arra, hogy Billyt megtartsa. Nincsenek érvek. Nincs racionális érv. Csak érzések vannak. Az együtt töltött hosszú, fárasztó, meghitt órák. Hogy hogyan szervezte meg az életüket, miután Joanna elment. Hogy hogyan lettek közösen úrrá a helyzeten. A mulatságos percek. A nehéz percek. Amikor elesett. A pizza. Életének az a része, amelyet a gyerek lakik be a maga utánozhatatlan módján.
Része az életemnek. Szeretem.
Összegyűrte a listát. És sírva fakadt. Olyan régen sírt, hogy már nem is emlékezett rá, milyen érzés. Nem tudta abbahagyni.
Nem adlak oda... Nem adlak oda... Nem adlak oda...

Tizenhatodik fejezet

Az ügyvéd azt javasolta lednek, hogy állítsa össze azoknak a személyeknek a névsorát, akik a bíróság előtt tanúsítani fogják, hogy tisztességes ember és jó szülő. Értesítse Joannát az elhatározásáról, aztán majd meglátják, valóban bírósághoz akar-e fordulni. A szökés gondolata csábító volt. Kutasson csak utánuk Joanna, ők visszamenekülnek egy egyszerűbb életbe, visszamenekülnek a természetbe. Természetet azonban legföljebb a bronxi St. James Parkban találnának. Azonkívül tősgyökeres városiak. Mégsem élhetnek bogyókon. Felhívta Joannát a Grand Central Teniszklubban.
– Joanna, tudsz beszélni, egyedül vagy?
– Igen.
– Döntöttem, Joanna. Se most, se a jövőben, se az egész életben, de még a túlvilágon sem szándékozom lemondani a javadra Billyről. Mondhatsz vagy tehetsz bármit, a döntésemen nem változtat. Nem adom oda Billyt.
– Ted...
– Mi sok mindenben nem értettük meg egymást. Remélem, hogy most világosan beszéltem.
– Ted, én nem voltam rossz anya. Csak akkor nem tudtam megbirkózni a feladattal. Most meg tudnék.
– És ha mégse, akkor legyünk elnézőek irántad, ugye? Elképesztő vagy. Ki-be jársz az ember életében...
– Most New Yorkban vagyok. És itt is maradok.
– Mert az jól fog hangzani a bíróságon? Anya akarsz lenni? Hát rajta. Menj férjhez, szülj gyereket. Vagy ne menj férjhez, ha úgy tetszik. Csinálj, amit akarsz. Csak engem hagyj békén. És a gyerekemet.
– Billyt én szültem. Az én gyerekem. Erről elég hosszú időre megfeledkeztél.
– Még nevet is én adtam neki! A Billyt én választottam. Te Péternek vagy minek akartad hívni.
– Hol van az már!
– Ezután is látni fogod.
– De mennyire. Minden este. Ezt mondd meg az ügyvédednek is.
– Mit feleljek erre? Hogy viszontlátásra a bíróságon?
– Tőled függ. De egyet már most megmondok. Ha perre viszed az ügyet, akkor sem fogsz nyerni. Le foglak győzni, Joanna.
Bízott benne, hogy Joanna, látva, milyen visszavonhatatlan a döntése, fel fogja adni a küzdelmet. Valamikor kétségbeesett, mert Joanna lelépett. Most abban reménykedett, hogy megint le fog lépni.
Ha Ted Kramer jutalmat várt ragaszkodásáért, méghozzá egy engedelmes, jó gyerek képében, akkor csalódnia kellett. – Undok vagy, apu! – jelentette ki Billy, amikor véleménye szerint Ted túl korán küldte ágyba. Aztán egyszer csak beosont hozzá, nem azért, mintha meg akarná békíteni, hanem mert a napot rendesen kell befejezni, arcon csókolta, és azt mondta: – Az előbb elfelejtettelek megcsókolni. Vagyis te megcsókoltál, de én nem csókoltalak meg. – Aztán visszatalpalt a szobájába, Ted pedig mosolyogva elképzelte, milyen lesz eljutni Billyvel a kamaszkorig, ott akart lenni, együtt akarta végigélni vele, remélte, hogy elijesztette Joannát, hogy Joanna meggondolta magát, mert rájött, hogy a gyerekkel a nyakán nem tudna eleget teniszezni.

– Hogy ki vagyok téve az utcára? A kurva életbe!
– Sajnálom, Ted – mondta O'Connor. – Sajnálom, hogy én hívtalak ide.
A többiek azon töprengtek, hogy mi lehet az oka. Ted nem vett részt a találgatásban – ő tudta. A cég vezetői sajnálták a pénzt a magazintól, azt hitték, anélkül is menni fog.
– Én most már végleg visszavonulok, Ted. De ígérem, hogy előbb megpróbálok állást keríteni neked.
– Kösz, Jim, de én negyvennyolc órán belül állást akarok szerezni.
– Hogyan, az istenért?
– Nem tudom.

A bosszúszomjas dolgozók – dühöngtek, hogy éppen karácsony előtt teszik ki őket, következésképp nem kapnak prémiumot és fizetést is csak kéthetit – mindent elloptak a hivatalból, amit csak lehetett: kapcsozót, indigót, írógépet. Ted úgy hagyta ott az asztalát, ahogy volt, még az iratokat se tette rendbe. Elköszönt néhány embertől, és kisétált.
– Kellemes karácsonyi ünnepeket! – fogadta az épület előtt egy alultáplált, csengős-kéményes Télapó.
– Marhaság! – felelte Ted. – Ez már régóta kikívánkozott belőlem.
A sokszorosítóirodában a hivatalnok őrültnek nézte: leült egy xeroxgép mellé, és dühödt sebességgel lefirkantotta az önéletrajzát.
– Egy órán belül meg akarom kapni!
– De uram, előbb még le kell gépeltetnem, és...
– Egy óra! Háromszoros árat fizetek.
Az életrajzra várva máris kezdte körbetelefonálni az állásközvetítő irodákat.
– Mondja meg neki, hogy ma délután háromkor akarok tárgyalni vele, különben lemarad rólam!
– Maga egy kész aranybánya lehet.
– Az vagyok.

Állást keresni év végén a legrosszabb – az emberek sehol sem mondanak fel, mert szabadságra akarnak menni. Felkapta az önéletrajzokat, és állásközvetítőtől állásközvetítőhöz rohant, taxival vitette be magát a New York Times hirdetésfelvevő központjába, hogy átnézhesse az összes múlt heti álláshirdetést. Másnap reggel fél kilenckor már kinn volt az utcán, türelmetlenül topogott, amikor a metró lassabban ment a szokottnál, a lépcsőket kettesével vette, hogy első legyen az egyik állásközvetítő irodában, mert akkor első lesz a másodikban is. Rohant, telefonált, osztogatta az életrajzokat. Lesz állása. Mindjárt lesz állása. Úgy rohant, hogy észre se vette: kétségbe van esve.
A maga által kiszabott negyvennyolc órából már huszonnégy eltelt, amikor rájött, hogy reklámhelyügynöknek mindössze két állás kínálkozik New Yorkban: egy a Csomagolás-nál – az a kenetes modorú igazgató nem töltette be a posztot, vagy pedig máris kirúgott valakit – és egy a McCall's magazinnál, amely már két hónapja nem volt betöltve. Gyanús, mondták az utóbbira az állásközvetítőben. Lehet, hogy igazából nem is akarják betöltetni. Ted egy nyilvános telefonfülkében topogott – ezt az idegesítő szokást most, negyvenéves korában vette fel.

– Még mindig nem értesített, John.
– Lehet, hogy sikerült elijesztenie – mondta Shaunessy.
– Be kell vallanom valamit... megváltozott a helyzet. Elvesztettem az állásomat. A cég csődbe ment.
Hosszú, nagyon hosszú hallgatás.
– Nem baj. Ettől nem esünk kétségbe. Ha tárgyalásra kerül a sor, megnyerjük. Én mindenesetre magára fogadok. A tiszteletdíjamat pedig majd kifizeti. Mibe fog ez kerülni?
– Sokba, Ted. Attól is függ, hány tárgyalásra lesz szükség, már ha egyáltalán sor kerül rá. Mondok egy kerek számot: úgy ötezer dollár. Joanna, szállj ki az életemből!
– Ha elvesztjük, az ő költségeit is magának kell állnia, de erre egyelőre ne gondoljunk.
– Úristen, John!
– Mit csináljak? Ennyibe kerül.
És arról mi a véleménye, hogy elvesztettem az állásomat? Nem hiszem, hogy a javamra írják. Meg akarok tartani egy gyereket, gondot akarok viselni rá, és még állásom sincs. Hosszú hallgatás.
– Hát jobb lenne, ha lenne. Van valami kilátása?
– Persze hogy van. Kösz, John. – Már megint topogott.
Kirohant a fülkéből, elindult a soron levő állásközvetítő felé, megállt. Ott már volt egyszer. A Madison Avenue és a 45. utca sarkán topogott idegesen. Alig kapott levegőt.

Kikönyörögte az állásközvetítőben, hogy még aznap délután négyre beszéljenek meg neki egy találkozót a McCall's magazinnal. A propagandaigazgató ötven felé közelgő férfi volt, szeme az órán, esze a szabadságon járt. Szerette volna minél előbb befejezni az interjút. Ted reklámkampányba fogott. Önmagát reklámozta. Előadta, hol dolgozott eddig, tényeket és adatokat sorolt fel a piacról, a demográfiai problémákról, ecsetelte az újsághirdetés előnyeit a többivel szemben, s amikor úgy látta, sikerült hatást gyakorolnia hallgatójára, hátba támadta egy váratlan kérdéssel: van-e még valaki, akivel tárgyalnia kell az állás ügyében, és tárgyalhatna-e vele most azonnal?
– A hirdetési igazgató. De ő éppen szabadságra készül.
– Behívná? Legyen szíves. Vagy menjünk be hozzá mi?
– Nem türelmetlen maga egy kicsit, Mr. Kramer? Meg akarom kapni ezt az állást.
A propagandaigazgató végigmérte Tedet, fogta az önéletrajzát és kiment. Tíz perc múlva, egy ötvenvalahány éves férfival jött vissza. Kezet fogtak, és a hirdetési igazgató hátradőlt a széken.
– Szóval maga az a rámenős alak. Elszavalná még egyszer a mondókáját?
Ted újra belefogott az önreklámozásba, de szentül elhatározta, hogy ezúttal el is adja magát.
– Úgy hallottam, huszonöt-huszonhatezret hajlandók fizetni. Ez az én esetemben, az én szakmai gyakorlatommal nyilván huszonhat lesz.
– Huszonöt – kezdett bele az alkuba a hirdetési igazgató.
– Oké. A következőt fogjuk csinálni, ha megengedi. Elfogadom az állást huszonnégyezer-ötszázért. Az ötszázzal kevesebb, mint amit ajánlott. Ennek fejében azt kérem, hogy most azonnal mondjon igent. Nem holnap, nem a jövő héten, nem a szabadsága után. Nekem a mínusz ötszáz megér ennyit. Majd a jutalékon behozom.
– Maga aztán rámenős egy ügynök, hallja mondta a hirdetési igazgató.
– Csak ma vagyok ilyen olcsó. Ezt az ajánlatot nem szabad elszalasztani. Huszonnégyezer-ötszáz.
– Megbocsát egy pillanatra? – kérdezte a hirdetési igazgató, és intett Tednek, hogy várjon odakinn.
A szentségit, én meghülyültem. Mit pofátlankodok itt? Iszonyúan el lehetek keseredve. El is vagyok.
Visszahívták, és a hirdetési igazgató még egyszer belepillantott Ted életrajzába.
– Néhány adatát még ellenőriznünk kell – mondta.
– Kérem. Csak tessék. Nincs azokban semmi hiba.
– Mr. Kramer – mondta a hirdetési igazgató. – Gratulálok az új, huszonnégyezer-ötszáz dolláros állásához.
Sikerült! Úristen, sikerült!
– Uraim, örvendek, hogy önöknél dolgozhatom.
Mint az eszeveszett rohant a Férfidivat épülete felé. A vézna Télapó még mindig ott rázta a csengőjét a kis kéménye előtt. Ted beledobott egy ötdollárost, és úgy megszorongatta a kezét, hogy a Télapó felüvöltött kínjában.

Két ünnep közt uborkaszezon volt a McCall's-nál, könnyen beleszokhatott új helyzetébe. Az ideges toporzékolást is abbahagyta. Beilleszkedett egy szolid munkahely rendjébe, s az új év első hétköznapján már egymás után bonyolította az üzleteket. Olyan hamar szerzett állást, hogy a végkielégítéshez hozzá se kellett nyúlnia, félretehette az esetleges bírósági költségekre. Joanna még mindig nem jelentkezett. Egyik este tíz óra után megszólalt a telefon.
– Ron Willis vagyok, Mr. Kramer. Joanna barátja.
– No és?
– Gondoltam, kiránthatnám magukat a bajból.
– Miféle bajból?
– Találkoznunk kellene, hogy megbeszéljünk bizonyos dolgokat.
– Maga Joanna ügyvédje?
– Történetesen ügyvéd vagyok. De nem Joannáé.
– Hát akkor?
– A barátja vagyok Joannának. Azt hiszem, mindketten jobban járnának, ha hajlandó lenne találkozni velem.
– Szóval jobban járnék? Ez Joanna legújabb húzása?
– Nem erről van szó, higgye el.
– Miért kéne elhinnem?
– Nem Joanna kért meg, hogy hívjam fel magát.
– Nem is tud róla, mi?
– Tudni tud. De az én ötletem volt.
Ted éppolyan kíváncsi volt Joanna "barátjára", mint arra, hogy miben törik a fejüket.
– Rendben van, Mr. Willis. Találkozzunk a Martell előtt, a 83. utca és a Third Avenue sarkán péntek este nyolckor. Megiszunk egy sört, és csevegünk egyet.
– Kitűnő, Mr. Kramer.
– Ugye? Szerintem is olyan csodálatos ez az egész.
John Shaunessy nem helytelenítette a találkozót, hiszen esetleg hasznos információ birtokába juthatnak, de a sörivástól, a bártól óva intette. Egy csésze kávé egy zsúfolt cukrászdában, egy kellemes kis beszélgetés Tedék háza előtt, az igen. Nem szabad besétálnia a csapdába – nincs kizárva, hogy vitát, verekedést akarnak provokálni, esetleg valami fajtalan ajánlatot tenni, s a végén még az őrszobán kötne ki. Shaunessy elnézést kért a mocskos fantáziájáért, de hát láttunk már ilyet, ugye, és a bíróság az efféle viselkedést nem írná Ted javára.

Másnap reggel Ted nem akart hinni a fülének. Billy és a telepátia? Nagyon vigyázott, hogy a gyerek jelenlétében sose beszéljen a dologról. Várták, hogy a lámpa zöldre váltson, egyszer csak Billy megszólalt:
– Mikor fogok találkozni a mamival?
– Hát én azt nem tudnám pontosan megmondani.
– Találkozni akarok a mamival.
– Igen, Billy, tudom, hogy neked se könnyű.
Némán baktattak tovább. Az iskola elé érve a gyerek felnézett apjára, mint aki épp most oldott meg egy súlyos problémát.
– Mrs. Willewska is olyan mamiféle. Nem az igazi mami, de olyan mamiféle. Tudod?
– Igen. Nagyszerű gyerek vagy, William Kramer.
A gyerek, ekképpen megnyugtatva apját, felballagott az iskolalépcsőn.
Aznap este Billy kijelentette, hogy A szökős kedvű nyuszi című mesét akarja hallani. A mese egy kis tapsifülesről szólt, aki folyton elszökött otthonról, de akárhová bújt, a nyuszimami mindig megtalálta. Amikor Joanna otthagyta őket, Ted kidobta a könyvet. Képtelen lett volna felolvasni belőle Billynek. Az a könyv már nincs meg, mondta most, és a jó öreg Babarról olvasott helyette. Elalvás előtt Billy sokáig motyogott: mesét talált ki magának, amelyben egy képzeletbeli mami a kisfiával beszélget. Ted úgy érezte, nem akadályozhatja meg, hogy a fia, akit szeret, találkozzék az anyjával, akit látni akar. Másnap felhívta Joannát a munkahelyén: hűvös, kurta párbeszéd két idegen közt. Ted majd elintézi a házvezetőnővel. Tehát holnap este ötkor Billy az anyjával fog vacsorázni. Ja igen, és Joanna barátja ne a bárnál várja, ahogy megegyeztek, hanem a házuk előtt. – Nem az én ötletem volt – mondta Joanna. – Igen, tudok róla. Elfogyott a mondanivalójuk.
Ted kinn állt a ház előtt, várta Joanna szóvivőjét. Taxival érkezett magas, izmos, szőke fiatalember, alig harmincéves, gondolta Ted, barna bőrű, öltönyt-nyakkendőt viselt, a karján könnyű esőkabát összehajtogatva: ez vagy nagyon kemény gyerek, vagy hülye. New Yorkban mínusz öt fok volt.
– Ron Willis vagyok, Mr. Kramer. Hol beszélhetnénk?
– Itt.
– Kérem. Azzal kezdeném, hogy Joanna és én jó barátok vagyunk.
– Gratulálok.
– Azt hiszem, elég jól ismerem Joannát. Bizonyos tekintetben jobban, mint maga, ha nem haragszik. Joanna sokat változott az utóbbi időben.
– Neki is gratulálok.
Ted máris gyűlölte. Gyűlölte, amiért olyan jóképű, amiért olyan rezzenéstelenül tudja a tekintetét az övébe fúrni, mintha le akarná hengerelni a végtelen magabiztosságával, és gyűlölte, amiért a volt feleségével hál.
– A kaliforniai periódus után kerültünk össze, hogy úgy mondjam. Egy ideig a Hertzéknél dolgozott, aztán irodákban, mindenfélével próbálkozott. Önterápiával is többek közt. Férfiakkal. Futó kapcsolatokkal.
Tehát Joannának is voltak problémái e téren. Ebből némi vigaszt merített.
– De én tudtam, hogy nemcsak azért jött oda, mert belebolondult Kaliforniába. Ilyenek is vannak, tudja.
– Gondolom, vonzza őket a sok mazsola.
Willis, aki közben felvette az esőkabátját, vacogni kezdett a hidegben. Ted, látva, hogy Willis nem akarja lehengerelni a keménysége fitogtatásával, felajánlotta, hogy üljenek be egy közeli cukrászdába, ahol Willis mindjárt fel is hajtott egy pohár forró csokoládét.
– Megengedi, hogy szókimondó legyek, Mr. Kramer?
– Csak rajta. És hívjon Tednek, ha már szókimondó akar lenni.
– Szerintem a maguk házassága iszonyú lehetett. Annyira, hogy Joanna a végén már a gondolatát se bírta elviselni, se a házasságnak, se a gyereknek. Vagyis eltúlozta a problémát, és erre mostanában jött rá. Akkoriban elvetette a sulykot.
– A hölgy szabad akart lenni. Ő döntött így.
– Tudja, akkor éjjel, amikor először hozta szóba a fiát, három órát sírt egyfolytában. Olyan volt, mint amikor átszakad a gát – egyszerre csak mindent el akart mondani a gyerekéről, akit addig előttem és önmaga előtt is rejtegetett.
– Billyt elég nehéz rejtegetni.
– Nézze, Joanna megpróbálkozott az önálló élettel. És most rájött valamire. Rájött, hogy hibát követett el. Hogy elvetette a sulykot. Maga nem akarna helyrehozni egy ilyen hibát, ha megvan rá a lehetősége?
– Szerintem ezt nem lehet helyrehozni. Nézze, Ron, én azt hiszem, maga éppúgy nem ismeri Joannát, mint a New York-i időjárást. Joanna úgy döntött, hogy gondtalanul fog élni...
– Maga ezt gondtalan életnek nevezi?
– Talán nem az? Elég, ha annyit mond: "Jajistenem", és magában máris lelkes pártfogóra talál. Mondja, el fogja venni?
– Mi köze hozzá? Az apja neki, vagy mi?
Világos. Ron se rajong őérte.
– Hat hónapja élünk együtt.
– Mindjárt elsírom magam a boldogságtól. – Ted legszívesebben újra kilökte volna az utcára.
– Úgy döntöttem, hogy átjövök keletre, New Yorkban nyitok irodát, és segítek Joannának megoldani ezt a problémát.
– Azzal, hogy rábeszél az engedékenységre?
– Gondoltam, hátha sikerül. Maguk nemigen érintkeznek egymással az utóbbi időben. Ide hallgasson, Ted, minden láthatási kedvezményt megkapna. És gondolja csak meg Joanna nagyszerű anya lenne, már csak azért is, amin keresztülment. Ő döntött úgy, hogy anyja akar lenni a gyereknek.
– Nem vagyok meggyőzve.
– Lehet, hogy nem járt utána a dolognak. Ha Joanna a bírósághoz fordul, maga el fogja veszteni a pert.
– Nekem nem ez a véleményem. És az ügyvédemnek se.
– Azért ügyvéd. Gondolja, hogy egy ilyen nőről, mint Joanna, be fogja tudni bizonyítani, hogy alkalmatlan a gyereknevelésre?
– Inkább azt fogom bebizonyítani, hogy én alkalmas vagyok rá.
– Ted, egy ilyen per rengeteg időbe és pénzbe kerül, fárasztó is és nagyon kellemetlen. Szeretném, ha Joannának nem kellene keresztülmennie ilyen szörnyűségeken. Maga engem egyáltalán nem érdekel, de higgye el, magának se lesz öröm.
– Ron, lehet, hogy magának mindenben igaza van. De egy nagyon fontos dologban nem győzött meg. Miért mondjak le valakiről, akit szeretek? Maga ezt nem érti, mert nem maga az apja. Én vagyok az apja. Ha elszökne otthonról, mint a mesebeli nyuszi, én akkor is megtalálnám.

Joanna üzenetet hagyott Ted titkárnőjénél. "Elvihetem Billyt szombaton tizenegykor? Ötre visszahoznám." Ted üzenetet hagyott Joanna telefonközpontosánál. "Rendben, tizenegykor." Szombaton Joanna felcsengetett, és Ted leküldte Billyt. Ötkor felcsengetett, és felküldte Billyt. Ők nem találkoztak. A gyerek járt-kelt köztük. Billy jól érezte magát. Joanna szülei feljöttek New Yorkba, s elvitték Joannát és Billyt az állatkertbe. Ted szívesen folytatta volna így, ilyen személytelenül. Billy maradjon nála, mint eddig, Joanna pedig találkozzon vele néha. Hétfőn reggel, miután bekísérte Billyt az iskolába, az utcán odalépett hozzá egy ember.
– Mr. Kramer, megbíztak, hogy ezt adjam át magának.
Egy idézést nyomott a kezébe. Joanna Kramer bíróság elé citálta Ted Kramert, hogy elperelje tőle a gyermeket.

Tizenhetedik fejezet

A Kramer kontra Kramer ügyben Joanna kérvényezte, hogy a bíróság tekintse semmisnek korábbi döntését, miszerint az apja javára lemond gyermekéről. Keresetében előadta, hogy a döntés "egy terhessé vált házasság lelki kényszere alatt" született.
"Miután a helyváltoztatás következtében fizikai és érzelmi téren jelentős javulás állt be állapotomban – folytatódott a kérvény –, visszatértem New Yorkba, ahol jelenleg is élek és dolgozom. Amikor a gyermeket az apának átengedtem, életem nem volt stabilnak mondható. Tévedtem, hogy átengedtem a gyerekemet. Tévedni emberi dolog. De hogy egy kiegyensúlyozott, jó egészségben lévő, anyagi függetlenséget élvező anyát egyetlen hibája miatt örökre megfosszanak gyermekétől, az embertelen volna. Fiam még csak ötesztendős, szüksége van arra a különleges gondoskodásra, amit csupán egy anya tud nyújtani. Mint a fiú szülőanyja, akit mélységes szeretet fűz hozzá, kérem, hogy adják vissza gyermekemet. Tegyék lehetővé, hogy az a meleg ragaszkodás, amit a gyermek az utóbbi találkozások során irántam tanúsított, tovább fejlődhessék, és se anya, se gyermeke ne fosztassék meg egymás közelségétől és a természetszerű vonzalomtól."

– Belevágtak, egyenest a közepébe – mondta Shaunessy.
– Az anyai érzelem szentségével operálnak.
Ted Kramer három órát töltött John Shaunessy irodájában. Az ügyvéd megdolgozott a pénzéért, előadta elejétől a végéig, hogy mi mindenre kerülhet sor egy gyámsági perben. Először is válaszolnak a keresetre, leszögezve, hogy az érvényben lévő gyámságot kár volna megbontani. Ezzel valószínűleg nem érnek el eredményt, hiszen a bíró az idézést már kibocsátotta. A tárgyalás alighanem elkerülhetetlen, mondta Shaunessy.
A gyámsági tárgyalás, folytatta, majdnem olyan, mint minden közönséges tárgyalás, vagyis két fél vetélkedik egymással egy bíró előtt. Mindkét fél tanúkat vonultat fel, akiket az ügyvédjük kikérdez, az ellenfél ügyvédje pedig keresztkérdéseknek vet alá. Utána a két ügyvéd záróbeszédet mond, s a bíró néhány nap vagy néhány hét múlva nyilvánosságra hozza ítéletét: kié legyen a gyermek.
Amint pontról pontra végigmentek a házassága történetén, és megvitatták, kiket lehetne beidézni tanúnak, Ted egyre képtelenebbnek látta az egészet. Itt ül egy ügyvéd irodájában, és haditerveket készít, hogy ne vehessék el tőle a gyermekét! Alig hallotta Shaunessyt. Nem tudott koncentrálni.
– Ted?
– Elrejtőzni nem lehet, igaz?
– Ha meg akarja tartani, akkor nem. Vannak, akik egyszerűen nem jelennek meg a tárgyaláson.
– Arról szó se lehet.
– Hát, magánál van a labda. Neki kell elvennie. Shaunessy ismerte Joanna ügyvédjét, Paul Gressennek hívták. Jó híre volt. A bírót, Herman B. Atkinst "elég emberséges fickónak" tartotta. A per Tednek ötezer dollárjába kerül, akár nyer, akár veszít – és lehet, hogy még egyszer annyiba, ha Joanna nyer, és neki meg kell térítenie az ő költségét is. Mi az ára egy gyereknek? – morfondírozott Ted. Elő fogja teremteni a pénzt. Ebben biztos volt. A helyzet paradoxona, hogy az érintett személy, az, akinek díjat tűztek ki a fejére, akinek fogalma sincs róla, mi mennyibe kerül, azt sem tudná megmondani, mi drágább: az új télikabátja vagy az, hogy az apja őt megtarthassa.
William Kramer megnyerése vagy elvesztése attól a jogszabálytól függött, amely kimondja, hogy ilyen esetekben azt kell tekintetbe venni, "mi szolgálja a gyermek érdekeit". – Mindössze azt kell bebizonyítanunk, Ted, hogy a gyermek érdekeit maga szolgálja. – Sorra vették, hogy miért is alkalmas szülő Ted Kramer, s a listára olyan tulajdonságok kerültek fel, amelyeket Ted egyáltalán nem tartott érdemnek: hogy nem alkoholista, nem kábítószerélvező, nem homoszexuális, nem ült börtönben, hogy van állása – ezt ugyan ő is fontosnak tartotta, de mennyire – s hogy semmiféle "erkölcsi eltévelyedésnek" nem áldozata.
Sőt, még alkalmi ágyba tévelyedéseknek sem áldozata, jött rá hirtelen. Vivian az utóbbi időben kerülte. Nem tudta, hogy azért-e, mert megijesztették az ő problémái, vagy mert a problémái következtében ő is eltávolodott tőle. Nem sokat törte rajta a fejét – olyan jelentéktelennek tűnt ez most.
Ted, a laikus úgy vélte: az a tény, hogy Joanna otthagyta őket, ellene fog szólni, Shaunessy azonban kiábrándította a Haskins kontra Haskins ügy ecsetelésével, amelyben pontosan ugyanez volt a helyzet. A bíró ítélete precedenst teremtett – az anyának ítélte meg a gyermeket, kijelentve, hogy "az anyaságról nem olyan könnyű lemondani".
Shaunessy úgy érezte, inkább Joanna kóborlásaival, a válás utáni viselt dolgaival operálhatnának, de az igazi adunak magát Ted Kramert tekintette. Ted felelősségteljes, elkötelezett, szerető apa, és egyáltalán nem szolgálná a gyermek érdekeit, ha elvennék tőle.
– Azonkívül az elmeállapotát is megkérdőjelezhetnénk. Nem dilizett be egy kicsit?
– Joanna?
Ted, ez piszkos játék. Ők is be fognak vetni ellenünk mindent. Hát piszkoskodjunk mi is. Sokat használna, ha bebizonyíthatnánk, hogy nem volt egészen magánál, amikor otthagyta magukat.
– Joanna nem dilizett be, John.
– Kár.

Ted azon töprengett, beidéztetheti-e tanúnak a házvezetőnőjét. Jobban ismeri Billyt, mint bárki, tudja, hogyan él otthon apa és fia – mégse tudott dűlőre jutni. Mrs. Willewska olyan egyszerű teremtés, azzal, hogy a tanúk emelvényére felráncigálja, úgy érzi, kizsákmányolná, mondta Shaunessynek.
– Ugyan már, Ted. Itt magáról van szó, ébredjen már fel! A papagáját is fel kéne ráncigálnia, ha jót tudna mondani magáról.
– De Mrs. Willewska olyan egyszerű teremtés.
– Írja csak fel. Majd kitanítjuk.
Mrs. Willewskát azonban már az eddig történtek is összezavarták.
– Mrs. Kramer el akarja venni Billyt?
– Hát, joga van hozzá, hogy megpróbálja.
– De Billy annyira szereti magát.
Gyerünk, Ted, ébredj már fel.
– Mrs. Willewska, elmondaná ezt a bíróságon is?
– Az emberek előtt?
– Igen. Azt kellene elmondania, hogy hogyan élünk mi idehaza.
Azután Billyről kérdezte az ügyvédet. Neki is meg kell jelennie a bíróságon? Ő is tanú lesz? Kinek a tanúja?
– Nem, Ted. Lehet, hogy a bíró ki akarja majd hallgatni az irodájában, de én még ezt is kétlem. A gyerek non sui juris. Kicsi még ahhoz, hogy tanúskodjon. Éretlen.
– Jó, mert nem szeretném, ha tudomást szerezne erről az egészről – mondta megkönnyebbülve Ted.
Ted nem közölte Billyvel, hogy szülei a bíróságon fognak marakodni érte. A munkahelyén se szólt senkinek. Ördögi kör volt ez – ha túlságosan lefoglalja a per, elvesztheti az állását, ha pedig elveszti az állását, elvesztheti a pert is.
Az előzetes meghallgatásra két üzleti tárgyalás közt szakított időt. Shaunessy mondta ugyan, hogy fölösleges megjelennie, az ügyvédek ezeket az első lépéseket kliensük nélkül szokták megtenni, Ted azonban mindent látni akart. A válási ügyek egyik tárgyalója előtt találkozott ügyvédjével. Joanna nem jelent meg, jogi képviselőjére bízta az első manővert. Joanna ügyvédje kérte, hogy a kliense keresetében előadott érvek alapján tárgyalás nélkül ítéljék oda neki a gyermeket. A bíró, apró, kopasz, hatvanas emberke, kereken visszautasította a kérést, csakúgy, mint Shaunessy indítványát, miszerint az érvényben lévő gyámságot kár volna megbontani, tehát maradjon minden a régiben.
Paul Gressen behízelgő modorú, ötven felé közelgő férfi volt, jól szabott öltönyt, hozzáillő selyem zsebkendőt és nyakkendőt viselt. Lágy hangját és ironikus mosolyát taktikai fegyverként alkalmazta. John Shaunessyt azonban nem lehetett felülmúlni pózolásban avagy öltözködésben. Magas, ősz hajú, tiszteletet ébresztő figura volt, mellényes kék öltönyben pompázott, s a gomblyukába fehér szegfűt tűzött. Az ügyvédek pózolása és jogi csűrés-csavarása mindazonáltal nem változtatott a Shaunessy megjósolta végeredményen – hogy a tárgyalásra igenis sor kerül. A bíró kijelentette, hogy "a gyermek fiatal korára való tekintettel" minél előbb döntésre kell jutni. A tárgyalást három hét múlva fogják megtartani. Shaunessy a folyosón elnézést kért Tedtől, hogy nem mehet vele, egyéb folyamatban levő ügyek a bíróságon marasztják. Majd holnap reggel beszélgetnek. Ted egyedül ballagott ki az előcsarnokba, és otthagyta a bíróság épületét, ahol eztán "alperesnek" fogják nevezni, Joannát pedig "felperesnek".

A bíró kirendelt egy pszichológust, hogy vegye vizsgálat alá a felek otthoni körülményeit és személyiségét. Tedhez egy hétköznap este állított be. Vaskos, negyvenes nő volt, a mosolyt hírből sem ismerte. Dr. Alvarez végigjárta a lakást, kinyitotta a fiókokat, a fridzsidert, a hálószoba-szekrényeket, a gyógyszeres dobozt. Elrendelte, hogy Billy játsszon a szobájában, maga pedig papírt, tollat vett elő, és kikérdezte Tedet. Hogyan tölti el egy napját, hogy osztja meg az idejét Billyvel, mit csinálnak közösen, mit csinál, ha egyedül van, tartózkodik-e rendszerint más személy is a lakásban. Ted megemlítette Ettát, de kiderült, hogy a kérdésnek kifejezetten szexuális éle van.
– Mr. Kramer, él ön itt nemi életet?
Csak ha szerencsém van, hölgyem. Hová akar kilyukadni?
– Igyekszem diszkréten folytatni a társadalmi életemet, asszonyom. Pillanatnyilag senkivel sem tartok kapcsolatot.
– Ez nem keseríti el önt?
– Nem különösebben.
– Mi keseríti el?
Az, hogy maga itt van, aztán a tárgyalás, Joanna, az ügyvédje, a bíró, az, hogy az életem legalapvetőbb részét ették megfontolás tárgyává.
– Nem is tudom, mit feleljek erre. Általában azok a dolgok, amik mindenkit elkeserítenek. Az áremelkedés, vagy ha a fiam megbetegszik...
– Értem. Most pedig a gyermekkel szeretnék néhány szót váltani. Négyszemközt.
Billy épp világvárost épített a küszöbön, a játék autókat szupermenek vezették, Ted nadrágszíja volt a sztráda, és az építőkockákból akkora háztömbök kerekedtek, hogy nem lehetett becsukni az ajtót. Ted nyugodtan hallgatózhatott a nappaliból.
– Mi ez itt, amit építettél, Billy? – kérdezte a pszichológusnő.
– Detroit.
– Voltál már Detroitban?
– Ott nem, de Brooklynban már voltam. Ted kíváncsi lett volna, ezt is lejegyzi-e a nő.
Dr. Alvarez megkérdezte Billytől, mik a kedvenc játékai, mit szeret csinálni, kiket szeret a legjobban. Az utóbbira adott válaszában a gyerek megnevezte Kimet, Thelmát, Mrs. Willewskát, aput és a Denevérembert.
– Na és a mami?
– Ja igen. A mamit is.
– Szeretsz a mamival lenni?
Ted ideges lett. Legszívesebben berontott volna, hogy figyelmeztesse a pszichológust: célzatos kérdéseket tesz fel a tanúnak.
– Persze hogy szeretek.
– Mit szeretsz benne a legjobban?
– Azt, amikor elvisz az étterembe.
– És apuban mit szeretsz a legjobban?
– Jó vele játszani.
– Billy, előfordul, hogy megver téged az apu?
– Persze, sokszor.
Ted rögtön az ajtónál termett ijedtében.
– És mikor ver meg?
– Hát, ha rossz vagyok.
Jaj, Billy, ha tudnád, mit csinálsz!
– A Kritanium bolygón is mindig megver, mert ellopom a híres mogyorókrémgyár titkos kincsét.
– És igazából mikor szokott megverni?
– Apu nem ver meg engem, te buta. Miért verne meg engem az én apukám?
Az interjú ezzel megfeneklett. Dr. Alvarez még egyszer körülnézett a helyszínen, és elköszönt, Ted és William Kramer pedig beültette Frédit a Denevérember különgépébe, és elrepültek vele Detroitba.

Hétfőn, a tárgyalás előtti napon Ted bement a hirdetési igazgatóhoz, és néhány napi szabadságot kért. Írják a rendes évi szabadsága terhére, mondta, arról van ugyanis szó, hogy a volt felesége el akarja perelni tőle a gyermekét. Eddig senkinek sem szólt róla a hivatalban, hogy az esetleges pletykáknak és kételyeknek elejét vegye, most tehát úgy mehetett el a tárgyalásra, hogy még mindig volt állása. A hétfőt még végigdolgozta, ámbár az üzleti megbeszéléseken egyre bizonytalanabb lett, a figyelme folyton elterelődött. Este ötkor hazament a fiához, aki nem is sejtette, hogy másnap délelőtt fél tízkor a Kramer kontra Kramer ügy kerül napirendre a bíróságon.

"A makulátlan igazságszolgáltatás a jó kormányzat legfőbb pillére" olvasta a bíróság homlokzatán. Jó kormányzat? Én mindössze a fiamat akarom.
Ted Kramer belépett a tárgyalóterembe. Körülnézett, és meghatódva látta az embereket, az ő népét, akik eljöttek, hogy a segítségére legyenek. Thelma, Charlie – úristen, Charlie, mibe kerülhet ez neked? –, Thelma és Charlie ott ült egymás mellett, ideiglenesen egyesítette őket a Tedért való aggódás. Etta a vasárnapi kalapjában, Larry felesége, Ellen, aki, lévén tanárnő, gondolta, hasznos lehet a jelenléte, Sandy, a sógornője, aki Chicagóból repült ide, és Jim O'Connor, megnyiratkozva, új ingben, nyakkendőben, mind, mind az iránta való szeretetből jöttek el, hogy segítsenek neki megtartani a fiát.
Belépett Joanna, most is szép volt kötött gyapjúruhájában, oldalán Ron Willis és az ügyvédje. Joanna és az ügyvéd a bírói székkel átellenben álló asztalnál foglalt helyet. Ted indult volna, hogy csatlakozzon a maga ügyvédjéhez, amikor nyílt az ajtó, és megjelentek Joanna szülei. Mélységesen zavarba jöttek, amint meglátták Tedet, és elfordították a tekintetüket. Valahai anyósa és apósa nyilván azért van itt, hogy ellene tanúskodjék. Hátul foglaltak helyet, a család másik oldalán.
A tárgyalóterem impozáns volt: magas mennyezet, tölgyfa padok, mahagóni bútorzat, "Istenünkben bízunk" az emelvénnyel szemközti falon, oldalt az amerikai zászló. Megérkezett a taláros bíró, "Álljanak fel!", harsant a teremőr hangja, az írnok elfoglalta helyét a tanúk széke mellett, megkezdődött a tárgyalás. Ted gyorsan lélegzett egy nagyot, mert abban sem volt biztos, kap-e még levegőt.

Mint felperest, Joannát illette az első menet, s ügyvédje mindjárt az emelvényre is szólította, hogy maga mellett tanúskodjon. Ők nem hívtak segítségül jelentéktelen, huszadrangú figurákat. Fő argumentumuk maga az anyaság, az anya volt, az ő személyét nyújtották be bizonyíték gyanánt.
Joanna vallomása lassan indult, ügyvédje gondosan elmondatta vele a dátumokat, felvázoltatta a Teddel, majd a Billyvel töltött időszakot, egészen a jelen pillanatig. Tedben emlékek ébredtek – vad, kusza gondolatok: amikor először szeretkezett Joannával, amikor ez a szép, számára immár ismeretlen nő köréje fonta a combjait. Amikor először vette a kezébe Billyt – milyen aprónak tűnt! Amikor Joanna először szoptatta a gyereket. Mert szoptatta. Ezt nem említette a vallomásában. Ő meg el is felejtette.
Gressen most a munkájáról, az állással járó felelősségről kérdezte Joannát. Csakhogy korábbról kezdte.
– Mrs. Kramer, dolgozott ön akkor, amikor férjnél volt?
– Nem.
– Nem is akart dolgozni?
– De igen, akartam.
– Beszélt erről annak idején a volt férjével?
– Igen. De a férjem erősen ellenezte, hogy munkába álljak.
Most Tedre összpontosítottak, a férjre, aki meggátolta felesége egyéniségének kiteljesedését. Igazolni próbálták Joanna távozását. És Ted tényleg ellenezte, hogy munkába álljon. Csodálkozott, hogy hogy lehetett ilyen szűk látókörű. Alig ismert magára a tanúvallomásból. Pedig tudta, hogy őróla van szó, őt jellemzik, még ha azóta megváltozott is. A bíró ebédszünetet rendelt el, és Ted az ügyvédjével beszélgető Joannát figyelte. Vajon ő is megváltozott, vajon két egészen más ember van most itt jelen? Ha most, megváltozott mivoltukban találkoznának, szeretnének bele egymásba itt, a bíróságon kötnének-e ki újra?
Shaunessy összeszedegette papírjait, a kereset másolatát, a pszichológusi jelentést, papír, papír mindenütt, az írnok gépe csak úgy döntötte magából a hosszú papírkígyókat, jegyzetek, dokumentumok, bizonyítékok.
A tárgyalótermet először Joanna és az ügyvédje hagyta el. Tedék vártak egy kicsit, nehogy ugyanabba a liftbe kerüljenek, majd ők is kimentek – az alperest és a felperest emberek, papírok jogászi zsargon és maga az idő választotta el, amint visszavonultak az impozáns tárgyalóteremből, e házasságtemetőből.

Tizennyolcadik fejezet

Joanna ügyvédje továbbra is a felperes látszólag gyenge pontjára, vagyis családja elhagyására koncentrált. Azon igyekezett, hogy előnyt faragjon belőle, hogy bebizonyítsa: Joanna lépése elkeseredésének fokát jelzi, amelyet az alperes váltott ki belőle, mivel nem hagyott számára más megoldást.
– Közölje, kérem, a bírósággal, hogy szeretett-e teniszezni.
– Igen.
– A volt férje hogy viszonyult ehhez?
– Nem tetszett neki. Társaságban csak teniszözvegynek hívta magát.
Miután az érzelmi életét beszűkítették, még egy apró gyermek terhével is szembe kellett néznie.
– Szerette ön a gyermekét?
– Nagyon.
– Csecsemőkorában hogyan táplálta?
– Szoptattam. Szoptattam, hogy mint anya minél közelebb legyek hozzá.
Nem, gondolta Ted, itt egyik fél sem hagy kihasználatlanul egyetlen előnyt sem.
– És mégis úgy döntött, hogy elhagyja?
– Rettenetes helyzetben voltam. Ha a férjem belátóbb, nem került volna sor ilyen elkeseredett lépésre.
– Ez csak részben igaz – súgta oda Ted az ügyvédjének. Senki sem kényszerítette, hogy elmenjen. – Shaunessy bólintott. Nem először ült tárgyalóteremben. – Még arra is megkértem, hogy beszéljünk egy pszichiáterrel.
– Pszt – csitította az ügyvéd, és bátorítólag megszorította Ted karját.
– Valahogy minden eggyéolvadt – a házasság, a férjem, az állandó feszültség, a gyerek. Mindez eggyéolvadt, mert hiszen összetartozott. A férjem nem hagyott számomra semmi lehetőséget.
– Mit csinált ön ekkor?
– Azt tettem, amit az adott körülmények közt tehettem. Mivel minden eggyéolvadt bennem, külön-külön semmit, egyetlen részletet sem tudtam rendbe hozni. Meg kellett szabadulnom az egésztől. Azért mentem el, hogy rendbe hozzam az életemet.
– Tehát lemondott a gyerekéről?
– Nem, nem a gyermekemről mondtam le – a házasságomról, a férjemről, a lehetetlen helyzetemről és a gyermekemről. Annak az egész zűrzavarnak fordítottam hátat, amelyet a férjem idézett elő.
– Miért telepedett le újra New Yorkban, Mrs. Kramer?
– Azért, mert itt él a gyermekem. És itt él az apja is. Nem akarom elválasztani őket egymástól.
– A kis aranyos – dörmögte Shaunessy a kliensének.
Gressen most az iránt érdeklődött, mikor érzett Joanna először fájdalmat gyermeke elvesztése miatt. Joanna a távozását követő reggelt jelölte meg időpontként.
– Mit csinált ekkor?
– Egyelőre semmit. Akkor még nem sikerült kihevernem a házasságom szörnyű élményeit.
– Tiltakozom. A tanú szubjektív véleményének ad hangot.
– A tiltakozást elfogadom.
– Felhívta-e valamikor a férjét, hogy a gyermekkel kapcsolatos érzelmeit kifejezésre juttassa?
– Igen. Tavaly karácsonykor.
Gressen beterjesztette Joanna telefonszámláját, amelyen Tedhez intézett hívások is szerepeltek, és Joanna kijelentette, e telefonhívásokkal azt kívánta elérni, hogy találkozhassék gyermekével.
– Volt férje miként vélekedett erről a találkozásról?
– Ellenséges magatartást tanúsított. Először azt mondta, majd értesít. Amikor pedig beleegyezett, megkérdezte, nem akarom-e elrabolni a gyereket.
– Elrabolta ön a gyermeket?
– Nem. Csupán megvettem neki egy játékkészletet, amit megkívánt.
Beterjesztették a pszichológus jelentését. Dr. Alvarez egyik félnél sem jutott negatív konklúzióra. Joannát "kiegyensúlyozott" embernek írta le, a környezetet pedig, amelyet gyermeke számára teremtett, "megfelelőnek", s az ügyvéd ezzel a jellemzéssel Joanna alkalmasságát kívánta bizonyítani. Majd sort kerítettek a Billyvel való utolsó találkozásra, és Joanna elmondta, mennyire örült a kisfiú, hogy vele lehet.
– Ezek a gyermek szavai? – kérdezte Gressen.
– Igen, vagyis majdnem. Azt mondta: "Mami, olyan jól érzem magam." – Billy lelkesedését annak rendje-módja szerint jegyzőkönyvbe vették.
– Elmondaná a bíróságnak, miért kérvényezte a gyermek gyámságát? – tette fel az utolsó kérdést Gressen.
– Azért, mert én vagyok az anyja. Amikor először találkoztunk, ön azt mondta nekem, Mr. Gressen, hogy volt rá eset, amikor a gyermeket az anya gyámsága alá helyezték, holott az anya előzőleg lemondott erről a jogáról. Én a törvényt nem ismerem. Én nem vagyok ügyvéd, én anya vagyok. Az érzéseimet azonban ismerem. Szeretem a gyermekemet. Vele akarok lenni, amikor csak tudok. Ő mindössze ötéves. Szüksége van rám. Nem mondom én, hogy az apjára nincs szüksége. De rám jobban szüksége van. Én vagyok az anyja.
Gressen megdolgoztatta kliensét, de az órát is. Joanna tanúvallomása fél ötig tartott. Atkins bíró másnapra halasztotta a tárgyalás folytatását, a per tehát egy éjszakára megrekedt a vonzó külsejű, kiegyensúlyozott anya gyermekszeretetének ékes bizonyításánál.
– Ne aggódjon, Ted mondta Shaunessy. – A mi legfőbb bizonyítékunk még mindig maga. De holnap őt is megtépázzuk egy kicsit.

A felperes eddig ügyvédje előre megtervezett kérdéseire válaszolt, abból a célból, hogy az előre megtervezett hatást elérjék. A keresztkérdések alatt Joanna már nem bizonyult olyan kiegyensúlyozottnak. Gressen modora behízelgő volt – Shaunessyé mogorva, akár egy végtelenül bölcs, de érzéketlen öregúré. Felszólította Joannát, hogy adjon számot családja elhagyása és a karácsonyi telefonhívások, valamint a karácsonyi telefonhívások és a legutóbbi felbukkanása közt eltelt időszakról.
– Amikor eltávozott a családjától, és mint mondta, fájdalmat érzett gyermeke elvesztése miatt, küldött a gyermeknek levelet, ajándékokat?
– Nem, én...
– Küldött neki bármit is?
– Akkor még nagyon a hatása alatt voltam a férjemmel kapcsolatos érzéseimnek.
– Semmit sem küldött a gyermeknek, amivel a szeretetét kifejezte volna?
– Lélekben küldtem.
– Szóval lélekben küldött, ön szerint a gyermek örült ennek a szimbolikus ajándéknak?
– Tiltakozom. Az alperes ügyvédje meg akarja félemlíteni a tanút.
– Hallhatnánk újra a kérdést? – fordult a bíró az írnokhoz, és Ted előrehajolt. Mi ez? A bíró oda se figyel? Csak ücsörög az emelvényen, az esze meg ki tudja, hol jár, miközben ezt a fontos kérdést vitatják? Vagy csak nem akarja elsietni a döntést? Mindenesetre ő a bíró. A tárgyalóteremben azt csinál, amit akar. Az írnok felolvasta a kérdést.
– A tiltakozást elutasítom. A tanú válaszolhat a kérdésre.
– Én csak azt tudom, hogy Billy mindig nagyon örült, ha találkozhatott velem.
– Meddig óhajt New Yorkban lakni, Mrs. Kramer?
– Állandó jelleggel.
Shaunessy belekapaszkodott a kifejezésbe, fegyverként forgatta.
– Hány barátja volt önnek – állandó jelleggel?
– Nem emlékszem.
– Hány szeretője volt – állandó jelleggel?
– Nem emlékszem.
– Több mint három, kevesebb mint harminchárom – állandó jelleggel?
– Tiltakozom.
– A tiltakozást elutasítom. A tanú válaszoljon a kérdésre.
– A kettő között...
Shaunessy még az elején megmondta Tednek, hogy az anya szexuális kicsapongásaival nem sokra mennek, hacsak szélsőséges méretekben bizonyítani nem tudják, de az nagyon nehéz. Most sem ez lehetett a szándéka.
– Jelenleg van szeretője?
– Van egy barátom.
– A szeretője vagy nem a szeretője? Megmagyarázzam, mit jelent ez a szó? Maga talán a Szeplőtelen Szűz?
– Tiltakozom!
– A tiltakozásnak helyt adok. Valóban választ vár egy ilyen természetű kérdésre, Mr. Shaunessy?
– Egyenes választ várok egy egyenes kérdésre. Van-e jelenleg szeretője vagy nincs?
– Így elfogadom. A tanú válaszoljon.
– Van.
– Állandó jellegű?
– Nem... nem tudom.
Shaunessy tovább kínozta. Hány állása volt állandó jelleggel, mit csinált állandó jelleggel, Kaliforniába állandó jelleggel ment-e, New Yorkba a gyermeket meglátogatni állandó jelleggel jött-e, vissza Kaliforniába állandó jelleggel ment-e, vissza New Yorkba állandó jelleggel jött-e? Joanna kiegyensúlyozottságát rohamozta, és Joanna meg is ingott, dadogni kezdett, tétova válaszokat adott. – Nem, én... nem is tudom... akkor még... – Olyan halkan beszélt, hogy a bírónak meg kellett kérnie, hangosabban feleljen.
– Tehát amikor ön azt mondja, állandó jelleggel, ugyebár egyáltalán nem lehetünk biztosak benne, hogy New Yorkban akar maradni vagy hogy egyáltalán hosszabb távon is meg akarja tartani a gyermeket, hiszen élete során úgyszólván semmit sem tett, amit határozottnak, folyamatosnak, "állandó jellegűnek" nevezhetnénk?
– Tiltakozom! Az alperes ügyvédje zaklatja a tanút!
– Nos, van itt azért egy megfontolandó kérdés – jelentette ki a bíró. – Állandó jelleggel New Yorkban kíván maradni, Mrs. Kramer?
– Igen – felelte halkan Joanna.
– Pillanatnyilag nincs több kérdésem. Gressennek jogában állt újra kihallgatni a tanút, s ő igyekezett is visszaszerezni az anyaság pozíciójának tekintélyét. "Anya", ez volt a kulcsszavuk. "Mint anya úgy éreztem..." "Mint anya láttam, hogy..." Végigmentek az összes lépésen, amit Joanna annak érdekében tett, hogy gyermekét visszakapja: visszatérése New Yorkba, az álláskeresés, a lakás, ahol "mint anya" tudta, hogy Billy jól fogja érezni magát, a jogi procedúra egyes szakaszai – ügyvédet fogadott, keresetet nyújtott be, a bíróságon, íme, megjelent –, s minderre az anyai szeretet sarkallta. Ezeknek az apró részleteknek azt kellett bizonyítaniuk, hogy a felelősségtudó, kiegyensúlyozott anya milyen mélységesen vonzódik kicsiny gyermekéhez.
Shaunessy nem hagyta szó nélkül a dolgot.
– Mrs. Kramer, alkalmas szülőnek tartja magát ön, aki úgyszólván minden felnőtt vállalkozásában kudarcot vallott?
– Tiltakozom!
– Helyt adok.
– Akkor másképp fogalmazok. Szüleit és barátnőit nem számítva kivel volt a leghosszabb személyes jellegű kapcsolata?
– Azt kell mondanom, hogy... a gyermekemmel.
– A gyermekével – akit egy év alatt kétszer látott? Mrs. Kramer, nem a volt férjéhez fűződik a leghosszabb személyes jellegű kapcsolata?
– De igen.
– Milyen hosszú volt ez a kapcsolat?
– Két évvel a baba születése előtt házasodtunk össze. Azután négy nagyon nehéz év következett.
– Tehát élete leghosszabb, legfontosabb kapcsolatával is kudarcot vallott?
– Tiltakozom.
– Elutasítom.
– Nem vallottam kudarcot.
– Miért, ön minek nevezné? Sikernek? Hiszen válás lett a vége.
– Én ezt inkább az ő kudarcának érzem.
– Gratulálok, Mrs. Kramer! Ön újraértékelte a házassággal kapcsolatos törvényeket. Önök mindketten elváltak, Mrs. Kramer!
– Kérdése van a tanúhoz, ügyvéd úr? – szólt közbe a bíró.
Arra szeretnék választ kapni, hogy a kiegyensúlyozottságnak és a felelősségtudásnak ez az élő szobra miben ért el sikert élete során. Kudarcot vallott ön a leghosszabb, legfontosabb kapcsolatával, Mrs. Kramer?
Joanna hallgatott.
– Válaszoljon a kérdésre, Mrs. Kramer – mondta a bíró.
– A házasságom kudarcba fúlt.
– Nem a házasságára vagyok kíváncsi, hanem magára. Kudarcot vallott élete legfontosabb kapcsolatával, vagy sem?
– Igen – felelte alig hallhatóan Joanna.
– Nincs több kérdésem.
Joanna kimerülten jött le a tanúk emelvényéről.
– Az anyaságot nehéz letámadni – mondta Shaunessy a kliensének. – De azért volt néhány becsúszó szerelésünk.

Az ebédszünet után Joanna apja, Sam Stern lépett fel az emelvényre, hogy a felperes mellett tanúskodjék. Az volt a feladata, hogy anya és fia jó kapcsolatát bizonyítsa. Gressen csakis erre a területre koncentrált, ezen belül is arra a szombat délutánra, amikor Joanna elvitte Billyt, és Sam meg Harriet csatlakozott hozzájuk. Sam előadását hallgatva – hogy milyen kellemes délután volt, milyen könnyedén és természetesen bánt Joanna a gyermekkel –, Ted rájött, hogy tőrbe csalták. A nagyszülők akkor szombaton azzal a feltett szándékkal jelentek meg, hogy később majd tanúskodhassanak. Shaunessy megpróbálkozott néhány keresztkérdéssel, de nem sokat ért el. A tanú a saját szemével látta: anya és gyermeke jól kijön egymással.
A tanúk emelvényéről lelépve Sam megpróbált oda se nézve elsurranni Tedék asztala mellett. Ted megfogta a karját.
– Sam?
Sam Stern lehajtotta a fejét. Fel se nézett, úgy mondta: Te is megtennéd ezt a gyerekedért, Ted, nem igaz? –, és gyorsan továbbment.
Gressen nem idézett be több tanút. Szilárd volt a pozíciója. Az anyaságra alapozott, az anya volt a legfőbb bizonyítéka.

Az alperesen volt a sor. Az első tanút, Charlie-t Shaunessy újra meg újra "doktor úrnak" szólította, hogy ezzel is súlyt adjon a vallomásának. A doktor úr kezeskedett Ted jelleméért és szülői kiválóságáért.
– Rábízná a saját gyermekét?
– Rá is bíztam. Többször is.
Leírta a gyerekkel a városban tett kirándulásokat, s hogy a saját szemével látta, mennyire ragaszkodik a gyerek az apjához s az apa a gyerekéhez. Remegő hangon hozzátette: – Nem hiszem, hogy az adott körülmények közt én ilyen jó apa lettem volna.
Gressen nem kérdezte ki a tanút. Könnyed mosolya azt jelezte, hogy jelentéktelennek tartja a vallomását. Ugyanezt a taktikát alkalmazta a következő tanúra, Ted sógornőjére, Sandyre, aki az apának a gyermek iránt tanúsított szerető gondoskodásáról beszélt, és kijelentette: – A fiú imádja. – Thelma, a következő tanú nagyon izgatott volt.
– Mit tud felhozni bizonyítéknak arra, hogy Mr. Kramer alkalmas a gyermeknevelésre? – kérdezte Shaunessy.
– A kapcsolatukat – felelte Thelma, és kis híján elsírta magát.
– Tiltakozom, bíró úr. A válasz enyhén szólva semmitmondó.
– Helyt adok.
– Fel tudna idézni valami eseményt, amely Mr. Kramer apai gondoskodásával kapcsolatos?
– Felolvas Billynek, fürdeti, játszik vele, szereti... nagyon, nagyon jó ember... ha maguk látták volna őket együtt... sosem került volna sor erre a tárgyalásra... – Thelma sírva fakadt.
Shaunessy kijelentette, hogy nincs több kérdése. Oressen tétovázott egy pillanatig, hogy összezúzza-e a tanút, de rájött, hogy aki maga is az anyaság szentségére épít, az ne szálljon szembe egy másik anya könnyeivel, és nem kérdezett semmit.
Jim O'Connor leszögezte, hogy Ted Kramer "kitűnő szakmai hírnévnek örvend" s olyan ember, akit ő "mélységesen tisztel". Gressen úgy döntött, ezt a tanút nem ereszti ki a markából.
– Mr. O'Connor, nem rúgta ki ön kétszer is az állásából ezt a kitűnő szakmai hírnévnek örvendő embert?
Ted Shaunessy re nézett. Hát ezt meg honnan tudják?
– Az nem egészen úgy volt – felelte O'Connor.
– Hanem hogy?
– Az a két cég csődbe ment. Mindnyájan elvesztettük az állásunkat.
– Még ez a csodatévő szent is?
– Tiltakozom!
– Helyt adok.
– Nincs több kérdésem.
Ellen mint általános iskolai tanárnő tanúsította, hogy Billy fürge észjárása, kiegyensúlyozottsága Ted apai erényeinek köszönhető. Gressen nem tett föl kérdést, Shaunessy ezután szintén beterjesztette a pszichológus jelentését, amely az alperesről is kedvező véleményt tartalmazott – a lakás "a gyermek kényelmét szolgálja", és Ted "alkalmas szülő".
A tanúk emelvényére szólították Etta Willewskát. Shaunessy az otthoni körülményekről kérdezte. Mrs. Willewska ideges volt, nemigen tudta, hogyan kell beszélni, a legegyszerűbb szavakat választotta az otthoni légkör leírására. "Nagyon édes kisfiú." "Látnák csak, hogy szereti az apját." "Az iskolába velem is eljön, de jobb szeretnek együtt lenni."
Gressent nem elégítette ki a vallomás.
– Mrs. Willewska, önt ugyebár munkavállalói viszony fűzi Mr. Kramerhez?
– Hogy tetszik mondani?
– Fizet magának, vagy nem?
A kérdés éle, hogy tehát az ő tanúskodását tulajdonképpen megvásárolták, teljességgel elkerülte Mrs. Willewskát.
– Igen, de most, hogy ide kellett jönnöm, a nővérem vigyáz Billyre.
– Ez az ember pénzt ad magának, igaz?
– Igen, de a mámai bér alighanem a nővéremnek járna – felelte zavarodottan Mrs. Willewska.
Gressen, látva, hogy a bíró és az írnok mosolyog a tanú rendíthetetlen naivitásán, inkább visszavonult, nehogy még több rokonszenvet ébresszen iránta.
– Nincs több kérdésem – mondta, és halványan, de elismerően rámosolygott Shaunessyre. Ez jó húzás volt, John.
A tárgyalás következő, egyben utolsó tanújának, Ted Kramernek másnap délelőtt kellett kiállnia az emelvényre.

Fél tízkor kezdődött a vallomása. Eltartott egész nap, s még a következőbe is átnyúlt. A hallgatóság megismerkedhetett egy ember életével. Onnan kezdték, amikor Joanna otthagyta a családját, és Tednek el kellett döntenie, hogy megtartja-e a fiát, házvezetőnőt kellett találnia, össze kellett fognia az életüket, majd folytatták a naponta megújuló gondokkal, a téli megfázásokkal, a kisgyermek társadalmi életének megszervezésével, az esős szombatokkal, a kora hajnali rémálmokkal. Shaunessy együttérző részvéttel tette fel a kérdéseket, mint aki annyi csip-csup gyűlölködő után most végre megtalálta élete kliensét. Hagyd meg neki a gyermekét – mintha csak erre buzdította volna a hangja a bírót. Hallgasd csak, mi mindent tett érte. Kitértek a hosszú hétvégekre, a megvásárolt ruhákra, a felolvasott meséskönyvekre, az együtt játszott játékokra, az állandó lekötöttségre, az őszinte gondoskodásra, és a vallomás vége felé határozott változás állt be a tárgyalóteremben. Joanna Kramer, aki, akárcsak az ügyvédje, kifejezéstelen arccal ülte végig a tárgyalást, most figyelni kezdett – a vallomás részletei lekötötték, nem tudta levenni tekintetét a tanúról. Ted Kramer választ adott az utolsó kérdésre is: miért kívánja gyámsága alatt tartani gyermekét? – Nincsenek illúzióim, nem várom, hogy a fiam hálával fizessen nekem. Egyszerűen csak ott akarok lenni mellette, vele, mint eddig, mert szeretem. – A bíró szünetet rendelt el, és visszavonult, Ted Kramer lelépett a tanúk emelvényéről, ügyvédje és népe ölelő karjaiba.

Joanna ügyvédje villámgyors keresztkérdésekkel kezdte bombázni Tedet: hány órát, napot, éjszakát töltött Billytől távol, milyen gyakran fogadott pótmamát, hányszor hagyta különféle nőkre a gyereket – vagyis mind az erkölcsösségébe, mind a gyermek iránti ragaszkodásába vetett hitet meg akarta rendíteni.
– Gondolom, egyetért velem, ha azt mondom, hogy amikor a gyermek alszik, az nem számít gyereknevelésre fordított időnek, még ha ezalatt ön otthon tartózkodik is.
– Az ember olyankor is szolgálatban van.
– Ha éppen nincs egy nő az ágyában.
– Tiltakozom!
– Helyt adok.
– Mr. Kramer, előfordult valaha, hogy ön nőt vitt az ágyába, miközben a gyermek a szomszéd szobában aludt?
– Azt hiszem, igen.
– Én is azt hiszem.
Ted durvának tartotta a megjegyzést, rágalom és féligazság keverékének, de hát az ő ügyvédje se viselkedett szebben Joannával, és mint Shaunessy mondta, piszkos játék ez mindenképpen. Gressen most Ted állásváltoztatásaival támadott. Ted rájött, hogy magándetektívet fogadtak az információk beszerzésére. "És az hány hónapig tartott, Mr. Kramer?" "Hány állása volt összesen az elmúlt két évben?" Amit Ted eredménynek könyvelt el, azt az ügyvéd jellemhibának tüntette föl, rámutatva, hogy azért kellett munkát találnia, mert először is kitették az állásából.
– Most a McCall's magazinnál dolgozom. Az pedig aligha megy csődbe.
– Mióta dolgozik ott?
– Két hónapja.
– Akkor még adunk magának egy kis időt.
– Tiltakozom, bíró úr!
– Én csupán az alperes gyakori állásváltoztatására mutattam rá, bíró úr. Alkalmas szülőnek igyekszik beállítani magát, amikor az állását sem tudja megtartani. Persze ha be akarja bizonyítani, hogy az adataim tévesek...
– Pontosak ezek az adatok, Mr. Kramer?
– Igen, de a helyzet nem ilyen...
– Nincs több kérdésem.
Shaunessy újabb kérdésekkel próbálta megtámogatni kliense helyzetét: az állásváltoztatás nem megszokott dolog-e ezen a területen, szakmai tudása nem gyarapodott-e az elmúlt évek során, az, hogy egy felnőtt ember társadalmi életet él és időnként pótmamát fogad, nem általános gyakorlat-e, és egyáltalán, ha ma este innen hazamegy, nem a gyermekével foglalkozik-e megint, mint a volt felesége távozása óta mindig?
A felperes ügyvédje feltette az utolsó keresztkérdéseket.
– Mr. Kramer, megfelel-e a valóságnak, hogy a gyermek az ön felügyelete alatt egyszer majdnem elveszítette a szeme világát?
Ted először nem is értette a kérdést. Csak nem a balesetet akarják előrángatni?
– Azt kérdeztem, Mr. Kramer, megsérült-e a gyermek az ön felügyelete alatt, és ez a sérülés eltorzította-e örökre az arcát?
Ted Kramer elgyengült, a lába remegett. Odanézett Joannára. Az asszony a kezébe temette az arcát.
– Tiltakozom, bíró úr. A felperes ügyvédje nem a tárgyhoz tartozó kérdéssel hozakodik elő.
– A gyermek az alperes felügyelete alatt megvágta az arcát, és a nyoma megmaradt.
– A gondatlanságot akarja ezzel bizonyítani, ügyvéd úr?
– Igen, bíró úr.
– Értem. Nos, ehhez azért több bizonyítékra lesz szüksége. Rendelkezik esküvel megerősített írásbeli nyilatkozattal, amely a gondatlanság tényét alátámasztja?
– Nem, bíró úr, de...
– Ez csupán egyedi eset, ügyvéd úr, amíg az ellenkezőjét bizonyítani nem tudja.
– Tagadja a tanú, hogy a sérülés bekövetkezett?
– Nem, ügyvéd úr, ezt a témát ilyen formában lezártnak tekintem.
– Ez esetben nincs több kérdésem.
Ted, még mindig remegve, lejött az emelvényről. Lassú léptekkel odament Joannához, és megállt előtte.
– Ez aljas húzás volt, Joanna. Nagyon aljas...
– Sajnálom, Ted. Én épp csak megemlítettem neki. Nem gondoltam, hogy fel akarja használni.
– Tényleg?
– Hidd el, Ted. Ha rajtam áll, erre sosem kerül sor. Az események azonban túlnőttek rajta. Mindkét félnek megvolt a maga ügyvédje, az ügyvédeknek megvolt a maguk taktikája, s az ügyvédek és a taktikák a maguk külön életét élték. Mindkét fél fájdalmat okozott, és mindkettő fájdalmat érzett.

A gyámügyi tárgyalás az ügyvédek záróbeszédével végződött, akik még egyszer összefoglalták a kliensük mellett szóló érveket. A felperes és az alperes többé nem szólalhatott meg a tárgyalóteremben, nem fordulhattak többé sem a bíróhoz, sem egymáshoz. A felperes ügyvédje az anyaságot hangoztatta, "azt az egyedülálló, életadó erőt, amelyhez semmi nem fogható a föld kerekén". "Természet ellen való – folytatta –, hogy egy ilyen kisgyermeket elválasszanak az anyjától, természet ellen való, hogy az apjánál maradjon, amikor anyja ily szembeszökően alkalmas a szerető és gondos nevelésre." Az alperes ügyvédje ezzel szemben az apaságot hangoztatta. "Az apai szeretet hatalmas érzés – mondta. – Éppolyan mélységekre képes, mint az anyai szeretet, ahogy azt itt a tárgyalóteremben láttuk és hallottuk." Ted Kramer apai szeretetét azonban föléje emelte az általános apai szeretetnek. "Kegyetlen és igazságtalan dolog lenne elvenni tőle a gyermeket – mondta beszéde végén. A gyermeknek szerető apja meleg hajlékában kell maradnia, annak az embernek a hajlékában, aki életével bizonyította be, hogy alkalmas a gyám feladatkörének betöltésére."
Vége. A döntés a bíró feladata. Megvizsgálja a tanúvallomásokat, s a tények és a jog útmutatása szerint hozza meg a döntést. A tárgyalásnak nem lesz drámai csúcspontja. Összeráncolt homlokú, székük karfáját markoló emberek nem várják lázasan az ítéletet, mint a moziban. Az ítéletet nem is a tárgyalóteremben hirdetik ki. Annak rendje-módja szerint megjelenik majd a hivatalos törvényszéki közlönyben, amit mindkét ügyvéd kézhez kap, és ők értesítik az eredményről a klienseket. Az értesítés minden drámaiságot nélkülözni fog az eredmény azonban kötelező érvényű lesz.

Tizenkilencedik fejezet

Negyedóránál tovább sohasem mert elmaradni a telefon mellől. Valóságos telefonközpontja lett aggódó ismerőseinek. Anyja naponta felhívta Floridából.
– Van valami hír?
– Majd értesítlek.
– De értesíts.
– Anya, ezzel csak fölidegesítesz. Mért nem hívod fel őt?
– Őt? Még csak az hiányzik. Téged foglak felhívni.
Újraélte a tárgyalást, átgondolta ügyvédje taktikáját, megbírálta saját tanúvallomását, és elégedetten leszögezte magában, hogy ennél jobban nem csinálhatták volna.
A tárgyalást követő napokban úgy viselkedett, amilyennek a bíróságon leírták, vagyis: ahogy mindig is viselkedett. A nappalokat a munkahelyén töltötte, az estéket otthon, a fiával. Az órák azonban elviselhetetlenül lassan teltek – lassabban, mint amikor állás nélkül volt, még annál is lassabban, mint amikor Fort Dixben elhányták a menetlevelét, s ő a katonasága első három hetét az elosztóközpontban töltötte, elvileg a hadsereg tagjaként, ez azonban az alapkiképzést nem hozta közelebb. De ez most még annál is rosszabb volt – az idő múlása csak a rettegett bírói ítéletet hozta egyre közelebb.

Washington születésnapja miatt háromnapos hétvégének néztek elébe. Larry és Ellen úgy döntött, hogy megnyitják a Fire Island-i nyaralót. Mivel se a víz, se a fűtés nem volt bekötve, egyelőre csupán "táborozni" akartak a házban, s hálózsákban aludni. Billy "nagy kalandnak" nevezte az akciót, Ted pedig arra gondolt, legalább tűrhetően múlik el a hosszú hétvége s jön el a következő hétköznap, amikor majd újra várhatja az ügyvéd telefonhívását.
Amint azonban az indulás napja közeledett, Ted egyre kevésbé lelkesedett a gondolatért, hogy éjszakákat töltsenek egy fűtetlen tengerparti nyaralóban télnek idején, de Billyvel már alig lehetett bírni, folyton a zseblámpáját ellenőrizte, meg hogy van-e elég tartalék eleme, mert ő borzra meg mosómedvére akar lesni éjjel, és nagy szorgalommal fente műanyag vadászkését, hogy a rettenetes feketemedvéket leterítse vele. Ted mosolyogva elgondolta, hogy nemsokára új bizonyítékát is benyújthatná apai gondoskodásának: gyermeke kedvéért valószínűleg be fog fagyni a feneke.
Pénteken, a hétvége előtti utolsó napon felhívta az ügyvédje.
– Én vagyok az, Ted. John.
– Igen?
– Megszületett a döntés, Ted.
– Igen?
– Vesztettünk.
– Úristen...
– El nem mondhatom, mennyire sajnálom.
– Úristen.
– A bíró csak az anya jogait tartotta szem előtt.
– Úristen. Megszakad a szívem.
– Engem is nagyon bánt. Sajnálom, Ted.
– De hát hogy nyerhette meg? Hogy?
– Ő az anyja. Az esetek kilencven százalékában az anyának ítélik meg. Ha kisgyerekről van szó, még nagyobb az esélye. Abban reménykedtem, hogy ez egyszer talán mégis átcsúszunk az akadályon.
– Ez lehetetlen!
– Szörnyű, tudom.
– Elvesztettem Billy t? Elvesztettem?
– Mindent megpróbáltunk, Ted.
– Ez nem tisztességes.
– Tudom.
– Ez nem tisztességes, John!
– Felolvasom a határozatot, jó? Teljesen mindennapi határozat, sajnos.
"A Kramer kontra Kramer ügyben a felperes az öt és fél esztendős William nevű gyermek szülőanyja. Az anya keresetében kérvényezte, hogy a gyermek helyeztessék az ő gyámsága alá, vagyis vétessék el az apjától, aki a szülők válása óta eltelt másfél évben felügyelt rá. A bíróság a zsenge korú gyermek kizárólagos érdekét tartva szem előtt úgy döntött, hogy a gyermeket vissza kell adni anyjának.
A felperes Manhattanben lakik, és megtette a szükséges lépéseket a gyermek számára megfelelő otthon megteremtéséhez. Az előzetes apai gyámság alá rendelést a bíróság nem tekintette kötelező érvényűnek, l. a Haskins kontra Haskins ügyet. Az anya, aki házassága idején folytonos feszültségben élt, jelenleg felelősségtudó, alkalmas szülőnek mondható. Az apa úgyszintén felelősségtudó, alkalmas személynek nyilváníttatott. Alkalmas és megfelelő szülők között kellett a bíróságnak legjobb képessége szerint választania, l. a Burney kontra Burney ügyet. A bíróság úgy döntött, hogy egy ilyen kisgyermek érdekét – l. a Rolebine kontra Rolebine ügyet – a felperesnek való odaítélés szolgálja.
Ezennel tehát elrendeljük és kimondjuk, hogy a kiskorú gyermek február 16-i, hétfői hatállyal a felperes gyámsága alá adassék. Elrendeljük és kimondjuk továbbá, hogy az alperes a fent említett gyermek ellátására és eltartására négyszáz dollárt fizessen havonként. Az apát a következő láthatási jog illeti meg: minden vasárnap délelőtt tizenegy órától délután öt óráig; továbbá két hét minden év júliusában vagy augusztusában. Költségtérítés egyik felet sem terheli." Ez minden, Ted.
– Ez minden? Vasárnap tizenegytől ötig? Ennyit kapok a fiamból?
– Legalább Joanna költségeit nem kell megtérítenie.
– Mit érek vele? Billyt elvesztettem. Elvesztettem.
– Ted, ettől még benne lehet az életében, ha akarja. A szülők legtöbbje majdhogynem ölre megy a gyermekéért, aztán amelyik veszít, általában elmarad, a végén már nem is akarja látni a gyereket.
– Mindenképpen elidegenedünk egymástól.
– Nem feltétlenül.
– Hétfőn... hétfőn lép hatályba. Az mindjárt itt van.
– Ez a döntés se végleges. Ha a helyzet megváltozna, maga is beperelheti.
– Na persze.
– Azonkívül fellebbezhetünk is. De a határozatnak egyelőre akkor is engedelmeskednie kell. És mellesleg, a fellebbezést a legtöbbször elutasítják.
– Szóval egyszerűen csak adjam oda, mi?
– Nagyon sajnálom, Ted. Becsületszavamra mondom, mindent elkövettünk.
– Billy. Billykém. Úristen...
– Mindent elkövettünk, amit csak...
– Gyönyörű! És most az, aki alkalmatlan a megtartására... én, én mondjam meg neki! Úristen...
Ted Kramer aznap már képtelen volt dolgozni. Hazament, és feltúrta Billy szobáját. Hogy csinálja? Pakolja dobozokba a gyerek életét? Hagyjon hátra néhány holmit azokra az esetekre, amikor majd látogatóba jön? Megpróbálta eltervelni, mit mond neki, hogyan magyarázza meg.
Joanna szószólója, Ron Willis telefonált, miután már a munkahelyén is próbálta elérni Tedet. Udvarias volt – a győztes fél kegyesen bánik a legyőzöttel. Tudni szerette volna, hogy a hétfő délelőtt tíz óra megfelel-e, és Ted addigra össze tudja-e csomagolni Billy legfontosabb holmijait. A többi könyv meg játék később is ráér.
Etta megjött a bevásárlásból, és Ted közölte vele, hogy Joanna kapta meg a gyereket. Az az idő azonban, amit Mrs. Willewska Billyvel töltött, felbecsülhetetlen értékű, a szeretet, amit tőle kapott, örökre el fogja kísérni a gyereket, ő, Ted úgy döntött, hogy megkéri Joannát, tartsa meg Ettát házvezetőnőnek, amire Etta azt felelte, hogy természetesen továbbra is boldogan visel gondot Billyre. Aztán sürgősen nekilátott, hogy elrakja a vásárolt élelmiszert. Kis idő múlva a fürdőszobából kihallatszott Mrs. Willewska zokogása.
Billy osztályában mindjárt véget ér a tanítás – Ted megkérte Ettát, vigye el a gyereket a parkba. Neki, Tednek dolga volt, és különben sem tudta volna most elviselni Billy látványát. Nekiállt, hogy felhívja az érdeklődőket, ugyanakkor remélte, hogy titkárnők, vadidegen emberek veszik fel a kagylót, vagy az üzenetrögzítő kapcsol be nem akart most beszélgetni senkivel. Gondolta, mégiscsak jobb lenne itt hagyni a várost a hétvégére, legalábbis szombatra és vasárnapra, ő, Ted megúszná az óhatatlan visszahívásokat, azonkívül Billy nagyon elkeseredne, ha a nagy kalandra nem kerülne sor. Üzeneteket hagyott, barátokkal beszélt, osztozott bánatukban, majd fölhívta az anyját. Dora Kramer nem zendített rá a jajgatásra, mint várta. Csak ennyit mondott csendesen: – Tartottam tőle.
– Sose látom többet? – kérdezte, és Ted egy pillanatra eltűnődött, vajon a nagyszülők hogy állnak a láthatással.
– Megígérem, hogy látni fogod, anya. Ha máskor nem, majd az én láthatási időmben.
– Szegény kis csöppségem. Ted igyekezett kitalálni valamit, hogy megnyugtassa, amikor az anyja feltette a kérdést: – Most mit fogsz csinálni? – Rájött, hogy a kérdés őrá magára vonatkozik.
A legjobban Etta dolga aggasztotta. Félt, hogy ha késlekedik, Joanna más megoldás után néz. Ha felad neki egy expresszlevelet, azt holnap reggel megkapja. Beszélni nem akar vele. De Billyről is a tudomására kell hoznia egyet-mást. Csak nem fog a kabátkájára tűzni egy cédulát, mint egy szegény kis menekültnek? Megírta a levelet:

Joanna, ezennel bemutatom neked William Kramert. Édes kis kölyök, meg fogod látni. A szőlőlére allergiás, de bőségesen kárpótolja magát almalével. Magára a szőlőre nem allergiás. Ne kérdezd, hogy miért, fogalmam sincs. Ugyancsak allergiás a vegymentes boltokban vásárolható mogyorókrémre, de a szupermarketben kaphatóra nem – fogalmam sincs, hogy miért. Éjjel néha rémálmai vannak, különösen egy rém gyakori. Úgy hívják, hogy Az Arc. Az Arc, amint elbeszéléséből kivettem, olyan, akár egy testetlen cirkuszi bohóc, és a gyermekorvos meg az idevágó könyvek szerint Billy félelmei nyilvánulnak meg benne: félelme, hogy elveszíti a péniszét, félelme a saját haragjától, vagy egyszerűen csak egy cirkuszi bohóctól, akit valaha látott. Mellesleg Feinman az orvosa. Megfázás esetén a Sudafed a legjobb gyógyszer. Kedvenc meséi a Babar és a Micimackó, de mostanában egyre inkább tért hódít a Denevérember is. Házvezetőnőnket Etta Willewskának hívják, miatta írok elsősorban. Nagyon kedves, lelkiismeretes asszony, imádja Billyt, tapasztalt házvezetőnő, jobbat nem is kívánhat az ember. És ami a legfontosabb: Billy szereti és megszokta. Remélem, annyira azért nem akarsz tiszta lapot kezdeni, hogy fontolóra sem veszed őt. A telefonszáma 555-7306, és ha megkéred, szerintem nálad is vállalni fogja a munkát. Tudom, hogy egymillió dolog elő fog még jönni. Kérdezz nyugodtan bármiről, előbb-utóbb, gondolom, úgyis szóba fogunk állni egymással. Most csak ennyi jut eszembe. Ha lehet, ne mondj rólam rosszat a gyerek előtt, és ígérem, hogy én is erőt veszek magamon, és csupa jót mondok majd rólad, hiszen "a gyermek érdekét ez szolgálja". Ted.

Expresszlevélként adta fel a postán, és hazament, várta Billyt. A gyerek arcát pirosra csípte a hideg, odaszaladt Tedhez – Apu, hát már itthon vagy? –, és átölelte a derekát. Ted nem mondhatta meg neki, hogy ő már nem itt lakik – nem mondhatta meg az utolsó Burger King-vacsorájuk alatt és lefekvéskor sem, amikor Billy az összes villanyt lekapcsolta, hogy kipróbálja "szupererős mosómedveleső zseblámpáját". Még másnap a reggelinél is halogatta a dolgot, végül nem bírta tovább, és miközben Larryre és Ellenre vártak, belefogott.
– Billy, ugye tudod, hogy a mami is New Yorkban lakik?
– Igen.
– Szóval, amikor egy anya és egy apa elválik, néha vitatkozni szoktak arról, hogy melyiküknél lakjon a gyerekük, az anyánál vagy az apánál. No most, van egy ember, aki nagyon-nagyon okos. Úgy hívják, hogy bíró. Ez a bíró nagyon sokat tud a válásokról, az anyákról, az apákról és a gyerekekről. Ő dönti el, hogy kinél lakjon a gyerek, mi lesz jobb neki.
– És miért dönti el?
– Hát, mert ez a feladata. Tudod, ő igen hatalmas ember.
– Olyan, mint az igazgató?
– Még az igazgatónál is nagyobb. Talárban ül egy nagy széken. Ez a bíró sokat gondolkodott rólunk, terólad meg énrólam meg a mamiról, és úgy döntött, hogy az lesz a legjobb, ha te ezután a maminál laksz. Én pedig nagyon szerencsés vagyok, mert ha a maminál fogsz is lakni, azért minden vasárnap meglátogathatlak.
És meg is látogatlak, Billy, ezt megígérem. Én nem leszek olyan, mint akiket Shaunessy emlegetett.
– Nem értem, apu.
– Én se értem, Billy.
– Melyik részét nem érted, bogárkám?
– Hogy hol lesz akkor az ágyam? Hol fogok aludni?
– A maminál, ő vett neked egy új ágyat, és ott is lesz egy külön szobád.
– És hol lesznek a játékaim?
– Azokat is oda fogjuk küldeni, és én biztos vagyok benne, hogy újakat is kapsz a mamitól.
– És ki fog nekem mesét mondani?
– A mami.
– Mrs. Willewska is ott lesz?
– Azt még nem tudom. Ezt még meg kell beszélnünk.
– Odajössz minden este jó éjszakát kívánni?
– Nem, Billy, én itt maradok. De minden vasárnap meglátogatlak.
– A maminál fogok lakni?
– Igen, hétfőtől kezdve. Hétfőn reggel a mami idejön érted, és hazavisz magához.
– De arról volt szó, hogy a hétvégén kirándulunk! Megígérted!
– Úgy is lesz, kirándulni fogunk. Csak egy kicsit előbb jövünk majd haza, ennyi az egész.
– Éljen!
– Na látod.
A gyerek próbálta megemészteni az információt, aztán feltette a következő kérdést:
– Apu, ez azt jelenti, hogy nem majmozhatunk többet?
Úristen, én ezt nem bírom tovább.
– Dehogynem, csillagom. Csak mostantól fogva vasárnapi majmok leszünk.

Az autóban, Long Island felé a felnőttek keservesen igyekeztek megteremteni a vidám hétvégi hangulatot. "Építettem vasutat, hahó", dalolták torkukszakadtából. Ellen néha hátrapillantott Tedre és Billyre, aztán elkapta a tekintetét: nem bírta ki a látványt. Amikor egy-egy dalnak vége lett, az öt és fél évesnél idősebbek elkomorodtak. Billy pedig csak beszélt, beszélt, rettenetesen érdekelte, hogy milyen az élet a szigeten, amikor nem nyár van. "Hová mennek a madarak?" "Gyerekek is lesznek ott?" "A komp úgy fogja törni a jeget, mint egy igazi atomjégtörő?" Aztán hirtelen ő is elhallgatott, gondolkodott.
– Apu, mondok egy titkot. – A fülébe súgta, hogy a többiek ne hallják. – Mi lesz, ha Az Arc a mamihoz is eljön?
– A mami mindent tud róla. Oda fog állni melléd, és azt mondjátok majd neki, hogy tűnés!
Billy ki-kilesett a komp ablakán, egyetlen hullámot sem akart elszalasztani a nagy kalandból, aztán elvesztette érdeklődését, és újra előjöttek a félelmek.
– A mami tudja, hogy nekem nem szabad szőlőlét inni?
– Igen, tudja. Semmi olyasmit nem fog adni, ami megártana neked.
A szigetre érve Billy nyomban Kísértetországgá varázsolta az üres nyaralókat, és ezt játszották Teddel egész délelőtt: kísértetek után kutattak, verandáról verandára másztak, ráijesztettek egymásra, nevettek. Ne hagyd, hogy túl jól sikerüljön, intette magát Ted. Talán jobb lenne, ha elrontanám ezt az utolsó hétvégét. A gyerek lelkesedése azonban ragályos volt. Ebéd után a felnőttek rummal vidították fel magukat ezen a felhős, hideg napon – Larry és Ellen is bekapcsolódott a kísértetesdibe. Aztán közösen kocogtak egyet a strandon. Vacsora után Billy fogta a zseblámpáját, és kiment apróvadlesre, de Kísértetország egyszeriben nagyon is valóságosnak bizonyult. Tíz percig maradt kinn a sötétben, az árnyékok és az éjjeli neszek visszaűzték a házba.
– Szarvast láttál-e? – kérdezte Larry. – Mert szarvasok is vannak a szigeten, bizony ám.
– Ocean Bay Parkban nincsenek – mondta Ted. – Szarvas itt nem bérelhet nyaralót.
Nevettek. Billy nevetett a leghangosabban – csoda jó viccnek tartotta.
– Képzeljétek el, hogy egy szarvas bemegy kenyeret venni a boltba! – mondta Billy, és a felnőttek jót nevettek az ötéves-viccen, és a rumtól meg a hosszú naptól kimerülten kuncogva elaludtak a hálózsákban.
Vasárnap, az utolsó napon Ted és Billy fogta magát és lement a strandra homokvárat építeni. A strandon nem volt egy lélek se. Most, utoljára tényleg csak az övék volt a sziget. Labdáztak, elsétáltak az öbölhöz, leültek a mólóra, aztán visszamentek a házba, mert nagyon hideg volt. Tenyérreverőst játszottak egy darabig, a gyerek élvezte, de nemsokára megint elkalandozott a figyelme. Hirtelen megfordult, és üres tekintettel az apjára nézett. Ted Kramer tudta, hogy most apunak kell lennie, akármekkora is a maga fájdalma, át kell segítenie a gyereket ezeken a perceken.
– Minden rendben lesz, Billy. A mami szeret téged. És én is szeretlek. Az a lényeg, hogy mindig mondd meg nyugodtan, mit akarsz. Mindenkinek.
– Persze, apu.
– Minden oké lesz. Csupa olyan ember lesz körülötted, akik szeretnek.
Visszafelé a kompon senki sem nevetett. Tednek úgy fájt a közelgő elválás, hogy azt hitte, mindjárt megfullad.
Larryék letették őket a ház előtt. – Föl a fejjel, haver – mondta Larry. Ellen megcsókolta Billyt. – Bármikor kijöhetsz hozzánk a szigetre, Billy. Ezt ne felejtsd el. Látunk mi még szarvast a péknél.
– Vasárnap nincs nyitva a pék – felelte a kisgyerek, tökéletesen felfogva a valóságot.
Ted fogat mosatott Billyvel, belebújtatta a pizsamájába, és felolvasott neki egy mesét. Aztán vidáman jó éjszakát kívánt. – Viszlát reggel, Billy. – Megpróbált végignézni egy tévéfilmet, de hál' istennek ki volt merülve amúgy is. Még egyszer bekukkantott alvó fiára. Lehet, hogy túl sokat fektetett bele a gyerekbe? Lehet. Ez elkerülhetetlen, ha az ember maga neveli a gyerekét. Joanna is rá fog jönni. Ted most már tudta, hogy ez alatt a sok hónap alatt minden pontosan úgy volt, ahogy lennie kellett. Hálás volt ezért az időért. Mert ez megmarad. Senki se veheti el tőle. És úgy érezte, ő is megváltozott közben. Felnőtt – hála a gyereknek. Több lett benne a szeretet – hála a gyereknek, nyitottabb lett – hála a gyereknek, erősebb lett – hála a gyereknek, kedvesebb lett – hála a gyereknek, többet ismert meg, tapasztalt meg az életből – hála a gyereknek. Föléje hajolt, és megcsókolta. – Viszlát, kicsim. Köszönöm.

Huszadik fejezet

Joanna érkezéséig még több órájuk volt.
– Mit szólnál, ha elmennénk valahová reggelizni, kisöreg?
– Fánkot is kapok?
– Utána. – Ted Kramer a szülőzsargon minden fordulatát elsajátította.
Elmentek egy közeli falatozóba, és beültek egy boxba. Valahol reggeliztek. Nemsokára ő is olyan lesz, mint a többi vasárnapi apa – valahová viszi a fiát. Hazamentek, és két bőröndbe becsomagolták Billy legfontosabb holmijait. Nem maradt hátra semmi tennivaló, várták Joannát. Ted megengedte Billynek, hogy a hálószobájában megnézze a délelőtti tévémesét, maga pedig újságot olvasott a nappaliban.
Joanna késett. Negyed tizenegy. Legalább ma megtehetne annyit, hogy fájdalommentesen intézze, gondolta Ted. Fél tizenegykor már fel-alá járkált. Ez undorító, Joanna! Tizenegykor rájött, hogy a telefonszámát se tudja. Még nincs benne a könyvben. Megpróbálta elérni Ron Willist, nem sikerült. Negyed tizenkettő után öt perccel végre megszólalt a telefon.
– Ted?
– Az istenit, Joanna!
– Ne haragudj.
– Hol a francban vagy?
– Itthon.
– Az isten szerelmére!
– Ted, én nem megyek oda.
– Nem jössz...
– Képtelen vagyok rá.
– Mi ez, Joanna?
– Én... nem... nem bírom megtenni.
– Nem bírod megtenni?
– Nem bírom.
– Úgy érted, hogy most, ma? Mi az istenről beszélsz, elárulnád?
– Nem bírom... egyszerűen nem bírom. – Sírva fakadt.
– Mit nem bírsz?
– Amikor... ott ültem a tárgyalóteremben... és hallgattam, hogy mi mindent tettél... hogy mi mindenről van szó... – Olyan halkan beszélt, hogy Ted alig értette. – A felelősség...
– Mi van a felelősséggel, Joanna?
– Nem tudom... képtelen vagyok...
– Joanna, itt állok a gyerekkel és a becsomagolt bőröndökkel!
– Olyan aranyos kisgyerek...
– Igen.
– Olyan aranyos.
– Joanna...
– Nem gondoltam, hogy így lesz. De most, hogy eljött az ideje... hogy szembe kell néznem a...
– Mivel? Az istenedet, Joanna, mivel?
– Azt hiszem, nem vagyok valami kiegyensúlyozott ember... Azok a dolgok, amik miatt akkor el kellett jönnöm... még mindig bennem vannak. Rá se... rá se bírok nézni magamra.
– Miről beszélsz, Joanna? Mi ez az egész, az isten szerelmére?
– Nem bírom megtenni, Ted. Nem merem vállalni...
– Joanna!
– Billy... a tiéd, Ted.
– Az enyém?
– Pedig akartam. Tényleg akartam...
– Ezt komolyan mondod?
– Nem megyek oda, Ted. Nem megyek el érte.
– Ez tényleg igaz?
– Soha többé nem akarom elvenni tőled.
– Itt maradhat? Billy itt maradhat?
– Nem hiszem, hogy akármilyen bíró kifogásolná... – Görcsösen zokogni kezdett.
– Jaj, Ted... Ted... Ted... Ted...
– Nyugodj meg, Joanna...
– Tudod, azt hiszem, tényleg mindenben kudarcot vallottam. Kudarc az egész életem, ahogy az ügyvéded mondta.
– Úristen... mit tettünk egymással!
– Billy a tiéd, Ted. A tiéd.
– Tényleg? Komolyan beszélsz?
– Igen, Ted.
– Jóságos istenem...
– Csak... kérhetnék tőled valamit?
– Mit, Joanna?
– Láthatnám néha?
Joanna olyan sebezhető volt ebben a pillanatban, hogy Ted úgy érezte, egyetlen szavával megsemmisíthetné. Csak annyit kellene mondania, hogy nem, és Joanna örökre eltűnne. De képtelen volt kimondani. És joga sem volt hozzá.
– Ki fogunk találni valamit.
– Köszönöm, Ted. Én... én most nem tudok beszélni. – Letette a kagylót.
Ted nekidőlt a falnak, olyan gyenge volt, hogy alig állt a lábán. Zsibbadtan leült az ebédlőasztalhoz, és a fejét rázogatta, próbálta elhinni. Billy az övé. Mindezek után is az övé. Könnyek csorogtak az arcán.
Etta egyszer azt mondta, hogy ő, Ted szerencsés ember. Most tényleg annak érezte magát, örömet és hálát érzett nagy szerencséjéért. Felállt, kiment az előszobába, fogta a két becsomagolt bőröndöt, és sírva visszavitte őket a fia szobájába.
Billy tévét néz. Neki is meg kell mondani. Ted összeszedte magát, bement hozzá, kikapcsolta a készüléket, és letérdelt a gyerek elé.
– Billy, a mami az előbb telefonált. És... Billy... mégis itt fogsz maradni nálam.
– A mami nem jön?
– Ma nem. Ő szeret téged. Nagyon szeret. De ezután is minden úgy lesz, mint eddig.
– Tényleg?
– Azért, mert én is szeretlek, Billy. – A szeme újra megtelt könnyel. – És... nagyon... magányos lettem volna nélküled.
– Szóval ezután is az én ágyamban álhatók?
– Igen. A te ágyadban, a te szobádban.
– És a játékaim is itt maradnak?
– Igen.
– És a Denevérember is?
– Igen.
– És a könyveim is?
– Minden, Billy.
A gyerek próbálta megérteni.
– Szóval nem kell ma oda mennem?
– Nem, Billy.
– Dolgozol ma?
– Nem.
– Akkor lemehetünk a játszótérre, ugye, apu?
– Igen, Billy. Lemehetünk a játszótérre.

Azt csinálták, amit máskor: lementek a játszótérre, hoztak pizzát, megnézték a Muppet-show-t, Billy lefeküdt, és Ted Kramer végre felfogta, hogy megtarthatja a fiát.