NEMERE ISTVÁN
A kupolaváros titka

MÓRA KÖNYVKIADÓ
JENKOVSZKY IVÁN RAJZAIVAL

© Nemere István, 1982

ISBN 963 11 2617 X
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató
Alföldi Nyomda (1177.66-12-1), Debrecen, 1982
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (819645/8)
Felelős szerkesztő: Rónaszegi Miklós
Műszaki vezető: Haás Pál
Képszerkesztő: Gáspár Imre
Műszaki szerkesztő: Ágoston Katalin
42000 példány. Terjedelem: 13,2 (A/5) ív. IF 4307

Első fejezet
AZ ŰRHAJÓTÖRÖTTEK

– Mondd, mit csinálsz azzal a műszerrel? Miért tekergeted jobbra-balra?... Még a végén tönkremegy.
– Nyugalom, tudom, mit csinálok... Végül is, most én vezetem a hajót.
– Hát, ha te ezt vezetésnek nevezed...
– Most mi bajotok velem? Olyan szépen siklik a Mariska, hogy szebben már nem is lehet.
– Milyen riska?
– Mariska. Régi női név.
– Neked megint agyadra mentek a poros mikrofilmjeid... Tényleg volt idő, hogy nőket ilyen csúnyán hívtak?
– Szerintem szép név. Azért neveztem el így a hajónkat is. Mert az, hogy XB-8-as űrhajó, bizony nagyon primitíven hangzik.
– Primitíven? Ariel, vedd tudomásul, hogy ez a legmodernebb nukleáris meghajtású kis kutatóűrhajó, amit az utolsó évtizedben gyártottak... Ha nem hiszed, hát méltóztass egy pillantást vetni a gyártó cég táblájára, ott lóg a falon, nézd. – Don nyurga testét kinyújtva diadalmasan mutatta a fémtáblát.
– XB-8. Épült a Földön, és utána az évszám: 2352. Ez tíz évvel ezelőtt volt, ha nem tévedek.
– Ne veszekedjetek – mint már annyiszor, most is Larsnak kellett közbelépnie. Igyekezett a legkomolyabbnak látszani hármuk között. “Végül is, idősebb vagyok náluk – gondolta, de magában becsületesen hozzátette: – néhány hónappal..."
– Elhiszem, hogy Ariel jobban ért a történelemhez, mint én – kesergett tovább Don. – De az űrhajózás viszont nekem erős oldalam.
– Azért annyira nem vagyok elmaradott – a kis kövérkés Ariel hangjában lázadás bujkált. – Ismerem a régi dolgokat, de az újakat is. Ahogy elvezetnék régi parasztszekeret, úgy elvezetem az űrhajót is.
– Parasztűrhajót akartál mondani, nem? És különben is, mi az, hogy “szekér"?
Ariel kidüllesztette mellét. A mennyezetbe süllyesztett halvány lámpák fényében is látszott: most büszke, hogy előveheti tudását, megmagyarázhat valamit kevésbé tudós társainak. Ilyenkor érezte: mégsem töltött hiába oly sok órát a régi mikrofilmeket tanulmányozva, miközben társai különféle játékokkal ütötték agyon az időt.
– Szekérnek nevezték régen azt a négykerekű járművet, amit főleg a parasztok használtak. Ezen szállították a termékeiket, lovak vagy ökrök vontatták. Netán azt is megmagyarázzam, mit jelent a “paraszt"? Mezőgazdasággal foglalkozó egyén volt, növényt termesztett, állatot tenyésztett. A “ló" és az “ökör" pedig.
– Elég, elég! – Don mindkét kezét feltartotta. – Megadom magam. Ezt nem lehet kibírni!... Ennek a kölyöknek a fejében van a LERNO-3-as oktatógép teljes múltanyaga.
Ariel megkönnyebbülten felsóhajtott. Ugyanis, ha megkérdik, mi az “ökör", bizony kiderült volna, hogy az ő tudása is véges. Élvezte győzelmét, és gyorsan hozzátette:
– Szóval a hajónkat Mariskának nevezzük... Lars közben egy táblázattal kezében ellenőrizte a fedélzeti műszerek működését.
– Az idegen égitestet észlelő eltérítő radarrendszer működik... A hajtómű félerőn, sebesség: 18 kilométer másodpercenként... Belső hőmérséklet, levegő páratartalma megfelelő... Most nézzük a pályaadatokat. Don, halljam a koordinátákat.
– Alfa 156, Béta 13, Gamma 88... Irány a Hold 8-as bázisa, leszállás tizenkilenc óra múlva várható. Haladásunk a kisbolygóövezetben keringő mesterséges űrállomástól kezdve egyenletes, a hajtómű 45 százalékos erőbedobással dolgozik. 
Ez a visszajelentés nem volt ugyan teljesen szabályos, de Lars csak legyintett. Megszokta – Don már csak ilyen. Ariel le nem vette tekintetét a műszerek mutatóiról. Igen, a Mariskán minden rendben van.
– Nemrég hagytuk el a Mars pályáját. Úgy átvágtuk, csak úgy porzott – szellemeskedett ismét Don. Ébenfekete arcán az örök mosoly.
– Az öregeink biztosan aggódnak. – Lars bekapcsolta a műsorvevő rádiót, zenét. keresett. Lehetőleg földi állomást, bár ilyen távol a Földtől a legtöbb adó műsora már bizony gyengén hallatszott. 
– Apád csak megjátszotta a kemény fickót – mosolygott Ariel. – De az én apám is... Komolyan kezet nyújtottak. “Sok szerencsét" – mondták.
– Én majdnem elnevettem magamat – mondta Don.
– Én viszont nem – így Lars. Apja tekintetét most is maga előtt látta. Tiros, a bányászati űrállomás (parancsnoka, szereti egyetlen fiát, Larsot. És nagyon szeretné, ha Larsból jó “űrember", jó űrhajós vagy kutató válna. Anna, az édesanyja indulás előtt behívta a hálófülkébe, nyakába borult, és Lars valami forrót érzett az arcán. Anyja könnyeit.
– Az én őseim nem szívták mellre a dolgot – fölényeskedett Don. – A jó öreg Bertolt apuka összetévesztette a kezemet egy régi típusú üzemanyag-szivattyúval, fél óráig rázta, aztán megkérdezte, tudom-e az anyagot, nehogy leégjek a vizsgabizottság előtt.
– Anyámat is pont ez érdekelte – Ariel kövérkés arcán mosoly tűnt fel, gödröcske mélyült álla közepébe –, hiába magyaráztam, hogy hiszen mindhármunknak sikerült az írásbeli felvételi dolgozat, azért hívtak be bennünket gyakorlatira és szóbelire...
– Pont ez izgat engem kicsit. – Don végre jó zenét talált, felhangosította, “rázott" egy sort a tüzes ritmusra, csak aztán folytatta mondókáját: – Mi az űrmanó lehet az a gyakorlati vizsga?
– Nyilván űrhajózási tudnivalók és azok átvitele a gyakorlatba. – Lars igyekezett mindig szabatosan fogalmazni, szép kerek mondatokkal beszélni; amiért nemegyszer vált Don gúnyolódásainak céltáblájává. 
– Ezt mi is sejtjük. De azért nem ártana egy kicsivel többet tudni erről a dologról, mielőtt belevágunk.
– Már belevágtunk – bölcselkedett Ariel. – Láttátok, a nekünk küldött anyagokban sehol egy szóval sem említik, miből is áll, hogyan zajlik le az a gyakorlati vizsga... No, de fő a nyugalom – fejezte be eszmefuttatását állandó jellegű aranymondásával.
– Persze, csak nyugodtan. Én is mindig ezt hajtogatom – nem lehetett tudni, Don most komolyan beszél-e, vagy ismét gúnyolódik.
– Egy biztos – szögezte le Lars –, írásbeli dolgozatainkat jónak találták, tehát augusztus 16-ára meghívtak a Holdra, ahol a gyakorlati űrhajózástanból is vizsgákat kell tennünk az Általános Űrhajósképző Intézetben.... Ha ez is sikerül, négy évig Lunurbóban, abban a holdvárosi intézetben fogunk lakni.
– Nem szeretem a Holdat – fintorgott Ariel. – Olyan hideg, kietlen... Abban az intézetben van. legalább mesterséges gravitáció?
– Az űrállomáson meg a kisbolygókon nem voltál ilyen finnyás – emlékeztette Lars. 
– Az ember nem tudhatja, mi vár rá. Az is előfordulhat, hogy nem veszik fel mindhármunkat, csak mondjuk... Larsot. – Don egyik szemét behunyta, úgy lesett Larsra. De a fiú rendíthetetlen nyugalommal simított el homlokáról egy szőke fürtöt, végignézte a pályaelemző papírcsíkon kidobott adathalmazt, csak utána válaszolta:
– Ha tudjuk az anyagot, felvesznek mindhármunkat. Minek reszkettek? Egész életünket az űrben töltöttük, ott is születtünk. Nemegyszer kirándultunk űrhajóval. Minden alapvető dolgot tudunk. Annyit biztosan, amennyit az a sok földi gyerek fog tudni, akik velünk vizsgáznak. Gondoljátok, csupa szuperpilóta-jelölt jön a Földről?
– Zöldfülűek – nevetett Ariel megkönnyebbülten. – Azt sem tudják, melyik az űrhajó orra vagy tatja.
– Te csak ne örülj előre – szokásával ellentétben Don hirtelen pesszimista hangulatba esett. – Bárki jön is vizsgázni, azért készült mindegyik, amennyire csak tudott. Tizenhat évesek, mint mi, de nyilván átrágták magukat az anyagon. Mint mi.
– Mint mi – visszhangozta Ariel búsan.
– Fel a fejjel – nevetett Lars –, kozmosz vitézei! Azért nem mi leszünk a legrosszabbak. A maximális száz pontból összeszedünk vagy hetvenet.
– Hetvenötön alul szóba sem állnak velünk – kesergett Ariel, aztán, mint aki álomból ébred, körülnézett. – Fiúk, tudjátok, hogy már régen nem ettünk?…

Az űrhajó sebesen száguldott a kozmoszban.
Don elnyúlt az egyik heverőn. A Mariska háromszemélyes kis kutatóűrhajó volt, készítői nem hosszú távú repülésekre tervezték, mégis igyekeztek eléggé kényelmes berendezésekkel felszerelni. A falba süllyeszthető heverők egyben a legénység hálóhelyét alkották. A raktéren és a zsilipkamrán kívül lényegében csak a lakóhelyiségként használt nagyobb központi irányítófülkéből állott.
Ariel eltakarította az élelmiszer-automatából nyert ebéd maradványait. Lars három pohár gyöngyöző Kozmo-Colát hozott még, aztán maga is leült.
– Hány óra van?
Don, mintha csak erre várt volna, gúnyosan lecsapott.
– Nagyon lekötelezne, kedves űrtársam, ha azt is közölné, melyik idő érdekli: a földi idő, a holdi idő, űrhajónk saját ideje, netán a Marsé?... Esetleg az I-es Űrszektor ideje, avagy...
Lars sokkal egyszerűbben reagált. Órájára pillantott.
– Tizenkettő múlott tíz perccel. 
Ariel valamit számolgatott, látták, mozog az ajka. Aztán kibökte:
– Alig huszonnégy óra múlva, már a bizottság előtt leszünk.
– No és? Mit reszketsz, mint a... mint a... – Don hirtelenében nem talált megfelelő hasonlatot. Mindezt persze hiányos történelmi műveltségének köszönhette – ahogy ezt most Ariel gyorsan közölte is vele. A fekete fiú visszavágott: – Te meg nem ismered a modern technikát. Mesélj csak a lézersugárról! Ez is benne van a tananyagban.
– A lézersugár... a lézersugár... – dadogta Ariel. – Koherens fénysugár... monokromatikus... A legnagyobb hatásfokkal gázlézerekből állítható elő... – lemondóan legyintett, gyorsan a kézi komputerhez lépett, a billentyűkön betáplálta a lézer szót, és a képernyőn megjelenő hosszú szöveg olvasásába merült. Don a kövér fiú mögött intett Larsnak: látod, nem tudja! De a parancsnok fia másra akarta terelni a szót.
– Mit szólsz, apáék szó nélkül ideadták a hajót.
– Kölcsönadták – javította ki Don. – És nem szó nélkül, mert egymás között éppen eleget pusmogtak arról, ránk lehet-e bízni egy ilyen értékes... szekeret.
– Végül is majdnem felnőttek vagyunk. Hamarosan megkapjuk a nyilvántartási számunkhoz a háromjegyű felnőtt végződést.
– Én is unom már azt a három nullát a számom végén. Ha a Marsi Támaszpontra vagy a Holdra megyünk látogatóba apáékkal, és betolom a mágneses személyi lapomat egy bolti árukiadó automatába, bizony visszalöki, ha felnőtteknek való árut akarok venni... A fenébe is, még az automaták is alacsonyabb rendű embernek tartják a fiatalokat!
– Miért, rajtuk kívül ki még? – érdeklődött Lars, de nem figyelt már a válaszra, mert jegyzeteibe merült. Aztán váratlanul csapott le Donra.
– Hány részre osztható a Kígyó csillagkép?
– Kettőre – válaszolta éppoly gyorsan Don –, Serpens Caput és Serpens Cauda. Nyolc csillagból áll, a legtávolabbi 172 fényévnyire van a Földtől...
– Miből derül ki, hogy valamely csillagnak van láthatatlan kísérője?
– A színképvonalak periodikus eltolódásából.
– Mi az: optikai kettős csillag?
Don erre csak tátogott. Ariel viszont egyetlen mozdulattal lekapcsolta a komputer képernyőjét, és kapásból válaszolt Larsnak:
– Ha a nagy messzeségben két csillagot látunk egymás mellett a távcsőben, de alaposabb tanulmányozás és más adatok összevetése után kiderül, hogy ez csupán látszat, mert az egyik jóval a másik mögött helyezkedik el. Például a Telescopium – Távcső – csillagkép Delta Telescopii nevű csillagának van egy ilyen látszólagos csillagtársa, de míg a Delta csupán 650 fényévre, a másik 1088 fényévre van tőlünk.
– Nagyszerű – helyeselt Lars. Közben Don ajkát harapdálva kutatott jegyzeteiben, majd gyorsan ő is előrukkolt egy kérdéssel:
– Mi a heteroszféra?
– A földi atmoszféra része – felelte Lars a legkisebb habozás nélkül –, a tengerszint feletti 80-90 kilométer magasságban húzódik. Arról nevezetes, hogy itt csökken az atmoszférát alkotó gázok részecsketömege.
– Űrhajóval megközelíthető?
– Nukleáris hajtóanyagú űrhajókkal a 2099-es europoliszi egyezmény értelmében tilos berepülni. Föld körüli dokkolópályára kell állni és...
– Jól van, jól van, látom, tudod.
– És azt tudjátok-e – most Ariel tette le a garast –, hogy mi a perc?
Donnak tátva maradt a szája. Sejtette, hogy Ariel csapdát állított. De nekigyürkőzött:
– A perc az óra hatvanad része... A körben egy fokot jelölünk perccel, a kör háromszázhatvan fokból vagy percből áll...
– Ezt használjuk a Föld és más bolygók szélességi és hosszúsági köreinél is. A fokok percekre oszlanak... – tette hozzá Lars, de a hangja is némi bizonytalanságról árulkodott.
– És még? – diadalmaskodott Ariel. – Szóval nem tudjátok? Hányféle perc van az időmérésnél? Van közepes napperc és csillagperc is. A csillagászatban…
Így évődtek még egy órácskát, aztán Lars automatikára állította a vezérlőberendezést, és a fiúk lefeküdtek. Eloltották a fényeket.
– Aludjatok, űrlovagok – morogta Don. – Jó éjszakát... Aztán nehogy optikai kettős csillagokkal álmodjatok, amelyek napórán figyelik, mikor üt a homokóra csillagperce...

Lars nyugodt álmát valami megzavarta. A fiú kényelmesen feküdt, jobb oldalára fordulva, halkan szuszogott. De valahol tudata legmélyén elszabadult egy csöppnyi jelzés, felszínre tört. Lars megmozdult, előbb másik oldalára fordult, de az álom ragadós-nyúlós hálója lefoszlott róla, szabadult már. Érzékszervei működtek. Homályosan olyan érzése támadt, hogy hall valamit. De még nem tudta, – mit. Aztán egy utolsó erőfeszítéssel feltört az álom felszínére, kinyitotta szemét, hallgatózott.
És már tudta, mi történt. A robotpilóta valamilyen bajt jelzett. A vezérlőpulton villogott egy piros lámpácska. Az ilyenkor szokásos füttyögő hangjelzés ébresztette fel a fiút.
A villogó lámpa alatt a hozzátartozó felirat: “Sürgős rádióhívás". A fiúnak egy másodperc alatt elröppent az álom a szeméből, lenyomta a gombot, beleszólt a rádióadó mikrofonjába:
– XB-8-ast hívja?...
A készülék megreccsent, és a hangszóróból tisztán áradt egy ismeretlen férfihang:
– Négyes Űrszektor Irányítóközpontja hívja az XB-8-as űrhajót.
– XB-8-as jelentkezik.
– Hívja a parancsnokot a készülékhez.
Lars mélyet lélegzett. “Olyan kisfiús a hangom? – gondolta bosszúsan. – No, majd én megmutatom nektek..." Keményen válaszolta: 
– Én vagyok a parancsnok. Lars Benero, az Astrea űrállomásról útban a Hold felé. Azonossági számom 28-16-82-10-000.
A hang gazdája egy pillanatig habozott, aztán megszólalt:
– Önökre is vonatkozik a riadó. A Négyes Űrszektor Mars-Hold közti részén, pontosan a D-26-os, 27-es és 28-as téregységekben hosszan elnyúló meteorraj vonul át. Iránya: a Hatos Űrszektortól a Hármas felé. Pályasíkjuk metszi a Mars-Hold űrközlekedési vonalakat. A raj átvonulásának időtartama előreláthatólag tizenhárom-tizennégy órát tesz majd ki. Erre az időre a Hármas, Négyes és Hatos Űrszektorokban elrendeljük az űrforgalom teljes szünetelését. Az említett szektorokban úton levő űrhajók azonnal vonuljanak vissza a szektor irányítói által kijelölt kényszer-várakozóhelyekre...
Ekkor már Don is ott állt Lars mellett. Az utolsó mondatokat ő is hallotta.
A férfihang folytatta:
– XB-8-as, közölje úticélját, rakományát, jelenlegi koordinátáit.
Don azonnal lenyomta a helyzetjelző komputer gombját. A kis fekete képernyőn ragyogva jelentek meg a számok, amelyek mutatták, hol tartózkodik az űrhajó abban a percben, az űr milyen koordinátái között.
– XB-8-as vagyok – kezdte Lars. – Úticélunk: a Hold, Lunurbo, az Űrhajósképző Intézet idei felvételi vizsgáira megyünk. Legénység három... – először majdnem azt mondta: három kiskorú, de végül mégis másképpen fogalmazott – három tizenhat éves fiatalember, korengedéllyel repülünk. Rakomány nincs. Helyzetünk... – bemondta a koordinátákat. A szektor irányítóközpontjának komputere szinte azonnal kidobhatta a választ, melyik a legoptimálisabb távolságra levő várakozóhely az XB-8-as számára, mert a férfi máris közölte:
– Adom az új pályaadatokat... Táplálják be az automatikába... – elmondta a számokat, Lars az ellenőrzés kedvéért visszaolvasta. Az ismeretlen folytatta: – Ez a Marson levő kupolaváros, Lanita űrkikötője. Automatikus állomás fogja önöket célhoz vezetni, kövessék utasításait. Vége!
A készülék kattant. Don és Lars összenézett. Aztán önkéntelenül is Ariel felé fordultak. A dundi fiú édesdeden szuszogott.
– Ezt semmi sem képes felébreszteni – mondta Lars mosolyogva.
– Talán, ha egy nagyobb meteor kapná oldalba a Mariskát... – felelte Don kissé ábrándozva.
Az új koordinátákat betáplálták az irányítórendszerbe. Azonnal érezték, hogy a hajó irányt változtatott.
– Nem érünk idejében a Holdra. Mi lesz a vizsgáinkkal? – aggodalmaskodott Lars. Fejében számok kergették egymást, igyekezett kiszámítani, hogy a közbejött esemény miatt hány órás késést szenvednek.
– A vizsgabizottság vigasztalhatatlan lesz – vigyorgott Don kéjesen. – Szerintem nagy sírás-rívás tör majd ki köreikben, könnyekkel szemükben futkosnak ide-oda, egymástól kérdezgetik: hát csakugyan nem érkezett meg az a három csodagyerek, a Lars, a Don meg az Ariel?... – A fekete fiú tekintete az alvó Arielre tévedt, szikrák gyúltak szemében. – Te Lars, kolosszális ötletem támadt! 
– Még csak ez hiányzott – sóhajtott lemondóan Lars, de megkérdezte: – Milyen ötleted?
– Ko-losz-szá-lis...
– Képzelem. Általában iszonyú következményekkel járnak a te ko-losz-szá-lis ötleteid...
– Általában, de nem mindig – értett egyet Don váratlanul, és lelkesen folytatta: – De amit most kigondoltam, attól Ariel a falra fog mászni, súlytalansági állapot nélkül is!...

Hat óra múlva, csaknem egyszerre ébredtek. Persze most is Ariel volt az utolsó, aki kitántorgott a csöppnyi mosdóba. Mikor visszajött, az ajtóban megtorpant, és úgy meredt a külvilágot mutató képernyőre, mint aki hirtelen kísérletet pillantott meg.
Don könyökével oldalba bökte Larsot, mintha csak figyelmeztetné: no, kezdődik.
– Ez... ez mi?... – dadogta a fiú, falfehérre sápadtan. – Csak nem a Marsot látom? ... – A bolygó vöröses gömbje ott ragyogott előttük. A képernyőre csak a fele fért el, olyan közel voltak már hozzá. Néhol látni lehetett a nagyobb krátereket, hegyeket, óriási síkságokat.
– De igen, a Marsot látod – visszhangozta Don. – Csak azt nem értem, mit csodálkozol.
– De hát... mi a Holdra indultunk! – kiáltotta Ariel. Arcára döbbenet, hitetlenség keveredett. Kinyújtotta mindkét karját a fiúk felé. – Fiúk! Hiszen mi a Holdra...
– Milyen Holdról beszélsz? – érdeklődött Lars halálos nyugalommal. Az automatikai ellenőrizte, tartja-e az előírt pályát.
– Hát a Holdról... Vizsgázni mentünk az űrhajósiskolába! – Ariel már teljesen kétségbeesett. Don faarccal fordult Larshoz:
– Te érted, miről beszél ez?...
– Fogalmam sincs. Valami Holdat emleget.
– Biztos holdkóros...
Ariel a sarokba vágta zubbonyát, és kitört:
– A Göncölszekér bal hátsó kerekének repedt küllőjére... Ha mondom, hogy a Holdra igyekeztünk!
– Álmodtad. – Don légmentesen lezárt reggelicsomagokat vett elő a hűtőből, műanyag poharakat készített a lecsapható asztalkára. – És milyen vizsgát emlegetsz folyton?
– Űrhajósvizsgát... – Ariel majdnem elsírta magát. – Nem a Marsra indultunk, hanem felvételizni. Tényleg álmodtam? Akkor most hová megyünk?
– Látod, nem? – intett Don a képernyőre. – Előttünk a Mars.
– És... mit fogunk ott csinálni? – Arielt tényleg nagy megrázkódtatás érhette, mert ügyet sem vetett az eléje tálalt reggelire. Az ő esetében ez igen komoly csapás csalhatatlan jele volt. Valahová a levegőbe bámult mereven, fásultan.
– Te beteg vagy. – Don barátja homlokára tette kezét, aggódva, mintha lázát mérné. Aztán Lars és Don összenevettek a fiú háta mögött. Lars intett: ne gyötörd tovább. Don visszaintett: még egy kicsit... De egy éppen nem működő képernyő üveglapja tükörként verte vissza a helyiség képét, és Ariel meglátta integetésüket. Fellélegzett. Azért meglepően nyugodt maradt; úgy látszik, elhatározta, uralkodni fog magán.
– Szóval megint kitaláció volt az egész – sóhajtott –, gondolom, megint nemes-nemzetes Don uram ferde hajlamokkal terhes szürke agysejtjeiben született az ötlet...
– Természetesen – vigyorgott Don. – Mit szólsz, hát nem volt remek?....
– Remek volt – bólintott kövérkés barátjuk savanyú arccal, aztán Larsra nézett. – De tényleg, miért megyünk a Marsra?
Lars és Don reggeli közben elmesélték barátjuknak az éjszakai rádióhívás történetét. Ariel nagy érdeklődést mutatott a kényszerű marsi kirándulás iránt; azonnal előkereste a térképek közül a Mars két félgömbjének térképét, és gyorsan megkereste Lanita kupolavárost. Aztán a komputerből lehívta a város adatait. Lars és Don közben jóízűen reggelizett.
– Gyere már, holdkóros – biztatta szelíden Don, de Ariel csak nézte a képernyőre kiírt szóhalmazt, és furcsa hangon így válaszolt:
– Gyerekek, itt valami nem tetszik nekem.
– Mi baj, dagi?
A dagi szóért Ariel általában haragudni szokott, most viszont csak ennyit mondott:
– Ez a Lanita... egy kupolaváros.
– Ennyit mi is sejtettünk – bólogatott Lars. – Végtére is a Marson a földi légkör hiánya valamilyen ésszerű építészeti megoldásra késztette az embereket. Ezért építettek kupolavárosokat.
– Nem erről van szó – legyintett Ariel idegesen. – Az űrlexikon adatai szerint a kupola város... lakatlan.
– Hogyhogy lakatlan?! – állt fel Lars. – A Marson van vagy két tucat kupolaváros, és mind lakott.
– Akkor Lanita kivétel – mutatott Ariel a képernyőre.
– Biztos, hogy jó helyen kerested? – kételkedett Don, és nagy harapásokkal igyekezett túl lenni a reggelin. – A Mars adatai a Naprendszer leírása II. kötetében találhatók. Komputerszáma 2122.
– Képzeld, én is ott kerestem – vágott vissza a fiú.
Lars közelebb ment, hangosan olvasta az adatokat:
“LANITA – marsi kupolaváros, épült 2149-2152-ben. Egyike a legkisebb ilyen típusú városoknak. A kupola maldronit-származékú fényáteresztő műanyag lapokból készült. Később felfedezték, hogy egyes kozmikus sugarakat ez az anyag nem szűr meg kellőképpen. E sugárzások az emberekre káros hatást gyakoroltak. Ezért a várost kiürítették; hosszabb ideig szolgált tudományos (geológiai, sugárzásbiológiai stb.) expedíciók ideiglenes támaszpontjaként. 2260 óta lakatlan. Mellette űrrepülőtér: a Marsi Támaszpont harmadrangú tartalék leszállóhelye.".
– Csak azt nem értem, hol itt a probléma – nézett fel Lars. – Nem városnéző kirándulásra megyünk, hanem azért, hogy nyolc-tíz órát várakozzunk az űrrepülőtéren, mielőtt ismét útnak indulhatunk. Teljesen mindegy, üres-e vagy lakott a kupolaváros, miközben mi mellette várakozunk.
– Különben is, automata irányító fog célra vezetni bennünket – tette hozzá fontoskodva Don. – Ezt is közölte a szektorirányító.
– Akkor nincs más hátra, mint várni, míg az automata jelentkezik a rádión. – Ariel visszaballagott az asztalhoz falatozni.
– Azt te csak úgy hiszed. – Lars néhány gombot nyomott le, egy másik adatot keresett. – A hajózási évkönyvek közlik az automata adók hullámhosszait... Itt van ni: 2179 MHz. Nekünk kell ráhangolni a készülékünket.
– Gyere, fejezd be a reggelit – Don nagyon szeretett rádiókat hangolni –, ezt majd elintézi helyettetek... hogy is mondtad, dagi? Nemes-nemzetes Don bácsikátok.

Reggeli után Ariel is megbékélt. Don felvette a kapcsolatot a lanitai automata rádióadóval. A hangszóróban hallották a monoton, ki tudja, hány évtizeddel ezelőtt szalagra játszott hangot: “Itt Lanita. Mars, tizenkettes körzet, kényszerleszállóhely automata célravezetője jelentkezik a 2179 MHz-es hullámhosszon. Célkövető berendezéseit hangolja rá erre a hullámhosszra, kövesse a jeleket... Leszállás huszonnégy perc múlva várható... huszonhárom perc múlva..."
– Azért kíváncsi lennék egy ilyen meteorrajra ábrándozott Don. – Képzelem, úgy süvítenek el a hajó mellett, hogy az űrhajósok alig győzik kapkodni a fejüket. Szép kis tánc lehet.
– Addig örülj, amíg nem látod – hűtötte lelkesedését Lars komolyan. – Apa mesélte, egyszer átélt egy ilyen “rohamot", hajójuk nem tudott már kijönni belőle, nem sok hiányzott ahhoz, hogy ott maradjanak...
Ariel nagy, kerek szemekkel hallgatta Larsot.
– Szörnyű lehetett! Brrr, jobb nem is gondolni rá.
Inkább késsünk el a felvételi vizsgáról, semmint hogy lyukas űrhajóval, utolsó liter oxigénünkkel vánszorogjunk be egy holdi támaszpontra. Azért ezen is nyerünk ám valamit. Tudjátok mit?... Hát időt. Tovább készülhetünk a vizsgára. Nyertünk tízegynéhány órát.
– Hogy te milyen buzgó vagy mostanában – legyintett Don –, én inkább egy jó kis kalandra áhítoznék. Emlékeztek arra, mikor két évvel ezelőtt lelepleztük azokat a műkincsrablókat?…* Az igen, az kaland volt! Durrogtak a sugárfegyverek, űrhajós üldözések az űrben, kemény férfiak csaptak össze kemény férfiakkal...
– Nem túlzol egy kicsit? – kérdezte Lars nevetve.
– Úgy rémlik, mi is ott voltunk veled, de azért ilyesmikre nem emlékszünk. Megszaladt a fantáziád.
– Mint mindig – bólogatott Ariel sajnálkozva. Don hátba vágta őket nevetve.
– Fel a fejjel, űrkalózok! Én érzem, hogy hamarosan ismét részünk lesz néhány szép kis csetepatéban.
– Nyilván a felvételi bizottsággal fogsz összetűzni – mondta Ariel. – Persze, azon sem csodálkoznék... Ha te egyszer a fejedbe veszel valamit, harminchárom professzor sem veri ki onnan.
– Hja kérem, ez kemény fej – Don begörbített ujjával kopogtatta fejét, közben szájával egy üres tartály kongását utánozta.
“Leszállás tizennégy perc múlva..." ismételte az automata rádió.
– Milyen gyorsan száguld az űrben a Magellán-felhő? – fordult Ariel váratlanul Larshoz. A fiú csak egy pillanattal később értette meg, hogy barátja a tananyagból tesz fel érdeseket.
– Legalább nyolcszáz kilométerrel másodpercenként.
– No jó – Ariel láthatóan sajnálta, hogy nem sikerült Larsot készületlenségen “rajtakapni". Donhoz fordult: – Gyorsan mondd meg, hány nap alatt kerüli meg a Mars a Napot?
– Hatszáznyolcvanhat nap alatt – vágta rá Don.
– Nagy vagy! – Áriéi nem is titkolta csodálatát, aztán feje hirtelen lehorgadt, szomorúan mondta:
– Ti át is mentek a vizsgán, de én...
– Ugyan! – Don hátba vágta Arielt, mire szegény fiú néhány percig levegőért kapkodott.
Fejezzétek be egymás vizsgáztatását, leszállunk.
– Lars arcán megjelent az a ritka feszültség, ami olyankor lépett fel nála, ha fontos esemény előtt állt. – Don, a tájolóhoz. Ariel, pályaadatok ellenőrzésére felkészülni... Leszállásig három perc!

Hegyektől, kráterek körkörös szikláitól távol, síkság közepén magasodott Lanita. A kupola fehéressárgás színben verte vissza a napsugarakat, amelyekből a Marsra már jóval kevesebb jut, mint a Földre. A kupolaváros mellett egykor kiépített széles betonmező volt az űrhajók leszállóhelye. Az egész látvány egy kissé a fantasztikus tévéműsorokra emlékeztette a fiúkat. A kupola fölé nem kékes égbolt, hanem fekete űr borult; a távolban szakasztott úgy hunyorogtak a csillagok, ragyogtak sápadt fényű távoli galaktikák, mint a filmeken.
– Az egész úgy néz ki, mintha felfedezők lennénk egy idegen bolygón – ábrándozott Don.
– Ahol egy másik civilizáció már várost épített – intett Lars a kupola felé.
Sebaj. Legalább lesz mit felfedezni. – Don figyelte a műszereket; minden rendben volt. Lars óvatosan a betonmező fölé vezette az űrhajót. Erős kézzel helyettesítette az automata pilótát. Leszálláskor nem szerette gépre bízni magát.
– Mi van a teleszkóplábakkal? – kérdezte. Egyszerre igazi pilótának érezte magát, akinek döntéseitől több száz tagú legénység élete függ.
– Lábak készenlétben.
– Magasság nyolcvan... hetven... hatvan.... – sorolta Ariel a süllyedési adatokat. A külső világ képét mutató képernyők narancsvörös fénnyel lobogtak – a rakétamotorok lángokat lövellve tartották a hajó hatalmas testét. Aztán egy döccenés – leértek a betonra. A teleszkópos lábak kiegyenlítették az ütődést.
– Hát ezzel megvolnánk. – Lars kikapcsolta a motorokat. A hajótest remegése megszűnt, jóleső csend szakadt rájuk. Ariel óriásit nyújtózott, szeplős arcán jókora mosoly jelent meg.
– Hát akkor, társaim az űrben, mit fogunk most csinálni fél napig?
– Tudom, te enni szeretnél, mint üres perceidben mindig – szögezte le gyorsan Don. – De én nem szeretnék unatkozni. Vétek lenne itt ülni és nem használni ki az alkalmat. Ki tudja, mikor jutunk el ismét egy lakatlan városba?...
– Nem hiszem, hogy van ott valami látnivaló – intett Lars válla felett Lanita irányába.
– Nem hiszed, nem hiszed – dohogott Don. – És ha ott várnak ránk az igazi kalandok? Képzeld el, csápos fejű idegen szörnyek fészkelték be magukat egy elhagyott támaszpontra. Innen indítanak rablóexpedíciókat a földi emberek más marsi városai ellen...
– Fantáziád, az van – ismerte el Lars. – De most nem erre van szükség. Nem tudsz nyugodtan ülni néhány órát?
– Nem-ismerte el Don szemtelenül. – Brrr, nincs rosszabb a tétlenségnél.
– De van – mondta Ariel. – Ha valaki ostobaságokat csinál...
– No tessék, ez a filozófus is ellenem beszél... – Don az egyik képernyő elé ült, a készülék gombjait csavargatva pásztázta végig a vidéket, hol felnagyította, hol kicsinyítette a képet. Lassan egészen belefeledkezett a dologba, és Lars remélte, minden baj nélkül átvészelik a kényszerű várakozás óráit. Ariel a tananyagra vetette magát; a kisbolygók övezetének fizikai állandóival és a Jupiter tulajdonságaival foglalkozott. Lars a beállt jótét csendben szintén jegyzeteibe merült. Hátha megkérdezi majd a bizottság, hogyan kell 60 fokos dőlésszögű, laza talajú ismeretlen terepen baj nélkül letenni egy 5600 tonna tömegű teherűrhajót – behunyta szemét, elképzelte a leszállás összes fázisát, maga előtt látta a ki-kilendülő mutatókat, a műszerek lámpáit.
Nem tudta, mennyi idő telhetett el, Don kiáltására ocsúdott fel:
– Ember!...
– Mi van? – Ariel hatalmasat ásított, állkapcsai úgy csattantak össze, akár a krokodilé.
– Egy ember integet! – mutatott Don izgatottan a képernyőre.
– Káprázott a szemed – morogta Lars. – Nem is csoda, ha állandóan azt bámulod...
– Gyertek gyorsan! Felénk integet! Ariel Larsra pillantott.
– Most meg őt kapta el a holdkór... – de azért mindketten felálltak. Don híres tréfamester volt, és soha nem lehetett tudni, mikor mond igazat, mikor viccel. De most volt. valami a hangjában, ami arra késztette barátait, higgyenek neki.
– Nézzétek, a képen a város látható, helyesebben a kupola felénk eső főbejáratának zsilipkapuja. Látjátok azt a betonutat, amelyik a leszállóhelytől vezet a kapuhoz, és azt a kiszögellést ott jobbra? Mellette áll a fickó.
– Fickó, fickó... – morogta Ariel, és jól megnézte a képet. Aztán felkiáltott: – Jééé... Tényleg ott van!
– Hol? – dugta közéjük fejét Lars.
Szinte egyszerre nyúltak az egyik gombhoz; a gumioptika felnagyította, közel hozta a képet. Most már mindhárman világosan látták a piros szkafanderes alakot. Az első másodpercben nehéz volt megkülönböztetni a kupola sárgásbarna anyaga és a marsi kráterek vöröses háttere előtt. Furcsa volt a fénytörés játéka" is. De megmozdult az ismeretlen, néhány lépést tett a zsilipkapu felé. Aztán...
– Intett! – kiáltotta Don.
Csakugyan. Az ismeretlen ember felemelte egyik karját, intett az űrhajó felé. Vagy nem is feléjük? Csak úgy tetszett ilyen távolból? Don újra a nagyítógombra vetette magát, eltekerte a kamera teleobjektívét, a kép beszűkült, a férfi alakja már kitöltötte csaknem az egész képernyőt.
– Láttátok? Megint intett!
– Mintha hívna bennünket – mondta Ariel halkan. A másik kettőnek is ez járt az eszében, de nem merték kimondani.
– Hív bennünket a városba...
Az alak eltűnt. Lars mélyet lélegzett.
– Lanita kupolaváros lakatlan – mondta halkan.
– Egy fenét lakatlan – csapott az irányítópultra Don. – Hiszen láttad, legalább egy lakója van, ez a piros ruhás űrremete!
– Ráadásul valami okból szüksége van ránk – kontrázott Ariel. – Nem láttad, hogy integetett? Biztosan segítséget kért.
– Ha bajban lenne, iderohanna – ellenkezett Lars józanul.
– Kőszíved van – állapította meg Don keserűen.
– Annak a szerencsétlen embernek mi jelentjük az egyetlen reményt. A segítséget. A megmenekülést!
– Hagyjuk a nagy szavakat! – Lars keményen kitartott álláspontja mellett. – Az utasítás az, hogy itt kell kivárnunk, amíg elhalad a meteorraj, és folytathatjuk utunkat.
– U-ta-sí-tás?! – csodálkozott Don; szemöldöke egészen homloka közepére szaladt fel. Ki utasított bennünket? Ha itt leszálltunk, azt csinálunk, amit akarunk, így is, úgy is várnunk kell néhány órát, addig benézhetünk a kupolavárosba.
Feszült csend támadt. Névleg Lars volt a háromtagú legénység parancsnoka. De tudta, nem igazi űrlegénység ez. Ha nem egyezett volna bele, akkor is nekieredtek volna a fiúk. Nem akadályozhatta meg.
– Szóval lázadás a fedélzeten? – kérdezte.
– Szó sincs róla. – Ariel rögtön átlátta a helyzetet, nem akarta kenyértörésre vinni a dolgot. – A legénység két tagja tisztelettel engedélyt kér, hogy rövid, mintegy kétórás gyalogos felderítőútra mehessen a közeli objektumra.
Lars fellélegzett: így megkönnyítették a dolgát, és a Szabályzatnak is eleget tehetett.
– Rendben, ti menjetek, én itt maradok. Úgysem hagyhatjuk el a hajót mindnyájan egyszerre. Rádión tartjuk a kapcsolatot.

Negyedóra sem tellett bele, és Lars a képernyőkön pillantotta meg két barátját. A magasabbik, szürkésfehér szkafanderben Don, a kisebbik narancssárgában Ariel. No, igen, ha mindenáron expedíciót akartak szervezni, hát menjenek, gondolta. Visszatért a könyveihez. Nem először járt a Marson, több pezsgő életű nagyvárosban volt már, a homoksivatagot is látta közelről szüleivel, így most inkább elővette a tananyagot. Érezte, hogy Az űrhajós etikája című kötetben még sok olyan oldal van, amit csak egyszer olvasott el. Lapozgatta a fejezeteket. “Segítségnyújtás társainknak", “Óvjad az újonnan felfedezett bolygók természeti környezetét", “Teendők idegen lényekkel találkozás esetén" és a többi meg a többi. Észre sem vette, mennyi idő telt el. Legalább másfél óra. No, most már hamarosan jönnek vissza a fiúk – gondolta, és a rádióadóra tévedt a tekintete. Meg kéne tőlük kérdezni, mennyire jutottak. Furcsállta is, hogy eddig nem jelentkeztek, pedig mind Don, mind Ariel nagyon szeret csevegni. az éter hullámain.
No, gondolta Lars, most majd én hívom őket. Lenyomta az adógombot, beleszólt a mikrofonba:
– XB-8-as hívja Dont és Arielt. Jelentkezzetek.
Az adás “kiment", ezt látta az elektromágneses sugárzásjelző. villogásán. Ennek ellenére nem jött válasz. Kis szünetekkel még kétszer ismételte hívását – semmi válasz. Bajban lehetnek, gondolta. Vagy nem hallják a hívást? Persze, bizonyos mértékig a kupola is árnyékol. De a Mariskának nagy teljesítményű adója van. És Lanita nem olyan nagy. A kupola árnyékoló hatása ellenére is hallaniok kellene az adást.
De hiába próbálkozott, nem kapott választ. Egyre türelmetlenebbül hívta Dont és Arielt. Aggódni kezdett. Most már biztos, hogy valami történt velük. Komolyabbra fordult a helyzet. Mit is mond a szabályzat?...Ilyenkor értesíteni kell haladéktalanul a legközelebbi űrbázist. Még jó, hogy itt vagyunk a Naprendszerben, telis-tele van minden emberi településekkel, támaszpontokkal, űrállomásokkal. Mi lenne velünk valahol egy idegen galaxisban? – töprengett, és újra lenyomta a mikrofon gombját.
– XB-8-as hívja a Marsi Támaszpontot! Ezt a hívást is hiába ismételgette.
– XB-8-as hívja a Négyes Űrszektor Irányítóközpontját!
Megint csak süket csend. Távoli, furcsa zúgás a készülékben. Az űr hangja?... Néha pattan egyet a készülék, recseg, de semmi...
Most aztán én vagyok bajban – gondolta, lázasan kergették egymást fejében a gondolatok. Mi most a teendő? Még egyszer hívott mindenkit, de az eredmény most is lesújtó volt.
Akkor már döntött. Valami történhetett a fiúkkal, ráadásul megszakadt a rádió-összeköttetése minden lehetséges ponttal. Gyorsan az automata üzenetközvetítő szalagjára mondott két üzenetet.
Az egyiket a fiúknak, arra az esetre, ha távolléte alatt visszajönnének a hajóra. A belső zsilipajtó nyílásakor a készülék majd – beolvassa a hangszórókba:
“Fiúk! Rádióhívásra nem jelentkeztetek, elmentem utánatok a kupolavárosba. Most 13 óra 25 perc van, egy óra múlva visszajövök."
A másik kazettára valamivel hosszabb üzenetet mondott rá: elemezte helyzetét, pontosan közölte az utolsó órák eseményeit és amit tett. Ezt a kazettát az automata akkor olvassa be, ha valamilyen külső rádióállomás hívná a hajót.
Ezután felöltötte kék szkafanderét, eloltotta a fényeket, ellenőrzött mindért műszert, lekapcsolta, amit kellett, és a zsilipkamrán keresztül kilépett a Mars felszínére.

Ahogy távolodott az űrhajótól, úgy szorult el a szíve. Megállt, visszanézett. A Mariska tompán csillogó ezüstös teste mozdulatlanul állt. Mögötte bársonyfekete, fenyegető űr, csillagok valahol irdatlan messzeségben. Lars megállt, elnézte a tájat. Mindig nehezen tudta elhinni, hogy amit lát – az csak látszólagos nyugalom. Az űrben minden mozog. A fénylő pontok, amelyek állani látszanak, valójában szédítő gyorsasággal száguldanak egymás körül. A Nap körül. A galaktika magja körül. Még belegondolni is szédítő. Az ember évek óta tanulja az összefüggéseket, törvényszerűségeket; mégis eljön olykor egy-egy ilyen pillanat, amikor csak áll, meredten bámulja ezt az egész mindenséget, és úgy érzi: semmit sem ért. Valahogy túl hatalmas gépezet mozog körülöttünk, időtlen idők óta. Bonyolult, sokrétű, elképzelni is nehéz, hogy milliárd évekkel ezelőtt is ugyanígy működött. Függetlenül az embertől. Nem volt emberi szem, nem látta, nem láthatta a világot. Az mégis volt, forgott, száguldott, változott, gomolygott, robbant, összeállt, porrá vált, összetömörült, létezett. És ez így lesz akkor is, ha ember talán már nem lesz a kozmoszban. És ebben a percben is milliárd dolog történik milliárd távoli világban, amelyeknek még a létezéséről sem tudunk... így elmélkedett Lars, aztán továbbindult. A betonmező véget ért; "keskeny út vezetett a város felé. A kupola egyre magasabbnak tűnt, ahogy közeledett. A Nap oldalról tűzött a tájra.
Alig húsz méterre lehetett a zsilipkaputól – jól látszott az élénkpiros színekkel körbefestett, a kupolából kiálló háznyi rész –, mikor nyílott a zsilipajtó, és két alak jelent meg – egy magas fehér és egy alacsonyabb narancssárga űrruhás ember. A fiúk voltak.
– No végre, világűr lustái – mondta Lars a mikrofonba –, elromlott az órátok, vagy mi van? Hol voltatok ilyen sokáig? És miért nem válaszoltatok a rádióhívásaimra?... 
Most sem kapott választ. Rosszat sejtve közeledett. A fiúk csak álltak. Don intett a karjával. A fülhallgatókban csak furcsa zúgást hallottak, közelebb mentek egymáshoz.
– Most... hallasz?
–... lom. Hallom... van itt...
– Mi történt, én is azt kérd...
– Recseg-rop... az egész.
– Mágneses vihar... ighanem... teorok...
–... fene egye... Az ember kibesz... orkát, bereked...
– Valami zavarja... adást.
– Mariska!
Ariel kétségbeesett kiáltása áttörte még a hangzavart is. A kövérkés fiú mindkét karját kinyújtotta űrhajójuk felé, úgy kiáltotta: Mariska!... “Mint a reménytelenség szobra" – jutott még Lars eszébe, aztán ő is megperdült.
Hallani semmit sem hallottak, de látták, hogy vöröses lángok csapnak ki az űrhajó alól, és a hatalmas test lassan felemelkedik.
– A mi hajónk!
– Elrabolják a Mariská-t!
Lars rádión hívni kezdte az XB-8-ast. Aztán bármilyen más rádióállomás jelentkezését kérte, amely hallja adásukat. De maga is sejtette, mindez felesleges, mert közben a fülhallgatókban egyre-másra recsegett-ropogott minden.
– Ekkora szemtelenséget életemben nem láttam. Világos nappal kirabolják az embert – kesergett Don. Ha nem űrsisak van a fején, hanem sapka, biztosan földhöz vágja dühében, még tán rá is tapos.
– Ráadásul... nem is a mi hajónk... kaptuk kölcs...
– Apáéknak... elszámolni velük...
– És még... mondtátok, nincsenek... űrkalóz...
– Akkor ez mi...
– Mint a középkorban...
– Menjünk be a városba – javasolta Lars, és ezt véletlenül társai is tisztán értették. Arra gondolt, amíg itt ácsorognak, feleslegesen használják oxigénjüket az űrruhák palackjaiból.
A Mariska hajtóműveinek lángoló fénye már csak egy kicsiny pont volt valahol az űrben, aztán hamarosan az is eltűnt. Rettenetes érzés szorította el torkukat, úgy érezték, teljesen magukra maradtak.
Némán vonultak be a zsilipkamrába. A tágas, légüres helyiségben Don megnyomta a légeresztő gombokat. Szótlanul álltak néhány percig. Aztán levették sisakjaikat, amint a jelzőlámpák fénye pirosról zöldre váltott. A benti levegőnek kissé égett gumiszaga volt.
– Nem találtuk meg azt a piros ruhás embert – mondta Ariel.
– Tisztában vagytok vele, mi történt tulajdonképpen? – Lars hangja remegett. – Ismeretlen tettesek kicsaltak bennünket a hajóból, aztán valamilyen módon zavart idéztek elő a rádiókapcsolatunkban. Mindezt azért csinálták, hogy megkaparinthassák a hajónkat. Ez sikerült is nekik; mi pedig itt maradtunk egy szál űrruhában. Legalább ezer kilométerre a legközelebbi lakott településtől. És a sisakjainkba épített kis rádiókészülékeinkkel még csak segítséget sem tudunk kérni...

Második fejezet
REJTÉLYES ESEMÉNYEK

– No, ez a hét is jól kezdődik mondta Don. – Az embert először egy vérszomjas vizsgabizottság elé idézik, aztán kényszerleszállást rendelnek el, a végén ellopják az űrhajónkat... Hát mondjátok, nem csapássorozat az élet?
– Nem. – Lars keménynek mutatta magát, pedig ott belül valami igencsak szorongatta a szívét, torkát. Tudta: neki kell a leginkább tartania magát; ha van köztük valaki, aki nem veszti el a fejét, akkor sikerül majd kivédeni a csapásokat. – Mit láttatok a városban? – kérdezte hát Lars nyugalmat erőltetve magára. Még mindig ott álltak a zsilipkamrában, várva a belső ajtó nyílását. A falon egy nyomásmérő mutatója lassan kúszott előre.
– Házak, utcák, terek, semmi érdekes – legyintett Ariel.
– És élelem?
Don és Ariel tanácstalanul nézett össze. Élelem?...
– Mert az űrhajónkat elvitték – folytatta Lars kegyetlenül –, és ha netán nem tudnátok, hát most elmondom: ott tartottuk az élelmiszerünket. Most itt állunk egy kihalt településen, ahol – könnyen előfordulhat – egyetlen falat élelmet, egy korty vizet sem találunk...
– Azonkívül minden rendben van – viccelődött Don –, most már csak egy testhezálló kis agónia, és egy-hét múlva az utolsókat rúgjuk az éhségtől és szomjúságtól.
– Brrr! – Arielt legjobban a kilátásba helyezett éhezés rázta meg. Kinyílott a zsilipajtó. A légnyomáskülönbség kiegyenlítődött a kamra és a kupolaváros belseje között. A bejárat mellett kigyulladt a zöld jelzőfény, a fiúk beléptek a városba.
Aszfaltozott utcán találták magukat. A látvány az első percben kísérteties volt: mintha egy földi városban lennének. A zsilipkamrához a legszélesebb főutca vezetett. Kétoldalt házak álltak – nem volt köztük két egyforma. Annak idején – száz évvel azelőtt – a kupolaváros építői mintha versenyeztek volna egymással, ki épít furcsább, a többitől eltérőbb külsejű házat. A főutca mentén csak emeletes épületek sorakoztak. Fehérek, sárgák, halványzöldek, még pirosak, kékek, sőt barnák is; a műanyag burkolat itt-ott már lehullott, nagy foltok tarkították a falakat.
A földszinteken boltok maradványai, széles kirakatok, itt-ott kitört üveglapokkal. Az emeleti ablakok is hiányoztak sok helyütt. A járdák szélén a város alapításakor modernnek számító lámpaoszlopok, de a lumineszcens gömbök már javarészt darabokra törtek.
Az egész város kicsit elhanyagolt, szomorú benyomást keltett.
Lars felnézett. Innen belülről nem olyannak tűnt a kupola, mint egy mesterséges burkolat; optikai színhatásokkal és vegyi anyagok segítségével igyekeztek az egykori tervezők Lanita fölé a földi ég mását varázsolni. Ez persze nem sikerült nekik; Lars csak nyelt egyet, mikor megpillantotta, milyen szürke-sárga belülről a kupola. A festékrétegek sok helyen lekoptak már, a nyers műanyag sárgás foltokban bukkant elő. Sok helyütt fekete reflektorokat is erősítettek a kupola bordázatára.
– A házak kicsik, szorosan egymás mellé zsúfoltak – “jelentette" Ariel buzgólkodva. – Szörnyű lehetett itt az élet!... A Földön manapság már elképzelhetetlen lenne, hogy az emberek a városokban is kertek nélkül lakjanak. Emlékeztek, mit láttunk odalenn két évvel ezelőtt?
– Emlékezünk – Lars csak gépiesen bólogatott, az esze közben azon járt, mi történhetett. Végül is, hogyan kerültek ők ide? Kik és miért csalták be őket a városba?
– A fickók alighanem már úton vannak a Mariskán – mondta váratlanul Don. Ebből derült ki: ő is pontosan ugyanarra gondolt, amire barátja, Lars.
– De miért csinálták az egészet?
– Hogy megszerezzék a hajónkat.
– De kik voltak, és honnan kerültek ide? Mennyi ideig éltek itt, mielőtt mi ideérkeztünk? És miért nem jöttek oda hozzánk, mikor leereszkedtünk, miért kellett elrabolniuk a hajónkat és minket itt hagyniok?
– Ezt mind nem tudjuk – legyintett nagyvonalúan Ariel –, de most nem is lényeges. Az a fő kérdés, hogyan maradjunk életben.
Lars csak a fejét csóválta. Az “űrkalózok" nyilván hosszabb időt töltöttek itt előzőleg. Hol laktak? Mit ettek? Mit ittak? De Don nem hagyott most időt töprengésre. Sisakját hóna alá kapva nekilódult.
– Gyertek, űr lustái, mert csak az időnket vesztegetjük. Menjünk!
– Hová? – szaporázta lépteit Ariel.
– Akárhová. Az orrunk után. Csak ne ácsorogjunk már tétlenül.
– Sehová sem megyek! – kiáltotta Ariel furcsán eltorzult arccal.
– Félsz, mi?! – tört ki az idegesség Donból is.
– Te is félsz, ismerd be! – és Ariel egy pillanatra majdnem elsírta magát. – Gyáva vagy, csak megjátszod a hőst!
– Te, elhallgass, mert...
Lars tudta, most kell közbelépnie. Nyugodtan mondta:
– Amennyire emlékszem a tananyagra, úgy rémlik, hogy az összes marsi kupolavárosnak van saját rádióállomása. – Úgy néztek ki ők hárman, mint apró, színes bábuk egy hatalmas díszletekkel telezsúfolt színpad közepén.
– Persze hogy van. De elfelejtetted, atyafi, hogy mi most egy száz éve lakatlan városban kóválygunk.
– Atyafi?... Az mit jelent? – érdeklődött Lars, ízlelgetve magában a furcsa, sosem hallott szót.
– Ariel valamelyik poros mikrofilmjéről leste el – biggyesztette ajkát Don. – Biztos az ókorban használták vagy még régebben. Úgy első hallásra megítélve “atyafi" az afféle állatbőrös, kőbaltás vadász lehetett. Volt “ősatyafi" és neje, az “ősatyafiné" is....
Ariel most nem reagált barátja incselkedésére. Megtorpant az utca közepén, felfelé bámult. A kupola alatt nem volt légmozgás, a kissé fülledt levegő mozdulatlanul ölelte körül őket. Lars érezte, hogy apró verejtékcseppek gyülekeznek a homlokán.
– Mit bámulsz, atyafi? – csapott Don Ariel vállára.
– Ha nem tudnátok, a régi kupolavárosok rádióantennáit éppen a kupola csúcsán helyezték el, kívül. Belül viszont egy kábelt vezettek le az antennától, végig a kupola falán. Ez a kábel közvetítette a jeleket az adóvevőhöz, amelyik ennek megfelelően a kupola egyik szélén helyezkedett el – kiselőadása után nagyot fújt a fiú.
– Honnan tudod? – Don gyanakodva pislogott dús szemöldöke alól.
– Igaza van Arielnek – lépett közbe Lars, és ő is megtorpant, felfelé bámult. – Azt hiszem, látom a kupola közepét, ahol összefut a bordázat... Arra ni! – kinyújtott karjával mutatta. – Látod, Ariel?
– Látom, most keressük a kábelt. Melyik oldalon hozhatták le a falról?
Nem kellett sokáig szemlélődniük. Lars és Ariel egyszerre pillantották meg a kábel innen egészen vékonynak tűnő fekete vonalát.
– A déli oldalon van.
– Benned egy iránytű veszett el.
– Szerencsére nem veszett el, mint látod...
– Gyerünk!
Keskeny utcába fordultak. A marsi házak félembernyi nagyságú műanyag blokktéglákból – elemekből – épültek, és az ilyen falakat kívülről színes, belülről fehér vagy drapp hőszigetelő-díszítő réteggel vonták be. A külső réteg sok helyen lepattogzott, elvált a falaktól. Néhol az alumínium keretes ablakok is kifordultak már helyükből.
– Az előbb két házban is voltunk – mesélte közben Don –, de sehol semmi. Még a bútorokat is elvitték. Nézd, ott meg felszedték az aszfaltot... 
Csakugyan. A kis utca közepéről széles csíkokban hiányzott a fekete burkolóréteg.
– Olvastam valahol – mondta Ariel –, hogy száz évvel ezelőtt már a Földön is ritkaságnak számított az aszfalt. Alig néhány helyen bányászták, így aztán kevés jutott belőle az akkor épülő marsi városokba... Mikor felszámolták Lanitát, biztosan elszállították ezt is más, akkor épülő kupola városokba.
– Azért maradt itt is elég. Még szerencse, hogy oxigént hagytak nekünk – így Don.
A másik utcában alig állt ép ház. Csupa roncs, félig beomlott szobák, néhol csak térdig érő műanyaghalmok. Ariel lehajolt, közelről nézett valamire.
– Nézzétek, egy növény... Gyökeret eresztett a földbe. Biztosan volt itt azelőtt kertészet is, és hoztak ide földi talajt... Jó fekete föld, nézzétek.
– Szerintem barna, de ezen nem veszünk össze – legyintett Don nagyvonalúan. Mindhárman megtorpantak. A tenyérnyi. kis növény három levelet terjesztett felfelé, mintha magához akarná ölelni a kupola falán át érkező fénysugarakat.
– Nincs virágja.
– De él.
– Honnan jut vízhez? Nem kéne megöntözni? – aggódott Lars.
– Szerintem biztosan a talajból szívja. Kár, hogy nincs vizünk, megöntöznénk. – Don most egészen másképpen beszélt, mint szokott. Egy percig meghatottan nézték a magányos növényt. Larsban ott motoszkált valami jó érzés: nincsenek már egyedül.
– Szóval van itt más élőlény is, rajtunk kívül – nyugtázta Lars a felfedezést elégedetten.
Don – éppen közelről szemlélt egy romos házat – elkapta a fiú karját.
– Ha éppen tudni akarod, vannak itt más élőlények is. Legalább tucatnyian.
– Mit beszélsz?
– Nézz csak oda! Látod azokat a széttört fémtartályokat és azt a nagy szemétdombot? Patkányok futkosnak ott szép számmal, atyafiak.
Ariel kicsit megijedt, de ezt igyekezett leplezni.
– A patkányok igen intelligens állatok – nyögte ki végül sápadtan.
– Az lehet, de ha sok van belőlük, bizony nem kellemes együtt élni velük – mondta Lars. A törmelékhalmok között csakugyan némi mozgást láttak.
Lars bátran közelebb ment. Tudta: űrruháját még egy mikrometeor sem ütné át, nemhogy a patkányok fogai. A kis szürkés patkányok nem várták meg közeledtét. Gyorsan szétfutottak, és eltűntek a romok között.
– Furcsa, hogy idekerültek – vélte.
– Áruszállító konténerekben. – Ariel, úgy látszik, erről is olvasott már. – A mai Mars-városokban is vannak. Roppant szívós bestiák, mindenhol megélnek.
– Mindenhol? Próbálnák csak ki űrruha nélkül egy kilométerrel odébb, szerintem rögtön kinyúlnának – vélte Don komoran.
Továbbmentek. Larsnak úgy tűnt, látja is már az épületet, ahová a kábel vezet. Don még kétszer megfordult, és halkan morogta:
– Honnan a fenéből van ezeknek a dögöknek élelmük?... Mit esznek, mit isznak, egyáltalán hogyan, miből élnek?
– Földi rokonaik küldenek nekik csomagokat – elméskedett Ariel, és azonnal el is felejtkeztek a rágcsálókról, mert Lars diadalkiáltással jelezte, megvan a rádióállomás. Átgázoltak egy üres telken. A vörös marsi homokbuckák és gödrök nem jelentettek akadályt. Szerteszét faládák, dróttekercsek, kábeldarabok hevertek.
– Micsoda rendetlenség! Ezek a volt marslakó földiek igazán rendet csinálhattak volna maguk után, mikor elmentek innen.
– Ott a bejárat! – Lars szokása szerint most is egyetlen dologra koncentrálta figyelmét, ilyenkor minden más megszűnt számára létezni. – Az a barna fémajtó!
– Remélem, nyitva van.
– Naná, majd kopogni kell – tréfált Don. De azért egy pillanatra ő is arra gondolt, mi lesz, ha a távozók annak idején bezárták az ajtót. Mivel verik szét a zárat? Már-már kézhez simuló vasrudakat keresett tekintetével, mikor Lars egyszerűen lábbal berúgta az ajtót. Nyikorogva tárult szét.
– Ezzel megvolnánk – dörgölte kezét Ariel.
A kis épület egyik szintjét a talajba süllyesztették. Lars először a lefelé vezető betonlépcsőn indult el. Ariel a bejáratnál maradt. Don és Lars két perc múlva jöttek fel. Az arckifejezésük nem sok jót ígért. Mindhárman felmentek az emeletre. Akkor Ariel is megértette, mi történt.
A falakon vaskampók, lógó kábelvégek. Itt-ott kapcsolótáblák maradványai, széttört lámpák. De a rádiókészülékeknek nyomuk sem volt. Illetve, csak nyomaik... A kitört ablakokon át behúzott a kinti langyos levegő, felborzolta a fiúk haját.
Szótlanul álltak, hónuk alatt sisakjukkal. Elsőként Lars mozdult.
– Végül is, ez várható volt. Elvitték magukkal az összes berendezést. No, menjünk.
– Persze, miért is hagyták volna itt, kinek? A patkányoknak? – Ariel érezte, szorongatja valami a torkát. Hát ez aztán tényleg erős ütés volt.
– Disznóság! – lázadozott Don. – És szegény űrhajótöröttekre nem gondoltak?! Bárki ide vetődhetett eddig is, ezután is, mondjuk egy elromlott űrhajóval. Hogyan kérjen az illető segítséget a többi marsi településtől, ha még rádióadót sem hagytak itt?
– Most mi vagyunk a szegény űr-Robinsonok – suttogta Ariel.
– Mi-zonok? – érdeklődött Don...
– Robinsonok. Egyszer, még a tizen... szóval a tizen-valahányadik században volt egy Robinson nevű tengerész, akinek széttört a hajója, és egy lakatlan szigetre vetődött. Ott kellett berendezkednie. Huszon-egynéhány évig élt ott...
– Szép kis perspektíva. Ijesztgetni akarsz? – Donnak a lélegzete is elakadt egy pillanatra, amint belegondolt: húsz évig tengődni a kupolavárosban...
Lars töprengve nézett ki az ablakon. A város kicsi volt – onnan az emeletről szabad szemmel remekül látta a túloldali falat, amelyen a műanyag kupola nyugodott. Még jó, hogy levegő van bőven. Azt nem szivattyúzták ki a távozó telepesek.
– Ezek a te középkori históriáid... – Don fejét ingatva még mindig Robinson sanyarú sorsa felett bánkódott. – És mit csinált az a fickó? Hogyan maradt életben?
– Vadakat ejtett, állatokat tenyésztett, gabonát termelt – sorolta Ariel.
– Hja, úgy könnyű! – Don kissé csalódott volt. – Próbálna meg a te Robinsonod itt ejteni vadakat! Legfeljebb patkányokra vadászhatna!
– Nem is rossz ötlet – perdült meg Lars.
– Csak nem gondoljátok komolyan? – Ariel meredten nézte barátait, majd megrázkódott. – Brrr! Patkányt enni?!
– Honnan tudod, hogy rossz ízű? Még sohasem ettél – nevetett Don. De megkordult a gyomra, és elhallgatott.
Lementek a lépcsőn. Lars változatlanul komoly maradt. A kijáratnál nem torpant meg, hanem ment tovább egyenesen, mint akinek van valamilyen célja.
– Hát te hová sietsz?! – kiáltotta Don. – Van valamilyen programod? Várnak valahol?
Lars volt köztük a legkomolyabb. Most is. Megtorpant, bevárta a fiúkat, és arcán nyoma sem volt vidámságnak, mikor közölte velük:
– Nem vagytok tisztában a helyzettel, gyerekek. Itt állunk ezer kilométerre a legközelebbi településtől, rádiónk nincs, enni-innivalónk nincs, járművünk nincs... Mit gondoltok, hány napig bírjuk ki... élve?

Egy tér közepén ültek le. Valaha talán ez lehetett Lanita főtere; régi szokás szerint kőpadok maradványai övezték, közepén pedig egy szökőkút töredezett műmárvány kávája búslakodott. A kövezet is hiányos volt; az egyforma kőlapok közül sok hiányzott már. Itt-ott a lakóházakból származó hulladék hevert, másutt csak a puszta vörös marsi homokot látták.
– Nem mondhatnám, hogy ez a Lanita különösen elnyerte a tetszésemet. – Don leült a kávára, lábait befordította az egykori beton vízmedencébe. – Nem túl barátságos, vendégszerető város.
Lars is leült, sisakját a kávára helyezte. Hosszan bámult maga elé. Látszott, az esze másutt járt, Don gúnyolódását nem is hallotta. Ariel előbb körülnézett, nincsenek-e patkányok a környéken, csak utána telepedett le a fiúk mellé.
– Elemezzük a helyzetet – kezdte Lars. Don nagylelkűen legyintett.
– Hát elemezd...
– Két teendőnk van. Az első: élelemszerzés, a második: valamiképpen jelt adni az illetékeseknek, hogy itt vagyunk.
– Szerintem az első a fontosabb – Ariel nagyot nyelt –, én máris úgy érzem, hogy elkelne némi ennivaló.
– Élelem nélkül kibírjuk néhány napig. De ezt a pár napot sem szabad elvesztegetnünk. Valahogy értesítenünk kell a szerencsétlenségről a legközelebbi marsi várost. Sajnos, a térképeink is az űrhajón maradtak. De emlékezetem szerint a legközelebbi város a Mars-5-ös kupolatámaszpont, ahol a távolsági űrhajók üzemanyagot vesznek fel.
– Remélem, nem arra célzol, hogy eredjünk neki gyalog ennek a nagy fene vörös sivatagnak – intett Don a kupola mögé.
– De, pontosan. A végén úgyis erre kell elszánnunk magunkat. – Lars most igen komoly hangon beszélt. – Az 5-ös támaszpont körülbelül ezernyolcszáz kilométerre keletre van tőlünk. Vagyis arra. – Határozatlanul intett az egyik irányba; Ariel jól megnézte, merre is van az a kelet. – A terep sivatagos, kráterekkel tarkított, de szakadékok is lehetnek.
– Neked nincs szíved – kesergett Don. – A pusztulásba kergetnél bennünket?
– Miért, jobban jársz, ha itt maradsz, és karba tett kézzel várod a halált?
A “halál" szóra Ariel megrázkódott. Képzelőereje mindig is élénk volt; máris látta önmagát a hátán fekve, mozdulatlanul a szökőkút töredezett kávája mellett. A romok réseiből pedig hegyes orrú, kackiás bajuszú kis teremtmények sompolyognak elő óvatosan...
– A patkányok! – rázkódott meg a fiú. – Felfalnak majd bennünket a patkányok!
– Na és? – vont vállat Don. – Valahogy nem tud izgatni. Ha már meghaltunk, teljesen mindegy... Legyen a patkányoknak is néhány jó napjuk.
Ez a cinikus mondat teljesen összetörte a kövér fiú lelkivilágát.
– Ezt nem mondod komolyan... Nem szabad, hogy így legyen vége az embernek...
– A vége még messze van – állt fel határozottan Lars. – Mivel részetekről hiába vártam néhány értelmes ötletre, hát kénytelen voltam magam dönteni.
– Imádom, amikor ilyen demokratikus vagy – pattant fel Don –, és közölnéd velünk is magas döntésedet?
– Mérhetetlenül leköteleznél, nemes kapitánybohóckodott Ariel is mély meghajlással –, ha tudomásunkra hoznád parancsaidat.
– Először is szállóhelyet keresünk – felelte Lars változatlanul komolyan. – Aztán élelmet. Délután van, hamarosan beesteledik. Holnap reggel eldöntjük, mit tegyünk.

Don és Ariel emlékeztek arra, hogy a zsilipkapu közelében jártak egy házban, amely viszonylag épségben maradt; Arrafelé vették hát útjukat.
– Szörnyű gyanúm van – mondta Ariel menet közben. – Azt hiszem, tervezett-szervezett akcióval állunk szemben. Becsaltak minket a városba, hogy közben elvihessék az űrhajónkat.
– Mondd, te egészen mostanáig aludtál? – kérdezte Don gúnyosan. – Ha nem vetted volna észre, órákkal ezelőtt mi is ugyanerre a megállapításra jutottunk.
– Mindig félbeszakítasz. Hadd folytassam: a rádiózavarást valamilyen készülékkel végzik. Ezt előzőleg fel kellett szerelniök itt valahol a város környékén vagy éppen a kupola alatt. Tehát az akciójuk hosszas előkészítést igényelt, és akkor nyilvánvaló, hogy nem a mi Mariskánk kedvéért csinálták az egészet, annál is inkább, mert hisz nem tudhatták előre, hogy egy szép napon leszállunk itt.
– Most már ebben sem vagyok olyan biztos – morogta Don, és hitetlenül ingatta fejét.
– Pontosan erre gondoltam én is – mondta Lars. – Ariel rá tapintott a lényegre.
Don megtorpant, barátai felé fordult, különös fények gyúltak a szemében. Amazok mindketten sejtették: megint rájött a “fantaziálás", ahogy Lars nevezte a hosszú fiú “rohamait".
– Ez igen! No végre, történik valami! Jobb, mint három tantárgyból megbukni egy szörnyű vizsgán. Tudjátok, kiknek a fészkébe kerültünk? Űrkalózok... Igazi űrkalózok bujkálnak Lanita kupolavárosban, kegyetlen, vérszomjas fickók, amilyeneket a. videofilmekben szoktunk látni. Emlékeztek a Barbár űrsziget című sorozatra? Ahogy ott irtották egymást a kalózok! Ezek meg ülnek lesben, itt Lanitán, mint pókok a hálójukban, és ha idetéved egy űrhajó, a legénységet becsalják a városba, az űrhajót elviszik egy csak általuk ismert kráterhasadékba, ahol már vagy ötven különböző korú, kisebb-nagyobb jármű rozsdásodik. A legénységre pedig idomított patkánysereget uszítanak...
– Patkányokat? – rázkódott meg Ariel. Don mindig olyan részletesen festette le fantáziaképeit, hogy a fiúk egy-egy percre teljesen hatása alá kerültek. De ez most sem tartott tovább egy percnél.
– Lázas vagy – közölte Lars higgadtan. – Az űrhajók odakinn nem rozsdásodnak, a patkányok pedig sokkal intelligensebbek annál, semhogy hagynák magukat ráuszítani bárkire is. Ettől függetlenül, Ariel rátapintott a lényegre. Valami van itt a háttérben, amiről fogalmunk sincs, pedig a mi bőrünkre is megy a játék. Én csak egy dologban reménykedem: a központi repülésnyilvántartó komputerei regisztrálták a mi utunkat is. Egy bizonyos idő elteltével feltűnik majd, hogy hajónkról nincs semmi hír.
– Már látom a lelki szemeimmel, ahogy a komputernek feltűnik a dolog – fantáziáit tovább Don, ezúttal a Lars által “feladott" témára. – Egyszer csak felvillannak lámpái, az egyik kábelével megvakarja drótüstökét, és tranzisztorait ropogtatva leírja a képernyőre: “Nofene, hát nem eltűnt az a fránya XB-8-as!" A baj csak az, kedves sorstársaim, hogy f ez éppúgy előfordulhat egy hét, mint két év múlva. Mondjuk akkor, mikor ismét leltározzák majd a Naprendszerben közlekedő űrhajókat!...
– Ami még rosszabb – fűzte tovább a szót Ariel –, nem is fog feltűnni senkinek, mert hiszen az XB-8-as elment valahová. Elrepült egy másik űrvárosba vagy a Földre, a Holdra, a Merkúrra, mit tudom én, hová! Ahová elment, Ott az űrkikötőben bejegyzik, hogy az ilyen és ilyen számú űrhajó megérkezett. Ki sejtheti majd, hogy viszont mi, az eredeti legénysége egy elhagyott marsi kupolavárosban maradtunk?
– Ne siránkozz, mert én is mindjárt elsírom magamat – morogta Don.
– A Mars 24 óra 37 perc alatt tesz meg egy fordulatot saját tengelye körül – mondta Lars, látszólag összefüggéstelenül. De a fiúk elértették: arra célzott, hogy közeledik az éjszaka, igyekezzenek már szálláshelyet találni. – Hamarosan besötétedik, és nem hiszem, hogy Lanitának erős oldala lenne a közvilágítás.
– No nézd, neked is van humorod?! – álmélkodott Don. – Még a végén megjavulsz. De miért csak a végén?
Perceken belül a keresett házhoz értek. Szürke műanyag burkolatú, egyemeletes, lapos tetejű épület volt. A földszinten itt-ott kitört ablakok, becsukhatatlan ajtók meredeztek; ezt már a tüzetesebb helyszíni szemle alkalmával állapították meg. A lépcsőket vastag porréteg fedte.
– Azért némi bútorzat nem ártana – vélte Don.
– Nézzünk szét gyorsan a szomszédban – tanácsolta Ariel –, valahol csak akad valami... Nem hiszem, hogy mikor az utolsó telepesek is elhagytak a várost, mindent magukkal vittek volna.
Eloszlottak, bekandikáltak a szomszéd házakba, Don diadalkiáltása jelezte, hogy a fekete fiú nem járt eredménytelenül. Egy nagy és vastag, tépett műanyag lapot cibált maga után.
– Erre ráfekhetünk – közölte büszkén.
Lars egy lécekből összetákolt dobozt, Ariel pedig szakadozott és igen nagy méretű citromsárga függönyt cipelt.
– Ezt valami kanáritenyésztőtől hoztad? – fitymálta Don a függönyt. Két ujja közé vette a sárga anyagot, fintorgott.
– Nem, a tulajdonosa sárgaságban szenvedett – vágott vissza Ariel. Zsákmányukat felcipelték a nagy emeleti szobába, ahol épek voltak az ablakok, és az ajtót is be lehetett csukni.
– Szerinted mihez kezdünk azzal a dobozzal? – kérdezte a kövér fiú Larstól. – Gondolod, éjjeliszekrénynek jó lesz?
– Nem, azon fogunk ebédelni – kezdett volna csúfolódni Don, de az ő gyomra is megkordult, erre elhallgatott. A három fiú ott állt a sivár, üres szoba közepén, és csak nézték egymást. Aztán az ablakok felé fordultak.
A sárgásfehér kupolán átszűrődő távoli napfény elhalványult. Lassan homály borult a városra. Sötét és mintha azonnal hidegebb is lett volna. 
– Feküdjünk le. – Ariel a műanyag lapra heveredett, magára húzta a sárga függöny egyik sarkát. Lars és Don összenéztek, aztán csaknem egyszerre sóhajtották:
– No gyere...
– Hát jó éjszakát, fiúk. Majd csak lesz valahogy...
– Holnap majd meglátjuk... 

Éjszaka Lars felriadt.
“Az Űrhajózási Szabályzat szerint őrséget kellett volna állítanunk" – gondolta. A Szabályzat kimondja, hogy ha a földi űrhajósok idegen bolygón vagy más égitesten töltik az éjszakát – legyen az néhány órás vagy a mi fogalmaink szerint esetleg több hónapig tartó “éjszaka", az expedíció vezetője köteles gondoskodni állandó és feladatát jól ellátó őrszolgálatról. No persze, ez “idegen bolygókra" vonatkozik. A Mars már régóta nem idegen az emberek számára, városokat építettek, kincseit bányászszák, űrhajózási bázisként használják sok pontját. Olyan, mint otthon. A Földön. No, majdnem olyan...
Fázott. Eszébe jutottak a Marsról tanult dolgok. A nappali és éjszakai hőmérséklet között bizony ötven fokos különbség is lehet. Odakinn a vörös sivatagban most fénytelen és jeges az éjszaka. Ha belegondolt, mi lenne velük a kupolaváros nélkül... brrr! És akkor rájött, miért hagyták a kupolát levegővel kitöltve a távozó telepesek, így maga a kupola anyaga és a város maradványai kevésbé reagálnak a kinti hőmérséklet-változásokra; a levegőréteg szigetelő hatása érvényesül. Ki tudja, talán az illetékeseknek szándékukban áll még valaha felhasználni ezt a várost valamilyen célra.
Hirtelen felült. “Nem álmodom? – tette fel magának a kérdést. – Nem" – adta meg gyorsan a választ is. Hallgatózott. Lehet, hogy tévedett?... De nem! Újra... lépteket hallott."
Érezte, szíve a torkában dobog. Az ablakok négyszögei egy árnyalattal világosabbak voltak. De Lars hiába meresztette szemét, semmit sem látott. Eltelt talán öt perc is, mikor ismét megcsikordult valami. “Űrcsizma sarka a betonon! – futott át a fiú agyán. – Vagy a patkányok..." – tette hozzá gondolatban. Minden lehetséges. Talán mégsem lépéseket hallott, nyugtatgatta magát.
De ekkor ismét csikordult valami. Lars lassan ledobta a függönyt magáról, felállt. Szerencsére ő feküdt legközelebb az ajtóhoz, kezdetleges “ágyuk" szélén. Don és Ariel mélyen aludtak. Lars az ajtó felé lopózott tapogatózva. Mikor odaért, és keze rátalált a hideg kilincsre, fülét a résre szorítva hallgatózott.
Odakint – hol? – a lépcsőn, a ház előtt, messzebb az utcán? – apró neszek, csikorgás, majd mintha falhoz dörgölődző test zaja...
A fiú óvatosan lenyomta a kilincset. Arcán érezte a hűvösebb légáramlatot. Mikor fejét kidugta, semmit sem hallott. Percekig állt így.
Aztán újra hallotta a zajt. Ezúttal furcsa csikorgás volt, és mintha két fémdarab csendült volna össze. De látni nem lehetett semmit, áthatolhatatlan sötétség uralkodott a házban. A nesz a lépcső felől hallatszott. Lars óvatosan kinyitotta az ajtót, átlépte a küszöböt. Emlékezett rá, hogy a lépcső csak néhány méterrel odébb kezdődik. Lassan emelte lábait. Megborzongott, hűvös volt. Vagy félt is kissé?... Kár, hogy nincs lámpám – gondolta. Lába rátalált a fokokra, leosont. De valami megcsikordult most az ő csizmája alatt, és erre a zajra egy másik nesz felelt: dobogás. Mintha valami – vagy valaki? – menekülne a földszintről...
Lars ekkor már nem óvatoskodott tovább, amennyire a sötétség engedte, leszaladt a lépcsőn. Az utolsó fokokon járt már, mikor a tárt utcai ajtónál valamilyen elsuhanó árnyat pillantott meg. Az egész csak egy villanás volt, egy sejtelem – a szinte zajtalan, levegőben suhanó árny eltűnt.
De odakinn-valamivel világosabb volt, mint a házban. Az árny körvonalait – ha nagyon rövid időre is, de – látta Lars. És semmi kétsége sem volt afelől, ki volt az éjszakai látogató.
Egy ember.
Hiába lesett ki az utcára, már semmit sem hallott. A sötétség mindent elborított. Az ismeretlen eltűnt... Mintha áthatolhatatlan, nyúlós fekete massza tapadt volna a házakra, utcákra. Csak valahol fenn a magasban, a kupola csúcsa körül volt világosabb. 
Lars sokáig gondolkodott lefekvés előtt. Elhatározta, másnap tüzetesen megszemléli a házat és környékét. Ki lehetett a hívatlan látogató?... Úgy döntött, a fiúknak egyelőre nem szól. 

Hajnalban Don ébredt elsőnek. Fázott. Egy ideig a takaróul szolgáló sárga függönyt orráig húzva szemlélte az ablak világosodó négyszögét. Végre nem bírta tovább. Órájára nézett – földi idő szerint nyolc óra múlott. Lerúgta a takarót, felugrott.
– Hé, szerencsétlen vándorai az űrnek! Talpra, leendő asztronauták!
Ariel csak az egyik szemét nyitotta ki.
– Hagyj békén... éhes vagyok és fázom.
– Te fázol? – Don kinyújtott mutatóujja valószínűtlenül hosszú volt és egyenes. – Te? Akkor mit szóljak én? Nekem nincs olyan vastag hájrétegem, mint neked. És az én őseim egy szál ágyékkötőben futkostak a trópusi pálmafák alatt, nekem a meleg a génjeimbe van kódolva... hát képzeld el, én mennyire fázhatok!
Lars szó nélkül felállt, csak később mondta:
– Jó reggelt, fiúk.
– Alázatos tiszteletem a méltóságos és bölcs expedíció-kapitány úrnak – hajlongott Don tovább bohóckodva. Lars fekete barátja szemébe nézett és mindent megértett: Don éppoly éhes és gondterhelt volt mint ő, de... igen. Bohóckodásával éppen ezt igyekezett ellensúlyozni; szerette volna a másik két fiút jobb hangulatba ringatni. Mindig ilyen volt. Nagyhangú, vakmerő és hirtelenkedő, de “aranyszívű", mondaná rá Ariel, aki folyton régi kifejezéseket használ.
– Talpra, világmindenség lustája! – Don lerántotta a függönyt az ágyról, aztán undorral pillantott a citromsárga színű anyagra, és a szoba sarkába hajította.
– Pihenni sem hagyják a szegény űrhajóspalántákat – morogta Ariel. Szemeit dörgölve tápászkodott fel.
– Méltóztassék talán meleg fürdőt venni, nagyságos úr! – gúnyolódott Don, aztán elkomolyodva tette hozzá: – Vagy jeges zuhanyt.
– Fölösleges ez a sok beszéd – Lars közben magában döntött teendőik felől –, az űrruhákat itt hagyjuk, rendes földi ruhában megyünk.
– Nekem lyukas a cipőtalpam – tréfált Don, de azonnal kész volt indulni. Lementek a földszintre, Larsnak eszébe jutott az éjszakai látogató, figyelmesen szemlélte a lépcsőfokokat és a ház előtt a töredezett aszfaltjárdát, de semmilyen nyomot sem. talált. Talán csak álmodta az egészet?...
A város képe olyan volt, mint előző nap délután. Hallgatagon álltak a nehézkes házak, az utca üresen tátongott előttük. A nappali fény a hatalmas kupola keleti oldalán virított. Nem látták a napot, de a kupola néhány körcikkelyén át zúdult a városra a sárga, meleg fény.
– Ide figyeljetek, pupákok – kezdett mondókájába Ariel, de Don csodálkozva hátba vágta.
– Pú... micsodák?
– Pupákok – ismételte Ariel, kissé bizonytalan hangon –, nem tudom ugyan, mit jelent, de valaha így szólították a fiatal gyerekeket.
– No persze, mert mi fiatal gyerekek vagyunk – bólogatott tudós képpel Don. – És mikor lesz belőlünk öreg gyerek?
– Talán soha, ha nem hagysz végre szóhoz jutni. Szóval, én megálmodtam az éjjel, hogyan menekülhetünk el innen, ebből a csapdából.
– Megálmodtad – bólogatott Don együttérzően, majd Larshoz fordult. – Érre az egy lehetőségre nem gondoltak az űrexpedíciók tervezői. A kötelező felszerelési tárgyak közül kihagyták a kényszerzubbonyt. Ha egy űrhajós megőrül, ártalmatlanná kell tenni. Mint eme dundi, ámde szerencsétlen társunkat – mutatott hosszú ujjával Arielre.
– Ne bántsd – csitította Lars. – Folytasd, Ariel.
– No folytasd csak – egyezett bele nagylelkűen Don. – Végül is, azt mondják, vak tyúk is talál szemet.
– Szóval azt álmodtam – kezdte Ariel –, hogy egy autón robogok a Marson. Űrruhában voltam, de sisak nélkül, a hajam lobogott a szélben, emlékszem... Keresztülmentem a vörös sivatagon, elhúztam jó néhány kráter között. És közben beszéltem valakivel, de nem ti voltatok, idegenek.
– Álljunk csak meg – Lars megtorpant, körülnézett. A kihalt házak szürkén álltak. A kupola felső részén már áttört a távoli Nap fénye, de mélyebben még furcsa árnyékok nyúltak el a talajon. Ott is, ahol ők álltak. – Az űrruháink sisakjába épített rádióval milyen távolságra lehet sugározni? 
– Száz kilométerre, legjobb esetben – felelte komolyan Dón. Most mintha elpárolgott volna incselkedő kedve. 
– Lehet, hogy van a környéken valamilyen bánya. – Ariel hangjából kiérezték a reménykedést. – Végül is, a Marson javarészt éppen nyersanyag-kitermelés folyik. Sokfelé vannak kitermelő telepek...
– Ahol viszont főleg automaták dolgoznak, robotok. Emberek ritkán.
– Mindegyiken van egy vagy két felügyelő ember. Ha meghallják az éterben a mi segélykérő jeleinket, gondoskodnak arról, hogy valakik értünk jöjjenek.
– Eddig rendben is lenne a dolog – szívta a fogát Don. – Csupáncsak egy apróság hiányzik. Itt a környéken nincsenek ilyen bányák, láttuk a térképeken. Tehát kellene egy jármű, mellyel elhagyhatnánk Lanitát, és más település vagy bánya közelébe juthatnánk.
– Tegnap láttunk egy elektrokocsit! – ragadta meg Ariel barátja karját. – Nem emlékszel? Alighanem rossz lehet, azért hagyták ott. Mikor ketten, kijöttünk a Mariskából, Lars pedig még a hajón maradt...
– Igazad van! – Don ugrott egy hatalmasat örömében. – Tudom is, hol van! De biztosan nem működik már, hiszen vagy ötven éve ott állhat.
– Megjavítjuk! – Ariel már el is indult. – Utánam, űrhajótöröttek!

Az elektroautót csakugyan meglelték. Két kis utcával odébb állt egy betonrámpa előtt, amely hosszúkás, földszintes épülethez csatlakozott. Valamilyen raktár lehetett egykor. A feltöredezett aszfalton át siettek oda.
– Még jó, hogy errefelé elég száraz az időjárás , – tréfálkozott Don. – A kupolavárosokban szerfelett ritkán zuhog az eső.
– Aránylag jó állapotban van. – Lars és Ariel leguggoltak, tapogatták-vizsgálták az alacsony, nyitott járművet. A kis ülés mögött apró rakfelület volt. Rájöttek, alig néhány csavart kell meghúzniok, helyrekalapálni az egyik oldalán egy kiálló alumínium burkolólapot, és az autót – amely inkább afféle belső áruszállító targonca volt – talán használatba is vehetik majd. Don meglökte – a szerkezet könnyedén odébb gurult.
– A kerekei rendben vannak – mondta elégedetten.
– De nem külső használatra csinálták. Ezek a műanyag tömlők, még ha tömörek is, hamar tönkremennek a marsi kősivatagban – vélte Lars.
– Elég, ha öt-hatszáz kilométert kibírnak. – – Az bizony nem elég. Messze vannak a városok. Arra pedig nem lehet számítani, hogy találunk bányákat a környéken.
– Ez mind szép – fordult Don Arielhez. – De hogyan akarod használni a szerkezetet? Lábbal lökdössük majd magunkat? Mert hajtóerő, az nincs, te... pupák. Azt nem álmodtad meg, honnan veszünk hozzá energiát? – A fekete fiú színpadias mozdulattal nyitotta fel a keskeny ülés mögötti fémláda fedelét. A tartály üres volt.
– Elvitték az akkumulátorokat – keseredett el Lars.
– Miért, azt hitted, itt hagyják egyes száz év múlva érkező dundi űrhajósjelölteknek, hogy ne kelljen gyalog vándorolniok a nagy vörös sivatagban? Persze hogy elvitték, a helyükben én sem hagytam volna itt.
– Akkor nem érünk vele semmit! – Ariel dühösen belerúgott a kocsi oldalába. Megfeledkezett arról, hogy most nem űrruhában vannak, könnyű vászoncipőbe bújtatott lába megfájdult, néhány percig egy lábon ugrált társai körül, sziszegve.
– No, kellett ez neked, pupák? – vigyorgott Don.
Lars még egyszer körbejárta a kocsit, megtapogatta itt-ott, elgondolkozott. Társai csendben szemlélték.
– Pszt! A Nagy Főnök töpreng – suttogta Don. És ebben a csendben…
Furcsa zajt hallottak.
Mintha egy nagy madár kelepelt volna fahangon, száraz csattantásokkal.
– Ti is hallottátok? – Don mozdulatlanná merevedett, nyakát felnyújtva fülelt. Arielnek az jutott eszébe: Don ősei így állhatták egykor a szavannákon, vadállatok támadásától tartva. Titkoktól hemzsegő, veszéllyel teli dzsungelek szélén...
Mielőtt válaszolhattak volna, újra hallották ugyanazt a hangot. Most már az irányát is megállapíthatták. Az utca vége felől jött a hang, ahol a kis téren az egykori szökőkút állt.
.- Valami részeg robot lehet – próbált tréfálkozni Don, de hirtelen elhallgatott. Harmadszor is felhangzott a furcsa, kelepelő hang. Most mintha erősebben – vagy közelebbről? – szólt volna. Volt benne valami fenyegető, valami idegen.
– Mi lenne... mi lenne, ha... távoznánk? – kérdezte Ariel meglepően vékony hangon.
– Szó sincs róla – rázta fejét Lars. – Nem vagyunk mi olyan ijedősek.
– Nem vagyunk ijedősek... – ismételte vékony hangon Ariel.
– Sőt – Don megigazította övét, feltűrte inge ujját – jobb, ha odamegyünk és megnézzük, miféle szerzet csap itt ekkora zajt, engedély nélkül.
– Te... oda... akarsz menni? – nyögte Ariel.
– Nemcsak Don, én is. – Lars leporolta nadrágszárát, és intett társainak. – Gyerünk!
A két langaléta fiú azonnal el is indult a sarok felé. Ariel egy pillanatig habozott csupán, aztán félve körülnézett. A hallgatag házak mintha fenyegetnék... Gyorsan társai után iramodott.
Az utcasarkon megálltak. Semmit sem láttak.
– Pedig valahonnan innen jött a hang.
– Elég ronda hang volt, ami azt illeti. – Ezt persze Don mondta.
– Mintha kelepelt volna egy óriási gólya – tette hozzá Ariel.
– Mi-ja? – csapott le Don.
– Gólya. Nagy madár, nyáron Európában, télen Afrikában él.
– A fene a gusztusát-. Olyan lehet, mint én – felelte Don –, szereti a meleget... Lehet, hogy mostanában a legújabb gólyadivat szerint a Marsra járnak telelni vagy nyaralni? – Larsra pillantott, de a fiú arcán olyan furcsa kifejezés jelent meg, hogy Don azonnal elhallgatott.
– Mi bajod? – kérdezte kis idő múlva. Lars mély lélegzetet vett, és kinyújtott karral mutatott a földre.
– Odanézzetek...
Az aszfalt egy hosszú darabon hiányzott, a vöröses marshomok sima felülete helyettesítette. Félkörívben az üres vízmedence körül. És azon a homokon...
Hatalmas lábnyom. Egy ismeretlen lény csaknem félméteres talpnyomata.

Nem tudni, hány percig álltak némán. Lars volt az első, aki magához tért; mély lélegzetet vett, és a fiúkra pillantott. Ariel olyan sápadt volt, akár a frissen hullott hó. A szája széle remegett. Don fekete bőre kicsit hamuszürkére váltott, a meglepő látvány rá is nagy hatást gyakorolt.
– Ez... mi? – nyögte végül a kövérkés fiú.
Lars körbejárta a nyomot. Szeme automatikusan a folytatását kereste – de sem a kis utca felől, sem a tér felől nem talált hasonlókra.
– Itt valami nem tetszik nekem – mondta végre Don, igen halkan. Mintha attól tartana, hogy a titokzatos lény meghallja a hangját. – Miféle szerzet lehet ez az állat? És miért hagyott csak egy nyomot?
Lars már megnyugodott. Az ujján számolta elő:
– Egy: lehet, hogy a lábai igen távol vannak egymástól. Ezért a többi nyomot ötven vagy száz méterrel odébb találjuk meg. Kettő: ebben az esetben a lény nagyobb lehet, mint tíz földi elefánt együtt. Három: az is elképzelhető, hogy repül. A levegőben. Lehet, repülés közben egy pillanatra letette az egyik lábát. Négy: honnan tudod, hogy ez... állat? Értelmes lény is lehet...
Donban is felülkerekedett a vitatkozó kedv. Lars mintájára ujjain számlálta elő érveit:
– Egy: ha ilyen nagy termetű lenne, csak felfigyeltünk volna rá, nem? Ha a talajon közlekedik, nyilván nagy zajt csap. Ha repül, és tényleg olyan nagy, vizuálisan is észrevettük volna, nem is szólva a légmozgásról... Kettő: lehet, hogy ugrálva- halad, azért vannak csak itt nyomok. Három: a többi nyom az aszfalton volt, azért nem látjuk őket. Négy: ha értelmes lény... ha értelmes lény... – elfogytak érvei, Don tanácstalanul böködte negyedik ujját.
– Negyven centiméter hosszú, medvetalphoz hasonlít. Ariel közben megemberelte magát, a nyom mellé guggolt, szakértőén szemlélte. – Mellesleg ez nem is egyetlen nagy nyom, pupákok, hanem négy kisebb. Nézzetek ide – itt világosan elválnak egymástól. Olyanok, mint egy furcsa virág lenyomata... A rejtélyes illető tehát nem repül és nem akkora, mint tíz elefánt. A nagysága nem haladhatja meg egyetlen elefánt nagyságát.
– Az mindjárt más – dörmögte Don. – Ha csak akkora, mint egy elefánt, akkor oké, előhívjuk és megvakargatjuk a füle tövét...
Lars is megszemlélte a nyomot. Eszébe jutott éjszakai “kalandja". Kicsit túl népes ez a lakatlan város! Emberek és állatok is élnek itt? De kik, hol, és miért rejtőzködnek?... Mi lehet a szándékuk? Érezte, hogy tagjait elönti a jeges, rémület. Szeretett volna megszabadulni ettől az érzéstől, de sehogy sem sikerült. Egyszerűen – félt.
– Hé, ti! – kiáltotta váratlanul Ariel. Csengő fiatal hangja messze szárnyalt a házak fölött.
– Gyertek elő! Nem bántunk benneteket, ne féljetek! – tette hozzá Don csúfondárosan. Persze senki sem válaszolt.
Lars még egyszer megnézte a nyomokat, aztán intett:
– Gyerünk vissza az elektroautóhoz.
Lassan indultak, mintha nehezükre esne elszakadni a titokzatos helytől. Ariel nagyon töprengett valamin. Don Larsra nézett, és menet közben kérdezte:
– Magától fog menni az elektrokocsi? Honnan szerzünk bele energiát?
– Lehet, hogy maradt valahol a városban néhány tucat nagy teljesítményű napelem...
– Lehet, de mivel száz évvel ezelőtt hagyták el a várost az emberek, nem valószínű, hogy nagy teljesítményű elemeket találunk. Akkoriban, azt hiszem, még nem gyártottak ilyeneket.
– És a zsilipkapu? – torpant meg Lars. A másik kettő is megállt, de semmit sem értettek.
– Mi van a zsilippel?
– Ahányszor ki- és bejön. valaki, a zsilipkamrából egy szerkezét, a szivattyú vagy kiszívja, vagy bepumpálja a levegőt. Ehhez is energia kell, nem?... Hát honnan kapja az a gép az energiát?
– Nagy vagy! – nézett rá elismeréssel Ariel. – Egy zseni! A kupolaváros esze!
– Csak el ne rontsuk a zsilipet, mert majd nem tudunk kimenni – morogta Don. 
– Ez mind szép – mondta Lars szerényen –, de azért ne örüljetek túl korán. Először is meg kell tudnunk, milyen energián alapul a zsiliprendszer motorja, aztán azt, honnan veszi és hogyan tárolja azt az energiát. Aztán el kell jutnunk valahogyan ahhoz a tárolóberendezéshez, kiszerelni a tápegységek egy részét és ha azok akkumulátorok, beépíteni őket az elektroautóba. És mindezt úgy csinálni, hogy a zsilipkapu is működőképes maradjon, ahogy Don jegyezte meg az imént.
– És mindezt éhgyomorra – mondta Ariel.
A fiúk befordultak a kis térre, ahol az autót hagyták. Don ment legelöl. Egyszer csak megfordult, és rekedtes, fura hangon csak annyit mondott:
– Befejezheted az ábrándozást, Lars... Nem fogunk semmit beszerelni a kocsiba. Nem megyünk segítségért a sivatagba...
– Mit beszélsz? Miért nem?
– Mert az elektrokocsi... eltűnt!

Harmadik fejezet
AZ IDEGENEK FORTÉLYAI

Meggyorsították lépteiket. A végén már szinte rohanvást érkeztek a betonrámpával felszerelt hosszú raktárépület elé, ahol az autót hagyták. Az elektrokocsi tényleg eltűnt.
– Hogy az a hétrétegű, nikkelfejű, négyballábas hányasöprögető bádogrobot verje szét ezt az átkozott kupolavárost!...
– Ne siránkozz, ezzel semmire sem megyünk. – Ezúttal Ariel volt köztük a leghiggadtabb.
– Nem siránkozom. Káromkodom – sziszegte Don dühösen.
– Káromkodsz?... Tudsz is te káromkodni – legyintett Ariel, és hozzátette ábrándosán: – A régiek, igen, azok aztán tudtak káromkodni...
– Kezd valahogy sok lenni a rejtély. – Lars megtörölte homlokát, felnézett. A sárgás kupola fölött valahol ott ragyogott a Nap, egészen világos lett már. A gyomra megkordult. – Az az igazság, hogy hagytuk magunkat becsapni.
– Persze – Don rögtön tudta mire céloz Lars. – Először elcsaltak bennünket azzal a kerepeléssel vagy mivel, aztán miközben mi negyedóráig álmélkodtunk a fura lábnyomok körül, persze volt elég idejük, hogy közben megfosszanak bennünket a menekülés egyetlen eszközétől.
– De ki?... Kicsodák? – jajdult fel a kövérkés fiú.
– Annyit tudunk, mint te – felelte Lars. – De már azon sem csodálkoznék, ha most visszamennénk a szökőkúthoz, és a lábnyomok is eltűntek volna.
– Egy biztos: tartsunk össze. – Lars közelebb intette barátait, összedugták a fejüket. – Jobb, ha halkan beszéljük meg a legfontosabb dolgokat. Lehet, kihallgatják minden szavunkat... Az elektrokocsi magától nem gurult arrébb, nem is a patkányok vitték el. Azok az ismeretlenek tehették, ebből is látszik: mindenre képesek csak azért, hogy kénytelenek legyünk itt maradni.
– De mit akarnak velünk? – kérdezte türelmetlenül Ariel, ajkát harapdálva.
– Azt én is szeretném tudni. De ez már így van; mióta itt leszálltunk.
– Talán tizenöt percet töltöttünk a szökőkútnál – nézegetett körül Don. – Nem vihették messzire... Két ember kellett hozzá, hogy eltolják...
– Elég volt egy is. Az akkumulátorok nélkül kicsi a súlya. Hiszen te is könnyedén odébblökted fél lábbal... No és honnan veszed, hogy emberek a tettesek?
– Lehet, hogy igazad van. De itt majdnem minden háznak magas a küszöbe, vagy olyan keskeny az ajtaja, hogy azon ugyan nem fér be az autó. Garázsok nincsenek. Hát akkor hová dughatták?
– A legkézenfekvőbb, hogy a raktárba. – Lars nyugodtan mutatott a hosszúkás épületre. A fiúk egymásra néztek, aztán egyetlen ugrással az alacsony rámpán termettek.

A képernyőn ismét feltűnt a három fiú. Megálltak a rámpa mellett. Gesztikulálva beszélgettek.
– Hozd közelebb a képet.
A félhomályos helyiségben ketten ültek. Aki szólt, karvalyarcú, barna bőrű, hajlott hátú, idősebb férfi volt. Összehúzott szemmel figyelte a képernyőn feltűnő látványt.
– Be fognak menni a raktárba – felelte a másik. Jóval fiatalabb volt, felmeredező vörös haja megcsillant a halvány fényben.
– Akkor pedig megtalálják a kocsit. – A karvalyarcú egy ideig szemlélte a fiúkat, azok a bejáratot keresték.
– Fordítsd el a kamerát... Tudsz képet adni a raktárból?
– Igen, ott is van két rejtett kameránk.
– Remek. Hát akkor lássuk, mihez kezdenek. Az sem ártana, ha hangot is közvetítenél.
– Közvetítek, ne félj. Jó előre gondoskodtunk rejtett mikrofonokról is. Úgy megtűzdeltük azt az épületet is, hogy még a suttogásukat is meghalljuk, ebben biztos lehetsz...

Lars és Don vállukat nekifeszítve lökték be a vasajtót. A raktárban sötét volt, kis ideig vártak, hogy szemük megszokja a homályt. Aztán csaknem egyszerre kiáltották:
– A kocsi!...
– Megvagy! – Ariel gyorsan az elektroautó mellett termett, elkapta a kormánykereket, mintha attól tartana, hogy a jármű életre kel és önhatalmúlag elgurul.
– Szóval ide dugták – suttogta Don. Körülnéztek. A tágas, nagy terem majdnem üres volt. A sötét sarkokban valami mozdult...
– Patkányok! – Don felkapott egy kavicsot, a sarokba hajította. Lábuk alatt porladozott a betonpadló, itt-ott feltüremkedett, széttört.
– Engem már régóta izgat, mit ehetnek ezek az állatok. – Lars elment a sarokba, de semmit sem talált. A patkányok a falban és a padlóban látható számtalan lyukon tűntek el. Nyilván szép kolóniákban élhettek az épületek alatt jól rejtett, hozzáférhetetlen járataikban. – Ha annak idején az emberek mind elmentek innen, akkor ezek mit esznek? Honnan jutnak táplálékhoz vagy száz éve már?
– Akármilyen intelligensek, azért száz évig nem élhetnek ennivaló nélkül.
– Lehet, hibernáltatták magukat, mint az extragalaktikus űrhajók legénysége – tréfált Ariel.
– És most a mi tiszteletünkre felébresztették magukat?...
– Ha sokat beszélünk még az evésről... – Ariel a gyomrához kapott, fintorral folytatta: – Gyerekek, én hamarosan feldobom a talpam...
– Mit csinálsz? – kerekedtek el Don amúgy is nagy szemei. – Ez valami új sport?
– Nem, hanem meghalok az éhségtől! – kiáltotta a dundi fiú kétségbeesetten.
– Feldobja... a talpát... – Don a szavakat ízlelgette, elképzelte a jelenetet, amint egy haldokló égnek rúgja lábait, és felnyerített: – Ez jó!... Haha!
– Örülök, hogy ilyen vidám vagy más rovására – füstölgőit Ariel.
Lars közelebb intette őket.
– No, fiúk... mostantól fogva állandóan őrködni fogunk. Az elektroautót magunkkal visszük a házba, ahol lakunk. Egyikünk mellette marad, a másik kettő nekiáll és felkutatja a zsilipkapu energiaforrását. Kell ott lenni néhány akkumulátornak... Gyerünk!

Az órák – földi idő szerint – délelőtt tíz órát mutattak, amikor Don egy hatalmas láncot húzott elő egy szomszédos ház romos pincéjéből.
– Ezzel még azt az óriási repülő vadállatot is meg lehetne kötözni, amelyik állítólag ott keringett a szökőkút körül – csörgette elégedetten a fekete fiú az ökölnyi láncszemeket. – Kár, hogy nincs hozzá egy megfelelő méretű lakat. De így is megfelel a célnak. – Az elektroautó egyik kerekén átfűzte a láncot, a kapuoszlophoz erősítette. Addig kombinált a két végén, míg úgy tűnt, sikerült összefűznie. – Nem tart erősen – jelentette ki a művelet végén. – De amíg amazok kibogozzák... Meg zajt is csap.
– Ariel, itt maradsz. – Lars nyomást érzett a gyomrában: igen, ez már az éhség. Furcsa, tompa nyomás, még soha nem érzett ilyent. Igen... még soha nem éhezett.
– Egyedül maradjak?... – Ariel hangjából némi aggodalom csendült ki.
– Csak nem félsz? – Don szokása szerint jó erősen hátba vágta volna barátját, de az ügyesen elhajolt előle. Aztán a két fiú elment. A kövérkés Ariel észrevette, hogy magukkal vitték sisakjaikat is; így majd rádión is érintkezhetnek egymással.
Leült a küszöbre. A lépcső poros volt. Aztán felpattant, megtapogatta az elektroautót rögzítő láncot, majd felment az emeletre. Magához vette űrruhája sisakját. Elgondolkozott az, ablaknál állva. Házak, falak, tetők... Lanita, a halott város... Régi olvasmányai jutottak eszébe. Voltak a Földön is titokzatos városok. Létezők, de lakatlanok, vagy más okból rejtélyesek. Tiahuanaco, Angkor-Vat. Nem létezők, de legendák éltetői – mint az eldorádói aranyvárosok. Vagy létezők, de századokon át megközelíthetetlenek, mint Timbuktu. Ami egykor a Földön előfordult, az most – úgy látszik – megismétlődik az űrben. Az emberek oda is magukkal viszik történelmüket. És magukkal hozzák a jót, a rosszat. Városokat építenek, belakják őket, aztán egy szép napon elhagyják... Mit vétett Lanita? A kupoláról kiderült, hogy átereszt bizonyos káros sugarakat. Az emberek egészségére káros sugarakat, amelyektől a háztetők, a falak sem védenek meg. Lehet, hogy nekünk is lesz ettől valami bajunk? – töprengett Ariel, aztán eszébe jutott: az éhség úgyis előbb végez velük, mint a sugarak. Az éhség... Ariel kicsit furcsán érezte magát, hamarosan huszonnégy órája lesz, hogy utoljára evett.
Állt még az ablaknál, aztán megfordult, lassan lement a lépcsőn. Hosszan nézte a megláncolt elektroautót. A menekülés egyetlen módja. Kijönne ebbe a romvárosba, ki mentené meg őket – véletlenül? Nem, erre nem lehet várni. És nincs sok idő. Hány napig is bírja ki az emberi szervezet táplálék és víz nélkül?
Visszaült a küszöbre. Behunyta szemét, földi tájat látott maga előtt. Hullámzó sárga mező – közelről a kalászoknak felálló merev tűbajuszuk van, oldalra is kiáll néhány kemény, vékony szál. Aranytenger, valahol messze hegyek. Kék hegyek. A képzelet odaröpíti Arielt; a hegyek kékből zöldbe váltanak, tölgyerdő, vöröslő levelek, zörgő haraszt a lábak alatt, barnássárga makkok bújnak a kacskaringós szélű falevelek alatt.
A fiú-felriadt álmodozásából, kinyitotta szemét. Aztán fülelni kezdett. Valamit hallott. Még nem tudta, mi az, de már hallotta, és nyugtalanság szorította el a szívét. Hogy a fiúknak is éppen most kellett elmenniök, gondolta. Már az éhségről is megfeledkezett. Felpattant, fejét forgatva várakozott.
Kop-kop. Kip-kop. Kemény lábú valaki lehet. Vasláb csattoghat így üveggé olvadt-fagyott homokon. Furcsa hang, mintha régi lópaták csattognának. Aztán a kis utca végén, a sarkon befordult valami...
Ariel az első pillanatban azt hitte, álmodik. De rögtön tudta, érezte, nem álom ez. Alacsony, kutya nagyságú fekete valami közeledett. Földhöz lapuló, alacsony lény. Elég gyorsan futott. Ariel szeme kerekre tágult. Fékezni szeretné magát, de hiába. Egy pillanatra jeges rémület öntötte el.
Egy óriási pók!...
Majdnem méteres átmérőjű, kör alakú, fekete test. Bolyhos, szőrös hát. Kicsit rézsútosan közeledik... Ariel annyit még észrevett, hogy hat ízelt, fekete szőrös puha lábát váltogatja. Nem lehet, hogy ezek a lábak okozzák azt a kopogó hangot!
Szeretne erősnek, férfiasnak látszani. És úgy is viselkedni. Mégis azon veszi észre magát, hogy rohan fel a lépcsőkön. Útközben betondarabokat, köveket kap fel a töredezett fokokról, megfordul.
Az óriáspók megáll a ház előtt. Az elektroautóra néz – vagy csak Arielnek tűnik úgy? A dundi fiúban hirtelen bátorsággá nő az előbbi ijedtség, nem fél már, visszaszalad az utcára. Ha ez a fenevad is azért jött, hogy megfossza őket a kocsitól... Ariel csatakiáltást hallat – a saját félelmét is túlharsogja vele! –, és már dobja is a köveket, egyiket a másik után. A kövek áthatolnak az állat testén! Igen! Pontosan látja Ariel: eltalálja ugyan kétszer is, de a kövek tovább gördülnek a vörös homokon...
Az állat menekül. Néhány másodperc, és apró fekete ponttá válik az utca másik végén, eltűnik. Ariel lihegve áll, még mindig saját bátorságát csodálja. Mi lehetett ez? Testtelen marslakó?
Felvette sisakját. Le kéne nyomni az adógombot, beszólni a mikrofonba. De elhinnék-e a fiúk, mi történt? Ariel hosszan szemlélte a homokot. Nem, az ismeretlen lény nem hagyott nyomokat. Álmodta talán az egészet? Hiszen ekkora pókok nincsenek. Ez még mutációnak is derék példány lenne.
Köveket gyűjtött, és visszaült a küszöbre. Nem, nem fog szólni Larsnak és Donnak. Még azt hinnék, hallucinált. Vagy elaludt az őrszolgálat alatt... Nem, jobb lesz hallgatni.

– Vagy a felszínen...
– Vagy a felszín alatt.
– Eldughatták éppenséggel valahol egészen másutt is. A régiektől minden kitellett – mondta Don mély meggyőződéssel.
Lars körülnézett. A bejárati zsilip körül csupa alacsony, lapos tetős ház állott. Egyik sem nézett ki erőműtelepnek.
– Mars-rezgések is előfordulhatnak – mondta aztán –, tehát az ilyen nyilvánvalóan nagy fontosságú szerkezetet rengésbiztos helyre rejtették.
– Vagyis talaj alatti betonbunkerbe, azt mondod?
Körbejárták a zsilipkamrát. Az egyik oldalon a betonfalban műanyag ajtót fedeztek fel. Rajta fekete festékkel pingált számok.
– Titkosírás – vélte Don izgatottan.
– Ugyan – hűtötte le Lars. – A javítóegységek tájékoztatására szolgáló kód... Csak éppen száz évvel ezelőtti. Ma már talán senki sem tudná megmondani, mit jelentett.
– Mindig leöntesz egy vödör hideg vízzel – duzzogott a fekete fiú, aztán váratlanul hatalmas ökölcsapást mért az ajtóra. Nagy dörejjel szakadt be.
– A műanyag sem tart örökké – nevetett Don elégedetten. Rögtön jobb lett a kedve, főleg azután, hogy Lars megdicsérte erejét. Erre azonnal megbékélt.
Lars szétfeszítette a nyílást. Pattogva törtek el a lapok. Keskeny folyosón találták magukat. Árnyékuk hatalmasra nőtt a szemközti falon.
– Valami lépcső....Menjünk le.
– Elektromos feszültség alatt van a kábel – mutatott Lars a mennyezeten húzódó sárgás burkolatú fémcsövekre.
– Honnan tudod?
– Ez vezet a zsilip légszivattyújához meg az ajtókhoz. Bármikor lépsz a zsilipbe, azonnal működni kezd. Tehát a kábel is állandóan feszültség alatt lehet – magyarázta a fiú.
– Hogy te milyen okos vagy – gúnyolódott Don, de bátran ment lefelé a lépcsőn. – Nézd, a zsilip alá kanyarodunk.
– Ott kell lenni az akkumulátoroknak.
– Hát csak tovább...
– Tovább, bátran.
– Fő a nyugalom, ahogy Ariel mondaná... így buzdították egymást. De azért egy kicsit haboztak. A lépcső poros volt. Kétemeletnyi mélységben járhattak már, mikor végre újabb ajtó elé kerültek a félhomályban. Don már felemelte öklét, hogy bezúzza, de Lars intett, várjon, és elegáns mozdulattal lenyomta a kilincset. Az ajtó kinyílott.
– Így kell ezt csinálni – mosolygott Lars. – Többet ésszel, mint erővel.
Fény gyulladt fejük felett. Egy kicsit megszeppentek, aztán rájöttek, hogy az ajtónyitásra automatikusan kapcsolódott be a világítás.
Kis teremben álltak. A túlsó végén újabb széles ajtó nyílott. – De figyelmüket nem ez kötötte le, hanem kétoldalt a felmagasított betonszegélyen álló ládaszerű kis szekrények. Átlátszó műanyag fedelükön halványsárga fény szivárgott ki.
– Oké, helyben vagyunk! – kiáltotta Don. – Mit szólsz, öreg fiú! Úgy jöttünk ide, mint a szagot kapott kutyák.
– Igazad van. Megtaláltuk az akkumulátorokat.
– Melnyikov-rendszerű szuperakkumulátorok, mindegyik öt egységből áll – magyarázta a fekete fiú szakértelemmel. – A kupola tetején vannak a napfény-kollektorok és a fényelemek. A nagy tükrök a fényelemekre sugározzák a fényt, az átalakított energiát ide továbbítják, ezek az akkumulátorok tárolják, és innen származik a zsiliprendszer energiája.
– Sínen vagyunk – örült Lars is, és a telepekhez lépett.
– Elég, ha kikapcsoljuk az egyiket, szétszereljük, felvisszük és beépítjük a kocsiba, aztán usgyé! Irány a sivatag... – Lars közelről nézte meg az egyik akkumulátor fedelét, és hirtelen elhallgatott. Don még kétszer körültáncolta a kis termet, csak utána torpant meg.
– Mi bajod van?
– Csak annyi – felelte barátja lassan –, hogy némelyik akkumulátorra ráírták a gyártás évét is…
– Nem némelyikre, hanem mindegyikre – legyintett Don. – Ez kozmotechnikai előírás, nehogy túl régóta használt készülékeket építsenek bele olyan berendezésekbe, ahol...
– Ne is folytasd. A problémát az okozza, hogy... ha a kupolavárost száz éve hagyták el lakói, akkor mit keresnek itt ezek a szuperakkumulátorok? Amiket Melnyikov alig tizenöt évvel ezelőtt talált fel?... Ide nézz, ezen a legszélsőn tavalyi dátum szerepel a “gyártás ideje" rovatban. Kik cserélték ki vadonatújra az akkumulátorokat és mi célból?…

A képernyőn tisztán látták a két fiút, ahogy a Melnyikov-akkumulátorok fölé hajoltak.
– Hallottad? – mondta a karvalyorrú. – Rájöttek. Már tudják, hogy tavaly építettük be az új darabokat.
A vörös hajú igazított valamit az egyik pulton. A fiúk hangját most tisztábban hallották. Amazok az akkumulátorokról beszélgettek.
– Mi lesz, ha kinyitják a másik ajtót is? – kérdezte a vörös hajú.
– Mindent meg kell tennünk, hogy ne jöhessenek közelebb. – A karvalyorrú hangjában elszánt döntés. – És ha kell, bevetjük az egész arzenált.
A másik töprengett.
– Nem kéne szólni a többieknek?
– Nem, egyelőre nem. Hadd pihenjenek, éppen elég fáradtak. Azt hiszem, mi ketten is megakadályozhatjuk ezeket a gyerekeket abban, hogy behatoljanak...

– Te mindenhol rémeket látsz. – Don körülnézett. – Logikus, hogy az akkumulátorokat időnként cserélni kell, ha azt akarják, hogy a zsiliprendszer működőképes legyen, és bizonyos alkalmakkor – mint például kényszerleszállás esetén – az űrhajósok bejuthassanak a kupola alá.
– Meggyőztél – Lars homlokáról elsimultak a ráncok –, gyerünk, essünk neki... Időnként biztosan felkeresik a várost a szervizszolgálat űrhajói, és megreparálják a szerelők, amit kell... – így nyugtatgatta önmagát. Don a sarokban talált egy csavarhúzót és néhány más szerszámot egy ladikéban a falon. Örömmel akasztotta le “jó lesz ez nekünk!" felkiáltással. Kikapcsolták, és alkatrészeire bontották az egyik akkumulátort. Most vették hasznát, hogy egész életüket egy űrállomáson töltötték. Ott mindig akadt valami szerelnivaló, gyakran kellett valamit javítani, betoldani, kiszerelni, szétszedni. Kezdetben a felnőttek fogásait lesték el, később pedig már tudatosan készültek az űrhajóséletre, és maguk kérték nemegyszer, hogy megjavíthassanak egy-egy elromlott műszert vagy szolgáltatóegységet.
Az akkumulátor darabjait felvitték a kapu mellé.
– Mit gondolsz, mennyi energia lehet bennük?
– Nézd meg a feszültségmutatót... Látod, itt van. Ezernyolcszáz egység, összesen.
– Kilométerenként két egységet számítva... kilencszáz kilométerre lenne elég.
– De nem ilyen terepen, mint a marsi sivatag.
– Mindegy. Ha az elektrokocsi ötszáz kilométerre távolodik el Lanitától, már a sisakrádió jeleit is felfoghatják valahol, és segítségünkre sietnek.
– Több akkumulátor úgysem fér a kocsira. A súlytöbblettel is számolni kell.
Felvitték az utolsó részelemet is, majd visszamentek a szerszámokért. Lars elgondolkozva pillantott a kis terem másik ajtajára.
– Mi van? Oda is be akarsz menni? – Don legyintett, de közben akkorát kordult a gyomra, hogy visszhangoztak a falak. – Azt mondom, ajánlatosabb lenne valami ennivaló után nézni. Még néhány óra, és... hogy is? Ja, szóval feldobom a talpamat!
Lars nem is figyelt rá. A betonpadló és az ajtó közti parányi rést nézte. Nem tévedett?... Persze lehet, hogy csak képzelődés az egész.
– Don – mondta, a hangjában volt valami, amitől Don azonnal felhagyott a mókázással. – Az előbb úgy láttam, mintha a túlsó oldalon, ott az ajtó mögött is égett volna a világítás. Mikor először bejöttünk, sötét volt az a rés ott alul. Az előbb fényes, most megint sötét.
– Képzelődsz.
– Lehet. De az is lehet, hogy nem...
– Megnézzük? – Don hangjából nem érződött ki túlságos lelkesedés. Tényleg éhes volt. Megpróbálta a dolgot tréfára fordítani.
– Ó, minden űrexpedíciónk nemes főnöke! Töröld le borús homlokodról a gondoknak az ő ráncaikat és...
– Csend!
Ez meglepte Dont. Elhallgatott, majd suttogva kérdezte:
– Mi van?...
– Hallgasd csak!
Távoli zúgás vált egyre hangosabbá, mintha az ismeretlen hangforrás közeledne. Larsnak úgy tűnt, megremeg a csukott ajtó. Ott álltak már kétoldalt mellette; ez is olyan krémszínű műanyagból volt, mint a többi.
– Bemenjünk? – kérdezte Don bátorságra kapva.
– Szeretnék a végére járni ennek a sok titoknak – felelte a barátja. – És talán valami ennivalót is találunk – tette hozzá néhány másodperces késéssel. Ez volt a döntő érv; Don máris a kilincsre tette a kezét. A negyedórával ezelőtt Larstól ellesett elegáns mozdulattal próbálta kitárni az ajtót, de az zárva volt. Erre dühösen előkapta a legnagyobb csavarhúzót és a zár melletti résbe dugva, nekifeszült. A zár pattant, az ajtó kitárult...
Csodálkozva és rémülten kiáltottak fel.

Nem látták a másik helyiséget. Folyosó volt, szoba, terem? Csak fények villogtak. Fehér, sárga, kék, zöld, piros, lila fényszórók kévéi bolyongtak, hol itt, hol ott keresztezve egymást. Fénycsíkok és pászmák, foltok és ütemes villanások. A két fiúnak a szeme káprázott, szédülten álltak az ajtóban. Még nem mertek belépni. A legszörnyűbb az volt, hogy az előbb hallott zaj helyett síri csend uralkodott. Az egész látvány leírhatatlan benyomást keltett bennük. Furcsa szorongás ébredt lelkűk mélyén, bár maguk sem tudták, mitől kellene félniök. Mégis tartottak valamilyen ismeretlen veszélytől. És azt sem tudták, mennyi ideig tartott ez az egész. Mert. egyszer csak hirtelen sötét lett. Vaksötét, ismeretlen feketeség húzódott előttük, mintha tenger partján álltak volna felhős éjszakán.
Lassan tértek magukhoz. A szemük még mindig káprázott, egymást is alig ismerték fel. Lassan szokták meg újra az akkumulátorterem most halványnak tűnő világítását.
– Mi volt ez? – kérdezte Don. Megrázkódott, mint vízből partra mászó kutya.
– Pontosan azt... szeretném tudni... én is. Lars kissé még dadogott, de agya már helyrezökkent. – Tudod, van egy olyan érzésem, mintha valakik meg akarnák akadályozni, hogy mi oda behatoljunk...
– Nyilván azok a pléhlelkű űrkalózok – dohogott Don. – Akik elrabolták a hajónkat, és mindenféle ócska trükkel próbálják elvenni amúgy sem fényes kedvünket.
– Én azért mégis bemegyek – Lars hangja szilárdan csendült –, most már biztos, hogy ott valahol – határozatlan irányba intett – van a titok nyitja.
– Szerintem hagyjuk ezt most. Éhes vagyok, és az akkumulátorokat is el kéne vinni Arielhez.
De Larsot valami vonzotta a sötét terembe. Maga sem tudta, micsoda. Ott állt a rejtélyes, hallgató sötétségtenger szélén, belebámult a fekete semmibe.
– Alighanem csak képzelődtünk – mondta Don.
– Mind a ketten egyszerre?...
És Lars elindult. Semmit sem látott, tétován tette lábait egymás elé. Nagyon furcsán érezte magát. Mintha térdig járna valamilyen egyszerre hideg és forró légrétegben.
– Lars... gyere vissza!
Don hangja nagyon messziről hallatszott. Mintha száz és száz méterrel elmaradt volna mögötte. A világ hallótávolon kívül került. Valahol a messzeségben ismét fény villant. Arrafelé botorkált. Kékeszöld, halvány, csalogató lámpa. És ez a zúgás... Valamikor, nagyon régen, a hangsebességű repülőgépek startolhattak így a Földön. Közeledő zúgás, fémes-érces-ezüstös hang tölti meg a levegőt, szinte szikrázik a sötétség.
Vörös villogás, agyba vágó. Mi ez a zsongás?... Nemcsak a fejében, de végtagjaiban is érzi. Lábában folyékony ólom. Lefeküdni, pihenni... Most sárgára vált a fény. A zaj új robbanással indul, felívelő, ingerlő, megsemmisítő zúgás...
Aztán hirtelen sok szín gyullad szeme előtt. Messze van minden. Lars menne tovább, tesz is néhány lépést, de úgy érzi, lábait elkaszálták, kútba lép, zuhan a mélybe... Sötét alagútba esik, nincs vége, zuhan tovább és... semmi...

Don legyőzte félelmét. A zúgás húsz-harminc másodperc elteltével ismét elült, a rejtélyes fények kialudtak. Csak egyetlen fényszóró maradt égve, valahol a magasban. Fehér kört vetített a padlóra, ahol egy emberi test hevert.
– Lars!...
Don rohant. Körös-körül sötétség volt, fekete semmi. Lars nem mozdult, mikor melléje térdelt, megrázta.
– Lars... Mi van veled?
A szőke fiú csukott szemmel feküdt. Don körülnézett, de csak a homály ásított feketén. Segítségre nem számíthatott. Felnyalábolta barátját, bizony nem volt könnyű. Az egyik lábát így is a padlón húzta... Hamar kiért az akkumulátorszobába, megpihent. Lars arca sápadt volt, teste elernyedő. Don megveregette a fiú arcát, de az nem tért magához. Elájult, gondolta, vajon mit láthatott odabenn?...
Percek teltek el, mire felcipelte társát a lépcsőn. , Megkönnyebbülten fektette a bejáratnál álló akkumulátorelemek mellé, aztán űrruhája sisakjáért nyúlt. Beleszólt a rádió mikrofonjába:
– Ariel!...
Csend. Don idegesen kiáltotta:
– Ariel, hogy az a... Hol vagy, űrátka? Jelentkezz!
Végre némi recsegés, csikorgás után meghallotta barátja hangját:
– Itt Ariel. Te vagy az, Don?...
– Miért, mit gondoltál, kicsoda? Gyorsan fogd az elektrokocsit, és vele együtt rohanj ide. Larsnak... baja esett. Siess nagyon!
– Larsnak?... Rohanok.
“No, legalább most az egyszer nem kérdezősködik feleslegesen" – gondolta Don megkönnyebbülten. Aztán Lars mellé térdelt. Látta, hogy a fiú gyengén lélegzik. Talán magához fog térni. De milyen jó is lenne most egy pohár víz!... Ebben az egész átkozott kupolavárosban nincs egy csepp ivóvíz sem! 
Don kiszáradt ajkakkal nézett körül. Igen, ő is szomjas, de elsősorban Larsnak kellene most adni egy kis vizet.
Nagy csörömpöléssel érkezett Ariel. Az utcasarkon előbb az elektroautó bukkant fel; a dundi fiú hátulról tolta szélsebesen, alig tudott lefékezni mellettük.
– Mi van?
– Elájult odalenn, úgy hoztam ki a hátamon. Egy kis vizet kéne adni neki.
Lars szempillái megrebbentek. Don közelebb ugrott. A földön fekvő fiú mellkasa megmozdult, mintha nagyot sóhajtott volna, és kinyitotta félig a szemét.
– Vizet... – suttogta.
Ariel fehér műanyag poharat tartott Lars szájához; a fiú mohón ivott.
– Mit adtál neki? – kerekedtek el Don nagy fekete szemei.
– Vizet. Te mondtad, nem, hogy azt kéne neki adni... – vont vállat Ariel.
– Persze hogy mondtam! Te szerencsétlen, azt kérdeztem, honnan varázsoltad elő azt a pohár vizet?! Mikor az egész városban nincs egy csepp sem!
– Hogyhogy nincs? – csodálkozott Ariel, és a betonajtó nyílására mutatott. – Mikor ideértem, te itt fohászkodtál Lars mellett, a küszöbön pedig ott állt az a pohár, tele vízzel.
Don csak nagy sokára tudta kinyögni:
– Szóval... szóval ők voltak... lehet, hogy mégis rendesek?
Lars – talán a friss víz hatására – magához tért, de valahogy furcsán gyengének érezte magát. Néha meg-megrándult, mintha apró áramlökések szaladnának át testén. Nem emlékezett rá, mi történt vele. Két barátja az akkumulátorokkal együtt felrakta a kocsira, és gyorsan “hazafelé" indultak. Don még kétszer visszanézett – távolról is látta a széttört ajtó küszöbén fehérlő kis poharat.

– Éhes vagyok – mondta Ariel.
– Nem újság – legyintett Don, de önkéntelenül is megnyalta cserepes ajkát.
– Fő a nyugalom – Ariel szokása szerint kedvenc mondását idézte. Csak úgy, minden eshetőségre.
– Már lassan huszonnégy órája lebzselünk itt – méltatlankodott Don.
Lars hamarosan lábra állt. A “házuk" előtt, a járdán ültek. Don összeszerelte az akkumulátort, és Ariel segítségével ráemelték a nyitott kocsira, a vezetőülés mögé. Lars szeretett volna segíteni, de valahogy nehezen emelte tagjait.
– Ne izgulj – mondta Don. – Ezt már Ariellel is meg tudjuk csinálni. Most még... van erőnk. Hogy mi lesz holnap ilyenkor, azt nem tudom. Az éhség legyengíti az embert, olvastam valahol.
– Ennivalót kell szereznünk – Lars ellökte magát a faltól, érezte, rohamosan visszatér régi energiája és kedve –, és én már tudom is, hol van itt ennivaló.
– Te láttál egy boltot – tréfálkozott Don. – Bemegyünk, és kérünk két kiló marsi kenyeret, lehetőleg frisset, Lanita szalámival és Phobos tejjel meg Deimos sajttal....
– Fő a nyugalom – ismételte Ariel elszántan, és megint ok nélkül.
– A patkányok – mondta Lars, és várakozva pillantott barátaira.
– Neked megártott az a föld alatti kaland – hadonászott Don –, azt hiszed, ízleni fog nekünk a patkányhús?
– Brrr! – rázkódott meg Ariel.
– Ámbár... ha jól meggondoljuk – töprengett Don –, azt mondják, az éhségtől az ember mindenre képes. Meg hogy az éhség a legjobb szakács... Végül is, a patkányhús sem lehet rosszabb, mint mondjuk a...
– Hallgass! – Ariel gyomrához kapott, és a fal felé fordult.
– Most én mondom, fő a nyugalom. – Lars már jól érezte magát. – Egy szóval sem mondtam, hogy patkányhúst kell ennetek. Egészen másról van szó. Egy kis természettudományos logika kell hozzá.
– És neked az van? – érdeklődött Don borúsan. Visszatért a kedve, mikor meghallotta, hogy mégsem kell patkányt falatozni.
– Van, képzeld. A képlet egyszerű: száz évvel ezelőtt az emberek elmentek Lanitáról. Itt maradtak a patkányok. De az emberekkel együtt eltűnt az élelem is.
– Tiszta sor – vágott közbe Ariel, már nem volt olyan zöld az arca. – A patkányok tehát mind feldobták a talpukat. Ezt diktálja a természettudományos logika.
– Nem ismered a patkányokat – felelte Lars.
– Nem ismered a patkányokat! – helyeselt buzgón Don is, és várakozva tekintett Larsra.
– Arról van szó, hogy néhány patkány túlélte az első nagy éhínséget, ami az emberek távoztával köszöntött be. De miért?... Mert valahol találtak élelmet: Kicsit újra elszaporodtak, de a természetes szaporulatot kordában tartotta és tartja az a tény, hogy a rendelkezésre álló élelmiszer mennyisége korlátozott.
– Juj de szépen mondtad! – méltatta a beszédet Don. – Úgy hangzott, mint egy vezércikk az Űrövezeti Híradóban.
– Viszont ennek van értelme is – vágott vissza Lars. – Gondolj csak bele: táplálék nélkül a patkány sem létezhet, bármilyen intelligens állat is. Tehát itt valahol kell élelemnek lennie. Ariel, hol láttad a legtöbb patkányt?
– Azt hiszem, a lapos raktár körül, ahová az elektrokocsit dugták azok a... azok a...
– Amíg te itt dadogsz, mi elindulunk – lökte oldalba Don. – Ha befejezted, gyere utánunk.
Persze mindhárman együtt mentek, az elektroautót sem hagyták ott, sőt Don előrelátóan a vasláncot is maga után húzta a darabos, hepehupás aszfalton.
– Elég furcsa menet benyomását kelthetjük.
– Gondolod, hogy látnak bennünket?...
– Én érzem – mondta váratlanul Ariel.
– Igen? Szóval, te érzed... – Don hangjában gúnyos megértéssel fordult a kövérkés fiúhoz, megérintette Ariel homlokát. – És lázad, az nincs?
– Nem viccelek. Mióta itt vagyunk a városban, állandóan az az érzésem, hogy figyelik minden lépésünket.
A fiúk erre nem tudtak mit válaszolni. Szótlanul mentek tovább. Hamarosan a raktárhoz értek.
– Odabenn nincs semmi, azt már láttuk – Lars a környező épületeket szemlélte –, valahol másutt kell lennie a tápláléknak.
Töprengve álltak a kocsi mellett. Don lassan fordította tekintetét a raktártól jobbra. Ha ő lett volna az akkori emberek helyén, hol tartotta volna a tartalék élelmet? Persze, bárhol. Mikor az élelmiszerraktárakat építették, még talán egyáltalán nem voltak Lanitán patkányok, nem kellett azon töprengeni, hová rejtsék előlük az ennivalót.
– Most én veszem át a vezetést – szólalt meg Don ellentmondást nem tűrő hangon –, Lars, te még gyenge lehetsz az előző kalandod után... maradj itt, őrizd a kocsit, ha valamelyikünknek segítségre lesz szüksége, szólunk a rádión. Gyere, Ariel, abban a világoszöld házban kezdjük.
– Még jó, hogy kicsit színezték a betont a régiek – poroszkált mellette Ariel nézelődve. – Különben nagyon egyhangú lenne a látvány.
– Szeretem, mikor ilyen kis esztéta vagy – morogta Don, és visszanézett. Lars egyre kisebbedett a lapos raktár előtt. Remélhetőleg ezúttal nem lesz baj. Sem vele, sem velünk – gondolta a fekete fiú.

A zöld házat felforgatták, de semmit sem találtak. Rég porladt bútorok, patkányrágta szőnyegmaradványok között óriási porfelhőkben bolyongtak ide-oda. Aztán – anélkül hogy szóltak volna egymáshoz – gyorsan kijöttek.
– Célozzuk meg a következőt. Azt ott azzal a kiugró terasszal. – Ariel nagyokat nyelt, a gyomrára szorította kezét. A szomjúság is gyötörte. Don látta, hogy a fiú ajkai cserepesek. És én sem nézhetek ki különbül, futott át agyán.
– Menjünk. Én a földszintet vizsgálom át, te pedig az emeletet.
A ház olyannak tűnt, mint a többi. Vékony falak, magasan elhelyezett ablakok, műanyag ajtók. A két fiú habozás nélkül közeledett.
Nem is sejtjették, mi vár ott rájuk.

Don a keskeny folyosón ment előre. Valahol az emeleten Ariel motoszkált, lehallatszottak léptei. A folyosó a lakás mélyére vezetett. Kétoldalt ajtók nyíltak. A fiú üres helyiségekbe pillantott be; itt-ott poros, törött bútorok hevertek, semmi egyéb. Hát itt nehéz lesz ehető dolgot találni, gondolta. Itt még patkányok sincsenek.
És akkor...
Először csak távoli zúgást hallott, mintha suttogó szél közeledne. Meglepetten állt a folyosó közepén.
Jókora huzat lehet itt, jutott eszébe, de légmozgást nem érzett. Furcsa homály sűrűsödött körös-körül. “No tessék, most aztán engem is elkaptak" – ez volt az utolsó gondolata, mielőtt a zúgás lassan lágy zenébe ment át. A fiú szinte látta a levegőben úszó melegbarna, piros dallamokat. Édes, kellemes hullámok csapkodták fülét. Mozdulatlanul állt. Nem volt képes egyetlen mozdulatot sem tenni. A dallamok szinte teste köré tekeredtek, lábait jóleső érzés szögezte a padlóhoz.
És aztán...
Lágy, behízelgő hang suttogta áthatóan:
– Don!... Gyere, Don!... 
A fiú tagjait zsibbadás öntötte el. Ez nem lehet – gondolta –, ez nem lehetséges, ki ismer itt engem, hiszen a kupolavárosban nincs egyetlen lélek sem, és akkor most a nevemen szólítanak...
– Don... gyere ide... hozzám... Gyere!
A hang fiatal nőé lehetett. A zene közben állandóan szólt a háttérben, és a fiú érezte, hogy egyre veszít erejéből. Az édeskés dallamok mintha hálót borítottak volna rá. Már nem tudott mozdulni. Mi lehet Ariellel, gondolta, de aztán a külső világ teljesen elmerült; úgy érezte, álomba merül, álomtenger csapódik lágyan már nem is látszó ébrenlétpartok között...
– Don... gyere!
Nem tudta, meddig tarthatott ez az állapot. Kabult volt. Valahol a testében – vagy az agyában? – fénylő pontként nőtt az ellenkezés. Még nem volt teljesen tudatában, de valahol már érezte, nem adhatja meg magát, a suttogó-kérlelő-csábító hang veszélyt jelent.
– Don... gyere, Don...
Nem, nem! – kiáltotta benne valami. Hogyan is mehetne, hová akarják csalni? Nem hagyhatja itt társait, Arielt az emeleten, az elgyengült Larsot a ház előtt.
– Don!...
A hang mintha már kissé ingerült lett volna. Vagy csak úgy tűnt Donnak? Ingoványban érezte magát, lábai zenemocsárba merültek, dallamhínárok tekeredtek rá, minden ellenkezést ébresztett benne. Még egy kicsit, no még egy kicsit – és ellenkezése erősebbnek bizonyult, mint a zene, a hang. Úgy érezte, vízből mászik meredek partra, az utánacsapó hullámok még vissza-visszarántották, de végül sikerült.
– Don... – a hang elhalt, egyre távolabbról suttogott, lemondóan, reményvesztetten. Nem, Don nem hagyja magát behálózni, elcsalni, eltéríteni.
Iszonyú erőfeszítéssel bukott fel a tudat nyílt felszínére, mélyet lélegzett.
– Ariel!...
A dundi fiú már szaladt is le a lépcsőn.
– Mit ordítasz? És mi van veled? Olyan szürke vagy...
– Sápadt vagyok – nyögte Don, és hallgatózott. A zene még ott zúgott valahol a falak között, mint apadó tenger csituló hullámai. Vagy csak neki tűnt úgy? – Hallod?
– Mit? – értetlenkedett Ariel. – Tökéletes csend van.
– Igen? – Don elgondolkozott. – Igen, most már csend van...
Csakugyan csend volt. Már ő sem hallott semmit. 
– Történt valami? – érdeklődött Ariel fontoskodva.
– Nem, semmi – felelte Don csöndesen.

Lementek a pincébe. Az alacsony ablakokon a szomszédos ház udvarát látták. Tömérdek patkány futkosott a falak tövében, kerülve a fényt. A kupolán átszűrődő világosság néhol árnyékká szelídült.
– Hogy ezeknek még a sugárzás sem árt – dohogott Ariel. Csak később torpant meg. – Te Don, nem gyanús az, hogy itt is olyan sokan vannak?
– Dehogynem. Rendkívül gyanús – a fiú lassan lerázta magáról az előbbi esemény hatásait. – Gyere, nézzük meg. Itt a pincében úgysem látunk semmit.
– Csak egy vasajtót – intett Ariel az egyik sötét sarok felé. Don fintorgott.
– Tudod, mostanában nem kedvelem az ilyen pincék mélyén nyíló ajtókat... Menjünk fel inkább.
Az udvaron a patkányok jöttükre szétfutottak, egy kivételével. Ez az állat megállt a sarokban a fal egy mélyedése előtt, nevetségesen mozgatta hegyes orrát, bajuszát. 
– Nézd, milyen helyes jószág – nevetett Ariel. Úgy tűnt, kezd kibékülni a patkányokkal.
– Menj és simogasd meg – tanácsolta komoran Don. – Majd megharap, beteg leszel és ápolhatunk. Mivel nem értünk hozzá és gyógyszerünk sincs, minden esélyed meglesz arra, hogy...
– Tudom, tudom, feldobom a talpamat. – Ariel nem közeledett ugyan az állathoz, de le nem vette róla a szemét. – Figyeld, integet a mellső lábával.
– Te nem vagy normális. Én csak azt látom, hogy rázza a lábát. Biztos tüskébe lépett. Ámbár Lanitán még tüske sincs...
– De nézd, most a hátsó lábára áll. És folyton engem néz.
– Ki hitte volna, hogy ismerőseid vannak a Marson? No, üdvözöld szépen. Netán meg is puszilhatod. Esetleg a rokonod?...
A patkány nem várta be őket; a közeledő fiúk elől beugrott a lyukba, és eltűnt.
– Nézd, színes papírcsíkok.
– Összerágták őket a barátod barátai. De mit csomagolhattak bele eredetileg?
– Nem szeretném elkiabálni a dolgot – mondta komoran Ariel –, de ilyen papírba csomagolják mostanában a “Vita" űrhajóskekszet. Meg a kétszersültet, amit C-vitaminnal dúsítottak.
– A végén még igazad lehet. – Don töprengve nézte a műanyag falban tátongó ökölnyi lyukat. – De ha ott a fal túlsó oldalán van ilyesmi, akkor innen nem férünk hozzá. Ha bedugom a kezemet, megharapnak a patkány barátaid.
Ariel végignézett a falon, eszébe jutott a pince, ahol az előbb voltak.
– Mégis ki kell nyitnunk a vasajtót, Don. Arról az oldalról talán hozzáférhetünk.
– Gyere. – Don nem mozdult.
– Hát menjünk – és Ariel sem mozdult.
– Mi van, kérvényt nyújtsak be? – idegeskedett Don, és a szája szélét harapdálta.
– Parancsolj, csak utánad – udvariaskodott Ariel.
– Elvégre te vagy az idősebb.
– Soha nem hittem volna, hogy az a másfél hónap ilyen sokat jelent – morogta a hosszú fekete fiú, és visszament a szomszéd házba. Ariel követte.
– No, adj egy jókora követ...
– Kő nincs, itt minden műanyagból van – felelte Ariel. – Ezért régen halt őseink a vasajtót is műanyag falba ágyazták, így most... szétrúgható... az egész! – Ariel egy-egy szó után erőteljes rúgásokat mért űrhajóscsizmájával a vasajtó eresztékeire. Az ajtó félig bedőlt. Don megragadta, és kifordította helyéből.
– Többet ésszel, mint erővel – mondta fensőbbséggel.
– Közmondásokat én is tudok – biggyesztette ajkát Ariel –, például: “ki korán kel, maga esik bele" vagy “addig üsd a vasat, míg el nem törik" és így tovább.
– Neked megártott a pincelevegő – állapította meg Don, és betekintett a nyíláson. – Inkább segíts, ó patkányok zavaros fejű barátja. Tartsd az ajtót…
Ekkor az utca felől kétségbeesett kiáltást hallottak.

– Hát ennek már sohasem lesz vége? – Don lihegve szaladt Ariel előtt. Úgy rohantak ki az utcára. Larsot féltették és... önmagukat. Mi történhetett ismét? Lars kiáltása bizony nem örömet jelzett, ezt érezték. Inkább figyelmeztetésnek hangzott.
Lars sápadtan állt az elektrokocsi mellett, és mereven nézett az utca végébe. Ariel elkapta a karját.
– Jól vagy?...
– Én igen. De ott... – csak állával intett. Az utca vége... zöld volt.
– Káprázik a szemem? – kérdezte Ariel kiszáradó torokkal.
– Nem káprázik. Minden hirtelen zöld lett arrafelé, még a levegő is... És az a dolog egyre közelebb jön.
– Hát nincs itt egy nyugodt perce sem az embernek? – Donnak remegett a szája széle, talán nem is a félelemtől, inkább a haragtól. – Most meg ez a zöldség!...
A világoszöld valami felhőnek tűnt, amely mintha a talajon gördült volna előre. Lassan elnyelte a falakat, háztetőket. Egy pillanatig úgy tűnt a fiúknak, látják még a mögötte levő tárgyakat, de nem – a felhő pontosan kitöltötte a két házsor közti teret, és mikor közelebb ért, a fiúk azt is látták, hogy ügy hömpölyög előre, mint a víz. Kisebb zöld csóvák fúvódtak előre alul, és felszálltak.
– Csak ebben az utcában jön... reméljük – suttogta Don.
– Futás az ellenkező irányba! – kiáltotta Ariel, de állva maradt, mert társai nem mozdultak.
– Lehet, hogy mérges gáz – szűrte a szót lassan Lars , és mi űrruha nélkül vagyunk. Ha belekerülünk a felhőbe, megfulladunk.
– Szerintem menjünk! – Ariel már hátrált is. – Hülyeség lenne itt maradni...
– Vissza a pincébe! – Don már tudta, mit kell tenni. – Ez a gáz könnyebb a levegőnél, nézzétek csak, felfelé gomolyog... lefelé nem fog terjedni... gyerünk!
A zöld felhő már majdnem elérte a házat. A fiúk berohantak a lépcsőre, le a pincébe. Édeskés illata volt a levegőnek. Lars még habozott: és ha a gáz mégis terjedni fog lefelé? Ott pusztulnak mindnyájan egy lyukban, mint az ürgék a vízzel kiöntött odúkban. De lábai és ösztönei már vitték is lefelé.
– Ki csinálta ezt a gázt? És hol? És mikor, minek?... – nyüszítette Ariel rémülten. Szeretett volna a falakba, a házakba kapaszkodni... Aztán mégis rohant társai után.
Lars a pinceajtóban várt, nyugtalanul figyelte a lépcsőket. Mikor tűnik fel a zöld gáz? Az odafent nyitva hagyott ajtó nyílása elsötétült. A napfény furcsán megtörve, sugarakra bomolva tűzött be.
– Egy dolog itt igen érdekes – mondta. – Még soha semmi kárt nem okoztak nekünk “amazok", nem lett semmi bajunk. Mintha mindig csak fenyegetnének vagy figyelmeztetnének...
– Köszönöm szépen az ilyen figyelmeztetéseket. – Donnak a fél órával ezelőtt átélt dolgok jutottak eszébe. – Az az érzésem, egészen jól meglennénk ezek nélkül is. Mi a fenét akarnak tőlünk? Bántottuk őket?
A pince elsötétült. Zöldes fény váltott szürkére, egymást is alig látták már, árnyékként mozogtak.
– Ezt nem szeretem – suttogta Ariel.
– Nem te hajtogatod mindig, hogy “fő a nyugalom"?
Néhány perc telhetett el így. Lars szinte mozdulni sem mert. De a levegőben nem éreztek gázszagot. “És ha valamilyen szagtalan vagy késleltetett hatású gázt küldtek ránk?" – jutott eszébe. A veszély tehát még nem múlott el.
A pincében lassan világosodott. Ariel megmozdult, körülpillantott, aztán – mintha nem hinne a szemének, és még mindig veszélytől tartana – suttogva mondta:
– Lars! Hol van Don? Lars körülnézett.
– Hogyhogy hol?... Az előbb még itt állt.
– Azt én is láttam. Most viszont nincs sehol.
A beálló rémült csendben mindketten hallották, hogyan dobol a vér a fülükben. A csend iszonyatot sugallt és hatalmas veszélyt.
– Don! kiáltotta aztán Lars ijedten.
A sarokból zaj hallatszott. Egy patkány hegyes pofája villant fel, majd villámgyorsan eltűnt. Óvatos, tapogatózó emberi léptek közeledtek a félrelökött vasajtó mögötti sötét nyílás felől...
Ariel Lars karját szorongatta, szeme kidülledt a rémülettől. Egy félhomályos alak bukkant fel...
– Mamám! – kiáltotta Ariel.
– Mielőtt folytatjátok az ordibálást, bemutatkozom, jó? – Az alak kilépett a fénybe. – Don vagyok, a kis helyes marsi bányarém...
Ariel akkorát lélegzett felszabadultan, hogy az fújtatásnak tetszett. De Lars sem tudta egykönnyen elfelejteni az ijedtséget, amit Don okozott hirtelen eltűnésével.
– Igazán szólhattál volna, hogy megint hülye vicceken jár az eszed.
– Egyáltalán nem viccről van szó. Unalmas volt itt álldogálni és várni, míg eloszlik az a zöld micsoda. Gondoltam, addig megnézem, mit rejteget az a másik pince. No, és szerencsével jártam, pupákok. – Lapos dobozokat kapott elő hóna alól. – Ide nézzetek, űrhajótöröttek... Ennivalót találtam!

Negyedik fejezet
ISMÉT VESZÉLYBEN

A kis raktárt már eléggé kifosztották a patkányok. Még a vékony bádogdobozokba csomagolt folyékony űrtápszert is kiszívták. Don a félhomályban tapogatózva tíz-egynéhány szilárd táplálékot tartalmazó csomagot és két ötliteres Kozmo-Colás üveget talált.
– A folyadékkal takarékoskodjunk. – Mint mindig, most is Lars volt köztük a legjózanabb.
– Igazad van, kapitány. – Don ivott néhány kortyot, majd továbbadta társainak a bontott üveget. Ariel a fogával tépte fel az egyik tápszeres dobozt.
– Add csak ide. – Lars majszolgatás közben nézegette a doboz fedelét, a rajta levő képet: fekete űrből aranyfényben előrobbanó hatalmas rakéta sugallja, hogy a doboz tartalmát elsősorban az űrben illik fogyasztani. – Nézzétek csak, itt a dátum, mikor gyártották... A múlt hónapban.
– Én már semmin sem csodálkozom. – Don teletömte a száját, szinte falta az ételt.
– Úgy nézel ki, mint egy hörcsög – mondta Ariel szemrehányóan.
– Mi-csög?
– Hörcsög.
– Az mi? Valami edényféle?
– Miért lenne edény?...
– Hát, ha volt köcsög, akkor gondolom, a hörcsög is hasonló hangzású, tehát...
– A hörcsög egy kis rágcsáló állat, ma is él a Földön. A gabonát a pofájába gyűjti...
– Azért sértegetni nem kell – duzzogott Don.
–...és úgy hordja be a kis odújába.
– Szóval majdnem olyan, mint Hieronimusz – vágta rá Don.
– Miféle Hie... Hieronimusz?
– Az ni – bökött Don valószínűtlenül hosszú ujjával a levegőbe. – Ott ül a hátad mögött.
Ariel rémülten fordult meg. Lars nevetett, a pinceajtóban egy hegyes orrú patkány ült, és komoly pofával nézte a fiúkat.
– Nem rokonod? – érdeklődött Don. – Merthogy hasonlít hozzád.
– Ezt... nevezted el... Hieronimusznak? – nyögte Ariel. Visszafordult, de hátában érezte a patkány tekintetét, erre helyet változtatott. Az egyik betonlépcsőre ült, ahonnan egyszerre tarthatta szemmel Dont és a kis állatot is.
– Ő mutatta meg, hol az étel – bólogatott Don. – Emlékszel, hogyan integetett a mellső lábával? Neki köszönheted, hogy most Vita űrhajóskeksszel tömheted tele bölcs kis fejedet.
Lars még mindig a dobozokat nézegette.
– Nem értem... Ezeket nem száz éve elutazott emberek hagyták itt. A múlt hónapban gyártották például ezt az űrhajós-kétszersültet is, tehát az elmúlt hetekben hozhatta ide valaki...
– De mi a fenének rejtette el az illető egy félig romos pincében?
– A patkányok elől – vélte Ariel.
– Az illetőnek fogalma sem lehetett Hieronimusz intelligenciájáról – dörmögte Don. Egy pillanatra mindhárman a patkányra néztek. Az nyugodtan ült a pince küszöbén, és visszanézett rájuk, nagyokat pislogva.
– Úgy tűnik, vár valamire.
– Lehet. Netán a jutalékra?
– Kekszre gondolsz? Adhatunk neki egy kicsit.
– Sokat ne is... Be kell osztanunk.
Lars odadobott egy kekszet. Hieronimusz előbb szemmel láthatóan azt latolgatta, nem esett-e az étel túl közel a fiúkhoz, nem kerül-e veszélybe, ha érte megy. Aztán felállt, és óvatos léptekkel közelebb osont, felkapta a kekszet, és két ugrással eltűnt a vasajtó mögött.
– A barátod nem bízik bennünk – mondta Lars Donnak.
– Biztos Arieltól fél – legyintett a fekete fiú.

Ebéd után mindnyájan nagyobb bizakodással tekintettek a jövő elé. Visszamentek “lakásukhoz", és ott – miután Lars elrejtette az újonnan szerzett élelmiszerkészletet – nekifogtak a szereléshez. Az akkumulátorokat rázásbiztosan csavarozták az elektromos kocsihoz. Don jól meghúzta a fémbilincseket.
– Végre döntenünk kellene – mondta Lars. Elgondolkozva nézett valahová a távolba; vagyis a kupolának arra az aranysárga foltjára, amely a távoli Napot jelezte. – Elinduljunk-e vagy sem?
– Hát mit képzelsz, minek cipeltük ide az akkumulátorokat? – méltatlankodott Don. – Persze hogy segítségért kell menni. Másképpen nem akadnak ránk.
– Gondolod, egyáltalán észrevették, hogy elvesztünk? – Ariel hangjában bizonytalanság csendült.
– A szüleink nem fognak keresni bennünket legalább egy hétig – számítgatta komoran Lars. Látszott, végiggondolta már a dolgot; ujján számolgatta. – Két nap az odaút, a vizsgák a tervek szerint három napig tartanak, és megint két nap a visszaút... Az pontosan hét.
– Mindig csodáltam méltóságod magasra ívelő matematikai tudását – gúnyolódott Don. – Kettő meg három meg kettő – az csakugyan hét. Ó, minő analitikus elme...
Lars, mintha nem is hallotta volna, folytatta:
– Egy dolog szól az ellen, hogy segítségért menjünk. Az a bizonyos pohár víz...
– Víz? – értetlenkedett Ariel, majd hirtelen kapcsolt. – No igen, értelek. Ez azt jelenti, hogy a titokzatos idegenek...
– Akik szintén Lanitán tartózkodnak...
–... jóindulatúak, és nem akarnak nekünk semmi rosszat. 
– És a fekete óriáspók? – szakadt ki Arielból.
– Miféle pók? – Don letette a csavarhúzót. – Valami állattani felfedezés? Azt hittem, csak patkányokkal találkoztunk.
Ariel gyorsan elmesélte kalandját. A másik kettő csak hallgatta, aztán Don is nekibuzdult, és elmondta, mi történt vele ott a pincében. Ahogy az a rejtélyes, csábító hang hívogatta: “Don... Gyere, Don!"
– Merthogy tudják ám a nevemet is – fejezte be nem kis büszkeséggel.
Lars most már nem látta értelmét, hogy továbbra is elhallgassa éjszakai kalandját. Ennél jobban már nem ijedhetnek meg a fiúk, gondolta. Elmondta hát ő is éjszakai “látomását".
– És tényleg ember volt, akit láttál? – ragadta meg a karját Ariel.
– Úgy tűnik, de nem mernék rá megesküdni.
– A pohár víz is arra mutat. – Don összeráncolta a homlokát, most nyoma sem volt szokott gúnyosságának. – Csak emberi lény értheti meg, hogy egy másik, ájult embernek vízre van szüksége. Azt a poharat nem fekete pókok vagy Hieronimusz-féle patkányok vitték oda... Itt az a pohár?
– Nem, otthagytuk. De semmi különös nem volt rajta, megnéztem.
– És ha véletlenül a Naprendszeren kívül készítették? – kérdezte Ariel jelentőségteljesen. Elsőnek Lars reagált:
– Azt akarod mondani, hogy egy idegen civilizáció lényei?...
– Miért ne? – Ariel tűzbe jött, a szeme csillogni kezdett, mint mindig, ha valamilyen, szerinte korszakalkotó ötlettel állt elő. – Ellátogattak a Naprendszerbe, és itt a Marson találtak egy ideális megfigyelőhelyet: egy egész várost, amelyet az emberek előzőleg előzékenyen kiürítettek és itt hagytak. Ideális terep számukra ahhoz, hogy kutatásokat végezzenek. Rengeteget tudhatnak meg rólunk, ha rendelkezésükre áll Lanita...
– Ha igazad van, akkor nekünk régen rossz – ingatta fejét Don.
– Miért?
– Mert akkor foglyok vagyunk. Ne felejtsd el: az űrhajónkat elvitték ismeretlen tettesek és itt ragadtunk. Hetekbe is beletelik, míg keresni kezdenek bennünket a mieink. Közben ezek a te idegen lényeid kikészítik az idegeinket. Hol fekete pók, hol zöld gázfelhő képében jelentkeznek...
– Vagy éppen patkánybőrbe bújva – vágott vissza Ariel. – Nézz csak hátra!
Don megperdült.
Az utca kövezetén, nem messze tőlük, egy patkány ült. Nyugodtan, mozdulatlanul. És őket figyelte.
– Ismerősnek tűnik az illető – morogta Lars.
– Minek jöttél utánunk? Menj a fenébe! – kiáltotta Don az állat felé, de az nem mozdult. Don körülnézett, egy követ keresett.
– Képes lennél megdobni a barátunkat, aki élelmet szerzett nekünk? – gúnyolódott Ariel. – Hieronimusz, gyere ide!...
A patkány nem moccant, csak a tekintetét szegezte a három fiúra.
– Az élelemről jut eszembe – folytatta Lars –, hogy ez az egész elmélet az idegen civilizációról – hamis. Éppen a Vita keksz és a többi űrhajóstáplálék miatt. Ezek teljesen földi gyártmányok...
– Lehet, hogy éppen a Mariskáról származnak – kesergett Don megfeledkezve a patkányról. – Kirabolták az űrhajónkat, és tegnap elrejtették ide.
– De mi célból?
– Azt nem tudjuk. Egy biztos: olyan módszerekkel dolgoznak, amik nem nagyon nevezhetők emberieknek. Szóval lehet, hogy mégis idegenek...
– Már te is kezded? – Lars megütközve pillantott barátjára. – Értsétek meg, nincsenek itt semmiféle idegen lények. Mindent meg lehet magyarázni...
– Remek – Don leült az elektrokocsira, egyik lábát átvetette a másikon, és így szólt Larshoz – : akkor kérlek, nagy űrfőnököm, méltóztass megmagyarázni a dolgokat... Mi volt például az előbb az a zöld felhő?
Lars nagyot sóhajtott. Már-már szólni akart, de véletlenül Arielre pillantott. A kövérkés fiúnak a szája is nyitva maradt, megkövült tekintettel bámult Lars háta mögé. 
– Neked mi bajod?...
– Megint fekete pókot lát – mosolygott Don. Arra fordult ő is, semmit sem látott. – Mi van veled, dagi?
Ariel mintha mély vízből merült volna fel. Óriásit szusszantott, de nem nézett a fiúk felé, úgy válaszolta:
– Nézzétek... Hieronimuszt!
– Látjuk – bólogatott Don –, és akkor mi van? Lars is odapillantott. A rokonszenves patkány nyugodtan ült a kövezeten, és őket figyelte.
– Nem látjátok? – suttogta Ariel, mintha attól tartana, valaki meghallja szavát. – Mintha... most nagyobb lenne, mint az előbb volt.
– Neked agyadra ment a rettegés! – Don legyinteni akart, de felemelt keze a levegőben maradt. Jól megnézte Hieronimuszt. Csakugyan, mintha most...
– Hogy az a jéggé fagyott üstökös! Nézd csak, Lars! Te is látod, amit én?
– Látom – suttogta barátja, és hirtelen kiszáradt a szája. – Már akkora, mint egy macska.
Káprázó szemmel figyelték Hieronimuszt. Az állat másodpercről másodpercre növekedett. Donnak olyan érzése volt, mintha televíziós képet látna. Ott szoktak csinálni ilyen elektronikus trükköket, a videoprogramokban. Tetszés szerint nagyítják vagy kicsinyítik a képet. De ez irt nem televízió. Valószínűtlen volt az egész. Mint egy álom...
– Mindjárt akkora lesz, mint egy kutya.
– Máris akkora...
Ariel már futni szeretett volna, persze ellenkező irányba. A patkány a kövezeten ült, de már legalább egy méter magas volt. Ekkor olyasmi történt, amire nem számítottak a fiúk. Hieronimusz felpattant, és elrohant a házak közé. Mielőtt eltűnt volna, még látták, hogy normális méretűre zsugorodott.
– Hát ez meleg helyzet volt – törölte meg homlokát Ariel. Apró verejtékcsöppek csillantak a bőrén.
– Megint egy megmagyarázhatatlan esemény. Don Larsra nézett. – Minden percben várható, hogy a házak is nőni kezdenek.
– Sőt az egész kupolaváros – kontrázott Lars. – És egyszer csak elpattan a kupola, mint egy buborék... Lehet, hogy képzelődtünk?
– Mind a hárman, egyszerre – bólogatott sűrűn Don. – Csakugyan, mint ma már nem is egyszer.
– Még egy ok, hogy minél hamarább elrepüljünk innen – rázkódott meg Ariel. – Kész az a kocsi?
– Kész. Húzzunk sorsot – mondta Lars komolyan.
– Mit húzzunk?...
– Ki kell sorsolni, melyikünk vág neki a sivatagnak. – Lars körülnézett. – Hol a sisakom? No, megvan. A jegyzetfüzetemből kitépek három kis lapot, ráírom a nevünket... és majd a sors dönti el, ki megy segítségért.
– Hát nem együtt megyünk? – Ariel szemei óriásira kerekedtek. – Én azt hittem.
– Te mindig hiszel valamit – korholta Don. – Akkor most légy szíves elhinni, hogy ez a villanyszekér elvinne ugyan három személyt is, de minek cipeljen száznyolcvan kilót háromszáz kilométer távolságra, ha hatvan kilót elvisz nyolcszáz kilométerre is?... Kapiskálod már, te ősűrhajós?
– Értem. Szóval. csak egyikünk megy. És a másik kettő?
– Itt a városban várja a mentőexpedíciót, nyüszítve a türelmetlenségtől.
Lars közben felírta a neveket, összehajtogatta a cédulákat, űrsisakjába tette őket, és körülnézett.
– Ki húzza ki?...
– Megkérhetnénk Hieronimuszt – nevetett Don, de a sisakra pillantva kicsit elment a kedve. Ha az ő neve kerül elő?... Nem szívesen vágna neki a Mars-sivatagnak. Aki elindul, könnyen otthagyhatja a fogát, és ráadásul akkor a többieken sem segíthet.
– Bízzuk a sorsra. – Lars leguggolt, két ujja közé vette a sisakot, kicsit megpörgette, aztán elgurította. A sárga gömb meg-megcsillanva gördült a kopott, rovátkás aszfalton. Hamar felfordult, és két cédula kiesett belőle. A harmadik benne maradt; imbolyogva állt meg a sisak a járda szélén. 
– Aki benne maradt, az megy – mondta gyorsan Ariel. A másik kettő bólintott. Aztán Don kényelmesen odaballagott, kivette a cédulát. Kicsit ugyan remegett a keze, amikor széthajtogatta. Felnézett:
– Szerencsés utat... Ariel!

Don és Lars mintha csak összebeszéltek volna, igyekeztek a legkevésbé izgatni Arielt. Hűvös alapossággal mutatták meg neki, mit hol talál az autóban, melyik műszer mit mutat. Nem hagytak a kövér fiúnak egyetlen másodpercet sem, hogy sopánkodni kezdjen. 
– Arra vigyázz, hogy lehetőleg egyenletes terepen haladj – magyarázta Lars. – Kerüld a nagy kövekkel teleszórt síkságot, a hegyes vidéket. Vigyázz, itt-ott csak közelről észrevehető széles repedések vannak a sziklákban. A krátereket is meg kell kerülnöd... így aztán nem haladhatsz mindig egyenes irányban.
– A tájoló az űrruhád bal karjába van beépítve, ha nem tudnád. – Don hátba vágta Arielt, de most kivételesen gyengéden. – A legjobb, ha délkeleti irányba mégy, kilencszázötven kilométerre innen kell lennie egy nagy nikkeltelepnek, vagyis bányának, emlékszem a térképre...
– Vigyázz a hőmérséklet-ingadozásokra. Százhúsz fokot is ugrik hajnaltól délig.
– Meg fogsz sülni – mosolygott Don. – Ha pedig kimerült az első akkumulátor, dobd el. Annyival is kevesebb súlyt kell tovább cipelned... Itt vannak a szerszámok, vigyázz, el ne veszítsd őket. 
– Menj a ruhádért, öltözz.
Ariel egész idő alatt nem szólt, csak nagy, kerek szemét rájuk vetve hallgatta a tanácsokat. Most engedelmesen megfordult, és felment az emeletre, hogy magára öltse űrruháját. A másik két fiú a jármű mellett maradt.
– Gondolod, hogy sikerül? – kérdezte Don. Hangjában nyoma sem volt vidámságnak. Az arca is komoly volt. 
– Reméljük. Ha nem téved túl nehéz terepre, tizenkét óra alatt el kell jutnia nyolcszáz kilométerre. Onnan már rádiózhat a bányatelepekre.
– És ha nem jut el?... Még a segítségére sem siethetünk.
– Hát gyalog tényleg nehéz is lenne. Engem más izgat: hamarosan beáll a marsi éjszaka. A sötétben lassabban jut előre, energiát használ fel a lámpákhoz, és több időt kénytelen vesztegetni ugyanakkora távolságra... Szerintem várjuk meg a hajnalt.
– Szerintem is. Akkor előtte lesz az egész nap, és holnap estére talán már segítséget is hozhat.
– Ez jó ötlet. Ariel!
– Mi van? – a dundi fiú űrruhában ballagott le a lépcsőn.
– Megváltoztak a tervek. Egyelőre dobd le szívdöglesztő páncélodat, drága lovagom. A nagy ütközetre nem ma kerül sor, hanem holnap.
– Hát mit képzeltek, nagyokosok? Velem mindent lehet csinálni?... Már felkészültem a dologra, lélekben... Utálom, mikor nem tudtok megszervezni valamit!... – dühöngött, és látták rajta, most tényleg haragszik.
– Ne haragudj, de azt hiszem, különösebben te sem szeretnél a nagy marsi éjben bolyongani a teljesen ismeretlen terepen – tette vállára kezét Lars –, és veszélyes is lenne.
– Mi pedig rendkívüli mértékben szívünkön viseljük sorsodat – nevetett Don, és a hangulat ismét a régi volt közöttük.

Már a második estéjüket töltötték a kupolavárosban. A fény lassan csökkent körös-körül. Lanita hallgatott. A kupola mögött valahol eltűnt a Nap. Jóval messzebb volt, mint a Földtől – szabad szemmel a Marsról csak kis tüzes gömbnek látszott, egyike a sok, majdnem hasonló fénynek. “A Földön bezzeg tüzes gömb a Nap, bele sem lehet nézni, és milyen forró a levegő!" – gondolta Don. A ház előtt guggolt, és a láncot erősítette rá a kocsira. A másik végét a küszöb alá húzta be egy patkányfúrta lyukon.
– Remélem, reggelig nem tűnik el megint.
– Jól megkötözted? Gyerünk!
Felmentek a szobába. Ariel már megterített: néhány kekszes és kétszersültes dobozt felbontott. A három fiú szótlanul falatozott.
– Azért lehetne itt egy fürdőszoba is – nyújtózkodott a végén Lars. Ariel csak legyintett, és vett még egy kétszersültet. Ez keményebb volt az előzőknél: rágcsálása úgy hangzott, mint a puskaropogás. Don persze nem állhatta meg:
– Olyan zajt csapsz, mintha Mars-rengés lenne. Százméteres körzetben leomlanak a házak.
– Takarékoskodni kell az ennivalóval, ki tudja, meddig nem jutunk hozzá – fontoskodott Lars.
– Ugyan! Majd szólunk Hieronimusznak...
Tovább eszegettek. Arielnek a holnap jutott eszébe. Furcsa érzés volt, ha a sivatagra, a kietlen, barátságtalan tájra gondolt.
Lars felállt, az ablakhoz sétált. Az üvegtáblák itt-ott hiányoztak, enyhe légmozgást érzett az arcán. A lassan homályba boruló utcát nézte, a tér idelátszó sarkát.
– Csak nehogy azt mondd, hogy megint látsz vagy hallasz valamit. – Don kortyintott a Kozmo-Colás üvegből. – Unom már azt a sok rejtélyes jelenséget. Ezekben az idegenekben nincs semmi tisztességes mértéktartás. Egy valamirevaló idegen civilizáció néhány évszázad leforgása alatt csak egyszer jelenik meg, de akkor aztán kiadósán. Nem efféle gyermekes trükkökkel, mint ezek. Kerepelés, lábnyomok, fény- és hanghatások, lopakodás, zöld gázfelhő... meghalok a röhögéstől – fejezte be halálosan komoly arccal, és odaállt Lars mellé. Együtt nézték a percről percre sötétedő várost. Az addig lapuló árnyékok előlopakodtak a szögletekből, falak tövéből, pincék, szuterének feketén ásító nyílásaiból. Már csak a házak tetején, az ormokon volt furcsa, szürkéssárga fény; az utcák aszfaltja éjbe merülő egyenes folyókhoz hasonlított.
Ariel felszedte az utolsó morzsákat is! Anyja jutott eszébe. Dóra még mindig a bányászati űrállomáson dolgozik, nem fél – pedig Ariel apja az űrben halt meg. Persze, a fiúk szülei ugyanígy ott élnek. Tiros kapitány és Anna – Lars szülei – sem tudnak meglenni a kozmosz nélkül. Ha már a gyerekek is ott születtek, hát biztosan továbbra is ott maradnak. Pedig veszélyes az a munka, gyakoriak a balesetek. Ezért lehet hamarább befejezni. Aki az űrben húsz évet ledolgozott, annak már soha többé nem kell dolgoznia, visszatérhet a Földre-vagy valamelyik űrvárosba. Sok régi űrszakember ötvenedik éve után, a “nyugalmas években" kezd művészetekkel, sőt tudománnyal foglalkozni. Don apja, Bertolt, például szobrokat csinál már most is a kisbolygók űrtörmelékeiből és ásványaiból. Eta pedig, Don édesanyja titokban festeget. Hamarosan nekik is letelik a húsz évük, és ki tudja? Lehet, hogy visszamennek a Földre. Mi viszont most kezdjük kozmikus karrierünket – így morfondírozott magában Ariel, miközben összeszedte az üres dobozokat. A szobában már majdnem sötét volt, félhomályban mozgott. Ekkor hatolt el tudatáig, hogy két társa percek óta hallgat. Az ablak felé pillantott.
– Mi van, pupákok?...
De azok csak álltak némán, mozdulatlanul.
– Megkukultatok?
Mivel most sem válaszoltak, Ariel az ablakhoz sietett. Megtorpant. Barátai furcsa, merev tekintetüket valahová a távolba vetették, és Arielre nem is reagáltak. A göndör hajú dundi fiúnak egy pillanatra összeszorult a szíve, gyorsan az ablak felé fordult, és azonnal megértette, mi kötötte le figyelmüket.
A város és a kupola... eltűnt...
Szürkésfekete köd gomolygott a helyén. Bármerre néztek, csak ezt látták. Eltűntek a szemközti házak, az. utcák. Az egész gomolygás alig egy percig tartott, aztán a fekete köd mintha megkeményedett volna, fémes fényű lett és csillogó.
– Olyan most, mint egy tükör – súgta Don. Remegett a szája széle.
– Megállt a mozgása – lehelte még halkabban Lars.
Fénysugár tűnt fel, nem lehetett tudni, milyen irányból, mert állandóan változtatta a helyét. Hol ide, hol oda cikázott. A nyomában néhány másodpercig foszforeszkáló kacskaringós jelek maradtak.
– Ez valamilyen írás! – kiáltotta fojtottan Ariel. – Én mondom nektek... nézzétek csak!
Nézték. A jelek eltűntek, velük a sugárkéve is. Aztán lilába borult minden. A halványlila gyorsan sötétlilába, majd újra feketébe ment át.
És akkor tűntek fel a képek.
Valami száguldott a fekete semmiben. Nem lehetett tudni, mi az: folt volt csupán. De körös-körül más fénypontok tűntek fel, abból jöttek rá a fiúk, hogy a kép az űrt mutatja. Még sohasem látták ezt a tájat, egyetlen űratlaszban, csillagászati felvételen sem. Valahol egy kvazár lüktetett, másodpercenként kétszer kibocsátott rádióhullámait zöld színű, gyorsan távolodó gyűrűként ábrázolták. Vöröses nap haldoklóit másutt; óriási volt és pusztulófélben levő. Távolabb bolygók jelentek meg. A. kép ezekhez közelített. Kihalt, köves talajú, kráterekkel tarkított felszínű volt az egyik. – Egy másik – szürke, gyorsan forgó, de ez is élettelennek látszott. Valahol a kép szélén egy kettős csillag tűnt fel, de a kép egy másik bolygóra koncentrálódott. Ez kékes volt és lassan forgó. Felhők borították.
– Ez az övéke – suttogta Ariel.
– Honnan tudod?... – ezt persze Don kérdezte.
– Megmutatják, honnan érkeztek... Nézd!
A kép hirtelen megváltozott. Fénnyel teli, sárgás levegővel telt meg, tenger hullámzott a mélyben, zöldes felhők húztak el a levegőben. Valahogy mindenféle mozgás gyorsabb ütemű volt, mint például a Földön. A színek is furcsák. Egy szigetet láttak, kékes növényzettel. Nem fújt a szél, mert a növényzet mozdulatlanul állt; ugyanakkor a zöldes felhők mégis gyorsan úsztak el.
Valamilyen különös építmény tűnt fel. Nem a szigeten volt, attól távolabb állt ki a vízből, mattfényű szürke torony, lassan forgott a tengelye körül. 
Világos – bólintott Ariel kiszáradt torokkal. – Nem a szárazföldön, hanem a víz alatt laknak.
– Ha ugyan az ott víz – intett józanabbul Lars a furcsa “képernyőre". – És az sziget, azok meg növények... Mindez lehet valami egészen más is, csak mi hisszük róla, hogy...
– Odanézz! – ragadta meg karját Don.
A kép elsötétült, aztán éleset villant. Zöld gömb jelent meg, betöltötte az egész eget, amennyit az ablakon át láttak. A gömb széléről apró darabkák szakadtak le, akár a ködfoszlányok. Közepén arányló folt jelent meg, sárga fénye lüktetett, néha egészen elhalványodott, aztán megint felerősödött. Ugyanakkor hangokat is hallottak.
– Ez beszéd... – fülelt feszülten Lars.
– Egy szót sem értek belőle – vont vállat Don.
– Persze hogy nem értjük – súgta izgatottan Ariel. – A saját nyelvükön beszélnek.
– De kicsodák? Ilyenek lennének, mint ez a zöld gömböc?
– Könnyen meglehet.
– És ezt az egész filmet csak nekünk játsszák? – kételkedett a nyurga fekete fiú.
– Miért, más emberek is vannak Lanitán?
– Soha nem lehet tudni.
– És ha nem nekünk játsszák, hanem... saját maguknak? – Lars homlokát ráncolta. – Lehet, hogy százával élnek itt-a kupolavárosban, csak mi nem találkoztunk velük, vagy nem is látjuk őket. Számunkra láthatatlanok. A “filmet" éppenséggel ők is nézhetik. Az is lehet, hogy rólunk tudomást sem vesznek. 
– Ezt éppen te mondod?! – háborodott fel Don. – Hiszen neked adták vizet akkor, mikor a legnagyobb szükséged volt rá. Itt nekem valami gyanús, én mondom nektek... – Don komolyan ingatta fejét. – Ezek itt nagyon is jól tudják, hogy mi itt vagyunk, és ez a dolog alighanem nekünk szól. Valamit akarnak tőlünk ezek a szörnyek, és éppen ez a gyanús, nagyon gyanús...
A kép közben elmosódott és eltűnt, csak a szürkés feketeség gomolygott tovább. A furcsa hang még “beszélt" egy percig, kettőig, aztán elhalkult. A gomolygó felhők eloszlottak, és hamarosan ugyanazt látták a fiúk, mint negyedórával előbb: a város fölé feszülő kupola sötétedését. A házak ormán még meg-megcsillant egy kis kóbor fénysugár, aztán az éjszaka árnyai lassan magukba fogadtak mindent. Az űrben száguldó Mars elfordult, a távoli Nap hiába ontotta tovább fényét, Lanita városa az éjbe merült.
Csak Don maradt az ablaknál, mintha még várna. valamire. Homlokát a hűvös üvegre szorította, és halkan mormolta:
– Gyanús dolog... roppant gyanús...

Lars nehezen aludt el. Hosszú ideig feküdt nyitott szemmel, olykor-olykor nyugtalan pillantást vetett az ablak felé. Megismétlődik-e a múlt éjszakai rejtélyes látogatás? Apró neszek hatoltak el hozzá, nem tudta, honnan erednek. A patkányoktól?... Igaza van Donnak, kicsit túl sok a titokzatos esemény. Lars valahol már hallott egyszer a matematikai valószínűségszámításról, az események gyakoriságáról. Igen, itt valami nincs rendben. Kérdés: akkor is történnek-e ilyesmik Lanitán, ha nincsenek itt emberek? Tegnapelőtt, a múlt héten, hónapokkal vagy évekkel ezelőtt is naponta ismétlődtek-e ezek az események, fel-feltűntek-e fekete pókok, gázfelhők, óriáspatkány ok; égre írott betűk és képek?
Hallatszottak-e hangok? Nehéz volt elképzelnie. Lehet, hogy mi váltottuk ki a jelenlétünkkel? Lehet, hogy automata berendezést hagytak itt az “idegenek" valaha régen, és ez annak hatására lépett működésbe, hogy mi idejöttünk? – töprengett. De egy dolgot sehogyan sem tudott magának megmagyarázni. Valami, amit tárgyi bizonyítéknak is lehetne tekinteni. Az a pohár víz.
Maga sem tudta, mikor aludt el. Gondolaelhalványultak, szétfolytak, az álom agyába lopózott, színes képek váltak szédítő forgataggá, aztán minden elcsitult, és a fiú egyenletesen lélegezve lassan álomba merült.

A vörös hajú fáradtan fordította el tekintetét a halványan csillogó képernyőtől. Megdörzsölte szemeit; hirtelen nagyon kimerültnek érezte magát.
– Hamarosan itt a váltás – mondta a karvalyarcú. Ő sem volt frissebb. Szeme alá fekete karikákat rajzolt az elmúlt huszonnégy óra fáradtsága. – Éppen elegem van ebből. A gyerekek most majd nyugodtan maradnak.
– Remélem én is – sóhajtotta a másik. A műszerek halványan villogtak, zsongító nyugalom áradt szét a félhomályos helyiségben.
– És mi lesz, ha holnap az egyik mégis elindul? – kérdezte a karvalyarcú. Nem várt válaszra, inkább csak hangosan gondolkodott. – Ahogy nézem, ezek képesek erre is. Még a végén idehoznak valakit az egyik bányatelepről, és...
– Ne izgulj – legyintett a vörös hajú. Társára pillantott, a műszerek fényében megvillant szeme fehérje, mikor így folytatta: – Majd teszünk róla, hogy ne jusson messzire!...

Ariel ébredt elsőként. Először nem fogta fel, mi történt, aztán rájött, világosodik. A szobába a széles ablakon beözönlött a sárgás fény. Ismét fordult egyet a Mars, gondolta. Reggel van, eljött a nagy nap.
Míg kicsi volt, sokszor vágyott kalandokra. El is tervezte nemegyszer – főleg este, az ágyban, elalvás előtt –, micsoda hős lesz belőle. Világok megmentője, kozmikus küzdelmek győztese, az elnyomottak védelmezője. Aztán eltelt néhány év, Ariel rájött, hogy elnyomottak már nincsenek, a kozmoszban sem folynak háborúk, szerencsére. “Hát hogyan legyen itt hős az ember?" – tette fel egyszer a kérdést édesanyjának. Dóra elmosolyodott, de valahogy furcsán, talán – úgy tűnt Arielnek – szomorúan. És Ariel nem kérdezett többé semmit, tudta, hogy anyja apára gondolt, aki odaveszett a kozmoszban, egyszer nem jött haza, veszélyes az űr, az idegen bolygók világa. Dóra soha nem feledte el azt a napot, mikor férje helyett idegenét érkeztek komor arccal, megszorították a kezét. Az arcukról olvasta le, mi történt, még mielőtt egyetlen szót szóltak volna...
Ariel behunyta a szemét. “Én meg itt fekszem egy sárga függönybe takarózva valahol a Marson, és nem lesz belőlem hős! – mondta félhangon, és újra az ablak felé nézett. – Reggel van, el kell indulnom. Lehet, hogy éppen ezen a napon leszek hős. Segítséget kell hoznom a fiúknak!"
Ezt ismételgetve halkan felállt. Don és Lars egyenletesen szuszogott. Ariel hatalmasat nyújtózott. “Éhes vagyok és bátor – mondogatta magamagának –, bátor és vakmerő! Vakmerő, de megfontolt. Eljött hát az ideje, hogy egyek, igyák és útnak induljak. Ma hős lesz belőlem..." Megállt a szoba közepén, elkiáltotta magát:
– Hé! A magányos lovag szívesen indulna már! De ti, nyomorult csatlósok, lusta szolganépség, alusztok, bár hasatokra süt a nap. Üres az asztal, sehol sem látom a frissen sütött ínycsiklandozó pecsenyét, a foszlós fehér kenyeret, a kupa bort!
Don és Lars felugrottak, egymásra meredtek. Aztán Lars hatalmasat ásított, Don pedig előbb kitátotta száját, akart valami szépet mondani Arielnek, de csak halkan súgta:
– Édes fiam, te menthetetlen vagy. Tudod, ki a te csatlósod?... Az a hat kilométeres föld alatti fekete felhő, amelyik az Epszilon Eridanin a bányarémek szakszervezetének nyugdíjas titkára, és üres idejében az űrvakondokat ijesztgeti... Méghogy csatlósok!
– No, no, fő a nyugalom. – legyintett előkelőén Ariel. – Beszéljünk másról.
– Az lesz a legjobb – Lars előhúzta a kekszes dobozokat –, Ariel, egyél sokat, mert indulás után már nem ehetsz.
– Bizony, nehéz is lenne űrruhában falatozni – telepedett le a fiú azonnal az étel mellé. Don csak nézte, hogyan eszik, aztán legyintett, és lement az utcára körülnézni, minden rendben van-e.
Falatoztak. Ariel enyhe nyomást érzett a gyomrában. “Lehet, hogy soha többé nem reggelizhetek majd a fiúkkal?" – gondolta, és a kekszdarabok hirtelen furcsán ízedének lettek. Lars, mintha csak eltalálta volna a gondolatát, vállára csapott.
– Fel a fejjel – biztatta. – Ma te fogsz győzni.
– Már éppen rám fér – bólogatott sűrűn a dundi fiú, és tele szájjal folytatta: – Csak tartsatok ki estig, addigra talán sikerül valamilyen segítséget hoznom. Don visszajött. Odakint minden rendben volt. Ő is nekilátott a reggelinek.
– Mit csinálunk ma? – kérdezte Larstól.
– Várunk – felelte a fiú. – Tudom, neked megint kalandokon jár az eszed. De értsd meg: jobb, ha most már nem kockáztatunk. Ezt a tízen-egynéhány órát már kibírjuk nyugodtan üldögélve is, nem?
– Bizony, fő a nyugalom – bólintott kenetteljesen Ariel is, – bár nem tudta elképzelni, hogy Don tízegynéhány óra hosszat nyugodtan üldögéljen. A fekete fiú igen morcos hangulatban ébredt; maga sem tudta, miért, de nagyon haragudott a világra.
– Nem kockáztatni, nem kockáztatni – morogta. – Jól van! De ha megint megjelenik valamilyen patás-szárnyas-uszonyos-csúszó-mászó-kúszó-vijjogó-nyerítő féreg, hát én úgy, de úgy odavágok neki, hogy tízmilliárd év múlva is megemlegeti! Mit képzelnek ezek?!
– Elfelejtetted, mit láttunk tegnap este. – Ariel kicsit elszomorodott. – Itt egy idegen civilizáció, ki tudja, melyik távoli galaktikából érkezett űrlények, akikkel esetleg felvehetitek a kapcsolatot. – Ariel rettenetesen sajnálta önmagát. Tényleg, hát a kapcsolatteremtés izgalmas és dicsőséget hozó alkalma Larsra és Donra marad? Csak rájuk?
– Te csak ne szomorkodj! – kiáltotta Don. – Nem olyan vidám dolog itt maradni ezekkel a szörnyekkel. Lehet, mire segítséget hozol, már késő lesz... Átharapott torokkal, vérbe fagyva heverünk majd valamelyik sötét sarokban.
A fantáziateremtette rémkép legjobban magát a szerzőt szomorította el; Don majdnem sírva fakadt az önsajnálattól. Igaz, Lars is megrendült kissé, de hamar összeszedte magát.
– No, ebből elég. Szedelőzködjetek... – az ajtó felé nézett, és torkán akadt a szó. De elmosolyodott.
– Fiúk, vendégünk van.
A másik kettő villámgyorsan fordult meg ültében.
A küszöbön Hieronimusz üldögélt. Úgy látszik, eljött néhány utcával odébb, a fiúk után. Ariel kissé meg is hatódott ekkora hűség láttán. A patkány hunyorgott a fényben, hol egyik, hol másik fiúra nézett.
– Jó reggelt, felséges uram, minden marsi patkányok fejedelme – bókolt viccesen Don, és rögtön jobb kedvre derült. Társaihoz fordulva magyarázta:
– Még mindig jobb, ha ez jön hozzánk, mint egy tízkarú szőrös repülő polip, nagy lila elálló fülekkel...
– Adj neki egy kekszet! – tanácsolta Lars. Don úgy is tett; Hieronimusz rápillantott a kekszre, de nem mozdult.
– Akkora most, mint azelőtt volt.
– Összement a mosásban.
– Fenét. Meg sem nőtt. Csak mi láttuk nagyobbnak.
– Azért örülnék, ha most nem ismételné meg azt a trükköt.
– Engem az izgat, miért rohant el olyan ijedten, amikor megnagyobbodott – töprengett hangosan Lars. A fiúk egy percig nyugtalanul figyelték az állatot. De Hieronimusz most nem lett sem nagyobb, sem kisebb. Komótosan a kekszhez ballagott, megszaglászta, újra a fiúkra pillantott.
– Azt hiszi, meg akarjuk mérgezni.
– Higgyen, amit akar.
– Neked mindegy, mit gondolnak rólad az állatok?
– Mi az, hogy “gondolnak"? Tudtommal nem gondolkodnak.
– Azt te csak úgy hiszed. Hieronimusz egy szuperpatkány, talán éppen ő a rejtélyes, idegen civilizáció küldötte.
– Ahhoz túl szőrös – mondta Don, de maga is érezte, hogy ez nem jó érv. Jól megnézte Hieronimuszt, és így folytatta: – De ha mégis az lenne, akkor magyarázzuk meg neki a helyzetünket, hátha ezek a lények hoznak nekünk segítséget.
Hieronimusz végül óvatosan szájába vette a kekszdarabot, még egy pillantást vetett a fiúkra, és – nem túl gyorsan – távozott.
Lars felállt.
– Készülj, Ariel... Indulnod kell.

A zsilipkapu előtt, a kupolán kívül vettek búcsút. Ott állták a szikrázó napsütésben. Hátuk mögött a sárgás kupola feszült, minden oldalról a kövekkel, tarkított vöröses sivatag vette körül a várost. A láthatár közelinek tűnt.
– Csalóka a szemmel látható távolság – mondta Ariel. Ajkába harapott. A szemében, orrában érezte, hogy könnyek gyülekeznek. “Csak most ne sírjak, csak most ne! – gondolta. – Elvégre tizenhat éves vagyok... majdnem!"
– Hagyatkozz a műszerekre – ismételte Lars –, kelet felé menj, gondosan figyeld a tájolódat. Irány ötven-ötvenöt fok... Úgy emlékszem, arrafelé vannak azok a nikkelbányák. Lehet, hogy a legközelebbiekben éppen nincs személyzet, de az automaták akkor is lehallgatásra vannak beállítva a, szabályzat értelmében. A veszélyhelyzetről szóló adásokat szalagra veszik, és más hullámhosszon továbbítják a legközelebbi kupolavárosba. A segítség nyilván azonnal útnak indul.
– Aztán ne felejtsd el megmondani nekik, hogy Lanitán is van két szerencsétlen barátod – tette hozzá kedvesen gúnyolódva Don. – No, meg egy félig szelíd patkány is epedve várja a mentőexpedíciót.
– Ebben az utolsó dologban ugyan kételkedem, de mindegy.
Ariel hangját a sisakrádión keresztül hallották; a fiú beleült az elektrokocsiba, ellenőrizte, jól megerősítették-e a Melnyikov-telepeket, aztán intett.
És elindult.
A jármű lassan távolodott a várostól. Lars és Don szótlanul álltak. Percek múlva márcsak fénylő pont volt a mozdulatlan vörös kőtengerben.
– Milyen érzés? – kérdezte Don.
– Jó – jött az éteren át Ariel válasza. Olyan tisztán hallották a hangját, mintha ott állt volna mellettük, a rádiókészülékek ezúttal nem recsegtek. Csak nagyon ráz.
– Tele van az oxigénpalackod; a miénkből is átnyomattam néhány atmoszférával a tiedbe – folytatta Don. – Tizenöt-tizenhat órára elég, ha jól beosztod...
– Majd keveset lélegzem – nevetett Ariel, de hangjából azért kiérezték a feszültséget. Lars és Don már alig látták a fénylő pontot; az elektrokocsi el-eltűnt a kövek között, aztán felbukkant, villant egyet a napfényben, majd végleg nyoma veszett a láthatár elmosódó szélén.
– Hát... vigyázz magadra, Ariel – mondta Lars.
– Igyekezz azzal a segítséggel, mert felfalnak bennünket a zöld gázfelhők – tréfált Don, de nem tudta elrejteni izgalmát. Gyorsan hozzátette: – Visszamegyünk a kupola alá. Tarts ki, Ariel.
– Kitartok, ne féljetek... – a kövérkés fiú hangja elcsuklott; a másik kettő érezte, akar még valamit mondani. Megtorpantak hát a zsilipkapu előtt. Sisakjukon megcsillant a felmeredő antenna. – Ha... szóval, ha nem jönnék vissza, mondjátok meg anyámnak, hogy...
Csend támadt. Egy pillanatig mindhárman hallgattak. Lars emberelte meg magát először:
– Tudjuk, mit kell majd mondanunk, Ariel. De erre nem kerül sor. Légy erős, tarts ki, igyekezz minél messzebb jutni keletre.
– Ha bedöglik a járgány, eredj neki gyalog, legalább lefogysz néhány kilót. – Don így próbálta eloszlatni a feszültséget. – Megyünk a zsilipbe, Ariel. Sok szerencsét.
– Nektek is... Viszlát.
– Viszlát, tarts ki, Ariel!

A két fiú belépett a zsilipkamrába. Don megnyomta a zöld gombot. A nyíláson besüvített a levegő! Alig két-három perc telt el; a mennyezeten kigyúlt a sárgás fény, jelezve, hogy a nyomáskülönbség kiegyenlítődött. Lars most már meghúzhatta a belső ajtót nyitó kart. A tömör fémfal egy ponton kinyílott, széthúzódott. Don már le is kapcsolta sisakját... Kiléptek.
Kiáltani sem tudtak; az iszonyat elszorította torkukat.
A kupola alatt kékes gáz gomolygott.
Kitöltötte a levegő helyét, a házak szinte eltűntek, a kupolát sem látták, mindenfelől kékség vette körül őket. A meglepetés teljes volt és váratlan. Don köhögni kezdett; Lars azonnal megértette, mi történt. A térdre bukó fiúhoz ugrott, segített visszacsatolni űrruhája sisakját.
– A gazemberek... mérges gázt fújtak a város levegőjébe!
Don a sisak alatt is köhögött. Lars megnyitotta a fiú mellén a biztonsági szelepet, ugyanakkor a hátán levő palack csapján is igazított; a szelepen kitódult a sisak alá került gáz, a fekete fiú végre tiszta űrhajóskeveréket lélegezhetett be. Szinte azonnal jobban is lett.
– Hogy az a jeges üstökös!... – káromkodott Don a rádión keresztül. Ariel nem hallhatta már őket, a kupola leárnyékolta a rádióhullámokat. – Majdnem megfulladtam! Ezúttal kissé eltúlozták a dolgot a barátaink...
– Most már kételkedem benne, vajon csakugyan a barátaink-e... – válaszolt Lars. Még beszélt tovább is, de azt már Don nem hallotta; mindkettőjük fülhallgatójában kellemetlen zúgás keletkezett. Recsegett, pattogott a készülék. Lars sisakja átlátszó ellenzőjén keresztül látta, hogy Don is kiabál neki valamit. De nem érthettek szót egymással. Mint két búvár a víz alatt... Hamar megértették: készülékeik hullámsávjára ismeretlen eredetű zavaró sugárzás állt rá, és ez lehetetlenné teszi a kapcsolattartást.
“Nem lehet mindenütt gáz – gondolkodott lázasan Lars. – Alig tíz percig voltunk a kupolán kívül, ezalatt nem áraszthatták el az egész várost, óriási a légtere, sok tízezer köbméter..."
Don is ilyesmin töprengett, mert elkapta Lars karját, és maga után húzta. Beszaladtak a zsilipkapuhoz legközelebb eső mellékutcába, a térig meg sem álltak. Itt csakugyan kevesebb volt a kékes gáz; itt már láthatták a távolabb álló házakat is. Valahol a magasban halvány, szétfolyó zöldessárga foltként derengett a kupolán átsütő nap.
A fülhallgatókban a zúgás erősödött. A gáz miatt nem vehették le a sisakjukat. Pedig beszélniök kellett volna egymással. Larsnak még az is átfutott az agyán, hogy lehet, a rádióhullámokat a mozgó gázrészecskék zavarják.
Aztán eszébe jutott a megoldás. Egy járda mellé vonta Dont, leguggolt. Űrruhája kesztyűjének mutatóujjával a járda sok évtizedes érintetlen porrétegére rajzolta a betűket:
– Gáz főleg a zsilip környékén van...
Don a válaszát egy méterrel odébb írta le:
– Ha elgázosítják az egész várost, végünk.
– Meg kell keresni, hol jön be a gáz.
– Gyerünk...
Nem számolták a perceket. Majdnem egy óra hosszat járkáltak fel-alá. A kékes gáz főleg a zsilip közelében terjengett, de időközben mintha ott is megritkult volna. A zsilipkamra melletti utcák kékes fényben ragyogtak, másutt lassan tisztult a levegő. De a fiúk nem akartak kockáztatni, és nem vetették le űrruhájukat. 
– Még jó, hogy nem színtelen gázzal támadnak – írta Don egy másik járdára.
– Azzal majd legközelebb – jósolta Lars borúlátóan. És ekkor újabb ötlete támadt. Gyorsan letörölte az előző mondatokat, és újat irt fel.
– Állapítsuk meg, honnan ered a rádiózavarás!
Don rögtön elértette, és néhány intéssel mutatta, merre menjenek. Az elektromágneses hullámokat zavaró tényezők felderítése, lokalizálása és megszüntetése benne volt a tananyagban, mindhárman tanultak erről az elmúlt hónapokban, mikor a vizsgára készültek. Egy leendő űrhajós számára az ilyesmi igazán gyerekjáték kell hogy legyen...
Széles utcákon mentek, egymástól távol. A fülhallgatókban a zúgás hol erősödött, hol gyengült, intenzitása csökkent. Sisakjuk antennáit több irányba fordítva messziről integettek egymásnak. Két ponton hallgatva a zavaró zúgást, hamarosan rájöttek, hogy ez a város keleti feléből ered. Egy üres térre jutottak ki.
A kékes gáznak már nyoma sem volt a levegőben, a város külseje ismét olyan lett, mint az elmúlt napokban volt.
Lars a tér egyik, Don a másik végén torpant meg. A zúgást már egészen erősen hallották, főleg akkor, ha antennáikkal mindketten északkelet felé fordultak. Don a tér szélén álló nagy rozsdabarna épületre mutatott kinyújtott karral. Ebben a pillanatban a zúgás megszűnt. Süket csend támadt, azután a fülhallgatókban meghallották egymás izgatott szuszogását.
– Lars?...
– Igen. Szóval kikapcsolták a zavaró adást. Mit gondolsz, miért?
– Nem tudom. De furcsa, hogy éppen akkor, mikor alighanem rátaláltunk az adójukra... Ráálltak a hullámhosszunkra. Persze, könnyű volt eltalálni a frekvenciánkat, de mi volt az egésszel a céljuk?
– Könnyebbet kérdezz. Sokkal érdekesebb tényleg az, hogy akkor maradt abba a sugárzás, mikor rámutattál arra a házra. Alighanem “látták", hogy rájöttünk, ott az adójuk.
– Akkor meg mire várunk? – Don igyekezett természetesen beszélni, de nem tudta leplezni izgatottságát. – Gyere!
– Bemegyünk?...
– De még mennyire! Most aztán sarokba szorítjuk a fickókat!
És elindultak a rozsdabarna épület felé.

Ötödik fejezet
HOMOKVIHAR ÉS KUPOLARIADÓ

A terepjáró zötyögve haladt előre az egyenetlen talajon. Lanita közelében még aránylag sima volt a terep, de félóra múlva – mikor a kupolaváros eltűnt a láthatár alatt – hullámos dombvidékre jutott az elektroautó.
“Mindig csak keletre, és fő a nyugalom". – Ariel makacsul ismételgette az erre a napra kibővített jelszavát. Többé nem nézett hátra; eltűnt Lanita a fiúkkal együtt, és a dundi fiú nem akarta fájdítani a szívét. Nem akart férfiatlannak látszani. A motor egyenletesen duruzsolt – combjai alatt érezte az ülés rázkódását –, az alumínium kormánykerék meg-megcsillant. A Nap majdnem pontosan szembe tűzött; de az űrsisak szemellenző lemeze megszűrte a sugarakat. Nem volt kellemetlen a fény.
Az elektrokocsi kerekei egy-egy kőre szaladtak, ugrált tekintete előtt a láthatár. Néhányszor alaposabban körülnézett, és egyre idegenebbnek érezte a környező világot.
Igyekezett most nem a feladatára, hanem valami másra gondolni. A Marson vagyok, ismételgette, a Marson. Ha most itt teremne egy vizsgáztató és kikérdezne, mit felelnék? Mi a Mars, hol van, milyen?...
Vigyázva vezette a kocsit. Balról kisebb kráter mellett haladt el. Meteor nyoma lehet. “A Mars a Naprendszer negyedik bolygója... Már az ókorban is ismerték..." – dadogta. A gép megint döccent, majdnem elharapta a nyelvét. Gondolatban folytatta: “A pálya elemei... a pályaelemek a következők: az ellipszis nagy féltengelyének hossza 228 millió kilométer, a Napot a bolygó 686 földi nap leforgása alatt kerüli meg. Az egyenlítői sugár hossza 3400 kilométer... Te jó ég, ezek mind csak adatok, amikkel most nem megyek semmire. Itt vizsgázni kell, de gyakorlatban. Az életemért vizsgázom a fiúk előtt is. Hármunk léte függ attól, sikerül-e most célba érnem. Átjutok-e ezen a sivatagon, amelyik tele van kövekkel, dombokkal, talán szakadékokkal is? A kráterekről nem is beszélve!..."
Kénytelen volt csökkenteni űrruhája fűtését, a Nap magasabbra hágott, és érezte melegét. A mellére épített kettős hőmérsékletmérőre pillantott, most nem űrruhája belső, hanem a külső hőmérséklet érdekelte. 200 Kelvin-fok. Az űrhajózásban ezt még mindig Kelvin-fokokban adják meg.
Az elektrokocsi nagyot döccent; Ariel félrerántotta a kormányt. Nehézkesen manőverezve került meg több nagy kőtömböt; kénytelen volt kitérőt tenni. Két domb magasodott előtte; némi habozás után a köztük levő keskeny völgy felé kanyarodott, így tarthatom az irányt – nézett a tájolóra. Kelet felé, mindig csak kelet. felé, és fő a nyugalom!... Ha levenném a sisakomat, vagy kilyukadna az űrruhám, rögtön “feldobnám a talpamat" – gondolta. A Mars légköre jóval ritkább, mint a Földé, ráadásul az összetétele is egészen más, ember számára nem alkalmas. Pedig milyen kár! – morfondírozott – milyen jó lenne, ha normális légkör lenne a Marson. Igaz, az emberek akkor már teljesen “belakták" volna a bolygót. Nem kupolák alá szorult apró támaszpontvárosok, légzsilipek és talaj alatti nyersanyagbányák lennének a vörös bolygón, hanem igazi nagyvárosok, tavak, erdők, termőföldek. És akkor most én sem a sivatagban zötykölődnék, hanem nyílegyenesen száguldanék egy sima műúton elegáns marsautón...
Bumm! Az egyik első kerék nagyobb kőnek ütközött. Az elektrokocsi a két domb túlsó oldalán szaladt lefelé felgyorsulva. A távolban közepes hegyek tűntek fel. Ariel nem emlékezett rájuk a térképről – a térképek az elrablott űrhajón maradtak! – ,"de innen is látta, hogy a hegyek csak nagyobb kráterek. Félkör alakú árnyékuk hosszan nyúlott el a síkságon. Majd csak átcsúszom közöttük, gondolta, és tovább “vizsgáztatta" önmagát.
Hogy is van csak ezzel a légkörrel? Az űrruha karjába épített apró nyomásmérőre nézett. 10 millibart mutatott, ez bizony kevés. De hát ez van. A Mars légköre főleg szén-dioxidból áll, jóval kevesebb benne a többi összetevő, nem is beszélve a nitrogénről, argonról és más gázokról. No és a vízpára is kevés, pedig az élő szervezetnek arra is nagy szüksége van.
Csak szakadék ne kerüljön elém, mondogatta, hosszú, keskeny, mély szakadék, mert amíg azt megkerülöm, akár egy teljes órát is veszíthetek. Fél akkumulátornyi energiát, egyórányi oxigént a tartályomból. És lehet, hogy éppen az a kis oxigén hiányzik majd utána, a végén...
Összeszorította ajkát, makacsul robogott előre, kelet felé.

A rozsdavörös épület hallgatagon, komoran állt a tér szélén. A két fiú kíváncsian, de kissé aggódva figyelte.
– Meg kell őket ijeszteni – mondta Don.
– Megijeszteni? – Lars értetlenül pillantott barátjára.
– Egyszer láttam egy ősrégi filmen. Holmi félmeztelen bennszülöttek üvöltözve, dárdáikat rázogatva próbálták elijeszteni a közeledő európai felderítőket.
– Mint annyiszor, megint agyadra ment valami – morogta Lars. Lenyomta az űrruha mellrészébe épített apró légkörelemző gombját, smaragdzölden villant a kontroll-lámpácska. Szóval eltűnt már a gáz. Levette sisakját, mélyet szippantott. Intett Donnak: te is leveheted.
– Nem ment az agyamra semmi – tiltakozott Don, folytatva beszélgetésüket. – így legalább nem hallják “amazok", mit beszélünk egymás között. Azért gondoltam olyan ijesztésre, mert az lényegében “lélektani hatás kiváltása", és ilyen címen szerepel is a tananyagban, nem emlékszel? Az én kiabálásom eltereli a figyelmüket. Közben te azon a kis mellékutcán ott jobbról berohansz, megközelíted a házat oldalról, és keresel valamilyen nyílást, ahol bejuthatsz. Már sündörögj is arrafelé...
Olyan parancsolóan szólt, hogy Larsnak eszébe , sem jutott ellenkezni. Közös kirándulásaik és utazásaik alatt a fiúk általában Larsnak engedelmeskedtek, de néha előfordult – mint most is –, hogy Donnak “isteni szikra" pattant ki agyából (legalábbis ő maga ezt állította), és akkor mindenáron meg akarta valósítani ötletét. Lars hát eltávozott a mellékutca felé. Mielőtt még a sarokra érkezett volna, hátába vágott Don hangja:
– Hé, ti nyomorult gázosok!... Gáz-emberek vagy gáz-fickók! Azt hiszitek, sokáig lapulhattok még ezerszer átkozott, redves, rücskös, tetves rejtekhelyeteken?! Úgy kifüstölünk benneteket, hogy csak na! Minket akartatok megijeszteni fekete pókokkal, madárhangokkal, gázfelhőkkel?! Hát majd adunk mi nektek! Nyomorék, ortopéd, fehér törpéről szalajtották igen tisztelt családotokat, he?! Rettegjetek, plasztikfejűek, ha a kezem közé kerül valamelyik, úgy kettétépem azt az elfuserált génláncolatát, hogy nem ismeri fel még az az andromédabeli négyszáz méteres ferde toronylábú édes szülő anyukája sem!...
Don még rekedten ordítozott tovább, de hogy mit, azt Lars már nem hallotta. Végigszaladt a keskeny mellékutcán, és oldalról került a rozsdavörös ház közelébe. Körülnézett, sehol semmi mozgás... Talán húsz méterre lehetett a háztól, ablakokat is látott. Nekiiramodott...
– Várj! – kiáltotta egy csengő hang a háta mögött. A fiú lassított. Még nem is fordult meg, mikor furcsa bizsergést érzett a testében, és... és tudta, nem Don hangját hallja.
Megperdült.
Egy fiatal lány állt a téren, néhány méterre tőle.

Egy domb tetején Ariel hátrapillantott, és majdnem felkiáltott a rémülettől. Úgy tűnt, nagy fekete pók rohan utána a kövek között. De rögtön megnyugodott, mert kiderült, hogy a nap és a kövek árnyéka játszott vele, optikai csalódás áldozata lett. “Rendbe kell hoznom az idegeimet – biztatta magát –, micsoda dolog ez, már árnyékoktól is megijedek".
Az elektroautó tenyérnyi szerelvényfalán piros lámpa kezdett villogni. A teljesen nyitott jármű még robogott vagy száz métert, és leállt. Ariel tudta, mi történt. Kimerült az első Melnyikov-akkumulátor. Órájára nézett: hogy szalad az idő! Két órával ezelőtt indult el, és vége az első akkumulátornak. Elővette a villáskulcsot, nyugodt mozdulatokkal kicsavarta a rögzítőbilincseket, az akkumulátort a földre dobta. A motorhoz vezető energiatovábbító kábelt a következő akkumulátor sarkaihoz csatlakoztatta, ellenőrizte, folyik-e az áram, és már indult is tovább.
Még csak száztizenhét kilométerre távolodott el Lanitától.

A lány tizenhárom-tizennégy éves lehetett. Piros ruhát és barna bőrszandált viselt; sápadt arcából szinte világított kék szeme. Szökés haja meg-meglebbent. Ott állt néhány méterre a fiútól, és mosolygott. Intett karjával, és megismételte:
– Várj!...
– Ki vagy te, és honnan kerülsz ide? – kérdezte Lars. Volt az egész jelenetben valami furcsa, de nem tudta megmagyarázni magának, micsoda. Az ismeretiért hirtelen tűnt fel, méghozzá a háta mögött, ahol előzőleg – hisz Lars arra szaladt – nem volt ott.
– Ne siess – mondta a lány. A szél meglebbentette piros szoknyáját. – Várj, mondani szeretnék valamit.
– Hallgatlak – felelte Lars, de közben árgus tekintettel nézett körül. Sehol semmi, senki; az elhagyott város mozdulatlan. Lehet, hogy ez a lány... nem is létezik? Újabb fantomképpel áll szemben?
– Ne menj sehová. Maradj itt – közölte a lány, és mosolygott. Kicsit gépies, halott volt ez- a mosoly, legalábbis Larsnak úgy tűnt. De hogyan tudná ellenőrizni?... A lány lábaira pillantott. Káprázik a szeme? A boka vonala körül mintha furcsán izzana a levegő. És a talpánál... elmosódott a homokos-poros betonjárda. Mintha... no igen! Most légy ügyes és okos, Lars – fohászkodott önmagához, és sajnálta, hogy Don nincs itt. Ez neki való feladat lenne...
– Az ezüsthalak már reggel leúsztak a folyón – mondta a fiú komoly hangon –, ugye, te is láttad a vízitigris lila kopoltyúit?... – közben feszülten figyelte a lány arcát. Az csak mosolygott, mintha nem is hallotta volna Lars szavait.
– Gyere sétálni – válaszolta kicsit később. A szél megint meglebbentette szőke haját. Lars ekkor már teljesen biztos volt a dologban – hiszen Lanitán a kupola alatt nincs szél... Tehát nem valódi emberrel állt szemben. Ez megint csak “amazok" egyik trükkje lehetett.
– Látom, egyetlen értelmes válaszra sem vagy beprogramozva, szánalmas kis fantomkép. – Lars gyorsan lehajolt, felkapott egy kétujjnyi betontörmelék-darabot, és a lány felé hajította könnyedén. A kő áthatolt a lányon, mögötte esett le. Többé nem lehetett hát kétsége. Fantomképpel állt szemben, amelyet két pontból vetítettek. Térhatásúvá és egyáltalán láthatóvá néhány méterre tőle vált.
– Na, szívem, tűnj el. – Lars tudta, hogy “amazok" is hallják a hangját. – Mondd meg kontár gazdáidnak, máskor értelmesebb fantomot küldjenek," aki érdekesebb beszélgetésekben is részt tud venni... így... unalmasak vagytok. 
Lars megperdült, és az épület falához szaladt. Egyetlen ugrással feljutott egy földszinti ablakpárkányra. Nem is kellett nagyon erőlködnie; űrkesztyűs kezével betörte az üvegtáblát, kinyitotta a belső zárat. Mielőtt belépett volna a folyosóra, visszanézett az utcára. A “piros ruhás lány" már eltűnt.

A folyosó műanyag padlója meglepően tiszta, ápolt volt. Mintha itt nemrégen takarítottak volna... “Már mindenütt valamiféle lények tevékenységét sejtem" – korholta önmagát, és óvatosan lépegetett tovább. A folyosó fala fehér volt és üres, távolabb látott csak ajtónyílásokat. Mikor közelebb ért, hangokat hallott. Hiába fülelt, nem tudta megállapítani, merre hallja és tulajdonképpen mi is az. Ütemes kopogás – léptek? Kisebb dörrenés – ez alighanem ajtócsapódás volt...
Útközben több ajtóval próbálkozott, de mind zárva volt. A kilincseket, mechanikus nyitókarokat rángatta, a mágneses kódkártyák keskeny nyílásaiba pedig nem volt mit beledugnia. Valahol hosszú, figyelmeztető zúgás hallatszott, a folyosó pedig elkanyarodott. Sejtette, hogy most az épület másik oldalán, egy másik szárnyban halad, de ablakok nem voltak. Még kétszer kanyarodott a folyosó, és hirtelen sárga műanyag korlátos lépcsőházba ért.
A lépcsők régimódiak voltak; ma már ilyeneket sehol sem építenek, gondolta. Ismét megtorpant. Mi az?... Halk, settenkedő léptek zaja hallatszott... Lars a falhoz lapult. Itt még el sem lehet rejtőzni, villant át az agyán. Hallotta, hogy valaki óvatosan jön lefelé a lépcsőkön... “Szóval odafenn vannak – töprengett –, vajon milyen lehet a külsejük?" Nyolclábúak, csáposak, esetleg féregtestűek, medvefejűek vagy... láthatatlanok?... No, mindjárt kiderül!
Hogy a lények nem láthatatlanok, arról hamarabb is meggyőződhetett. A lefelé igyekvő valakinek a háta mögött lámpa vagy ablak lehetett, mert előbb árnyéka vetült Lars elé a falra. Hatalmas, igen-igen hosszú árnyék... Ember formájú, gondolta még Lars, aztán nem habozott tovább. “Meg kell lepnem, mielőtt előbukkan!" – gondolta. Megfeszítette izmait, és ugrott. Torkából önkéntelenül is iszonyú üvöltés tört elő...
A lépcső aljára érkező másik lény is üvöltött. Félelmében, meglepetésében?... Ugyanolyan hangosan ordított, mint Lars. Őbenne is felgyülemlett a feszültség, és most egyszerre kitört belőle az ősi rettegés.
Ott álltak egymással szemben, vörös arccal, vadállat módjára üvöltve.
Lars és... Don.

Elhallgattak; hosszú másodpercekig nézték egymást értetlenül. Mint az ilyen helyzetekben mindig, most is Don tért magához elsőnek. Felvette az ijedtében földre ejtett sisakját.
– Hogy az a tizenötmilliárd éve kódorgó jeges üstökös csapjon beléd! Mit kóvályogsz te errefelé?...
– Ha jól emlékszem, negyedórával ezelőtt te magad irányítottál ide, ó nagy hadvezér – csúfolódott Lars megkönnyebbülten. A hideg rémület elhagyta testét. Mégis jó, hogy nem “amazokkal" találkozott! – Inkább azt meséld el, te hogyan kerültél ide.
– Vártam néhány percig a főbejárat előtt, még ordítottam nekik néhány szép “szakszöveget", aztán a ház másik oldalán próbálkoztam. A főkapu zárva volt – ez is gyanús, nem? Az itteni házak általában tárva-nyitva vannak. Egy folyosóra jutottam, lépcsőt láttam, és felmentem az emeletre, de ott is zárva volt minden ajtó. Zajt hallottam lentről, no, gondoltam, most végre elkapjuk a csáposok torkát, és... sajnos, beléd botlottam. – Don is megijedhetett, mert tőle szokatlan bőbeszédűséggel, magyarázkodással igyekezett levetkőzni idegességét.
– Találkoztam egy lánnyal – mondta Lars halkan.
– Mi bajod van?... – Don tüntetőleg odébb húzódott. – Nem tudtam, hogy a Mars gyér mágneses tere, valamint az átélt izgalmak így megviselik egy leendő űrhajós idegrendszerét...
– Nem lódítok, Don. – És Lars elmesélte kalandját a fantomképpel. A fekete fiú feszült figyelemmel hallgatta, majd így szólt:
– “Amazok" persze nem tudhatták, hogy az űrállomáson, ahol felnőttünk, ezerszer láttunk ilyen sztereóvetítéses trükköket, sőt mi magunk is csináltuk... Emlékszel, mikor egyszer Arielt halálra rémisztettük azzal a dinoszaurusszal, amit a parkban vetítettünk, miközben dundi barátunk a füvet nyírta? Szegény gyerek, másfél óráig szaladgált körbe-körbe halálos rémületben, és azt kiabálta: “Anyuu-u! Anyu-u-u!" Hahaha!
Lars nem csatlakozott Don vidámságához. Kövérkés barátjuk jutott eszébe. Órájára pillantott. Don azonnal elértette:
– Azóta vagy háromszáz kilométert tett meg, ha nem jött közbe semmi.
– Ha nem jött közbe semmi – ismételte Lars.
– Szóval idelenn is zárt ajtókra találtál? – kérdezte Don. – Nincs más hátra, be kell törnünk valamelyiket. Ezen a téren van már valamelyes gyakorlatunk, nem?
– Kérdés, hogy helyesen tesszük-e – gondolkodott Lars hangosan. – Az is lehetséges, hogy ez az épület azoké, akik időnként eljönnek a többi Mars-támaszpontról ellenőrizni és kijavítani a berendezéseket, az automata rádióadót, a zsilipkaput és a többit... Akkor pedig nincs jogunk ide betörni.
– Mégis agyadra ment a mágnesesség – vont vállat Don. – Vagy tán Hieronimusz babonázott meg? Nem ismered az Űrhajós Könyve idevágó fejezetét? Világosan meg van írva, mit szabad és mit nem... Mi most űrhajótöröttek vagyunk, azoknak pedig speciális kiváltságaik vannak. Sőt kötelességük is megtenni mindent, hogy szorult vagy végzetes helyzetükből kiszabaduljanak…
– "…akár meglévő berendezések lerombolása vagy átalakítása útján..." – fejezte be az idézetet Lars emlékezetből. – Ez mind szép, de mit gondolsz, mit találhatunk itt?... Szerintem semmi érdekeset.
– Innen jött az a zavaró rádiósugárzás – makacskodott Don. – Tehát valamit forraltak ellenünk. Miért vagyunk az útjukban, és mit akarnak tőlünk?... Meg kell tudnunk!
– Meg kell tudnunk – bólintott végre Lars is. – Hát akkor, gyerünk!...

– Azért mindennek van határa – mondta bosszúsan az Egyik. – Nem tűrhetjük, hogy kiűzzenek bennünket innen is.
– Igazad van – felelte a Másik. – Ez a legjobb berendezett megfigyelőpontunk.
– Nézzük az Akciótervet. – Az Egyik megérintett egy érzékelőt; a falon nagy alakú képernyő villant fel. Egy másik mozdulatra sűrűn írott szöveg borította él a fénylapot. – A dolognak még nincs vége.
– De nincs ám. Sőt most kezdődik csak úgy igazán – morogta a Másik.

Ariel eleinte nem is figyelt fel a szélre. Valahogy eszébe sem jutott volna, hogy a Marson is fúj a szél. Mikor egy-egy magasabb dombon haladt át, észrevette, hogy kisebb-nagyobb vörösessárga felhők szaladnak ide-oda a táj felett. Az égbolton nem látott felhőket.
Mikor kétszáz kilométerre volt Lanitától, bekapcsolta rádióját. Közölte helyzetét, és kérte, jelentkezzék, aki hallja adását. De az éterben csend volt; csak a távoli villamos kisülések szikrái pattogtak a fülhallgatóban. Ariel nem vesztette el kedvét.
Amitől tartott, negyedóra múlva bekövetkezett, a láthatáron keskeny, fekete vonal tűnt fel. Ariel aggódva figyelte. Az elektrokocsi rázkódott a köveken. A nap lassan a fiú feje fölé emelkedett. Hamarosan itt a marsi dél.
A zegzugos fekete vonal egy szakadék volt. Ariel reménykedve közeledett; talán akad olyan keskeny része, ahol át tud haladni járművével. De keserű csalódás érte. A hasadék szélén lepattogzottak a sziklák, közelíteni sem lehetett veszély nélkül. Maga a szakadék tíz-tizenöt méter széles lehetett. Ariel kilépett a kocsiból, és követ téve az egyik kerék alá, a hasadék szélére óvakodott. Nem látta az alját, sötét árnyék borított mindent. Sem jobbra, sem balra nem látta végét, így aztán visszaült az autóba, és találomra jobbra indult. Most déli irányba haladt, szemben a nappal. Ahogy múltak a percek, egyre idegesebb lett; a hasadéknak csak nem akart vége szakadni. Ariel emlékezett rá: nemrégen végeztek geológiai – marsológiai? – kutatásokat a bolygón, és bizony megállapították, hogy szép számmal akadnak húsz-harminc kilométeres repedések is a sziklás talajban. A nagy éjszakai-nappali hőmérsékletkülönbség miatt óriási mértékű a felületi erózió – állapították meg a szakértők. Ez is elrémítette Arielt.
Húsz perc is beletellett, míg olyan részre érkezett, ahol a repedés már összeszűkült; a félméteres résen aztán óvatosan áttolta a terepjárót. “Sok időt vesztettem, most aztán rá kell adnom a gázt..." A szél egyre nagyobb porfelhőket kavart. Valami ismeretlen félelem szorította össze a fiú torkát. De tudta, bármi lesz is, neki csak előre kell haladnia, csak kelet felé – megállás nélkül...

Ezeken az ajtókon szuperbiztonsági zárak lehettek belülről, mert itt ugyan hiába mesterkedett Don, hiába vetették latba erejüket mindketten. Egyik sem nyílott ki.
– Miféle titkokat őrizhetnek odabenn – nyalogatta szája szélét a fekete fiú. Larsot egy tejet kerülgető sóvár macskára emlékeztette. – Az űrördög abszolút légüres poklát!... Hát nem tudunk bejutni? – döngette végül erőtlenül az ajtókat. Mintha csodára számított volna; hogy valamelyik kinyílik, netán jóságos lények invitálják be őket... Nagyot sóhajtva pillantott Larsra.
– Hagyjuk... gyere, kimegyünk.
– És…?
– Semmi és. Megvárjuk az estét. Addigra Ariel remélhetőleg célba ér, és segítséget hoz. Sőt az is lehet, hogy a felmentő sereg máris útban van.
– Ami azt illeti... – Don és Lars már a kitört ablaknál álltak. Odakünn napfényben fürdött a város. A fiúk átléptek a párkányon, leugrottak. Don csak az utcán folytatta gondolatmenetét: – Éppenséggel várhatunk is... Meg némi ebédféleség sem ártana. Hamarosan itt a dél.
– Csak keksszel szolgálhatok – mosolygott Lars. Elindultak “hazafelé". Don bizalmatlanul lesett körül.
– Lanitán az ember állandóan azt várja, mikor tör ki megint valami cirkusz. Olyan ez, mint a bolondokháza lehetett egykor. Jó, jó, tudom, ma már nincsenek ilyen intézmények, mindenkit meg lehet gyógyítani – torkollta le Larsot, mielőtt az egyáltalán kinyithatta volna a száját. – De valamikor voltak bolondházak, és azok éppen ilyenek lehettek. Lehet, hogy ott ni, azon a sarkon egy kitömött víziló fog álldogálni, mire odaérünk, vagy belülről megvilágított zenélő vörös piramis. Vagy hatszáz lábú giliszta sztereóvetített figurája csinál úgy, mintha valódi lenne...
–...vagy egy négylábú, nyolckarú Andromédalakó integet barátságosan – folytatta a felsorolást Lars nevetve. De társának nem volt ilyen jó kedve.
– Mit vigyorogsz?! Nem tudunk olyasmit kitalálni, amit ezek elénk ne dobnának! Filmet vetítenek az égre, hol egy űrhajót, hol elektrokocsit kötnek el, felfújnak egy szegény védtelen patkányt, meglátod, legközelebb a nyakunkat törik, vagy más hasonló jótettre számíthatunk.
– Megint borúlátó vagy – csitította társát Lars, de szinte még be sem fejezte a mondatot, mikor a lábuk alatt megrendült a talaj.
A fiúknak úgy tűnt, elmozdulnak a házfalak, talán még a kupola is megrendült. Ugyanakkor dörrenést hallottak.
– Ugye megmondtam! – kiáltotta Don kétségbeesett dühvel. – Hát ennek már soha nem lesz vége?! Mit képzelnek ezek!... Lars! Érzem, most aztán végünk van, ezek már nem tréfálnak, most tényleg nagy baj lesz... Lars!
Lars nem figyelt rá. Távoli zúgást – hallott. Mintha sziréna hangja lenne... Hol is hallott már hasonlót? A másodperc töredékéig kutatott emlékezetében – igen, megvan. Amikor egyszer apjával a Marson volt, pontosan ugyanez történt...
A sziréna már zúgott, betöltötte a levegőt. Erőteljes hangszórók szólaltak meg harsogva, a fiúk minden irányból egyszerre hallották a fémes hangot:
“Kupolavédelmi riadó, kupolavédelmi riadó! A meteorfigyelő szolgálat automatája beszél. Riadó az észak-hármas körzetben, a tizennégyes szelvényben! Ismétlem: az észak-hármas körzetben, tizennégyes szelvényben meteorbecsapódás érte a védőkupolát. A résen szökik a levegő, nyomáscsökkenésre felkészülni!... A meteorfigyelő automatikus rendszer beszél. Kupolavédelmi riadó! Az észak-hármas körzetben..."
– Meteortalálat! – Lars elkapta Don karját. – Nyomás, fel a sisakkal, mert szökik a levegő!
– Ugyan! – Don közben ismét felbátorodott. – Biztos megint valami trükkről van szó, amit azok találtak ki.
– Nem, Don, attól tartok, ez nem trükk. Apával voltunk egyszer egy másik marsi városban, és ugyanez történt. Meteortalálat érte a védőkupolát. Ugyanígy szóltak a szirénák, és az automata riasztóberendezés ott is ugyanezt a szöveget harsogta. Don, azt hiszem, most nem a rejtélyes idegenek játszadoznak velünk, komoly baj történt!
– Azt hiszed? – A fekete fiú nagy szemeit kételkedve meresztette barátjára. – És mit csináljunk?
– Siessünk a megadott körzetbe. Valamit tennünk kell.
Lars rövid tájékozódás után elindult a város északi része felé. Űrsisakjaikat mégsem csatolták fel; észrevehetően nem csökkent a nyomás. Nem megy az olyan gyorsan. De a szirénák tovább üvöltöttek, olykor-olykor a hangszóró is megszólalt. Ugyanazt a felhívást recsegte az automata.
Az északi oldalon hamar elérték a legszélső házakat. A kupola és az épületek között szabadon hagyott biztonsági sáv tíz méter széles lehetett. A Mars talajában mélyen beágyazott betonszegély teknője tartotta a hatalmas kupolát. A szürke beton és a sárga műanyag lapok szinte egymásba olvadtak.
– Balra lesz a hármas körzet – mondta Don, a falra festett hatalmas számokra mutatva. Önkéntelenül is meggyorsították lépteiket, a végén már futottak a fallal párhuzamosan.
– És... mit csinálunk... ha odaérünk? – kérdezte közben lihegve Don.
– Betömjük a lyukat – válaszolta futtában Lars. Egy perccel később az észak-hármas körzetben voltak. A kupola emeletes ház magasságú, nyújtott háromszög alakú szelvényekből állott. Az építők annak idején kizárólag a Marson alkalmazott különleges technológiával hegesztették össze őket.
– Tizenegy... tizenkettő... tizenhárom – futva haladtak el a betonfalra festett számok mellett. A kupola alatt kábelek húzódtak; az információs csatornák és az érzékelő berendezések, többek között az éppen működő automata meteorfigyelő-kupolavédő vezetékeit rejtették ide. "Némelyik kiugró betonoszlopon jókora piros zsák lógott.
– Ez a tizennégyes! – fékezett Don. Lars felnézett a magasba, a falra. Már-már azt hitte, mégis Donnak volt igaza, és a “riadó" nem is valódi, de aztán...
– Odanézz!... Ott a lyuk!
– Hol? Nem látom!
– Vagy huszonöt méterre a szegélytől...
– Az a kicsi? Kisebb, mint a fejem.
– Furcsa mértékegységeid vannak... De most ugorj, hozd ide az egyik zsákot.
– Milyen zsákot? – értetlenkedett Don.
– Pirosat. – Lars ujjával a legközelebbire mutatott. Míg barátja elhozta a zsákot, Lars megkereste a tizennégyes szelvény feljáróját. A falba süllyesztett létrafokok ugyanabból a műanyagból készültek, mint a kupola. 
Lars kibontotta a zsákot. Papírba csomagolt sárgás tömbök fénylettek tompán, gázpalack bukkant elő. Acélkampós kötél bőrszíjakkal, hosszú fémcsipesz.
– Miféle kollekció ez? – csodálkozott Don. Sohase láttam ilyesmit, 
– Mert nem laktál még kupolavárosban – fölényeskedett Lars. – Ide figyelj, űrkalózok réme: ezek a segédeszközök szolgálnak arra, hogy bestoppolhassuk azt a léket odafenn.
– Odafenn? – . Don felnézett, majd kitekeredett a nyaka. Úgy rémlett neki, hallja, hogyan süvít ki a résen a drága és pótolhatatlan levegő.
– No, akaszd a hátamra a gázpalackot – türelmetlenkedett Lars. – Sietnünk kell, ha nem akarjuk itt hagyni a fogunkat...

Két kráter között bukkant ki éppen, mikor úgy érezte, hogy hirtelen valamilyen vöröses áramlatba került; elvesztette tájékozódását, semmit sem látott, kénytelen volt azonnal lefékezni a terepjárót. Csak néhány másodperc múlva értette meg, hogy ezúttal különösen erős viharba került. Az űrruhán át is érezte a szél lökéseit. A sík terepen a vihar nagy erővel pörgette a vörös homokot.
“Ennek is pont az én utamba kellett kerülnie" – dühöngött magában. Megállt, várakozott. Balra tőle magasabb kráterek sorakoztak, jobbra szabadon állt az út. De a szél úgy hordta a homokot, hogy néha teljesen elfedte a láthatárt.
Nem várhatok, gondolta makacsul, elfogy az oxigénem, mielőtt a megfelelő távolságra jutnék Lanitától. Akkor aztán tényleg bajban leszek. Ha senki sem siet a segítségemre, ha meg sem hallják rádióadásomat.
Megrázkódott. Jobb rá sem gondolni. De azért egy pillanatig rosszul érezte magát. Megnézte az oxigénpalack kijelzőjét. No, jó. Elég még nyolc órára. Az elektrokocsin a megtett távolság jelzője háromszázharminckilenc kilométert mutatott. De ebben benne van az összes kerülő, amit a nagyobb kráterek, a hosszú hasadék miatt volt kénytelen beiktatni.
Mikor a szél arcába dobta a homokot, önkéntelenül behunyta szemét. Persze, a sisak áthatolhatatlan, megvédte arcát, testét az űrruha. Át kell törnöm ezen is, gondolta.
A következő félóra olyan volt, mint egy rémálom. A szél nemegyszer pontosan szembefújt, ilyenkor még az elektrokocsi is majdnem megtorpant, majdnem leállt. Ariel ajkába harapott. Zöld szemével figyelmesen szemlélte a vidéket. Hiába fürkészett, nem sokat látott; ha néha-néha felszakadt a szélverte-kavarta homokfelhő, újabb köves síkságot pillantott meg maga előtt. “Csak előre" – biztatta magát, és gyorsított. Bekapcsolta rádióját is, de a vihar elektromágneses zavart is keltett, miként a földi viharok is. A fülhallgatókban csak nagy alapzörej, recsegés-ropogás hallatszott.
Egyszer csak majdnem belehajtott egy krátertölcsérbe. Túl későn vette észre a mélyedést, nem volt felmagasodó pereme... Szerencsére néhány nagyobb kő megfogta az első kerekeket; izzadva tolta vissza Ariel a terepjárót a sík területre. Közben egy erősebb szélroham. majdnem feldöntötte; térdre esett, a kocsiba kapaszkodott. Újra felült, gázt adott. Úgy tetszett, távolabb nem lát homokfelhőket, ott talán elült a vihar, vagy nem is volt?
Rádiója még mindig be volt kapcsolva. A távolságmérő szerint már négyszáznál több kilométert tett meg. Felnézett. A nap nem süt a Marson olyan erősen és fényesen, mint a földön; jóval halványabb, erőtlenebb a fénye. De a hőmérséklet érezhetően emelkedett. Az űrruha műszereinek tanulsága szerint 293 Kelvin-fok volt a külső hőmérséklet. A szél lassan elült; amerre Ariel most haladt, meleg sugarakban fürdő sík tátongott. Valahol a háta mögött azért gomolygott-kavargott-süvített a szél, fel-fellobbant a vörös por. A messzeségből – jutottak Ariel eszébe a fényképfelvételek, amiket valaha látott – a Mars felszíne világos és sötét területekre oszlik. Valamikor réges-régen még a csillagászok is azt hitték, hogy ezek tengerek és szárazföldek, holott szilárd talaj mindkettő, csak a fényvisszaverő tulajdonságaik... Még az elnevezésekben is “ilyen tenger meg olyan tenger" szerepel, ez már csak így maradt, akár a Holdon. Akkor most én is valamilyen “tengeren" hajózom? – vidámodott meg kissé.
A rádióból egyre gyengülve, de még hallotta a homokvihar keltette recsegéseket. “Ideje lenne ismét tenni egy próbát – gondolta –, négyszázötven kilométerre vagyok Lanitától, az űrruha adója talán nyolcvan-száz kilométeres távolságban hallható közepes vételi viszonyok között – idézte gondolatban a Szabályzatot. – Persze, kedvező körülmények között ennek a kétszerese is lehet... Tegyünk egy próbát" – buzdította magát, és beszélni kezdett:
– Figyelem, veszélyhelyzet! Veszélyben levő űrhajós kér segítséget. Hullámhosszon! 12 600 megahertz; jelenleg Lanita kupolavárostól délkeletre mintegy négyszázötven kilométerre tartózkodom. Ismétlem az adatokat: hullámhossz tizenkétezerhatszáz megahertz, helyzetem Lanitától délkeletre négyszázötven kilométer... Vétel!
Csend volt az éterben; csak a vihar pattogott a készülékben. Ariel várt egy percig, aztán úgy döntött, még egyszer elmondja felhívását. Az elektrokocsi közben tovább gördült a síkságon, kelet felé. A fiú kinyitotta száját, már majdnem elkezdett beszélni, amikor...
Valahonnan, igen messziről, rendkívül halkan megszólalt egy hang. Egy emberi hang, amely az ő felhívására válaszolt!...

– Azt a hegyet Naszir ad-Dinról nevezték el.
– Nahát! Ki hitte volna!...
– Mindig gúnyolódsz, Gilda.
– Ugyan, ne sértődj meg. Mihez kezdek majd egy sértődős férjjel?
– Csak a jövő héttől leszek a férjed.
– Én meg a feleséged... Ámbár, még meggondolhatom a dolgot...
– No, no! Most már ne gondolkozz. Azt hiszed, egy geológusból nem lehet jó férj?
– Ami azt illeti, egy csillagásznőből is lehet jó feleség, éppenséggel... Szóval, ki volt az... hogy is hívják?
– Naszir ad-Din. A tizenharmadik században élt, mohamedán perzsa csillagász volt. Mondhatnám, egyik elődöd... Képzeld, sikerült rávennie a véres kezű Dzsingisz kán unokáját, hogy az építsen neki csillagvizsgálót...
– Rámenős ember lehetett. Majdnem olyan, mint te.
– Ezt dicséretnek veszem, jó? Szóval sok érdekes dolgot fedezett fel ez a perzsa úriember, azért neveztek el róla egy hegyet a Marson. Lehet mellesleg, hogy ő volt az egyik ősöm... Hogy érzed magad?
– Jól, egészen jól. És te? Találtál valamit?
– Egyelőre a készülékkel bajlódom. Elakadtak... Például ez az analizátor. Az előbb éppen nagyon érdekes elemzéseket végzett. Itt, ahol most állunk, hamarosan óriási bánya lesz, Gilda!
– Mit találtál?
– Rezet, főleg rezet, de akad más is.
– Figyelj csak, Sirrah... Valamit hallok.
– Remélem azt, amit én mondok.
– Azt is. De hallgasd csak! A te rádiódban nem hallani ezeket az apró zörejeket?
– Dehogynem. De hát ezek mindennapos dolgok a Marson, szívem. Látszik, hogy először vagy itt. Szinte állandóan vannak viharok, ezek okozzák a mágneses légköri zavarokat... No, sikerült újra elindítanom az elemzőt. Az alattunk levő ásványskála igen széles. És a rétegek nincsenek is túl mélyen. A geológiai szolgálat főnöke örülni fog...
– Jó neked, Sirrah. Alig kezdtél dolgozni a Marson, máris egészen szép felfedezéseid vannak... Mondd, most sem hallottál semmit?
– Ugyan, Gilda! Ezek csak zörejek.
– De te is hallottad őket!
– Persze hogy hallottam, de mondom, hogy... Várj csak... Most jobban hallom... Az ördögbe is, ez... ez beszéld!

A két sárga ruhás alak a hegycsúcson állt. Az egyik valamivel magasabb, vállasabb volt, a másik alacsonyabb, törékenyebb. Ahogy forgolódtak a csúcson, a delelőn túljutott nap éles fénye meg-megcsillant űrsisakjukon. A fennsíkon ott állt kis méretű, szinte “testre szabott" kutatóűrhajójuk is.
– Nem vagyok benne biztos... – habozott a nő. A sisak védőlemezén keresztül a férfi látta menyasszonya barna arcát, a kissé mandulavágású szemeket. – Az előbb úgy tűnt, hangokat hallottunk, igaz? Emberi hangot... Most meg semmit.
– Hallgassunk bele az éterbe – kérte Sirrah. A geológus már nem is figyelt az analizátor kijelzőjére.
A tárcsa lassan fordult el a nézőké alatt, majd megállapodott a “Cu" jelzésnél. Nagy marsi rézmező felett álltak.
Ismét hallották a távolról érkező és rendkívül halk, ráadásul recsegésektől meg-megszakított beszédet.
– Az az átkozott vihar! – csapott a levegőbe Gilda.
– Ne idegeskedj, szívem – csitította a férfi. – Lehet, hogy a közelben dolgozik egy másik geológuscsoport is, a főnök említett valamit... Azonkívül ne feledd el: hegytetőn állunk. A kedvező topográfiai adottságok révén nagyon távoli rádióadásokat is hallhatunk, amiket pe...
– Csitt! Hallgass már!
Most mindketten feszülten figyeltek.
–... veszélyhelyzet... segítséget... kétezer-hatszáz... keletre... ózkodom... tlem... tokát... – és ismét mindent elfojtott egy hatalmas recsegéssorozat.
– Valaki veszélyben van! – kiáltotta Gilda.
Szembefordultak egymással. A sisakok fényvédő lemezein keresztül Gilda látta Sirrah göndör fekete haját. Sirrah is látta menyasszonya melegbarna szemét. Aztán... Ugyanabban a másodpercben jutott eszükbe a megoldás. Már szaladtak az űrhajójuk felé.
– Én hívom, te zárd be az ajtót, és töltsd meg a belső teret oxigénnel. Lehet, hogy mentőexpedícióra kell indulnunk. – A férfi azonnal az űrhajó nagy teljesítményű rádiójához lépett. Mit is mondott az ismeretlen hang? Kétezer-hatszáz?... Ez nyilván a hullámhossz megahertz-száma lesz. Ráhangolta a készüléket erre a hosszra, de ott néma csend volt.
Gilda közben lezárta az ajtót. A szerelvényfalon egy piros lámpácska zöldre változott. A tartályokból süvítve indult meg az oxigén. Lehet, hogy annak a hullámhossz-számnak csak egy részét hallották?
– Próbáld meg tizenkétezer-hatszázon, huszonkétezer-hatszázon és így tovább – mondta Gilda.
– Te egy zseni vagy – mondta a férfi. A nő mosolygott.
– A csillagászoknak újabban kötelező alapfokú űrrádiós-tanfolyamot is végezni ők.
Sirrah áthangolta a készüléket. Egyszer csak hangosan, majdnem tisztán hallották a hangszóróból ezt a mondatot:
– ...jelenleg Lanita kupolavárostól mintegy négyszázötven kilométerre délkeletre tartózkodom... Vétel!
Sirrah mély lélegzetet vett, és Gildára nézett. A nedvesen fénylő, melegbarna széniét. Aztán beleszólt a mikrofonba:
– Itt a G-10-es kutatóűrhajó. Ha veszi adásomat, válaszoljon... Vétel!
Kis csend után szinte belerobbant az éterbe Ariel hangja:
– Jól hallom, igen, jól hallom!... Veszélyhelyzetben levő űrhajósok számára kérek segítséget, azonnali segítséget!...

Hatodik fejezet
“CSÚFOS HALÁLLAL LAKOLSZ!..."

Lars a húszméteres mélység felett lógott. A bőrszíjak hátába vágódtak; a biztonsági öv acélkampóját az egyik lépcsőfokba akasztotta. A gázpalack sem volt súlytalan, ráadásul egyik kezében hozta a többi felszerelést.
– Rendben? – kiáltotta alulról Don.
– Rendben! – válaszolta Lars, pedig dehogy volt minden rendben. Életében még soha nem érezte magát ilyen kényelmetlen helyzetben. Ráadásul látta, hogy ezúttal aligha a rejtélyes lények incselkedéséről van szó. Egy meteor csakugyan léket ütött Lanita védelmi rendszerén. Az ilyesmit semmiféle automata nem tudja kijavítani. Ha most ők nem lennének a kupolavárosban, néhány óra alatt kiszökne az egész levegő. A legközelebb érkezők ugyanolyan hideg gázlégkört találnának a kupola alatt, mint amilyen a Mars felszínén van.
Kétméterenként egy-egy vízszintes fémrudat építettek be annak idején a kupolába, Ezek tizenöthúsz centiméterre elálltak a faltól, azzal és egymással párhuzamosan húzódtak. Ezt éppen az esetleges javítások esetére készítették az építők. Lars elhagyta a létrát, az egyik fémrúdon csúsztatta lábait, miközben a biztonsági öv kampója a felette levő másikba kapaszkodott. Odalenn Donnak a lélegzete is elállt egy pillanatra, mikor látta, hogy barátja testét a gázpalack és a szerszámok súlya veszélyesen kifelé húzza... De a fiú erősen kapaszkodott szabad kezével is, közben állhatatosán araszolt a rúdon a lék felé.
– Mekkora?... – kérdezte Doh lentről.
– Mint a fejed. – Lars még közelebb csúszott, aztán a sárgás műanyag gömböt megfogta a hosszú karú fémcsipesszel. Egyetlen gombnyomással elindította a gázt. A fémpisztoly végébe szerelt automatikus égőfej szikrájától azonnal lángra is lobbant, kékesen égett. A fiú hüvelykujjával eltekerte a szabályozó rovátkolt kerekét, túl nagy volt a láng. Óvatosan elengedte a rudat; a bőrszíjak ismét a hátába vágódtak. A láng körülnyalta a műanyag gömböt. Lars már nem emlékezett rá, hol olvasta mindezt, amit most tesz, vagy a tananyagban, vagy az Űrövezeti Híradó valamelyik számában, egy űrkalandregényben, szakkönyvben? A lényeg az, hogy ott pontosan leírták, mit kell tenni kupolasérülés esetén. Nemcsak a Marson rendszeresítették ugyanezt a védelmi és javítási rendszert, hanem a Holdon, Merkúron és mindenütt, ahol emberek éltek ilyen mesterséges körülmények között.
Közben a műanyag gömb izzani, sőt olvadni kezdett, apró, lángoló cseppek hullottak alá. Lars eloltotta a gázt, a gömböt a lyukba illesztette. Valamivel nagyobb volt, mint a lék; de a csipesz egyik laposra kiképzett, titánötvözetből készült végével belelökdöste a nyílásba. A kihűlő műanyag ugyan összehúzódott kissé, de kitöltötte az egész, emberfejnyi lyukat.
Lars elnézte egy darabig a művét, és éppen azon töprengett, hogyan lehetne ellenőrizni, jól végezte-e el feladatát – mikor ismét megszólalt az iménti automata hang. A megafonok az egész városban hallhatóvá tették a gépek emberi nyelvre fordított, megnyugtató jelentését:
– A belső levegő kiáramlása megszűnt. Észak hármas körzet, tizennégyes szelvény rendben. Nyomáscsökkenés megszűnt. Kupolavédelmi riadó véget ért. Ismétlem: a kupolavédelmi riadó véget ért...
Lars nagyot sóhajtott, megtörölte homlokát. A forró csipeszt vigyázva eltartotta magától, és visszafelé kezdett araszolni a fémrúdon, a létra felé.
– Na mit szólsz, milyen hamar bestoppoltam a lyukat?...
Don nem válaszolt. Lars elérte a létrát, kiakasztotta a felső rúdról a biztonsági öv kampóját. Lenézett.
Dont sehol sem látta. A fekete fiú eltűnt.

– No, most már nem kell sokáig várnom – mormolta Ariel elégedetten. Az imént fejezte be a beszélgetést azzal a rokonszenves fiatal párral. Amazok nem közölték, kicsodák és hol vannak, nem is volt idő ilyesmire. A legfontosabb, hogy a még mindig közeli vihar okozta recsegéseken keresztül is szót értettek a legfontosabb dolgot illetően: az ismeretlenek hol találják meg Arielt. 
– És most fő a nyugalom – mondta magának. Keresett egy sík helyet, megállította az elektrokocsit. – Jól van, öreg fiú, remekül elcipeltél eddig. Mint egykor az emberek a lovaikat, úgy veregette meg a jármű burkolólapját az akkumulátorok felett. Lekászálódott, kinyújtóztatta lábait. Sétált is kicsit, de tíz perc múlva újra megreccsent a fülhallgatója: No, most már jobban hallasz bennünket?
– Sokkal jobban – vidámodott fel Ariel. – Már alig recseg... Szóval, ahogy mondtam, négyszázötven kilométerre kelet-délkeletre Lanitától...
– Rendben van, fiú, meg fogunk találni. Legfeljebb beletelik egy kis időbe, de- ne nyugtalankodj. Most mondd el érthetően, mi van a társaiddal?
– Lanita kupolavárosban vannak, ketten. Az űrhajónkat ismeretlen tettesek elrabolták, mikor leszálltunk a város mellett. Ottragadtunk Lanitán, ami teljesen néptelen, illetve...
Újabb recsegésekkel tarkított szünet következett. Aztán az ismeretlen nő beszélt:
– Hát ez elég hihetetlenül hangzik, de majd személyesen elmagyarázod. Húsz-harminc perc múlva odaérünk. – Egy kattanás, az ismeretlen segítőtársak kikapcsolták rádiójukat.
Ariel körülnézett. A vörös kövek sűrűn borították a dombokat. A szél fel-felkapta a port, megpörgette, lecsapta. “Hát ez sikerült – gondolta a kövérkés fiú –, hamarosan sínen leszünk, mind a hárman. Megjön a segítség, szép hát a világ, még itt a Marson is!..."
Nyugat felé fordult. Mintha megérezte volna, hogy... Majdnem felkiáltott. Nocsak!... A dombok felett kis kutatóűrhajó közeledett. Halk dübörgést lehetett hallani, a tűzcsóva színéből látta Ariel, hogy a hajtómű teljes erővel dolgozik.
Furcsállotta kissé, hogy a jármű éppen nyugat felől érkezik. Persze, valószínűleg cikcakkban haladtak megmentői, hogy biztosan rátaláljanak. Ebben a fene nagy sivatagban nem olyan könnyű megtalálni egy apró kis pontot, aki most én vagyok, gondolta. Elképzelte, milyennek láthatják őt felülről: vörösesbarna háttér előtt fénylő ruhás alak, mellette az elektroautó szürke foltja...
A kis űrhajó nem messze tőle ereszkedett a talajra. A fúvókák vörös fékezőrakéta-lángjai még nem érték el a köveket, mikor Ariel már szaladt is arra. Kissé nehézkesen, imbolyogva, de szaladt. A hajtóművet az érkezők nem kapcsolták ki teljesen, de az ajtó kinyílt... Ariel néhány ugrással ott termett, belépett. Felment a két kis lépcsőfokon. Fél szemmel látta, hogy az ajtó azonnal becsukódik mögötte. Két űrruhás alak állt a vezérlőpult előtt. A hajó csöppnyi volt, hárman alig fértek el az egyetlen, szűk kis helyiségben. Ariel nem látta a jövevények arcát; háttal álltak, és sisakjukat is viselték.
– Nem hittem volna, hogy ilyen hamar ideérnek! – kiáltotta Ariel. Amazok nem fordultak meg, de egyikük megnyomott egy gombot. A fiú érezte, hogy gyomra leszáll – repültek! Kezével kapott a korlát után, megkapaszkodott. Az irányzóra tévedt a tekintete – a kis űrhajó nyugat felé fordult. “Megyünk a fiúkért Lanitára – gondolta. – De hová vesszük fel őket? Ebbe a törpe hajóba már senki sem fér be!" Szólni akart valamit, de az idegenek megfordultak.
Két férfi volt.
– Magukkal beszéltem az előbb rádión? – kérdezte a fiú zavartan és bizonytalanul. És gyanakodva. Amazok nem válaszoltak, csak nézték Arielt, mozdulatlanul.
– Nem hiszem, mert ott egy nő és egy férfi volt!... – kiáltotta már Ariel. – Maguk kicsodák? És hová visznek?
Választ nem kapott. A fiú szíve torkában dobogott. Csak nézte, nézte a két szótlan, mozdulatlan férfit...
Az egyiknek vörös haja, a másiknak karvalyarca volt.

Don kicsit furcsán érezte magát. Tudta, hogy nem kellene az idegen után mennie... A férfit akkor pillantotta meg, mikor Lars éppen befejezte a lék eltömését. Don lenn állt a kupola tövében, nézelődött. Egyszer csak a közeli keskeny mellékutcán egy férfit pillantott meg... Az illető fura fekete öltözetet viselt; innen messziről a fiú nem is látta pontosan, inkább érezte, hogy ez az öltözet valahogy nem illik Lanitához. A széles köpeny meg-meglebbent – a férfi sietve haladt az utcán, miután kilépett az egyik házból.
Don tudta, figyelmeztetnie kellene Larsot, de ha kiált, azt az idegen is meghallja és eltűnik. A fekete fiú ismeretlen, belső kényszert érzett, hogy azonnal induljon, és nyomára járjon végre egy titoknak. Ha most megint hagyják eltűnni az egyik “lényt"... Már úgyis közel volt az utcasarokhoz, és egyre távolodott. Don hát utánairamodott. Úgy gondolta, kilesi, hová megy a férfi, és visszajön Larsért. De az , idegen nagyon gyors léptekkel haladt, és Don csak két utcával odébb érte utol. Eleinte arra gyanakodott, hogy ez is holografikus térhatású vetített kép, amazok újabb trükkje, de egy-egy porosabb szakaszon áthaladva észrevette, hogy a sietős idegen valódi nyomokat hagy maga után. Keskeny cipője nyomait. A vetített kép nem hagy nyomokat, gondolta Don, és rákapcsolt. Már majdnem szaladt, űrcsizmája dobogott a járdán. Az idegen alighanem meghallotta, mert hirtelen megtorpant, majd gyorsan a fiú felé fordult.
Őszülő hajú, alacsony termetű bácsika volt, lábikráján fehér harisnyát, combján feszülő keskenyszúk nadrágot viselt. Bő köpenyege minden mozdulatára meg-meglebbent, ráncokba szaladt és kisimult. Bal keze ügyében, a köpeny alatt egyenes fémtárgyat hordott, amelyben Don álmélkodva ismerte fel az addig csak filmeken látott réges-régi kardot.
Az egész ember valószerűtlen látomásként hatott, pedig hús-vér valóság volt. Ezt Don rögtön látta, és ráadásul hallotta is, mikor az illető megszólalt:
– Hát te ki vagy? És miért viselsz efféle furcsa maskarát, mintha komédiásoktól szöktél volna? Netán önkéntelen is eltaláltam az igazat, ifjú ember? 
– Én viselek más... micsodát is? Hiszen inkább maga néz ki, hogy is mondjam, nevetségesen.
– Énrólam beszélsz ily foghegyről? Te lator!
– Mi-tor? – érdeklődött Don olyan hangon, ahogy a fiúkkal szokott beszélni. Ezt a régi szót nem ismerte, ezért nem fogta fel, hogy az öregúr most megsértette. – Inkább azt tessék elmesélni, hogyan került ide és mit csinál itt?
– Látom, edukációd igencsak hiányos, ifjú ember. Viselkedni különösen az idősebb generáció tagjával, nem tanítottak meg szülőid. Pedig a kötelező tiszteletre nyilván oktatni kezdettek vala annak idején, anno Domini... hányban is?
Don mindebből nem sokat értett. Még egyszer próbálkozott hát:
– Mondja, hogyan került ide és mit csinál itt?
– Nohát, ezt a tiszteletlenséget! – morgolódott az öregúr, és kardját markolászta. – Hisz én itt élek, bizony, immár negyvenkét éve.
– Negyvenkét éve? – esett le Don álla. – Őrszolgálati nyugdíjasnak tetszik lenni? Mi volt azelőtt, űrbányász vagy meteorológiai megfigyelő?
– Miket beszélsz összevissza? Hetet-havat össze-s hordasz – idegeskedett az öreg. – Ha nem tudnád, idegen, ezt a várost Birgosnak hívják, a pekalániai királysághoz tartozik, magam pedig a polgármester vagyok... Szerencséd, hogy messzi földről jöttél, vándor, és ezt dísztelen öltözetedből is látom. Azonkívül szintúgy látom, hogy nem vagy jobb társaságbéli úriember. Ha az lennél, kardom hegyével találnád magad szemközt...
Don csak nagyot nyelt, még pislogni is elfelejtett. Aztán óriásit szusszantott, akár egy kovácsfújtató. Peka... hogy is volt, miféle királyság? És mi az, hogy polgármester? Valamilyen szolgáltató szakember lehetett? Mint a szabómester, cipészmester, asztalosmester? De mikor? És villámként vágott bele a felismerés, hogy valami csoda folytán a múltba érkezett. Hisz ez a nevetséges, fekete ruhás öreg valahonnan a múltból kerülőidé. Nem létezik, hogy itt élne Lanitán. Mit is mondott?... Birgos?
– Ez itt nem Birgos – rázta fejét Don határozottan. – És nem a Földön van. Ez Lanita kupolaváros a Marson.
– Neked valami megzavarta az elmédet, fekete fejű ifjú! – dobbantott türelmetlenül a kisöreg. – Hisz csak tudom, hol élek! Ő Királyi Felsége, Pekalánia uralkodója volt olyan kegyes, és külön okiratban nevezett ki polgármesternek... Ennek immár csaknem tíz éve vagyon.
– Hát most milyen év van, maga szerint? – kérdezte a fiú óvatosan.
– Te csakugyan messziről érkezhettél, idegen, ha még ezt sem tudod. Az Úr 1705-dik esztendejét írjuk.
– Ezer... hétszáz... öt? – Don rémülten elhallgatott. Egy percig bénultan állt. Aztán megfordult, elnézett a házak felé. Lanita épületei ugyanúgy álltak, mint egy órával ezelőtt. Mint tegnap vagy tegnapelőtt. Nem, ez nem lehet! Két utcával odébb a huszonnegyedik század lenne, míg itt a... tizennyolcadik?
– Nézze csak a házakat – intett az öregnek. – A maga idejében... ezerhétszázötben ilyeneket nem építettek.
Az öreg szemében valami villant. Jókedv?.... De nem, mert komor türelmetlenséggel válaszolta:
– Miféle házakról beszélsz, korcs idegen? Én Birgos alacsony, roggyant tetős apró házait látom, keskeny udvarokat, fakerítéseket, csupa sár utcákat, sikátorokat... Ez Birgos.
“Szóval nem csupán más időben él, de mindent másképpen is lát! – villant Don eszébe. – Akkor viszont az a tény, hogy én továbbra is Lanita épületeit látom, arra mutat, hogy én magam viszont itt vagyok, a mi korunkban. Időlyukba kerülhettem. A tér és idő egy-egy ponton érintkezik más tér- és idősíkokkal, olvastam erről valahol. Az öreg a maga Birgosával és én Lanitával hirtelen egymás mellé kerültünk. Vagy az is lehet, hogy az öreg nem is valódi? Mégis valamiképpen »amazok« egy újabb trükkjével kerültem volna szembe? Meg kéne erről győződni..."
Mielőtt az öreg mozdulhatott volna, Don villámgyorsan mellette termett, és karjaival erősen átölelte, megszorongatta.
– Mi történt veled, istenátka idegen? Eressz el, ne közelíts, ki tudja, nem lakozik-e benned a pestis... Hé! Rabló! Azonnal kardélre hánylak! Megtámadott egy rabló! Alabárdosok!...
Az öreg teste valódi volt, még talán fiatalabbnak is tűnt, mert erőteljes mozdulattal szabadult ki Don szorításából. A fiú kétségkívül meggyőződhetett róla, hogy hús-vér emberrel áll szemben.
– Hívja csak az embereit – nevetett Don. – Meglátjuk, itt vannak-e ők is ebben az időlyukban. Most majd kiderül, Birgos-e ez vagy Lanita!
De a kis ember kirántotta kardját: A penge megcsillant a napfényben, fenyegetően.
– Csúfos halállal lakolsz, ebadta! Későn bár, de megtudod, hogyan illene viselkedned a birgosi polgármesterrel!
Don hátralépett, a kard hegye kétszer is mellébe talált, az űrruha persze megvédte. Már éppen arra készült, hogy harsány nevetésre fakadva gúnyolja ki a kisöreget, amikor... mintha sötét fátyol ereszkedett volna szeme elé, térdében remegő gyengeséget érzett és lerogyott...
A polgármester ördögi hahotája az agyát szaggatta. Nem látott már semmit, csak érezte, hogy teste elernyed, végignyúlik a földön. Öntudata utolsó fellobbanásakor hirtelen még szája elé húzta kézben tartott sisakját, közel volt a mikrofon, beleszólt:
– Lars... segíts!...
Aztán elvesztette az eszméletét.

Itt kell lennie.
Valahol itt... De ez a “valahol" legalább húsz négyzetkilométeres területet jelenthet.
– Annak idején kioktattak bennünket ilyen esetre is, nem? Ilyenkor zegzugos vonalban haladva alacsonyan a terep felett, vizuális módszerekkel kell felkutatnunk az elveszett űrhajóst.
– Vizuális módszerekkel, vagyis a két szemünkkel... figyelj balra, én jobbra nézek. Ha meglátod, kiálts!
– Kiáltok, ígérem.
A kis kutatóűrhajó lejjebb ereszkedett, szinte a kráterfalak ormait érintve dübörgött el a vörös kősivatag felett. Sirrah gondolatban még egyszer kiszámította, jó helyen járnak-e. A fiú a rádión keresztül azt mondta, hogy Lanitától délkeletre négyszázötven kilométerre van... Még egyszer ránézett a térképre. Igen, nincs kétség, ez az a hely. A nagyon részletes térképlapon még a kisebb kráterek is pontosan láthatók. Mesterséges holdakról fotózták le őket.
– Ott van! – kiáltotta Gilda. A képernyőn furcsa négyszögletű tárgy tűnt fel. A lány ráirányította a keresőt, Sirrah pedig begyújtotta a fékezőrakétákat. Az űrhajó olyan hirtelen vesztett sebességéből, hogy a két ember majdnem a falnak repült.
– Jó, elég közel vagyunk... Sehol sem látom a fiút.
– Vigyázz, ereszkedünk. – Sirrah arcára apró ráncot vésett a feszültség. Huszonhat éves geológus volt, tavalyelőtt végezte el az egyetemet. Két hónapja dolgozott a Marson.
– Tedd ki a teleszkópokat.
Gilda lehúzta a megfelelő kart. Kissé beharapta piros alsó ajkát, soha nem vett még részt mentőexpedícióban. Csillagász lévén, kis kutatóűrhajókon is ritkán repült eddig. Egyszer a Holdon, kétszer a Marson, legutóbb a Déli-sark vidékére kellett mennie egy napfogyatkozást megfigyelni.
– Lenn vagyunk. Vigyázz, elszívom a levegőt. Vedd fel a sisakod.
Néhány perc múlva kiléptek a bolygó felszínére.
– Furcsa. Már itt kéne lennie. Messziről is látható volt az űrhajónk, nem?
– Próbáljuk meg rádión hívni.
De hiába rádióztak, válasz nem érkezett az éterből. Gilda közben megpillantotta a fentről is látott négyszögletes tárgyat.
– Nézd, egy elektromos targoncaféle...
– Siessünk oda, hátha a fiúnak elfogyott az oxigénje vagy baleset érte.
Rohantak a köveken át. De az elektrokocsi üresen állt. A környéken nem láttak senkit.
– Életemben nem tapasztaltam ilyen furcsa dolgot – morfondírozott Sirrah, és figyelmesen szemlélte a környéket.
– A kocsi elektromotorja még meleg – állapította meg Gilda. – A fiú a rádióban nem hazudott! Ez a pont négyszázötven kilométerre van Lanitától, és ő tényleg innen beszélt. Itt a kocsija... Nem zuhanhatott szakadékba?
– Remélem, nem. – Sirrah tovább nézegetett körbe-körbe és... no igen. Észrevett valamit.
– Gyere – ragadta meg a lány karját. – Figyelj, úgy száz méterre tőlünk keletre, ott ni, látod a talajon azt a sötét foltot?
– Nem látok semmit.
– Nem baj, én látom, mert geológusszemem van, és megtanítottak rá, hogyan vegyük észre, a környezettől eltérő színű kőzeteket. – Közelebb mentek. – Most sem látod?
– De igen... Kör alakú folt. Mintha ezek a kövek itt más anyagból lennének vélte Gilda.
– Pedig ezek ugyanolyan kövek, szívem, mint itt mellettük a többiek. De mérd csak meg a hőmérsékletüket!
Gilda leguggolt, az űrruhája ujjába épített hőérzékelő szonda végét a kövekhez érintette. A parányi ablakocskán zöldes folyadékkristály-számok villantak fel.
– Nahát!... 610 fok... Egészen forrók lehetnek!
– Igen. – Sirrah valahová a messzeségbe nézett, az eget kémlelte. – Nem akarlak megijeszteni, Gilda, de.... ezt a foltot egy kis méretű űrhajó kicsapó lángcsóvája okozta.
– Azt akarod mondani, hogy...
– Pontosan azt. A hőmérsékletből ítélve, ez a hajó alig húsz perccel előttünk járhatott itt.
– Akkor jó! – örült Gilda. – A fiút megmentette egy másik mentőexpedíció! Nyilván azok is hallották a segélykéréseket, és hamarább értek ide, mint mi.
– De a fiú ránk várt, más nem jelentkezett a hívására – mondta komolyan Sirrah, és az űrsisak védőlemezén keresztül ismét menyasszonya szemébe nézett. – Ha érte jött volna egy másik űrhajó, nyilván értesítettek volna bennünket, ne fáradjunk hiába. A rádiónk egész idő alatt rá volt hangolva az ő hullámhosszára.
– Te Sirrah... te valamit gyanítasz. Tudod, hogy a detektívek ideje régen lejárt?
– Ne nevess ki, de komolyan aggódom. Itt valami nincs rendben. A fiú lényegében nyomtalanul eltűnt.
– Ne túlozz!
– Hát akkor tessék, szólítsd ide. Fogadom, nem válaszol a rádióhívásra. Most nincs itt, pedig ide hívott minket, velünk közölte rádión a pontos koordinátákat. És... emlékszel, mit mondott előtte? Valamilyen rablást emlegetett. Hogy valahol elvitték az űrhajójukat, és társaival együtt Lanitán, a lakatlan kupolavárosban rekedtek...
– Lanitán! Igazad van, ezt mondta. Hát akkor csak egyet tehetünk, Sirrah. – Gilda hangja is megkomolyodott, most már nem tréfálkozott. – Oda kell repülnünk. A helyszínen meggyőződünk róla, mi az igazság.
– Ezt a választ vártam tőled – válaszolta Sirrah, és fél karral magához ölelte a lányt. – Gyere vissza a hajóba, indulunk... Irány: Lanita!

– Térj már magadhoz, fiú.
Donnak úgy tűnt, nagyon súlyosak a szempillái. Csak a harmadik próbálkozásra sikerült felemelni őket, először a kupolát pillantotta meg, mert a hátán feküdt. “Szóval itt vagyok Lanitán" – gondolta örömmel, de eszébe jutott az egész eset, és ismét elfogta a nyugtalanság. Mi történt vele? Arra emlékszik csupán, hogy mikor a furcsa öregember megérintette ódivatú kardjával, émelygő érzése támadt, térdei ellágyultak, és lilás színbe borult a világ, mielőtt.
– Ülj fel.
A homályból Lars arca bontakozott ki. A fiú Don egészségügyi műszereit figyelte a fekete fiú űrruhája mellén.
– Nem történt semmi bajod, csak elvesztetted az eszméletedet.
– Alighanem. – Don felült, körülnézett. Kezdte jobban érezni magát. A világ visszanyerte igazi színeit, testéből pedig eltűnt a furcsa szorongás. Kétszer mélyen belélegezte a levegőt.
– No! – Lars felállt, a kezét nyújtotta. Don feltápászkodott, elmúlt a lába remegése, lassan minden olyan lett, mint volt.
– Hogyan találtál rám?
– Lejöttem a kupoláról, és kerestelek. A sisak rádiójában egyszer csak meghallottam a hangodat: “segíts!..." Tudtam, nem lehetsz még messze, néhány perce mentél csak el. Kimentem arra a kis térre, ahová ezek az utcák nyílnak. Körbeszaladtam, és benéztem mindegyikbe – az egyikben megláttalak, nagyon feltűnő az űrruha színe.
– És mondd... egyedül voltam?
Larsnak már-már ajkán volt egy gúnyos kérdés – de barátja szemébe pillantva inkább azt mondta:
– Miért jöttél el onnan?
Don szaggatott mondatokkal mesélte el a történteket.
– Tudod a végén már majdnem elhittem magam is, hogy egy másik időbe tévedtem... Az öreg a ruhájával, a beszédével teljesen belém szuggerálta.
– De ki volt az?
Lars kérdése ostorként vágott végig rajtuk. Némán álltak, nézték egymást, a legkülönbözőbb válaszok születtek agyukban, de ki sem mondták őket. Aztán Lars megfogta Don karját.
– Gyere, rendbe kell hoznom a dolgokat a lék körül. Szerteszét hagytam a szerszámokat.
Lassan ballagtak vissza a kupola, széléhez. Doh elhozta a vörös zsákot, segített összeszedni a szerszámokat. Mikor visszaakasztották helyére a zsákot, a fekete fiú még mindig tépelődött:
– De ki lehetett az a férfi?...
– Lehet, hogy nem is létezett – vigasztalta Lars. – Ügyesen odavetítették eléd.
Don nem akart vitatkozni. Inkább a gyomrából érkező jelzésekre kezdett figyelni.
– Ide figyelj, Lars... én éhes vagyok.
– Eget rengető bejelentés – mosolygott Lars. – Látom, már jobban vagy. Az éhség ennek csalhatatlan jele... Gyere, elmegyünk “haza", megnézzük, maradt-e még űrhajóskeksz...

– Jól bemérted a koordinátáikat? – kérdezte az Egyik.
– Igen. Nincs kétség – felelte a Másik. – Pontosan errefelé repülnek. Idejönnek... Mit tegyünk?
– Egyelőre várjunk. Lehet, hogy meggondolják magukat, mielőtt...
– Lehet. És ha nem?
– Beengedjük őket, de... gondunk lesz rájuk. Repülnek?
– Nyílegyenesen közelednek felénk.

– Már csak egy dobozzal van.
– Nem baj, elfelezzük. – Don órájára nézett.
Ariel már túl lehet a hatszázadik kilométeren. Hamarosan megjön a segítség, és nem lesz szükségünk több patkányszagú űrhajóskekszre. – Don szemrehányóan pillantott aszóba sarkába. A padlón ártatlan tekintettel üldögélt Hieronimusz. Bajuszkái megcsillantak a beeső fényben.
Lars gondterhelten nézte a kezében tartott kekszdarabot. Mi lehet Ariellel? Nem akart erről Donnal beszélni, feleslegesen izgatni a fekete fiút. De lelki szemei előtt sziklarésekbe zuhanva, szakadékok mélyén látta Arielt, meredek kráterszéleken összetörve az elektroautót, élettelenül barátjukat. Megrázkódott. Nem jobb ilyesmire nem is gondolni. Remélni kell. Remélni, hogy Ariel eljutott már elég messzire, és talál is segítséget, mielőtt... mielőtt elfogyna az oxigénje.
– Ide figyelj, te! – kiáltotta Don. Lars csodálkozva kapta fel a fejét: őhozzá szólna Don ilyen hangon? De nem. A hórihorgas fiú Hieronimusznak beszélt. – Igazán hozhatnál még egy kis kekszet. Valahol itt a pincékben több rejtett élelmiszerraktár is van, te kis szőrmókus!
– Hagyd békén, nekik sincs elég – legyintett Lars nagyvonalúan. – A javát már biztos eldugták vagy felfalták ők maguk. Ki tudja, hány ezren vannak.
– Szapora népség – morogta Don. – A statisztikusok rémei...
Hieronimusz lassan felállt, és méltóságteljesen az ajtóhoz oldalgott. A küszöbről visszanézett, majd eltűnt.
– Te, ha ez most megértette, amit mondtam, és rögtön ideráncigálnak egy doboz kekszet, akkor... akkor én...
– Akkor te is meg én is nagyot nézünk majd – felelte Lars. – De különösebben az sem rázna már meg. Semmin sem csodálkoznék már. Lanita a legfurcsább város, ahol valaha jártam.
– Lanita elátkozott város – mormolta mély meggyőződéssel Don. – Akkor, is az, ha az összes oktatógép, űrfilm, lexikon és bármi más is állítja, hogy nincsenek elátkozott helyek. Hallottál űrhajókról, amelyek mindig szerencsétlenséget hoztak a legénységükre? Vagy azokról, amelyek nyomtalanul eltűntek a távoli űrben?
– A Naprendszerben is sok még az ismeretlen tényező – ellenkezett erőtlenül Lars. De barátja elsöprő komor lelkesedéssel folytatta:
– No és az elátkozott pontok? A koordinátáikat is olvastam valahol, egy újságban! Ha azokat az erővonalakat átszeli egy hajó, nyomtalanul eltűnik, mert ott rés van a tér-idő egységén, és azok a hajók egyetlen másodperc alatt egyszerűen átkerülnek egy másik tér-időbe!
– Összekevered az erővonalakat és a koordinátákat – legyintett Lars, és fülelni kezdett. A lépcső felől halk nesz hallatszott. Don még mondta volna tovább a magáét, de Lars figyelmeztetően emelte fel mutatóujját. Don megadóan suttogta:
– Én ugyan még semmit sem hallok, de amint volt szerencsém említeni az előbb, nem csodálkozom már, bármi lesz is. Valaminek lennie kell, hiszen már legalább egy teljes órája nem történt semmi ezen az elátkozott helyen!...
– Nyugalom. Hallgass!
Hallgatóztak. A lépcső felől furcsa zaj hallatszott; törmelék csusszant, vakolatdarabok zuhantak alá... A két fiú csendben felpattant, felkapták űrsisakjukat, és az ajtóhoz lopakodtak. Don önmagára mutatva feltartotta egy ujját, aztán Lars felé kettőt mutatott: “Menj elsőnek" – intett barátja. A fekete fiú mély lélegzetet vett.
– Ha a kardos öregúr áll a lépcsőn, úgy ráijesztek, de úgy!... – És kiugrott. Lars azonnal követte.
A lépcsőház tele volt patkányokkal.
Legalább száz állat futkosott apró lábain a lépcsőkön, szőrtelen farkukat feltartva. Többen az ablakpárkányokra is felugrottak. Valami felidegesíthette őket, mert egyetlen pillanatra sem álltak meg, szüntelen mozgásuk elkápráztatta a szemet.
– Ezeket mi lelte?! – kiáltotta Don.
– Megsértetted Hieronimuszt, és most bosszút állnak – mondta Lars, de csak félig tréfásan. Már ő is megértette, hogy Lankán minden lehetséges. Még az is, hogy a patkányok értik az emberi szót. Hisz itt a patkányok sem közönséges állatok.
Néhány patkány a lábuk között futott el. Don kissé undorodva lépkedett le a lépcsőn; az állatok kitértek előle. Lars gyorsan követte. A földszinti kidőlt ajtó mellett megint berohant egy csomó patkány.
– Te, ezek menekülnek valami elől! – csapott homlokára Lars. – Nézd a szemüket, milyen rémültek!
– Még a szemükbe is nézzek? – méltatlankodott Don, de azért odafigyelt kissé. – Pedig a patkányok aztán igazán nem félnek senkitől... – Kimentek az utcára. Még néhány állat szaladt el a lábuk mellett.
Mindegyik a kis tér felől rohant. A fiúk megálltak az úttest közepén, a tér felé néztek, de semmit sem láttak.
A patkányok nemcsak az ő házukba menekültek; minden kapualj, lépcső megtelt velük. Lehet, hogy Hieronimusz is köztük volt, de a fiúk erre most nem figyeltek. Beállt a marsi délután, a nap oldalról tűzött a homályos kupolán át; az utca házainak egyik fele árnyékban, a másik aranysárga fényben úszott.
– Hallod?...
– Hallom.
Furcsa, semmihez sem hasonlítható zaj közeledett. Mintha ezer apró fémseprű súrolná az aszfaltot, vagy golyókkal teli hordókat gurítana valaki a közelben...
Csak álltak és várták az újabb csapást.

A kis űrhajó nem a lanitai űrrepülőtéren szállt le áthúzott a kupola felett, és az ellenkező irányból közelítve, a másik oldalon ereszkedett alá. Ariel már fél órája hallgatott; mivel a két férfi nem szólt hozzá, és a kérdéseire sem válaszolt, megmakacsolta magát. A képernyőkön figyelte a külvilágot. A fejében lázas gyorsasággal kergették egymást a gondolatok.
Kik lehetnek ezek a férfiak? Emberek. egyáltalán?... Vagy robotok? Hiszen olyan különösek, alig mozdulnak, szavuk, sincs... Mi a céljuk? Mit akarnak vele csinálni? Miféle űrhajó ez, és miért jöttek vissza a kupolavárosba?
Tömérdek érthetetlen, furcsa dolog történt már az elmúlt napokban is. De most úgy tűnt Arielnek, ezek a mai események betetőzik a dolgokat. “Csak szabaduljak ki innen, majd megmutatjuk nekik!..."
Nem volt ideje tovább töprengeni, a kis űrhajó döccenve ért talajt. A képernyők vakon, szürkén csillantak, a műszerek lámpái kialudtak. Ariel érezte, hogy lába alatt megrázkódik a lépcső, kinyílt az ajtó. Az egyik férfi intett: kifelé! Ariel leugrott, az idegenek követték.
A fiú csodálkozva nézett körül. Kör alakú, talán harminc méter átmérőjű betonteknőben álltak. A kis űrhajó szinte eltűnt a teknőben: kívülről biztosan nem is látni a vörös sziklák, kövek közt. “Rejtett támaszpontjuk van itt" – gondolta Ariel.
A teknő egy helyütt sötét alagútba torkollott. A férfiak arra tartottak; kétoldalt közrefogták Arielt, kísérték, mint egy foglyot. A fiú hátrasandított – ha Don és Lars tudnák, hogy a kupolától alig száz méterre északnyugatra áll egy menetkész űrhajó, mellyel örökre elhagyhatnák ezt az átkozott helyet!...
A betonalagút keskeny volt; libasorban haladtak. Fejük felett egy-egy halvány fényű lámpa villant fel, majd amint áthaladtak alatta, kialudt. “Primitív fotocellás automatika – gondolta Ariel, és lebiggyesztette ajkát. – Úgyis megszököm, amint lehet" – tette hozzá fogadkozva.
Jó ideig mentek a félhomályban. Már régen a város alatt lehettek. A férfiak most sem szóltak; a betonfalak visszhangozták lépteiket. Aztán a sötétből hirtelen fémkapu nőtt ki előttük; lassan, nagyon lassan húzódott félre. Beléptek a kis kamrába. Az ajtó becsukódott mögöttük.
“No, zsilipben vagyunk. Kíváncsi vagyok, mi lesz ezután." 
Ajtó nyílott, a sötétből fénysugár tört elő. A férfiak kimentek, egyikük türelmetlenül intett Arielnek. Halványzöld műanyag padlón álltak, sokszögletű teremben. Egyetlen bútordarab vagy "műszer sem látszott sehol. A férfiak levették sisakjukat. Ariel is követte őket. Közben hátranézett, ki lehet-e belülről nyitni a zsilipet? De az ajtó melletti falon nem látott kapcsolókat. No persze, távirányítással működik. Vajon kik irányítják és hogyan?
Mire megfordult, a férfiak eltűntek. Mintha a föld nyelte volna el őket. Tanácstalanul álldogált egy ideig, aztán körbejárt a falak mentén. Több ajtót látott, de egyik sem nyílott ki közeledtére. “Amazok" nyilván leblokkolták az automata szerkezeteket...
Nem tudta, hány perc telt-el. Már éppen le akart ülni a padlóra – ólomként ömlött el testében a fáradtság –, mikor gyors surranással elhúzódott az egyik ajtó. A fiú azonnal odament.
Zöldes félhomályt látott; tekintetével hiába próbálta áthatolni. Óvatosan lépte át a küszöböt. Nem lepte meg, hogy az ajtó azonnal becsukódott mögötte.
A fény elhomályosult, egy percre csaknem teljesen eltűnt. Ariel szeme megszokta a sötétséget. Inkább érezte, mint látta, hogy jókora szobában van. Ott a sarokban mintha mozdulna egy fekete folt... Ariel visszafojtott lélegzettel várt.
Aztán hirtelen vakítóan csapott fel a fehéressárga fényözön. A fiú majdnem felkiáltott meglepetésében.
A sarokban egy csodaszép fiatal nő állt.

Gilda és Sirrah űrhajója az automata leszállásirányító rádiójeleit követve ért betont a kupolaváros rakétaterén. A férfi rádió-összeköttetést próbált teremteni az esetleg ott tartózkodó emberekkel. Bár több hullámhosszon próbálkozott, választ nem kapott.
– Hagyd abba – tanácsolta Gilda. – A fiú elég szűkszavúan és zavarosan mesélte el a történteket, de annyi kiderült belőle, hogy valahol itt a városban van még két barátja, akik. állítólag bajban vannak... Hogy miről van szó, azt csak odabenn tudhatjuk meg.
– Tehát hagyjuk itt a hajót, és menjünk be a kupola alá? – Sirrah töprengve nézett Lanita felé. Kétszáz méterre tőlük – innen is látták – ásított a zsiliprendszer kapunyílása.
– A fiú valami olyasmit mesélt, hogy ismeretlen tettesek elvitték az űrhajójukat, és azért rekedtek itt. A Szabályzat különben is tiltja, hogy az egész személyzet egyszerre hagyja el a hajót.
– Ez talán nem vonatkozik ilyen kis kutatóhajókra, mint a miénk – mondta Gilda. – Hiszen az előbb a sivatagban mi is mindketten a hajón kívül bóklásztunk. – Ezzel elvágta a férfi töprengését. – Mégsem dőlt össze a galaktika, igaz? Ne félj, nem járunk úgy, mint a gyerekek. Tegnap mesélted, hogy a legújabb típusú kutatóűrhajókból kaptak a geológusok, és azokban van biztonsági zár az indítószerkezeten, nem?
– Igazad van. – Sirrah megkönnyebbült. Kulcsával kinyitotta a szerelvényfal egyik apró ajtaját, bekapcsolta a kis szerkezetet. Most már nyugodtan elhagyhatták hajójukat. Ha távollétükben idegen próbálná elindítani, a szerkezet átkapcsol a rádióadóra, és vészjelzéssorozatot indít be, a hajtómű elektromos gyújtását pedig leblokkolja.
Átsétáltak a hatalmas nyílt betonmezőn. Valahol a fejük felett halványan ragyogtak a csillagok. Sötétedett.
– Hamarosan beesteledik – mondta Gilda.
– No, addig azért van még néhány óra – felelte Sirrah, és meggyorsította lépteit. Rövidesen a zsilipkapuhoz értek. Sirrah megnyomta a falba épített gombot, aztán űrsisakját a fémajtóhoz nyomva hallgatózott.
– Hallom, hogy megindult a légszivattyú – mondta megkönnyebbülten.
Még egy perc, és beléptek a sötét, üres helyiségbe. Az ajtó bezárult. Érezték, hogy a betonpadló alatt dübörögnek a gépek. Éltető levegőkeverékkel telt meg a kamra.
– Fél perc és a kupolavárosban leszünk – suttogta Gilda. De lehet, hogy ösztönei valamilyen veszélyre figyelmeztették, mert megfogta vőlegénye karját. Sirrah az űrruhán át is érezte, hogy Gilda egész testében remeg az izgalomtól.
Az ajtó feltárult, és ők beléptek Lanita kupolája alá.

– Futásra készen – mondta Don.
– Igazad van. Lehet, mi is úgy elrohanunk mindjárt, mint a patkányok... – sandított körül Lars.
Feszülten vártak. A különös hang közeledett. Aztán... Az egyik sarki ház mögül fekete vonal bukkant elő. A talajon közeledett, szétterjedt az utca egész szélességében. Nem is vonal volt; csak az első pillanatban tetszett annak. Az aszfalt felett talán tíz centiméterre kiemelkedő sötét valami...
– Mi a fene ez? – nézett nagyot Don. De valahogy nem volt kedve tréfálni. Lars felágaskodott, úgy figyelte a közeledő valamit.
– Apró fekete foltok – mondta. Az áramlat nem szakadt meg; a tér felől csak úgy folydogált tovább. Még néhány másodperc, és...
– Te! Ezek rákok!
– Rákok? Tényleg, úgy néznek ki.
– A valóságban még sose láttam rákot.
– Ezer és ezer darab. Egész hadsereg...
– Többen vannak, mint a patkányok.
Mintegy végszóra több ijedt patkány rohant el mellettük. Az – emberekre már ügyet sem vetettek; felrohantak a lépcsőn. Lars elgondolkozva pillantott utánuk.
– Ezek nem először élhetnek át ilyesmit. Nézd, mind felszalad a magasabban fekvő helyiségekbe. Úgy látszik, a rákok oda nem tudnak felmenni.
– Vagy csak azt remélik a patkányok. – Don felkapott egy kavicsot, eldobta. Az első sorban közeledő állatot találta el; fémes csengést hallottak.
– Kemény páncéljuk lehet – vélte nyugtalanul a hórihorgas, fekete fiú.
– Ne dobálj, ne dobálj – suttogta Lars idegesen. Kiszáradt a szája, nagyon izgatott lett. – Don, szörnyű gyanúm van... Ezeknek fémből lehet a páncéljuk.
Nem volt idő tovább társalogni; lehet, hogy Don már nem is hallotta barátja szavait. A rákfolyam alig tíz méterre volt tőlük. Ezer és ezer állat közeledett állhatatosán, megállás nélkül, már tele volt velük az egész utca, de a ráktömeg végét nem lehetett látni – nem is volt vége tán.
– Meneküljünk!
Végigszaladtak az utcán. Lihegve értek ki a másik térre, a szökőkút romjaihoz. Itt megálltak. De állandóan hallották a rákok tízezernyi apró lába keltette fura söprögető neszt.
– Utánunk jönnek – mondta Lars.
– Azt a metángázos mocsári buborékját! – káromkodott Don. – Még csak ez hiányzott. Túl egyoldalú Lanitán az állatvilág. Patkányok és rákok... Láttad a farkukat? Olyan kis vékony, fekete és feláll, mint egy antenna... Mi a fene üthetett beléjük, és hol bujkáltak eddig? Honnan kerültek ide? Csuda muris férgek éldegélnek itt a kupola alatt, mondhatom. A végén kiderül, hogy Hieronimusz köztük a legrokonszenvesebb...
Lars megint az órájára nézett.
– Ariel megtett már legalább hétszáz kilométert... Késő délután van. Lehet, hogy már útban van a felmentő sereg.
– Egyelőre egy másik sereget látok – felelte Don, és a rákok felé intett.
A rákok felbukkantak a tér szélén. Mint az előbb a kis utcában, úgy most is zárt sorokban haladtak. Lars füléhez emelte sisakját, mielőtt övére akasztotta volna. A fülhallgatóból erős zúgást és különös, apró sípolásokat lehetett hallani.
– Gyerünk tovább – sürgette Don.
A tér túlsó szélén visszanéztek. Csodálkozva tapasztalták, hogy a rákok nem vonulnak utánuk; a fekete folyó szétömlött a téren, a rákok csoportokba verődtek. Innen is látták, hogy az állatok szétoszlottak a téren, ide-oda járkáltak. Elég gyorsan mozogtak.
– Némelyik úgy fest, mintha keresne valamit.
– Mások viszont nyugodtan állnak egy helyben. Mozdulatlanok... Alighanem várnak valamire.
A kis utcából nem jött több állat. A rákfolyam véget ért. Lars úgy gondolta, négy-ötezer ilyen lény nyüzsöghet a téren. 
– Gyanús ez az egész dolog – kezdte óvatosan, töprengve.
De Don közbevágott:
– Mi benne a gyanús? Majdhogynem természetes ez, barátom. Megérkezett a menetrendszerű sorscsapás, csupán erről van szó. “Amazok" megint ránk küldtek valamilyen férgeket. Fekete rákok sáskajárása...
A kis, tenyérnyi állatok sürögtek-forogtak, aztán egyszer csak olyasmi történt, amitől Donnak is elállt a lélegzete.
A kupola nyugati oldalán még átsütött a nap, de fénye már szórt volt, gyengülő. A többi irányban meghosszabbodtak az árnyékok, Félhomályos szürkeség lopózott elő. Ebben a furcsa megvilágításban még valószerűtlenebbnek tetszett, amit láttak...
A kis rákok apró tüzeket gyújtottak.

Hetedik fejezet
A KAPCSOLATFELVÉTEL

A nő csakugyan csodaszép volt. Arielnek az első pillanatban a lélegzete is elállt. A videofilmprogramokban, fantommozikban sok gyönyörű színésznőt látott már; földi, marsi, galaktikus és intergalaktikus kalandok hősnőit játszották, de azokból... mindig hiányzott valami. Legalábbis így érezte a fiú. Most úgy tetszett, megtalálta ezt a különbséget: az ismeretlen nő rávezette. Volt benne anyás melegség, mosolygós jókedv. Bizalmat ébresztett – ahogy ott állt mozdulatlanul és mégis lágyan. Bőre kávébarna volt, szemei óriásiak, feketék, csodálkozók. Bő halványsárga ruhát viselt, barna haja hullámosán omlott vállára. Arielnek édesanyja jutott eszébe, pedig ez a nő fiatalabb lehetett nála. Biztosan fiatalabb volt.
Vajon igazi-e?... Mert már hallott vetített térhatású holografikus képekről, sőt látott is olyanokat.
– Lépj. közelebb, Ariel – mondta a nő. Hangja mélyen csendült. Tudja a nevemet, gondolta a fiú, de ez semmit sem jelent. Ha automata fantom, beletáplálhatták a szükséges adatokat.
Ariel oldalt lépett, meg akarta kerülni a nőt. De ahogy a fal mellett haladt, a nő mindig feléje fordult. Még mosolygott is, úgy mondta:
– Ne vesztegesd az idődet feleslegesen, Ariel. Nem vagyok automata fantomkép. Én csakugyan... itt vagyok. Élek és mozgok, lélegzem és beszélek.
– De csakugyan ember vagy-e? – kérdezte gyorsan Ariel. Tudta: ezt csak egy módon ellenőrizheti: ha meglepetésszerű, villámgyors “vizsgának" veti alá az idegent. És már kérdezte is: – Hogy Hívják azt a kozmodal-énekesnőt, aki a múlt héten megnyerte a Mediterrán Galaxis fesztivált?
– Linda Balli.
– Pompeji mellett egy másik várost is megsemmisített az a híres vulkánkitörés majdnem kétezer-ötszáz évvel ezelőtt... Hogy hívják azt a várost?
– Herculaneum.
– Így van – bólintott Ariel szigorúan, de máris folytatta: – Mi az Eros?
– Kisbolygó a Naprendszerben.
– És hol van a Vega csillag?
– A Lyra csillagképben, vagy harminc fényévre a Földtől.
– Huszonhat fényévre – mormolta Ariel.
– Nem vagyok csillagász – felelte a nő. Közben a fiú még kérdéseken törte a fejét, de a sárga ruhás lány – asszony? – elnevette magát.
– Hagyd abba, Ariel. Remélem, elhiszed már, hogy éppen olyan ember vagyok, mint te...
– Akkor még nagyobb baj van – felelte Ariel. – Mert ha ember vagy, és mégsem engedsz ki innen, hogy elmehessek a barátaimhoz, ha nem nyújtasz segítséget, hogy mindhárman elmehessünk Lanitáról, akkor egyrészt bűntényt követsz el, másrészt ez azt jelenti, hogy te is “azokhoz" tartozol.
– Miféle “azokhoz"?
– Hát azokhoz, akik megfosztottak bennünket az űrhajónktól, akik engem ide visszahoztak az előbb, akik annyi bajt zúdítottak a nyakunkba. Segítesz?
A nő sokáig nézte a fiút, aztán lehajtotta fejét.
– Nem tehetem – suttogta.
– Miért nem? – Ariel hangja élesen csattant.
– Nehéz lenne megmagyarázni – válaszolta halkan a nő, és felnézett ismét. – Hamarosan mindent megtudsz.
– A barátaim bajban vannak – ismételte a fiú makacsul. És az én helyzetem sem rózsás, hiszen fogoly vagyok. Mondd meg, mi a szándékotok velünk! Mit akartok tenni?
A nő csak mosolygott, mintha nem is hallotta volna Ariel szavait. Szép volt. Aztán így szólt:
– Eddig te kérdeztél. Megengeded, hogy most én tegyek fel néhány kérdést?
Ariel bólintott. Lehet, hogy a beszélgetésből megtud majd olyan dolgokat, amikből sorsuk alakulására következtethet?
– Mondd, Ariel, mit tudsz az űrhajók klímaberendezéséről?
A fiú kissé meglepődött. De elkezdte mondani, milyen berendezések biztosítják az űrhajókban a benti légkör kémiai összetételét, páratartalmát. A klímaberendezésnek el kell távolítania az űrhajósok szervezete által termelt szén-dioxidot és más káros termékeket, biztosítania kell a megfelelő légnyomást, sőt a szellőzést is...
– Rendben van – szakította félbe a nő. – Most egy-két szóval kérdezek, és te is próbálj ugyanúgy válaszolni. Gravitációs kollapszus?
– Fekete lyuk.
– Giacobinidák?
– Meteorraj.
– Hetvenhat évenként visszatér?...
– Halley-üstökös.
– Spektroheliográf?
– A Nap korongjának fényképezésére használt műszer. Monokromatikus fényben működik...
– Oberon?
– Az Uránusz holdja. Két hét alatt kerüli meg ,a bolygót, majdnem hatszázezer kilométer távolságban...
– Jól feleltél... Miért mosolyogsz?
Ariel egy szempillantásnyi időre megfeledkezett helyzete komoly voltáról. 
– Eszembe jutott, hogy valaha régen a kicsi gyerekeknek afféle történeteket mondogattak, ezeket “meséknek" nevezték. Azokban gyakran előfordult egy jó tündér, aki kérdéseket tett fel a vándorló szegénylegénynek, és ha az jól felelt, megjutalmazta...
– Szóval te is jutalomra számítasz – mondta a nő. Sárga ruhája megcsillant a fényben. Egész idő alatt volt valami barátságos a tekintetében, mozdulataiban. Ariel nem félt már sem tőle, sem “amazoktól". – Kívánj valamit.
– Amit úgysem teljesítesz?
– Olyant kívánj, amit teljesíthetek.
– Akkor nem vagy igazi jó tündér – felelte Ariel elgondolkozva. – A hatalmad korlátozott.
– Szeretnéd látni a barátaidat? – . kérdezte a nő.
– Nagyon szeretném – szakadt ki a válasz Arielből.
– Meg fogod őket látni. Gyere – sarkon fordult és elindult. A legközelebbi falon hangtalanul feltárult egy nyílás. Keskeny, zöldes fényben úszó folyosóra lépett. Ariel követte.
– A nevedet sem tudom – mondta halkan.
– Majd megtudod... Menj előre ezen a folyosón, és meglátod a barátaidat.
Ariel habozva elindult. Már látta a következő ajtót. Odalépett, de mielőtt bement, visszanézett – a sárga ruhás nő már eltűnt. Közben a falba épített ajtó szárnyai széthúzódtak. Félhomályos folyosó várta. Vagy nem is folyosó volt, szoba?... Igen. “Nem csapda ez?" – gondolta, de rájött, hisz egész idő alatt csapdában van, ha “amazok" ártani akarnak neki, úgyis megtehetik, a hatalmukban van. Körülnézett.
Az egyik sarokban fénylő nyílást fedezett fel. Ablak? Úgy nézett ki. A város házait látta benne, egy teret, alkonyi fényeket a kupola alatt és... két űrruhás alakot a tér szélén.
– Don... Lars! – odaszaladt, felnyúlt, azt hitte, ablak, melyen kilát a városba, de keze csak hűvös, sima műanyag lapot érintett. Csalódottan lépett hátra; képernyő volt.
De hamar rájött: az a kép... valódi. Nem filmet lát, hanem Larsot és Dont látta, szabadok voltak és egészségesek. Igaz ugyan, hogy kissé furcsán viselkedtek...

– Most már elmondom, mire gondolok az első perctől kezdve, hogy feltűntek ezek a rákok – mondta Lars. A tér szélén guggoltak. – Ahogy jöttek, szervezett sorokban... amikor megdobtad az egyiket kaviccsal, és fémes hang hallatszott, és most ezek a kis tüzek...
– Tudom, ne is folytasd. Értelmes lények, netán valamilyen civilizáció képviselői – fejezte be a mondatot Don, és beszívta vastag alsó ajkát, ami nála az erős töprengés jele volt. – Kérdés, mi most a teendő.
– Hogy távollévő barátunkat idézzem: fő a nyugalom – válaszolta Lars, tekintetét közben ő sem vette le a “rákokról". – Másodszor pedig emlékezzünk csak vissza, mit írtak a tananyagban az Idegen civilizációk című fejezetben.
– Én csak a LERNO-gép mikrofilmjeire emlékszem – mondta Don kissé bizonytalanul. – írtak valamit az idegen bolygók növény- és állatvilágának védelméről, a beavatkozási tilalmakról...
– És ha magasabb rendű, értelmes civilizációval találkozik az űrhajós, mi a teendője? – emelte fel mutatóujját figyelmeztetően Lars. – Nem emlékszel?
– De igen – morogta Don. – No, de csak nem képzeled, hogy ezek a rák-micsodák itt olyannyira értelmes lények lennének?!...
– Tüzet gyújtanak – felelte Lars. – Nézd csak, itt-ott és amott a bal szélen vagy százan még mindig mászkálnak. Nyilván éghető anyagokat keresnek. Az aszfaltmaradványok között sok a szemét, törmelék, apró műanyagdarabok... Annak idején, mikor az ember is tüzet rakott, már értelmes lénynek számított.
– Fémes páncéljuk van és fáznak, vagy mi? Minek nekik a tűz? – értetlenkedett Don. – És ha mégis szükségük van rá, hát nincs erre jobb, modernebb módszerük?
– Nem tudunk még semmit róluk.
– Akkor menjünk, tudjuk meg – pattant fel Don hevesen.
– Nyugalom. Valamit kifelejtettél a számításból.
– Mit?
– Azt, hogy mi most egy idegen civilizáció lényeivel találkoztunk. Érted?... Az emberiség történetében először!... Felfedezők vagyunk, Don!
– Te komolyan azt hiszed? – Don lassan hitte el, hogy ezek tényleg értelmes lények. De akkor rögtön fellelkesült: – De mit csinálnak itt a Lanitán?...
– Lehet, hogy itt rendezték be a támaszpontjukat, mivel üresen, elhagyottan találták a kupolavárost – gondolkozott hangosan Lars. – De az is lehet, hogy ők... Mars-lakók.
– Ezt meséld az öreganyádnak. Már négyszáz évvel ezelőtt megállapították, hogy a Marson nincs magasabb rendű élet. Gyakorlatilag semmiféle élet nincs. Néhány szomorú baktérium vegetál itt-ott a nagy vörös sivatagban, ha eddig még nem lettek öngyilkosok unalmukban.
– Lehet, hogy ezek a “rákok" a talajban élnek. Jó mélyen, mert. még a bányászok sem akadtak a nyomukra. Ott meleg van, melegebb, mint itt, tehát ha idefenn vannak, tüzet kell gyújtaniok. A marstalajban nyilván nem fejlődhetett ki a csillagászatuk, űrhajózásuk, de más területeken talán megelőzik a mi tudományunkat is.
– Fantaziálni, azt tudsz – morogta kétkedő elismeréssel hangjában Don, de kicsit másképpen nézett már a rákok felé. – Kapcsolatba kéne lépni velük. Képzeld, milyen híresek lennénk, ha elsőként mi vennénk fel a kapcsolatot “amazokkal"... És ha mégsem Mars-lakók?
– Akkor viszont ismerik az űrhajózást. Nyilván másik galaktikából érkeztek ide... Nehezebb lesz a dolgunk... No, fogjunk hozzá.
– Igazad van, fogjunk hozzá. – De csak álltak tanácstalanul. Aztán Don négykézlábra ereszkedett. – Odamegyek hozzájuk.
– Miért négykézláb?
– Nehogy elijesszem őket a magas termetemmel.
Don annyira logikusnak tartotta ezt, hogy nem is várta be barátja válaszát; nagy testű kutyaként kicsit oldalazva haladt a “rákok" csoportja felé. Lars felállt, és feszülten figyelte az eseményeket. Hogyan reagálnak “amazok"?... Aggódott Donért.
A fiú talán két-három méterre lehetett a lényektől, mikor valami történt. Lars a tér széléről tisztán látta, hogy az apró, antennaszerű vékony farkok hirtelen égnek merednek. Sok száz, sok ezer kis farok billent felfelé, miniatűr erdő lett belőlük. Aztán a “rákok" fejükkel a közeledő ember felé fordultak. Lobogtak a kis tüzek. 
– Gyere vissza! – kiáltotta Lars rosszat sejtve.
Don csak intett fél kézzel, tekintetét nem vette le amazokról. Még tett két lépést.
Lars csak annyit látott, hogy igen gyors mozgás indult meg a rákok között. Don felugrott, megfordult, és futni kezdett – a “rákok" közül legalább ötszázan eredtek a nyomába, meglepő gyorsasággal.
– Futás! – kiáltotta a fekete fiú. Lars is megperdült és... menekültek ismét.

– Látod, csend van.
– Miért, fúvószenekarra számítottál?
– Ne viccelődj most, Sirrah! Azt hittük, szörnyűséges dolgok történnek a kupolavárosban. És tessék, semmi!... Nyugalom. Tényleg száz éve hagyták el a várost az emberek?
– Igen, de nyilván visszajárnak karbantartani ezt-azt. Nekem az az érzésem, az a fiú lóvá tett bennünket. Nincs itt senki és semmi.
– Nono... várjuk ki a végét. Mit csinálunk?
– A lelkiismeretünk megnyugtatására azért sétáljunk egyet az utcákon, hátha találkozunk valakivel. Figyeled, milyen érdekesek ezek az ablakok? Rettentően régimódiak, csak régi fotókon láttam ilyesmit!
– No, azért a Földön is akad még itt-ott... Persze, télen a fűtésnél sok energiát veszítenek.
– Menjünk erre balra. És igyekezzünk, mert hamarosan besötétedik.
Gilda és Sirrah a zsilipkaputól balra fordultak, egy kis utcában haladtak. A lány láthatóan jól érezte magát. Sirrah komoly volt, mint mindig, ha ismeretlen helyen kellett elvégeznie valamilyen feladatot. Nem volt egészen tisztában, mit kell csinálnia, és attól tartott, ezt Gilda is észreveszi. A házakat nézték, füleltek. Semmi.
Az utca közepéig sem jutottak még el, mikor hónuk alatt vitt sisakjaik rádióján éles hangjelzés érkezett valahonnan.
– Valaki ráhangolt a hullámhosszunkra – mondta Gilda.
A jelzés türelmetlenül ismétlődött. Sirrah füléhez emelte a sisakját, megtorpantak.
– No végre – mondta, egy ismeretlen férfihang a kis hangszóróban –, már azt hittem, nem hallják a jelzést.
Sirrah és Gilda összenéztek. Az idegen hangját teljesen tisztán, recsegés nélkül hallották. Nyilván innen, a városból beszélt.
– Kicsoda ön? – kérdezte Gilda.
– Arra kérem önöket, menjenek végig azon az utcán, ahol most tartózkodnak. Utána egy kis térre érnek; ott közlöm további utasításaimat.
– Utasításait?... – húzta el a száját Sirrah. – Szeretném tudni, milyen alapon utasítgat bennünket, és egyáltalán kicsoda ön?
– Perceken belül személyesen is megismerjük egymást – ígérte az ismeretlen. – Egyelőre csak annyit mondhatok, hogy önök tiltott területen tartózkodnak.
– Tiltott területen? – csodálkozott Sirrah. – Automata vezérlés irányította hajónkat. Sem a zsilipnél, sem másutt nem láttunk figyelmeztető vagy tiltó feliratokat.
– Nincsenek feliratok. Ezért közlöm önökkel most, szóban, rádió útján, hogy tiltott területen tartózkodnak. Menjenek tovább a tér felé, és ne csináljanak ostobaságot. Minden lépésüket látjuk, beszélgetésüket halljuk.
– No ez szép! – csapott a levegőbe idegesen Sirrah, és menyasszonyára nézett. – Mit szólsz hozzá?
– Tegyünk próbát – felelte a nő, és megfordult-. Vissza, a zsilip felé kezdett ballagni. Három lépést sem tett, mikor ismét megszólalt a hang:
– Az ellenkező irányba lesz szíves, kisasszony…
Gilda és Sirrah összenéztek, majd vállat vonva elindultak a megfelelő irányba. Már szólni sem akartak egymáshoz, hátha az ismeretlenek tényleg hallják minden szavukat.
Kiértek a kis térre. Abban a pillanatban megszólalt a rádió:
– Forduljanak kicsit jobbra... úgy. Pontosan szemben önökkel, a tér túlsó oldalán látnak egy rozsdavörös színű épületet. Közeledjenek. A főbejárat nyitva van.
Gilda szeretett volna mondani valamit, de csak legyintett és elindult. Sirrah habozott. Körülnézett. Sehol egy lélek. Sem ember, sem gép, semmi. Csak a hallgatag házak álltak, minden mozdulatlan volt.
– Hát menjünk – mondta. – Legalább végre megtudjuk, mi történik ebben az átkozott kupolavárosban.

– No, azért nem kell ám úgy rohanni – lihegte Don.
– Vedd elő a logikádat. Azok a kozmikus férgek nem azért gyújtottak tüzeket, hogy most szétszéledjenek.
– Gondolod, nem sokáig fognak üldözni? – lihegte Lars.
Don lefékezett, megfordult. Már abbahagyták... lopakodjunk vissza.
A kupola alatt lassan besötétedett. A házak homályba merültek. Csak a tér felől – ahonnan ideszaladtak – látszott valamilyen halvány, zöldes fény. “Rákokat" már sehol sem láttak. Félelmetes sötétség zuhant Lanitára, ahogy lement a nap, véget ért a marsi nappal.
– Tanácskozzunk – javasolta Lars. – Első pont: menjünk-e aludni? Ha igen, hová? A magasabb emeleteket ellepték a patkányok. Szokott alvóhelyünkön is nyilván minden szoba tele van velük.
– Ilyen éjszakán aludni? – méltatlankodott Don. – Hisz ez a Nagy Felfedezések Éjszakája! Most vagy soha, de kapcsolatot kell teremtenünk a “rákokkal"!
– Rendben van, de engedd meg, hogy most én próbálkozzam. A négykézlábas megközelítés ötlete nem bizonyult valami jónak, ne is haragudj. Fergeteges sikert nem arattál vele. – Közben már mentek is visszafelé. Még látták lábuk alatt az aszfaltot, a homályos utcákat. A sötét ablakos házakat.
A tér széléig nem találkoztak rákokkal. A téren viszont újabb meglepetés várta őket.
A talajon és a levegőben fura, zöldes fény imbolygott. Úgy tetszett, a földből, a falakból ered – no meg a rákokból.
– Nézd, ezek megzöldültek.
– Hideg fényt bocsátanak ki magukból. Foszforeszkál a testük.
– Na, még csak ez hiányzott.
– Miért ne? így legalább látjuk, mit művelnek.
Lars keresett egy jókora követ. Markába kapta – közben észrevette, hogy barátja furcsa- pillantást vet rá. Don szeme fehérje megcsillant a sötétben.
– Mit akarsz? Csak nem leütni egy rákot? Ilyen vacsorához nincs sok kedvem, bár éppenséggel nem ártana egy kis harapnivaló.
– Ne hülyéskedj. Ahogy mondtam: most én próbálom meg felvenni a kapcsolatot velük. Maradj itt, és ne mozdulj.
Lars határozott léptekkel indult a rákok felé. Bár a térde egy kicsit remegett, és egyáltalán nem volt benne biztos, helyes-e, amit tesz, siker követi-e vagy ismét kudarc.
A rákok már alig nyüzsögtek. Az apró, kékes tüzek még lobogtak, körülöttük csoportosultak a lények. A legtöbb teljesen mozdulatlannak látszott. Néhányan farkukat nyújtogatták felfelé, ide-oda mászkáltak lassan.
A fiú megállt; ruhájára, arcára vetődött a zöldes foszforeszkáló fény. Látta az egész teret; a lények talán tíz méterre lehettek tőle. “Lehet, hogy nem is akartak minket megtámadni? – gondolta. – Lehet, hogy éppen ellenkezőleg: ők akarták felvenni velünk a kapcsolatot, de mi elszaladtunk, mert megijedtünk..."
Lassan leguggolt. Az aszfalt előtte sima volt. Felemelte a követ, és szabályod időközökben háromszor az aszfalthoz ütötte.
Don a tér szélén feszülten figyelt.
Először semmi sem történt. Lars kis idő múlva megismételte a jelzést, most a három ütést rövidke szünet után megismételte kétszer is.
A közelebb levő “rákok" megmozdultak. Farkuk felemelkedett, majdnem függőlegesen állt, többen nyugtalanul forgatták a fejüket. Lars akkor már nem habozott. Most négyszer ismételte meg azt a bizonyos hármas jelet. Az egész ráktábor felbolydult. A zöldesen ragyogó lények ide-oda sürögtek. Larsot elkapta a láz – lehet, hogy sikerülni fog?... Most módszert változtatott. Egyszer ütött a kővel az aszfaltra, majd kivárt, aztán kétszer csapott le. Kis szünet után háromszor, megint kivárt, majd négyszer, ötször...
Don már mellette guggolt, csillogó szemmel.
– Hát ez tényleg jó ötlet – suttogta kiszáradó szájjal. – Jobb, mint az enyém volt.
– Csak várjuk ki a végét.
A “rákok" mozgolódása lassan elcsitult. De a fiúk látták, hogy az egyik lény kivált a tömegből. Egy pillanatra megtorpant, visszafordult a többiek felé, mintha “mondana valamit" nekik. Aztán lassan, óvatosan elindult a fiúk irányába.
– Ez lehet a főnök – súgta Don.
– Vagy a kijelölt kapcsolatfelvevő.
A magányos rák közeledett.
A fiúk szinte lélegzet-visszafojtva vártak.

A sötét teremben Gilda és Sirrah érezték, hogy nincsenek egyedül. Az áthatolhatatlan sűrű feketeségben apró neszeket hallottak – idegenek lépteit, lélegzésüket. A lány megborzongott. Kiáltani szeretett volna, de inkább görcsösen szorította tovább Sirrah karját.
– Szóljanak már végre! – kiáltotta a férfi. A terem óriási lehetett, mert hangja visszhangozva verődött le a falakról. – Mit akarnak tőlünk?
– Semmi rosszat – felelte ugyanaz a hang, amelyet már előzőleg a rádióban is hallottak. – Pillanatnyilag két kívánságunk van.
– De milyen jogon... – mondta Sirrah, de az ismeretlen zavartalanul folytatta, mintha nem is hallaná a geológus tiltakozását:
– ...Az első: ön két társam kíséretében visszamegy az űrhajóhoz, mellyel ideérkeztek. Ön kibiztosítja a vészjelzőt, beszállnak a hajóba. Társaim majd megmutatják, hol szálljon le ismét. A másik kívánságunk, hogy addig a hölgy itt marad.
– Túsznak, ugye, hogy én el ne szökjem?! – kiáltotta elkeseredetten Sirrah. De Gilda is csitította:
– Tedd, amit mondanak, szívem. Utána talán normálisan fognak velünk beszélni, és mindent elmagyaráznak.
– Pontosan így lesz, kisasszony – felelte a hang. Sirrah csak annyit érzett, hogy két oldalról erős karok ragadják meg, határozottan vezetik a terem valamelyik pontja felé. Akart még mondani valamit, de légmozgást érzett az arcán, akkor már keskeny folyosóban haladtak, a távolban mintha fényt látott volna...
Gilda ott maradt a szurokfekete sötétségben, egyedül.

A magányos “rák" megtorpant. Vékony farkát függőlegesen felemelte. Talán két méterre lehetett a fiúktól. Lars érezte, hogy a háta megizzadt; az ing hűvösen tapadt bőrére; Don nagyot szusszantott, és mozdulni sem mert, mintha félne, hogy elijeszti az “idegent". A homály már szinte elborította a teret, de furcsa módon minden tárgy élesen elvált környezetétől. Tisztán látták a szökőkút romjait, a tér aszfaltbontásának minden törését. A kupola alatt több volt a fény, mint előző este.
A “rák" felemelte egyik mellső lábát. Dobbantásai apró neszt okoztak csupán. De mögötte hirtelen sokkal hatalmasabb zaj hallatszott...
– Figyeled? Az összes rák dobbantott egyszer!
– Nyilván parancsot kaptak rá a kapcsolatfelvevőtől. Ez azt is jelenti: tisztában vannak az emberi hallószerv tökéletlenségével, és tudják, egyetlen ilyen apró láb dobbantását a mi fülünk nem érzékeli.
A “rák" kétszer dobbantott. Mögötte az idegen lények tömege megismételte ezt is. A levegő szinte izzott – vagy csak a fiúk érezték így? Halántékukban dobolt a vér, szájuk kiszáradt, az izgalom teljesen elragadta őket.
– Hát... ha ennek híre megy... – nyelt nagyokat Don. – Micsoda dicsőség lesz!
A “rák" közben háromszor, négyszer, ötször dobbantott. Mögötte a kicsiny tüzek mellett álldogáló tömeg ismételte a dobbantásokat. Larsnak feltűnt valami...
Hallod, mennyire egyszerre csinálják?
– Neked már minden gyanús – dohogott barátja. – Szegény fickók, ki tudja, hány ezer évig utazgattak a nagy fene űrön keresztül, hogy végre kapcsolatot teremthessenek valakivel, ez sikerült is, erre te finnyáskodni kezdesz, hogy túl fegyelmezetten dobbantanak... Jól kiképezték őket, ennyi az egész.
– Jól kiképezték őket – ismételte halkan Lars. Annyira elgondolkozott, hogy észre sem vette, mi történik. Don taszította oldalba könyökével.
– No! Nem látod? Várják a műsorodat. Te következel. Adj nekik egy kis matematikát. De ne az egyszerű számsort, mert az már az ízeit könyökükön jön ki. Vonass velük gyököt vagy ilyesmi... Legalább elrágódnak rajta egy kicsit, és derengeni kezd nekik, milyen fene intelligensek is vagyunk mi, emberek!
– Te is gondolkozhatnál egy kicsit – szűrte a szót fogai között Lars, de közben azon járt az esze, hogy Donnak igaza lehet. Ha egy kicsit is bonyolultabb számtani feladatot közöl az idegenekkel, ezzel új, magasabb szintre emelheti a kapcsolatot.
Felkapta a követ, hármat dobbantott, aztán ötöt. Végül nyolcat.
– Három meg öt az nyolc – bólintott Don.
– No látod, milyen értelmes vagy. Civilizált kétlábú lény – csúfolódott Lars, de úgy igazán csak a “rákokra" figyelt. Ha erre is jól reagálnak...
Egyelőre megismételték az ő dobbantásait. Erre Lars azonnal újabb feladatot kopogott. Kettő meg hét... és itt félbeszakította a kopogást.
A “rákok" szemmel láthatóan várakoztak. De Lars nem mozdult. Fejezzék be a feladatot ők, gondolta. Néhány másodperc múlva megkezdődött a rákok tömeges kopogása, csak úgy visszhangzót! a tér.
Kopp-kopp – szünet –, aztán két koppanás – megint kopp-kopp... összesen kilenc koppanás!
– Kettő meg hét az kilenc – rikoltotta Don lelkesen –, hogy egyem azt a kis páncélos szívüket! Hát nem okosak?... Ezek a világmindenség legbölcsebb hatlábújai, én mondom neked!
– Fő a nyugalom – csitította Lars. – Tegyünk ellenpróbát.
Lekopogta: tizenegy mínusz öt egyenlő: hat. A “rákok" szokásuk szerint előbb megismételték a feladatot, aztán elhallgattak. Lars most újabb kopogássorozatot indított: tizenhárom mínusz hét? Kis szünet után a “ráktömeg" már kopogta is a választ: tizenhárom mínusz hét egyenlő hattal. Donnak ismét felcsillantak a szemei.
– Túl gépiesen csinálják – mormogta Lars.
– Hogy te milyen kis igényes lettél! Folyton akadékoskodsz-tüzelt Don. – Nézd, hát nem helyesek? Adj már nekik valami meredek feladatot, igazi matematikát, hadd törjön bele a foguk. Szeretném látni, milyen pofát vágnak, ha rájönnek, hogy okosabbak vagyunk náluk...
De mielőtt bármit is tehettek volna, a rák megmozdult! És a mögötte álló tömeg is. Kopogás verte fel a csendet.
– Tizenkettő volt az első sorozat – – súgta Lars. A rákok rövid szünet után kétszer koppantottak még. A fiúk összenéztek.
– Bajban vagyunk – mondta Don, akinek ilyen helyzetekben meglepő élesen vágott az agya. – Vagy azt mondták: Tizenkettő osztva kettővel, vagy azt: Tizenkettő szorozva kettővel.
– Maradjunk ennél. – Lars huszonnégy ütést mért az aszfaltra.
Elég egyhangú az efféle beszélgetés – panaszkodott közben Don; hosszú ideig semmi sem tudta lekötni a figyelmét. – Szép, szép, hogy most már ők is vizsgáztatnak bennünket, de ezen a primitív kopogásnyelven hogyan fogják elmondani, honnan jöttek, mit keresnek errefelé, milyen az életük...
A “rákok" közben megelégedhettek a fiúk válaszával, mert nem ismételték meg a kérdést. Ehelyett újabbat kopogtak le: hat, hat, öt, hét. Lars eltöprengett, de már sejtette a “rákok" észjárását.
– Hat meg hat az tizenkettő, mínusz öt, az hét. Bonyolítják a dolgot – bólintott Don. – Valami hasonlót kopogj nekik. 
Lars felkapta a követ. Kopp-kopp. Hét, kettő, hét, kettő. Hét meg kettő az kilenc, mínusz hét, marad kettő. 
Még nem is kaptak választ, mikor Don megragadta barátja karját.
– Oda nézz, a szökőkút felé!
Mindketten felálltak. Most mintha sötétebb lett volna. Különös mozgolódás támadt a “rákok" között. A romos szökőkút mellett sötét tárgy... vagy élőlény? Igen, megmozdult. Talán egy méter magas, tömör teste volt, alul vékony lábai... Sok lába, legalább hat. Már eltakarta a mögötte lobogó kékes tüzeket.
– Akkora, mint egy hatalmas kutya – suttogta Don.
– Vízszintes testalkatú lény. Mintha hasonlítana ezekhez a “rákokhoz"...
– Csak éppen százszor akkora – felelte Don alig hallhatóan, és a legszívesebben elszaladt volna. Főleg akkor, mikor Lars szemét erőltetve a sötétben hozzátette:
– A kis “rákok" eloszlanak előle, és az a nagy... felénk jön.

A kamerák infravörös fény segítségével is működtek, mert Ariel a sötétség ellenére egészen jól látta a nagy képernyőn a teret, a rákszerű apró fekete lényeket. Mit csinálhatnak a fiúk? Lars a tér szélén térdel, és egy kővel üti a földet. Ijesztgeti azokat az állatokat? Nincs a fiúk fején sisak, tehát nem tartanak veszélytől. Don is ott áll. Szerencse, hogy szabadok, és szemmel láthatóan senki sem kényszeríti őket semmire. Tehát ők nincsenek ugyanazok fogságában, akik őt ide bezárták.
Ariel eleinte kijáratot keresett. De csak egy alig felfedezhető, keskeny ajtóra lelt, amely szorosan zárva volt. Hamar rájött: egyelőre nem szabadulhat. Legalább egy teljes óra eltelt, és semmi sem változott. Ariel ide-oda sétált a helyiségben, fél szemmel a képernyőt figyelve. A végén leült a földre.
Egyszer csak kialudt a képernyő. A kép összefutott, az ernyő közepén néhány másodpercig még csillogott egy fényes pont, aztán az is eltűnt. A teremben vaksötét lett. Ariel előbb nyugtalanul megmozdult, aztán úgy döntött, jobb, ha most nem megy sehova. Nyilván újabb “kezdeményezésre" számíthat. Maga alá húzta lábait, felkészült. Mi lesz?...
Kis ideig csend volt. Aztán valahol a falakban zizegett, zúgott, pattogott valami. Vagy csak a csend zúgott a fülében?
Várt.
Édeskés ízt érzett a szájában. Nyugtalanul szippantott bele a levegőbe. Kicsit fura az illata. Kellemes... de mégis... elszédül tőle... az ember...
Ezekre a gondolatokra emlékezett még, de lassan térdre rogyott. Öntudata utolsó másodperceiben annyit észlelt még, hogy fények gyúlnak a helyiségben, vakító fények. A hátán feküdt, de már semmit sem érzett. Langyos meleg ölelte körül, aztán az is elmúlt.
Mintha magasról nézne le önmagára. Ovális terem padlóján fekszik. A padló zöld. De nem, barna. Most piros. Változik a színe. A falak átlátszók, kékes ragyogás mögöttük, fénytenger. Aztán semmi. Semmi. Semmi.

– Készen vagy? – kérdezte az Egyik.
– Igen – válaszolta a Másik.
– Akkor kapcsold rá – mondta komoran az Egyik. A Másik engedelmeskedett.

Ariel lebegett. Öntudata mélyén valami fel-felizzott. Apró, vöröses parázsdarabok, esti tábortűz után. Egyszer, régen, kicsi gyermek korában, a Földön látott ilyent.
Visszatérnek az emlékek. Mint egy film. Apa, aki csak halvány arc már régóta, messze halt meg. Anya mosolya. Az Astrea űrállomás, ahol laknak. A fiúk. Lars. Don. A kozmosz. Egy űrhajó.
A Mars. Vörös homokvihar, mindent felkavar a szél. Valaki beszél a rádióban. Lanita. Sárgásbarna kupolaváros. Hieronimusz, a patkány. Édes íz a szájában. Kínzó éhség. Szomjúság. Szaporodó lélegzet. Minden apró nesz felerősödik dobhártyáján, bántó élességgel.
Kopp-kopp. Valahol kopognak. Valaki.
Ariel kinyitja szemét. Meghökken. Kiáltana, de rájön, nincs hangja. Elvesztette. Elvették?...
Éjszakát lát. Ásító sötét levegőt. Egyetlen lyuk a világ. Mintha lenne valami a szeme előtt, a belevágott kerek lyukon keresztül látja a világot. Illetve, alig valamit lát. Imbolygó, apró, kékes fények... Kis sötét foltok közel, lenn... Nincs végtagérzete, testének súlya sincs, haját nem borzolja szél, bőrén nem érez légáramlást. A nyílásra koncentrál, az egyetlen kapcsolata a világgal.
Valahol halvány fények gyúlnak, bevilágítják a tájat. Kietlen, kopár, tükörsima sötét talaj, a messzeségben szaggatott körvonalak.
Alakok merülnek fel a nyílás előtt. Egyelőre furcsán homályos, amit lát, de tudja, hogy ez rögtön megváltozik. Igen. Már, élesedik a kép a szeme előtt. Hosszúkás alakok... Ember formájúak. Ruhájuk itt-ott megcsillan. Az egyik arca világos, a másiké homályos... Kevés a fény. Közelebb.
Közelebb...
Amazok talán félnek. Meg-megfordulnak, odébb szaladnak, csak néhány lépésnyire, de ezeket a lépéseket nem hallja Ariel, olyan csendes ez a döbbenetes világ.
Várjatok, szeretné kiáltani, de a kiáltás gondolat csupán, néma vágy, és az is marad. Rájön, hogy ő is mozog, halad előre, a kerek nyílásban látja, hogy megy. ő is. Az előtte futó emberalakok most végre megtorpannak, álljatok hát meg, álljatok... hát... meg!
Feléje fordulnak. Ki lehetek én, hogy így menekülnek előlem? – vág bele a fájdalmas felismerés. De mikor végre meglátja a két arcot, ólomsúllyal önti el a kétségbeesés.
Lars és Don.

– Nézz csak fel – mondta hirtelen Don.
Lars felpillantott. A város kupoláján itt-ott fényszórók gyulladtak ki. Úgy tetszett, minden rendszer nélkül kapcsolták be őket.
– Világosabb van.
– Biztos “amazok" csinálják, hogy az a fene nagy szuperrák ne tévesszen minket szem elől – lihegte Don, és megállt. – Azt mondom, várjuk be őméltóságát.
– Jól van. A fényben mi is többet fogunk látni...
A nagy “rák" lemaradt mögöttük; esetlen félméteres vékony lábain nem tudott lépést tartani a fiukkal. Közben Don lázasan töprengett, mit tegyen, ha ideér az a lény. Miféle kapcsolatfelvétel jöhet most számításba?
Lars visszanézett a térre. A növekvő fényben látta: a kisebb “rákok" mozdulatlanul állnak. Apró tüzeik is kialudtak. Egy gondolat kínozta a fiút: tudta, nem ez a legalkalmasabb pillanat, mégis kimondta: 
– Tudod, Don, azt hiszem rájöttem valamire...
– Ki vele, még nem késő – dünnyögte a fekete fiú; csak félig figyelt barátjára, szemét le nem vette a lassan közeledő-lényről. – Remélem, használható ötleted támadt. Mert ha nem, hamarosan rákeledel lehet belőlünk...
– Azok a kis rákok szerintem, nem élnek – mondta hirtelen Lars.
– Szóval hogy feldobták a talpukat? – kérdezte Don különösebb meghatottság nélkül. – Netán ez a szuperrák taposta őket össze az imént?
– Nem úgy értem – rázta fejét Lars, és ő is a közelgő lényt nézte. – Azt hiszem, kezdettől egy nagy tévedés áldozatai vagyunk. A patkányok... a patkányok nem így reagálnak az élőlényekre.
– Földi lényekre talán nem. De ezek csillagköziek vagy más galaktikából valók – hadarta idegesen Don.
– No és a mozgásuk? Figyelted őket, nem? A farkukat feltartották, mint egy antennát, utána pedig minden egyed egyszerre ugyanazt csinálta... Ezek nem élőlények, Don, hanem automaták... Robotok!
– Robotok? – lepődött meg Don. Láthatóan erre eddig nem gondolt. De rögtön más jutott eszébe: – És ha így is lenne, valaki parancsokat ad nekik, rádióhullámokat vesznek az antennájukkal, hát ki irányítja őket? Akkor az az illető az idegen civilizált lény... Lehet, hogy éppen az a dromedár jószág, itt ni? – intett a fiú a nagy “rák" felé.
A lény imbolyogva közeledett, megtorpant. Teste ovális hordóhoz hasonlított, elöl keskeny nyitással, amely mögött a fiúk csak fekete homályt láttak. Közben a kupola belső oldalán egyre több reflektor gyulladt fel, fehéres-holt fényük már árnyékokat vetett, a körvonalakat rajzolta. A fiúk már a tér körül álló házakat is látták.
A nagy “rák" határozatlanul állt. Neki is volt antennaszerű farka, teste nem csillogott, bőrszerű sötét réteg borította nagy potrohát. ízeit lábak fel-felemelte, de nem mozdult előre.
– Olyan, mintha integetne – suttogta Don, de azért vállán keresztül vetett egy pillantást hátra, szabad-e az út, ha menekülni kell ismét.
– Integess te is. – Lars lehajolt, követ keresett. Arra gondolt, ennek a ráknak is feltesz néhány matematikai kérdést. De kő nem volt a közelben, viszont...
– Vigyázz! Feléd megy! – kiáltotta Don. Lars megperdült. A lény lassan közelebb óvakodott. Vékony lábai alatt alig koppant az aszfalt.
– Kérdés, van-e szeme – suttogta Lars. – És ha van is, könnyen meglehet, hogy más hullámtartományban lát, így egészen más képet kap rólunk, mint amilyenek a valóságban vagyunk.
– Figyeld csak a lábát! Az elsőt! A rák határozatlan mozdulatot tett az egyik mellső lábával. Mintha... rajzolna valamit a levegőben.
– Egy háromszög... azt hiszem. Don a homlokát ráncolta.
– A számtanos rákok után most itt a geometriát kedvelő nagy melák... Legközelebb a filozófiaprofesszorukat küldik, de az már akkora lesz, hogy be sem fér a kupola alá.
Lars leguggolt a lény előtt. Hirtelen nagy nyugalom fogta el. Maga sem tudta miért, de már egy cseppet sem félt ettől a furcsa valamitől.

Ariel iszonyú erővel koncentrált.
“Nézzetek rám – mondogatta magában, gondolatai nehezen rendeződtek értelmes sorba, pedig érezte, ez most az egyetlen fegyvere és segítője; mintha nehéz ólomlemezek alól kellene kimásznia, úgy. érezte magát fájdalmas vergődésében. – Nézzetek rám. Tudom, hogy nem engem láttok, de ez mégis éri vagyok, fiúk!"
Addig ismeretlen érzések követték egymást. Hirtelen rájött, mi okozza ezt a nehézkes mozgást: testének súlya lett. Nyilván volt előzőleg is, de akkor valami okból nem érezte. És a végtagok... Lábait nem érezte ezután sem, de tudatában halványan kézérzet merült fel, mintha képes lenne fogni ujjaival vagy szorítani valamiit.
“Fiúk!"
A kényszerű némaság letaglózta Arielt, beszélni akarok, beszélni akarok, ismételgette gondolatban, de eleinte ez is fájdalmas volt. Jelt adni, jelt adni – ez volt következő gondolatszikrája, lassan kitöltötte egész agyát, kiszorított más gondolatokat. A fiúk ott álltak előtte, talán elérhető közelben. Elérhető, az mit jelent? Emlékezetében kutatott, de csak fájdalmas ürességre lelt. Oly mások lettek az arányok, a távolságok, idegen világban mozgott, elnyomott tudattal, csak félig volt önmaga.
Egyre tisztábban érezte: vannak végtagjai. Meg teste súlya is részben rajta nyugszik. Zöld ködök úsztak el szeme előtt, olyan volt, mint egy álom. Mint... egy... álom...
A fény egyre nagyobb. A fiúk ott állnak előtte – felemeli egyik kezét. Nem hallja, mit mondanak. Egyáltalán, semmit sem hall. Süket zúgás van fejében, színes ködök vonulnak, oly kevés a gondolat, kínzóan kevés. Szólni... nem. Jelt adni!...

– No mesélj valamit, öreg – guggolt le Don is a nagy rák elé. Alig egy méterre lehettek a lénytől. Egyre több reflektor gyulladt ki a kupolán; már csaknem nappali világosság öntötte el Lanitát, a házakat, a teret.
A nagy rák fekete teste tompán csillant. Majdnem mozdulatlanul állt, csak hat lába közül az egyik mellső billegett a levegőben, furcsán.
– És ha ez is robot? – kérdezte Lars halkan, mintha attól tartana, meghallja valaki, vagy éppen “ő".
– Nincs sok értelme beszélgetni vele.
– Hát ami azt illeti, a beszélgetéstől még távol vagyunk – felelte Don. – Csak azt furcsállom, hogy már nem félünk.
– Te sem?... Akkor ez megint “amazok" műve lehet. Olvastam valahol, hogy bizonyos sugárzások révén elérhető a távirányított idegrendszer-nyugtatás...
– Nézd! Ez a fickó rajzol valamit!
Csakugyan. Ahol “mindhárman" álltak, porréteg fedte az aszfaltot. A lény – úgy tűnt, mintha nagy erőfeszítéssel végezné – jobb mellső lábával vonalakat húzott a talajra.
– Lehet, nincs is tudatában, hogy rajzol. Náluk ez valami mást is jelenthet – mondta Lars, az örök kétkedő.
Az első jel égy befejezetlen háromszög volt; inkább V betűhöz hasonlított. A másik kicsit kanyargós S... Ezt követően a lény húzott egy egyenes vonalat; Don észrevette, hogy mellső lábával önmaga felé húzva írta le a jelet, mint az emberek.
A két fiú visszafojtott lélegzettel figyelt.

...mintha béklyóba verték volna. Olyan nehéz minden mozdulat. Vergődik. Tudata ki-kihagy, ilyenkor sötétség borul agyára, eltűnnek a színes felhők, nem gomolyognak. De az a gondolat tovább lüktet, jelt kell adni, ez most mindent legyőző erővé teljesedik ki, kár, hogy...
Egyre erősebb, mégis. Idegen hatalom közeledtét érzi, ösztön ez csupán. Veszélyt jelez az agya aljában egy apró kis érzékelő, maga sem tudja, mi az. Valaki rám tör! Veszély.
Sietni kell. Végtagmozdulatai kapkodókká válnak, és ezt maga is érzi. Az álomszerű tehetetlenség függönyén egy parancs töri át magát: Gyere vissza! Gyere vissza!
Tenne valamit ellene, de ez nála jóval erősebb dolog, hatalmasabb. Mindent lehengerlő. Ellenállásnak nincs értelme, most már Ariel is érzi, mennie kell. Tesz még egy-két mozdulatot, de már erőtlenül.

– Szóval, úgy döntöttél, hogy visszahívjuk? – kérdi az Egyik.
– Azt javaslom – válaszolja a Másik.
– De szétkapcsolni még nem kell – teszi hozzá a karvalyarcú. A vörös hajú elégedetten bólint.
– Rendben... Rögtön vége lesz az egésznek.
A Másik a képernyőket figyeli – látja a téren álló fiúkat és a nagy rákot –, aztán lassan, kimérten feleli:
– Igen, hamarosan befejezzük.

– Nézd, el akar menni.
Don már a földön térdelt, Lars viszont felállt. A nagy rákszerű lény lassan hátrálni kezdett. A fiú előbb azt hitte, tőle ijedt meg – de nem. A rák hátrált néhány métert, aztán megfordult és távolodott.
– Menjünk utána! – kiáltotta. De Don visszatartotta, és szokása szerint gúnyosan reagált.
– Mi van, beleszerettél abba a csinos féregbe? Most már nekem is gyanús, hogy valami távirányítás lehet a dologban. Túl lassan, bizonytalanul mozgott a fickó. Ahogy firkált a porba, hát azt sem csinálta éppen villámgyorsan.
– Ez éppenséggel azt is bizonyíthatná, hogy nem automata szerkezet. Csak élőlény végezhet ilyen bizonytalanul olyasmit, amit azelőtt sohasem csinált. Mindenféle jeleket rajzolt, mert valahonnan tudják már ezek a lények, hogy mi ilyen ábrákat., betűket, számokat használunk. Láthatták őket például az űrhajóink oldalán... – Lars nézte a reflektorok fényében már jól látható rajzokat. Mintha betűk lennének, de valahogy furcsán néznek ki...
– Hogy mi mekkora ökrök vagyunk! – csapott homlokára Don. Megfogta barátja karját, maga után húzta, megkerülték a rajzot. – Hiszen a szuperrák... írt valamit! Betűket, érted, Lars? De mi egész idő alatt szemben álltunk vele is meg a betűivel is... A túloldalról kell nézni a jeleit, nem?
Ámuló szemeik előtt a rajzok most egészen másképpen festettek. A V most A formájú jellé változott, a kanyargós S nem S volt, hanem furcsán deformálódott R-hez hasonló jel. A vonást I-nek is olvashatták; a következő így nézett ki: [, az utolsó pedig... Két vonás csupán, egy függőleges és egy vízszintes. Két végük nem is ér össze pontosan...
A jeges rémület egyszerre ütött a fiúkba. Don szólni sem tudott, meredten nézte a rajzokat. Larsnak mozdult a szája, de hang nem jött ki torkán. Görcsösen markolta mellén az űrruhát....
Ott volt előttük a porban a felirat:

ARIEL

Nyolcadik fejezet
SZEMTŐL SZEMBEN “AMAZOKKAL"

– Ariel! – kiáltotta végre Lars.
– Ariel... – Don megperdült. A nagy rák eltűnt valahol a téren. Nem, még látták a fiúk, amint lassan mendegélt a szökőkút romjai mellett.
– Ez... Ariel volt? – nyögte Don; Lars még a félhomályban is látta, hogy a fiú arca elszürkült a rémülettől. De ő maga sem volt sokkal jobb állapotban; érezte, égnek áll a haja, és furcsa, szorongó érzése támadt. Az előbbi nyugodt légkör mintegy varázsütésre eltűnt.
– Ez egy... idegen lény... volt – dadogta végül.
– Vagy robot – tette hozzá reménykedve Don. Lassan magához tért. – De- honnan ismeri Ariel nevét? Mi történhetett a fiúval?
Don kiáltása kétségbeesetten csendült. Lars is szeretett volna hozzátenni még valamit, de...
– Mi ez? – kapta fel a fejét. – Te is hallod, Don?
Don apatikusan nézett maga elé, halkan válaszolta:
Semmit sem hallok. Ez... ez nagy ütés volt, Lars. Ha belegondolok, hogy Ariel “amazok" kezébe került, és ki tudja, mit csináltak vele...
– És ha... ez egyben... Ariel is volt? – suttogta Lars. – Ha “amazok" valahogy elvarázsolták, elváltoztatták a fiút...
– Varázslatok nincsenek – idegeskedett Don.
– De a “rák" mégis Ariel nevét írta le. – Lars makacsul hajtogatta a magáét. Határozatlanul álltak. Fejük felett ragyogtak a reflektorok. Már minden fényben úszott.
A kis rákok eltűntek.

...Ariel nyúlós tehetetlenségből igyekszik szabadulni. Valami történt. De még nem tudja, mi. Az iménti erőfeszítés megviselte. Teljesen kimerült. De most pihen. Meleg-jó érzés ömlik el tudatában, semmi sem fáj. A gondolatok is visszatérnek agyába, egyelőre lopakodva, helyzetjelzések csupán, teste idegvégződései küldik neuronjelentéseiket. Fekszem valahol, tudja meg ebből Ariel. Érzem mind a négy végtagomat. Tisztul a kép. Egyelőre csak bennem. Szememet még nem tudom kinyitni. Mi történt az előbb?... Mint a rossz álom. Fekete bizonytalanságban harcoltam ismeretlen béklyókkal. Lehet, hogy kiszabadultam?...
Erőt vesz magán, és megpróbálja lassan, nagyon lassan kinyitni a szemét.

A téren egyetlen szempillantás alatt megváltozik minden. A reflektorok fénye színesre vált. Világoszöld, kék, piros, aranysárga fények villóznak. Mint nemrégen, egyik este a színes villanások a kupola alatt...
És ez a furcsa hang...
Zene és mégsem az. Minden irányból egyszerre hallatszik, eleinte halk, aztán egyre hangosabb. Emelkedő hangok, de mielőtt felkapaszkodnának magasabbra, ismét lesüllyednek. Számtalan reflektor gyullad ki, vakító a fény. A hangokból zene lesz. Lassú, ünnepélyes, felemelő zene.
A fiúk csak állnak., ösztönösen közelebb húzódnak egymáshoz. Semmit sem értenek a dologból. A fények és a zene elkábítja őket. Hol erre, hol arra fordulnak, arcukon színes fények csillognak. Újabb megpróbáltatásoktól félnek. A város most egészen másképpen néz ki, mint eddig bármikor. A rohanó színes fények furcsa árnyékokat vetnek a házakra, minden villózik, belefájdul káprázó szemük, fülükben dübörög a zene.
Aztán hirtelen megszakad a hang. Ugyanabban a másodpercben megállnak a fénysugarak, táncuk, megszakad. Elmerevedett fekete árnyak az aszfalton, a falakon. A világ szinte megszűnt létezni – iszonyú csend és mozdulatlanság uralkodik a hatalmas kupola alatt. Don és Lars hallják egymás lihegését. De szólni nem tudnak, mert a pillanatnyi jeges csendet egy hang töri meg. Erős, nyugodt férfihang árad szét, végig az egész város felett:
– Lars és Don!... Kövessétek a nagy rákot!... Kövessétek a nagy rákot!...

Félig kábultan indultak el. Az események valósággal letaglózták Őket, lábaik nehezen engedelmeskedtek. Botladoztak a ragyogó napfényben, feltört aszfaltdarabok, romok között. Don egyre több patkányt pillantott meg; úgy látszik, a kis rákok eltűnése után azonnal visszamerészkedtek az utcákra. Apró zöld szemek csillantak a házak árnyékaiban.
Lars ment elöl, tekintetével a nagy rákot kereste. A lomha, imbolygó mozgású lény ott baktatott előttük ; ha a fiúk gyorsítottak, “ő" is gyorsabban szedte vékony lábait; ha lassítottak, “ő" is lassabban ment. Don mondott is valamit, érthetetlenül mormolva, Lars nem értette, így teltek a percek. A fiúk csak mentek előre az utcákon, és olyan furcsán érezték magukat, mintha lázasak lennének...
A “rák" átvágott egy téren. Nyílegyenesen haladt egy sötét ház felé. A reflektorok közül sok kialudt már. Lars ebből sejtette, közelednek céljukhoz.
A fiúk nem szóltak egymáshoz; az események olyan valószerűtlennek tűntek, akár egy álom, és gyorsan peregtek egymás után. Mit is mondhattak volna? Most a máskor mindig élénk Don sem tudott szólni; valami szorongatta a torkát. Lars közben arra gondolt: az a hang az előbb... Az a valaki teljesen úgy beszélt, mint egy ember. Abból a hangból nem lehetett izgalmat kiérezni. Valahogy nagyon természetesnek tűnt. Magától értetődően közölte parancsait, nevükön szólította őket. Lehetséges lenne, hogy...
Nem volt ideje tovább töprengeni. A rák bement az egyik épület szélesre tárt kapuján. Donnak furcsán ismerősnek tűnt a környék. A sötétség miatt – kialudtak már a reflektorok – csak akkor ismerte fel, mikor a küszöbre tették a lábukat. A rozsdavörös ház volt az, ahová aznap reggel hiába próbáltak behatolni, csak a folyosókra jutottak.
– Most nyitva a kapu – suttogta Lars. A reflektorok azonban kihunytak. A “rák" eltűnt a sötét kapualjban. Don megtorpant, visszanézett.
Lanita most megint úgy nézett ki, mint eddig esténként. Itt-ott égett csak egy-egy árva fény, a házak sötétbe burkolóztak, a kupola homályosan borult a néptelen város fölé. És csend volt – baljós, néma csend.
– Menjünk be – mondta Don. Egymásra néztek.
– Nincs választásunk. Az egész város az ő kezükben van – felelte Lars. – így legalább megtudunk valamit. Talán végre kiderül, mi történik itt.
– Legfőbb ideje – morogta Don, és elsőként lépte át a küszöböt.
A kapu mögött kopott, piszkos folyosóra jutottak. Ha régebben be is tudtak volna hatolni ide, bizony eszükbe sem jutott volna a látottak alapján arra gyanakodni, hogy itt rejtőzhet “amazok" támaszpontja.
A rákot már nem látták. Ki tudja, hava tűnt; jobbra és balra sötét nyílások ásítoztak, némelyikből dohos pinceszagot sodort ki a huzat. Másutt törmelék és szemét hevert a homályos sarkokban. Nem sokkal odébb viszont a folyosó elkanyarodott, itt már sárgásfehér tiszta műanyag lapok borították a falakat. Halvány fényű falba süllyesztett lámpák tűntek fel. A két fiú most már habozás nélkül haladt előre.
A folyosó meglepően hosszú volt és lefelé lejtett. Tudták: már az épület alatt vannak. Vagy talán azon kívül?... A folyosó beszűkült, ajtóra bukkantak. Lars közelebb lépett – a két szárny nesztelenül félresiklott.
Ovális termet láttak. Bútorok nem voltak benne, de a szemközti fal tövében egy ember hevert.
Az űrruha színéről azonnal felismerték. Minden veszélyről megfeledkezve rohantak hozzá:
– Ariel!
– Ariel!

Arielnek végre sikerült kinyitnia a szemét.
Visszatértek a hangok, a fények. Illatokat érzett, hátát nyomta a padló. Ujjai begörbültek; azokat is érezte. Előbb aprókat lélegzett, aztán egy mélyet sóhajtott.
– Szerencsére él – mondta valaki mellette.
– Lélegzik. Talán magához tér...
Ariel felismerte barátai hangját. Ahogy szeméről lefoszlott a köd, meg is pillantotta őket. Közben érezte, hogy felültetik, hátát egy falnak támasztják. Még mindig kábult volt, de valamilyen rendkívüli jó érzés fogta el, édes szédülés, kellemes bizsergés.
– Már jól vagyok – suttogta. Aztán maga is meglepődött, milyen hangosan tudta folytatni: – Itt vagytok, fiúk?... De jó! Az előbb láttalak benneteket, mikor a sárga ruhás nő bevezetett ide, aztán kimásztam kéz és láb nélkül...
– Félrebeszél – mondta Don.
– Gondolod? Lehet, úgy volt, ahogy mondja. Lanitán most minden lehetséges – suttogta Lars.
Ariel szemmel láthatóan erőre kapott. Nagyokat lélegzett, arca kipirult. Hamarosan lábra is állt, igaz, eleinte támogatniok kellett.
– Hiszen te kimentél a sivatagba... – kezdte Don. Nem vette észre Lars figyelmeztető pillantását: ne beszélj most erről!
– A sivatagba?... Ja igen. De visszahoztak. A vörös hajú... Aztán jött az a nő... Utána ott voltam a téren, és jelt adtam nektek.
– Jelet? Nekünk? – ezt már Lars sem állhatta meg szó nélkül.
– Csak az egyik lábamat éreztem... illetve, mellső kezemet... Ráadásul menekültetek is előlem...
Don és Lars elhűlve néztek egymásra. A fekete fiúnak hirtelen akkorák lettek a szemei, mint egy-egy kistányér.
– Azt a hatlövetű lézerágyúját, Ariel! Hát te voltál az a rusnya féreg?
– Nem tudom, mi voltam, fiúk. De ott álltam veletek szemben, erre meg is esküdnék. Felül erős fények égtek, és én rajzoltam nektek a földre...
– Azt írtad: Ariel. A nevedet.
– Lehet. Erre már nem emlékszem.
Lars komolyan bólogatott.
– Világos a dolog, fiúk. Nem Ariel volt a szuperrák testében, nem is fért volna bele. “Amazok" a tudatát vitték bele valamilyen módon, miközben a teste itt hevert maga tehetetlenül, ahol az előbb rátaláltunk...
Nem tudta befejezni mondatát. Ismét megszólaltak a hangszórók. Valahol a mennyezet alatt lehettek elrejtve. Ugyanazt a nyugodt, parancsoló férfihangot hallották:
– Lars! Don! Ariel! Gyertek, várunk benneteket! És az egyik falon zajtalanul feltárult egy ajtó.

– Most legalább kiderül minden – mormolta Don.
– Csak... csak fő a nyugalom – hebegte Ariel.
– Menjünk. – Lars indult élőre. Ő volt az XB 8-as, a Mariska parancsnoka is. Bizonyos értelemben ő felelős a többiekért is, erre gondolt, és igyekezett legyőzni szorongását. Bármi történjék is most, nekik helyt kell állniok.
Ariel kissé támolygott még; társai két oldalról megragadták karját. Donban győzött a kíváncsiság. “Talán csak nem falnak fel bennünket?" – gondolta, és rántott egyet a vállán. Lars, mint ilyen helyzetekben mindig, most is óvatos volt. “A legfőbb dolog – emlékezett apja, az űrállomás parancsnoka szavaira –, hogy mindig megőrizd a józan ítélőképességedet. Erre pedig csak akkor vagy képes, ha a lehető legtöbb információt szerezted be arról a helyzetről, melybe kerültél." No igen, de most egyszerre sok is meg rémisztőén kevés is az információ, ami rendelkezésre áll. Alapjában véve semmit sem tudunk, futott még át az agyán.
A keskeny folyosó egyet kanyarodott. A puha hangelnyelő szőnyegen gyorsan haladtak előre. Ariel kezdett jobban lenni.
– És ha nyolc csápjuk van?... – kérdezte félve, és nagyokat nyelt.
– Miféle csápokról zagy válsz? – intette le Don. – Én azt mondom, olyan aprók, mint azok a kis rákok odakint. Hat lábuk és antennájuk van.
– Teljesen mindegy – intette le őket Lars komolyan. – Nyilván bármilyen alakot fel tudnak venni. Te magad – fordult Donhoz – beszéltél eggyel, aki éppoly embernek látszott, mint mi.
– Igaz – kapott a szón Ariel is. A két fickó, akik engem elraboltak a sivatagból, azok is éppen úgy néztek ki, mintha emberek lennének... – Arielnek torkán akadt a szó, döbbenten bámult előre. Csak nehezen nyögte ki:
Éppen itt jönnek... Ők azok!
A folyosó kanyarulatában két magas férfi jött feléjük. Normális földi ruhát viseltek és... mosolyogtak.
– A karvalyorrú meg a vörös hajú! – kiáltotta Ariel vádlón, és megtorpant. Lars és Don is megálltak, nem tudták, mit tegyenek. Csak az idegenek nem zavartatták magukat. Mosolyogva intettek a fiúknak:
– Szervusztok, fiúk! Menjetek csak tovább egyenesen ezen a folyosón, hamarosan odaértek.
És elmentek mellettük. Nyugodtan, mint akik otthon vannak. Don nagy szemekkel nézett utánuk, aztán Larshoz fordult:
– Csak úgy egyszerűen “szervusztok"? Mintha valahol a Földön futottunk volna össze az utcán, és már tíz éve ismernénk egymást. Kik voltak ezek? Ariel, a te ismerőseid! Mindig mondtam, hogy válogatás nélkül ismerkedsz össze mindenféle jöttment alakkal!
– Egy biztos – sóhajtott Lars. – Kevésbé lepett volna meg, ha két tigris sétált volna erre.
Mentek tovább. Hamarosan zárt ajtó állta útjukat. Tanácstalanul néztek össze, aztán Don bekopogott. Egyikük sem várt válaszra, ezért meglepődtek, mikor rejtett megafonból kellemes, lágy női hang válaszolt:
– Lépjetek be, fiúk.
Arielnek halványan rémlett: ismeri ezt a hangot. Csak nem a sárga ruhás nő?...
Beléptek.
Egy szobában találták magukat. A falakon képek, rajzok. A padlón néhány fotel. A szemközti fal előtt hosszú asztal, zöld posztóval a padlóig lefedve. Művirág vázában. És az asztal mögött... emberek ülnek.
Emberek?
Lars arra gondol: legalábbis úgy néznek ki. De gondolatait megzavarják társai hangos kiáltásai:
– A sárga ruhás nő!
– A birgosi polgármester!
Aztán néma csend lett. Csak Don lihegett izgatottan. Az asztal mögött hárman ültek: egy csinos fiatal, barna hajú nő sárga ruhában; egy idős, ősz hajú, vékony testalkatú férfi és tőle jobbra egy fiatal, igen rokonszenves arcú fiatalember. Mindnyájan érdeklődve figyelték a fiúkat.
Oldalt két fotelben ült még egy fiatal pár: mindketten olajbarna bőrűek, fekete hajúak. Úgy látszott, mintha nem vennének részt az itt folyó dolgokban kényelmesen üldögéltek, mint afféle pártatlan nézők. A nő mosolygott, a férfi komoly arccal figyelte a fiúkat.
– Foglaljatok helyet – mondta az ősz férfi. Hangjából a fiúk szívélyességet éreztek ki. “De vajon nem újabb csapdáról van-e szó?" – töprengett Lars. Leültek. Don nem bírta tovább:
– Maga... a birgosi polgármester... – dadogta, és kinyújtva igen hosszú ujját, vádlón szegezte az asztal mögött ülő férfira. Amaz nem lepődött meg, de a társai sem. Sőt inkább úgy tűnt, szórakoztatja őket a dolog.
– Próbáljátok meg elmondani, mi történt veletek attól a perctől kezdve, hogy űrhajótok leszállt Lanita mellett – mondta az idősebb férfi. Ő lehetett itt a főnök, mert a többiek nem szóltak. Látszott: az őszes férfi mindnyájuk nevében beszél.
Lars már kinyitotta száját, hogy válaszoljon. Maga sem tudta, miért habozott mégis. A jelenlévő felnőttek arcán látta: nagyon várják válaszukat. Miért olyan fontos nekik ez? Aztán arra gondolt: nem adhatják ki magukat az ismeretleneknek. Végül is ki tudja, kicsodák, és mit akarnak úgy igazán.
– Nem tudjuk, kik önök – válaszolta hát keményen, felemelt fejjel. – Még abban sem lehetünk bizonyosak, hogy egyáltalán... emberek-e. Ezért azt hiszem, jobb, ha nem válaszolunk.
Elismerő moraj hallatszott. A fiúk észrevették, hogy az idegenek összesúgtak. A sárga ruhás nő Arielre mosolygott.
– Jól válaszoltatok – mondta az ősz férfi.
– Pont ilyen válaszra számítottunk – szólalt meg végre a fiatalember, és feljegyzett valamit az előtte heverő papírlapra.
Don megint nem bírta tovább, felpattant. Ha fehér bőrű lett volna, most nyilván egészen vörös lett volna az arca a haragtól. Hadonászva kiáltotta Larsnak:
– Még ezek kérdezik, mi történt velünk?! Hiszen náluk jobban senki sem tudja, ebben biztosak lehettek! Minden disznóság, ami velünk megesett, az ő művük volt, lefogadnám! Az első perctől szemmel tartottak bennünket. Ariel, te érezted is, igaz? Mindenféleképpen próbáltak ijesztgetni bennünket! Néha egészen komoly bajba is sodródtunk, régen otthagyhattuk volna a fogunkat, ha nem vigyázunk magunkra! És még ők kérdik, mi történt velünk?! csapkodott karjaival egy kicsit, aztán hirtelen leült, fújtatva a dühtől. Ariel félve pillantott az idegenekre. Megkönnyebbülten látta, hogy egyáltalán nem haragszanak. Sőt mintha mulattatná is őket Don kitörése. Az oldalt ülő fiatal pár hangosan, felszabadultan nevetett.
Lars egyre kevésbé értette, mi történik. A szíve eleinte a torkában dobogott, és nyugtalansága továbbra sem múlott el. Ha eszébe jutottak azok a rákok az éjszakában... "Megborzongott.
– Igazad van, Don – bólintott lassan, nyugodtan az ősz férfi. – Mindenért, ami veletek történt az elmúlt három napon, mi vagyunk a felelősek.
Súlyos csend állt be. Még a légy zümmögését is meg lehetett volna hallani, ha lettek volna legyek a kupola városban. Az ősz férfi komoly arccal, de lassan mosolygóssá váló tekintettel figyelte a három jó barátot.
Lars szólalt meg elsőként:
– Akkor... akkor azt hiszem, jogunk van megkérdezni, kik önök, és miért tették ezt velünk?
A válasz halk volt, de mindnyájan tisztán hallották:
– Az elmúlt három nap alatt ti – Lars, Don és Ariel – az Általános Űrhajósképző Intézet lanitai gyakorlótámaszpontján vizsgáztatok... A vizsga negyedórával ezelőtt ért véget.

Mintha bomba robbant volna fel a kicsiny helyiségben. Óriási hangzavar támadt; a fiúk felpattantak helyükről, gesztikulálva kiabáltak hol egymásnak, hol az idegen felnőtteknek. A legnagyobb hangerőt természetesen Don képviselte. De Ariel sem maradt el mögötte. Lars kénytelen volt beismerni: lanitai tartózkodásuk alatt ez volt a legmeglepőbb dolog, amit hallottak.
Az idegenek közben fegyelmezetten, nyugodtan ültek. Úgy tűnt, nem első ízben tanúi hasonló örömkitöréseknek.
Mikor a fiúk kissé lecsillapodtak, Lars szólalt meg ismét:
– Hát.... ha tényleg így állnak a dolgok... azt hiszem, mégis némi magyarázattal tartoznak nekünk, most már a vizsgát illetően.
A sárga ruhás nő vette át a szót:
– Hogy teljés legyen a bizalom, gyertek közelebb, vessetek egy pillantást az aktákba. Nem titkosak... Látjátok? Itt a saját kezűleg írott kérvényetek és az önéletrajz, amit beadtatok a holdi, lunurbói Űrhajósképző Intézetnek és itt a mi meghívólevelünk fotómásolata is... Most már talán elhiszitek, hogy emberek vagyunk, igaz?
Lars lassan bólintott. Az imént látott dokumentumok meggyőzték. Nem valószínű, hogy egy idegen civilizáció lényei “embernek öltözve" előbb megszerzik a Holdról éppen az ő papírjaikat, aztán idejönnek, és napokig bújócskát játszanak három tizenhat éves gye... ugyan, mit is beszélek, három fiatalemberrel!
Ariel buzgón bólogatott, csak Donról nem hámlottak még le a kétségek.
– Itt valami bűzlik – mormolta félhangon, és az ősz férfira nézett. – Maga a múltkor a birgosi polgármesterként mutatkozott be nekem, és kardélre akart hányni, most meg...
– Kardélre hányni? – ragyogtak fel Ariel szemei. – Ez bizony az ősidőkben kedvelt büntetés volt!
Az ősz férfi mosolygott.
– Azt hiszem, legfőbb ideje, hogy bemutatkozzunk. A fiatal hölgy – a sárga ruhásra mutatott Anita Nilov, a kozmikus pszichológia doktora. Fiatal társam Isobe Chaves csillagász, jómagam pedig Binne Mortel kiszolgált hosszújáratú űrhajós vagyok...
– Az asztronautika professzora, az Általános Űrhajósképző Intézet igazgatója – tette hozzá Anita Nilov. Mortel nyilván szerénységből hallgatta el teljes címét. De azért odaszólt még Donnak:
– Ami pedig a birgosi polgármesterségemet illeti... Majd ha rákerül a sor, azt is elmagyarázom.
– Kérdezhetek valamit? – állt fel Ariel. – A vörös hajú meg a karvalyarcú férfi, akik engem elraboltak a sivatagban, és erőszakkal visszahoztak Lanitába... – elakadt. De Mortel komolyan bólintott.
– Igen, ők is hozzánk tartoznak. Az én utasításomra hoztak vissza, Ariel. Ez is része volt az Akciótervnek.
– Akció... tervnek? – kérdezte Lars. 
Chaves és Mortel egymásra pillantottak, aztán az ősz férfi nagyot sóhajtott.
– No, ideje elkezdenünk... Fiúk, most sorban végigmegyünk az elmúlt napok eseményein. Ehhez tudnotok kell, hogy előre kidolgozott tesztek és veszélyhelyzetek mesterséges felidézésével tarkított gyakorlati-alkalmassági vizsgán vettetek részt, tudtotokon kívül. Ez utóbbi tény az egyik alapfeltétele az új vizsgarendünknek, melyet a legnagyobb titokban dolgoztak ki a legjobb földi tudósok, kizárólag a ti kedvetekért.
– Köszönjük szépen – morogta Don. Mindnyájan nevettek, erre a fekete fiú is jobb kedvre derült. Mortel folytatta:
– Előttetek három-négy fős csoportokban már töltött itt három-három napot tizenkilenc fiú és lány. Annyit elárulhatok, hogy közülük sokan szerepeltek rosszul a folyamatos, hetven-valahány földi óráig tartó vizsgán.
– És mi?... – tört ki Arielból a kíváncsiság.
– Majd megtudjátok – kerülte meg a választ Mortel professzor.
Lars kért szót:
– Akkor ez azt jelenti, hogy mikor mi a Hold felé haladtunk négy nappal ezelőtt, nem is volt az űrszektorban semmiféle mágneses vihar, meteorraj sem közeledett? 
– Persze hogy nem – mosolygott Anita. – Azt a rádióközleményt mi adtuk le – persze az illetékes hatóságok engedélyével – csak a ti hullámhosszotokon, csak a ti hajótok számára. Az igazi űrforgalom a Mars és a Föld között azóta is zavartalan.
– Hát ez szép – ingatta fejét Don. – Félrevezettek bennünket.
– De a leszállástól kezdve már minden tőletek függött.
– Az is, hogy elrabolták a hajónkat?
– Pontosan. – Most is Anita válaszolt. – Az Űrszabályzat előírja, hogy a legénység egy vagy több tagjának mindig a hajóban kell tartózkodnia. 
– Igen, de veszélyhelyzet állt elő – védekezett Lars. – Társaim nem tértek vissza a megbeszélt időpontra, tehát értük mentem. 
– Itt követtétek el az első hibát. – Chaves meglobogtatta egyik papírlapját. – Itt az esetről készült feljegyzés. Az értékelést közösen készítettük. Ezért kaptátok az első rossz pontot.
– Bizony – kapcsolódott bele Mortel is. – Lars, neked nem lett volna szabad elhagynod a hajót. Azt még meg tudjuk érteni, hogy két társadat vonzotta a kaland, az ismeretlen, “lakatlan" kupolaváros látványa... De te, mikor kimentél, magára hagytad a hajót.
– Egy piros űrruhás ember integetett – idézte fel az eseményeket Don, barátját mentve. – Segítségére siettünk, így kezdődött az egész dolog.
– Ez nem befolyásolja a negatív eredményt – zárta le a vitát Anita. – A hajót elhagytátok, egy rossz pontot kaptatok. De rögtön ezután kiegyenlítettél, Lars, mert egy plusz pontot kaptál azért az üzenetért, amit az űrhajó automata hírközlőjére, fel vettél. Komoly, igazi katasztrófa esetén ez remekül megkönnyítette volna egy mentőexpedíció dolgát.
– Szerintem járna egy jó pont azért is, hogy segítségére siettünk egy ismeretlen embernek... – morogta Don. Mortel csak bajusza alatt mosolygott, aztán ő folytatta:
– Menjünk tovább. Mikor már bent voltatok a városban, állandóan láttunk és hallottunk benneteket. Talán nem is kell mondanom, hogy Lanitát felkészítettük vizsgáitokra, minden lehetséges helyen mikrofonok és kamerák százait helyeztük el. Valahol találtatok egy virágot. Azt mi ültettük oda. Elődeitek legtöbbször észre sem vették – kaptak is érte egy rossz pontot. Ti észrevettétek és nem bántottátok; ezt javatokra írtuk.
“Nahát – gondolta Ariel – ezek a vizsgáztatók afféle gondviselésnek tekintették magukat. Mindenről tudtak, amit tettünk..." Haragudni szeretett volna rájuk, de Anita mosolygós tekintetét érezte arcán, és haragja elpárolgott, mielőtt megszületett volna.
– Eljött az első éjszaka. Újabb hibát követtetek el.
– Mit? – Larsnak kiszáradt a szája; aggódott. Mi lesz, ha nem sikerült a vizsgájuk?…
Mortel valamit súgott Anitának. A nő kiment a szobából.
– Mind a hárman elaludtatok. Nem állítottatok őrséget. – Mortel felemelte mutatóujját. – Bizony, ez is hiba volt. Bajbajutott űrhajósok idegen, ismeretlen területen, ahol hisz űrhajótok elrablása révén megbizonyosodtatok róla ellenséges tevékenységet lehetett gyanítani... Szóval nagyobb elővigyázatosságra lett volna szükség.
Kinyílt az ajtó. Kerekes asztalkát gurított be Anita a fiúk elé. Ariel felnyögött: tányérokon gőzölgő leves, mellette szelet sült hús, ínycsiklandozó főzelékillat, no és kis tálkákon a savanyúság!
– Ez igen! – rikoltotta magáról megfeledkezve.
– Végre egy értelmes cselekedet – morogta Don, és azonnal nekilátott. Arielnek a szeme is kidülledt az élvezettől.
– Köszönjük – mondta Lars –, jó ideje nem volt semmi a szánkban.
– Tudjuk – bólintott Chaves.
– Sütemény nincs? – érdeklődött Ariel. Szemtelensége hallatán Anita először felvonta szemöldökét, aztán újra kiment. Hamarosan három tányérral tért vissza. Ariel beszívta a tortaillatot, arcán földöntúli boldogság tükröződött. Kis ideig habozott, melyik étellel kezdje a sort, majd a leves mellett döntött.
Amint a fiúk csillapították éhségüket, Chaves vette át a szót:
– Aztán jött az a bizonyos “gólyakelepelés"-szerű hanghatás meg az óriási lábnyomok...
– Mikor maguk ellopták az elektrokocsit, ugye? emelte fel ujját figyelmeztetően Don.
– Pontosan akkor. Mert megint ugyanazt a hibát követtétek el: mindhárman elmentetek, és őrizetlenül hagytátok a járművet. De ki is javítottátok a hibát, mikor hamar rájöttetek, hová rejtettük, és így visszaszereztétek. Mellesleg nagyon szép plusz értékelést kaptatok azért az ötletért, hogy elektrokocsival vágtok neki a sivatagnak, és segítséget kértek. Láttuk, hogy előbb a lanitai rádióadót is kerestétek. Mindent figyelembe vettünk. Értékeljük, hogy az első perctől kezdve állandóan azon járt az eszetek, hogyan lehetne kiszabadulni ebből a kelepcéből.
Ariel még csak akkor fejezte be az étkezést. Még egy pillantást vetett a tányérokra, nem hagyott-e ott valamilyen szörnyű hanyagság folytán egy falatot – aztán hátradőlt, és rögtön szebb színben látta a világot. Don is így érezhette magát, főleg miután jót ivott a Kozmo-Colából.
Lars igyekezett megőrizni higgadtságát. Tudta, a vizsgabizottságnak még sok-sok észrevétele lesz lanitai tevékenységükkel kapcsolatban.
Ismét Mortel beszélt:
– Nagyon értékeltük azt az ötletet, hogy a zsilipkapu energiaszolgáltató részlegéből szereztetek akkumulátorokat. Őszintén szólva ez előttetek csak egyetlen csoportnak jutott eszébe, de azok sem valósították meg a tervet végig, nem mertek nekivágni a sivatagnak. Hallottuk, mit beszéltetek közben az akkumulátorokról, rájöttetek, hogy azok alig egy hónapja vannak ott. Bizony, azok is részei voltak a vizsgáztatási tervnek, nem véletlenül kerültek oda.
– Rögtön gyanúsak voltak – helyeselt Don élénken bólogatva.
– Közben Arielnek támadt némi nézeteltérése egy óriási pókkal. A reakcióját jól értékeltük: elűzte a pókot. A tesztlapunkon is ez volt a helyes megoldás.
Ariel büszkén kihúzta magát. Most valahogy nem emlékezett arra, milyen iszonyú félelem szorította el a torkát az első pillanatokban, mikor meglátta a feléje közeledő gyors szörnyet.
– Azért el kell ismerni, hogy lélektani nyomást gyakoroltak ránk – mondta Lars elgondolkozva. – Szinte minden órában történt valami, és soha nem tudhattuk, mi lesz velünk.
– Csak kapkodtuk a fejünket. – Ezt persze Don suttogta.
– Ettől az évtől új vizsgarend van az űrhajósképzésben – kapcsolódott a beszélgetésbe Mortel professzor. – A legnagyobb hangsúlyt arra fektetjük, hogy veszélyhelyzetekben hogyan viselkednek a leendő űrhajósok. Ezért kell a vizsgáztatás alatt olyan, a környezettől elzárt, mesterséges körülményeket teremtenünk, ahol ellenőrizhetjük, kibírják-e a jelöltek a rájuk nehezedő fizikai és lelki nyomást. Helyesen vetted észre – bólintott Lars felé.
Most Chaves folytatta, jegyzeteiből fel-felpillantva:
– Az akkumulátorház melletti pincében Don és Lars furcsa fényjátékot fedezett fel. Ez is a nyomás fokozására szolgált. Ezt jól elviseltétek, de később... Larsnak egyedül nem kellett volna bemennie.
– Valami vonzott, úgy éreztem, mintha hívtak volna – mentegetőzött a fiú.
– Anita találmánya a dolog. – Mortel munkatársnőjére mosolygott. – A kozmikus pszichológia legújabb vívmánya. Különleges rejtett hangeffektusok sugárzása rendkívül rövid időre, amely alatt csak a tudatalatti küszöbéig juthat el... Jól mondom, Anita?
– Körülbelül – mosolygott a sárga ruhás nő.
– Jó pontot kapott Don – folytatta Chaves –, amiért bement Lars után, és kihozta az eszméletlen fiút.
– Akkor kaptam egy pohár vizet! – emlékeztette Lars.
– Gyanús eset volt – vágta rá Ariel.
– De szándékosan tettük. Pontosan azért, hogy elgondolkozzatok a dolgon: mifélék lehetnek azok az “idegenek"? Jók-e vagy rosszak, milyenek a szándékaik veletek szemben?
– Hát ami azt illeti, nem voltunk elragadtatva azután sem – felelte Don, és ivott egy kis kólát. 
– “Pszichoérzeti hatás" alá vetettünk benneteket. Jó nagy adag akaraterő van benned, Don, mert nem sikerült csapdába csalni. 
– Ja igen, ott az üres házban... Egy női hang suttogta a fülembe: “Gyere... Gyere, Don!" De én nem mentem! Nem ám!
– Az én hangom volt – ismerte be Anita.
– Szóval jó pontot kaptatok érte – mondta Chaves. – Aztán levezettetek egy remek dedukciót: a patkányokra és az élelmiszerre vonatkozóan. Ez teljesen hibátlan következtetés volt, amely révén élelemhez jutottatok.
– Aztán kellemetlenebb dolgok következtek – fintorgott Ariel. Mérges gázzal támadtak ránk ismeretlen... jóakaróink.
– Csak kábítógáz volt – felelte Morei. – De itt is jó pontot szereztetek, mikor lefelé menekültetek. Jó megfigyelés volt, hogy a gáz felfelé terjed, tehát könnyebb a levegőnél. A következő műsorszám a patkány “megnövekedése" volt. 
– Szegény Hieronimusz! – sóhajtotta Ariel.
– Kicsoda? Aha, úgy neveztétek el az egyiket... Szóval az a trükk egy mesterséges fénytörésen alapult. A patkány és köztetek egy függőleges légréteget különleges sugárzás révén más optikai tulajdonságokkal ruháztunk fel. Egy apró kristálykép az egész, azt vetítettük oda. Így ti egyre nagyobbnak láttátok a patkányt, az pedig titeket...
– Ez az! – ugrott fel Lars. – Egész idő alatt kínzott a kérdés, miért menekült el az állat, mikor már egészen nagynak látszott. 
– Nyilvánvaló. Mert ő meg óriásoknak látott minket. – Dont egyáltalán nem rázta meg a felfedezés. Ajánlkozott, hogy Anita helyett kitolja a szomszéd helyiségbe a kerekes asztalkát az üres tányérokkal. Ariel furcsállta is barátja hirtelen jött segítőkészségét. Csak akkor értette meg, miért volt Don olyan készséges, mikor a fekete fiú visszajött a szobába – fél arca kidudorodott, mint a hörcsög pofája. Nyilván talált még a tálalóban némi ennivalót. Ariel már sajnálta, hogy nem neki támadt ez a remek ötlete.
– Aztán éjszaka vetítést rendeztünk nektek. Egyenesen a kupolára vetítettük a képeket.
– No igen, nem mondhatjuk, hogy nem gondoskodtak a szórakoztatásunkról – morogta Ariel.
– Megtévesztő volt a dolog – felelte Lars. – Olyan csillagászati jellegű felvételeket és filmeket is láttunk, amelyekből arra következtethettünk, hogy önök... szóval, hogy azok a rejtélyes idegenek valamilyen másik galaktikus civilizáció küldöttei.
– Éppen ez volt a célunk, így mérhettük le reakcióitok helyességét. Ne feledjétek el: a huszonnegyedik században élünk. Komoly szakértők szerint egyre több jel mutat arra, hogy hamarosan érintkezésbe kerülünk egy vagy több idegen civilizáció egyedeivel. A mi kozmikus tevékenységünk ugyanis rohamos méretekben terjed az űrben. A nagy kapcsolatfelvételt valószínűleg éppen a ti nemzedéketek fogja átélni. Nyilvánvaló, hogy az első emberek, akik megpillantják az igazi “amazokat", űrhajósok lesznek. Lehet, hogy éppen Larsnak, Donnak, Arielnek hívják majd őket...
– Ez szép lenne – sóhajtotta Lars. Chaves viszont újra elővette tesztlapjait.
– Miközben Arielt búcsúztattátok odakinn, mi kék színű gázzal töltöttük meg a város némelyik részének légterét. Ugyanakkor erős frekvencia-átfedést hoztunk létre, hogy rádió útján ne érintkezhessetek. Tipikus helyzet ez, amely bármilyen idegen bolygón kialakulhat mágneses vihar következtében vagy más okból. De Lars és Don porba írott betűkkel közölték egymással gondolataikat. Jó pont... Aztán rájöttetek, hogy a rádiózavarás egy pontból ered, ennek nyomán le lehet leplezni azt az épületet, ahonnan az egész akciót irányítják – irányítjuk... Ez még eddig egyetlen előttetek vizsgázó csoportnak sem jutott eszébe. Jót mulattunk Don “lélektani ráhatásnak" nevezett kiabálásán.
– Van olyan jó, mint a “pszichoérzeti hatás" – felelte Don.
Anita hangosan felnevetett. Don kicsit szégyellte magát, próbálta felidézni, mit is kiabált ő akkor a rozsdavörös épület előtt, de nem jutott eszébe.
– Persze annak a kiabálásnak semmi értelme nem volt – feddte meg a fiút Mortel professzor. – Gondolj csak bele, Don: mit értett volna belőle egy igazi idegen civilizáció küldötte? így hát nem sok haszna volt. Jó volt viszont Lars reakciója a fantom-kislánnyal kapcsolatban.
– Hiszen rögtön látszott, hogy vetített kép, nem volt nehéz dolgom – legyintett a fiú nagyvonalúan.
– Csakugyan, a lány fantomképe nem a legsikerültebb. Eddig minden űrhajósjelölt felismerte, és szerzett egy jó pontot. Ezt követően viszont olyasmi következett, amire senki sem számított, mi sem.
– A meteorbecsapódás.
– Igen. Beismerjük, az első percben magunk sem tudtuk, mihez fogjunk. Megzavarta kicsit a terveinket. Ha ti nem határoztok rögtön, nekünk kellett volna betömnünk a rést, titeket pedig arra az időre elkábítottunk volna.
– Szóval ismét szereztetek egy jó pontot – szögezte le Anita. Elégedettnek látszott. Gondolatban Ariel már régen megbocsátotta neki, hogy “akkor" nem segített a fiúkon és rajta sem. No igen, tényleg nem tehetett többet értük.
– Azután következett a birgosi polgármester esete... – akarta folytatni Chaves, de Don erre nem tudta türtőztetni magát, felpattant, és Mortelre meredt.
– Hát ezt hogyan magyarázza meg, professzor úr?!
– Térj észre, Don – súgta Lars. – Ülj vissza.
– Dehogyis ülök – makacskodott keményen a fekete fiú. – Ez egy csúnya fogás volt...
Mortel szemében vidám szikrák lobbantak.
– Ne heveskedj, Don. Bár évszázadok óta kutatjuk, mégis oly kevéssé ismerjük a kozmoszt. Könnyen előfordulhat, hogy majd valahol, egy ismeretlen bolygón az űrhajósok felfedezik saját múltjukat. Egyre több jel mutat arra, hogy igenis léteznek egymással párhuzamos idők és terek, nem tudhatjuk, nincs-e több dimenzió, mint az általunk pillanatnyilag ismert négy. És ha vannak, akkor érintkező pontjaik is lehetnek, ahol át lehet kerülni egyikből a másikba. Lehet, hogy erre csak óriási energiamennyiség felhasználása révén kerülhet sor, de lehet, hogy egyszerű véletlen következtében... így tehát nem tudhatjuk, nem kerülnek-e egyszer űrhajósaink ilyen helyzetbe, nem jutnak-e el saját múltjukba, mondjuk a Föld régi történelmi korszakaiba. Egy ilyen jelenetet próbáltunk el Donnal. Szerény színészi képességek és a régi szóhasználat, néhány korabeli ruhadarab és kellék kellett hozzá mindössze.
– Mindössze – sóhajtotta Don. – Engem meg a frász, kerülgetett.
– Mikor túl heves lettél, ártatlan sugáradaggal elkábítottalak. De becsülöm az akaraterődet: az utolsó másodpercben segítségül hívtad Larsot.
– Aztán jöttek a fémrákok. – Lars igyekezett elterelni a szót Don kalandjáról, nehogy a fiú ismét dühbe guruljon.
– Ezért kaptatok egy jó pontot – csapott le rögtön Chaves. – Azonnal rájöttetek, hogy a rákoknak fémből van a páncéljuk. Helyesen következtettetek ebből, hogy robotok.
– No ugye!
– Nem megmondtam!
Lars és Don egymásnak bizonygatták, hogy ők, íme, eltalálták, robotok voltak a kis rákok. Aztán elszégyellték gyerekes viselkedésüket, zavartan pillantottak körül. Chaves úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre, nyugodtan folytatta: 
– Érdekesen fejtegettétek esetleges származásukat. Kizárólag elméleti szempontból azok a “lények" csakugyan lehettek a Mars talajában élő vagy más naprendszerből érkezett küldöttek és... De rájöttetek, hogy robotok, mivel tömegesen viselkedtek egy időben egyformán. Természetesen rádióirányítás a titka a dolognak. Hatezer példányt gyártott le kizárólag az Űrhajósképző Intézet számára egy földi gyár.
– Valakiről megfeledkeztél – szakította félbe Mortel. – Arielről, aki hősiesen vágott neki a sivatagnak, teljesen egyedül. 
– Pedig hogy féltem! – szakadt ki a dundi fiúból egy óriási sóhajtás.
– Annál értékesebb a teljesítményed, minél inkább féltél – vigasztalta a professzor. – Messzire eljutottál, ráadásul újabb, terven felüli problémát okoztál nekünk e rokonszenves, fiatal jegyespár képében – a professzor az oldalt üldögélő két fiatal felé intett.
– Bizony, bajt hoztál a vizsgáztató bizottság fejére – helyeselte Anita is. – Gilda és Sirrah geológiai kutatásokat végzett kinn a Marson, mikor meghallották segélykérő rádióhívásaidat.
Gilda és Sirrah röviden elmondták, mi történt velük, hogyan jöttek Ariel nyomán a kupolavárosba. Gildán már nyoma sem volt akkori ijedtségének. Sirrah homlokáról is elsimultak a ráncok.
– Bizony, csak hűlt helyedet találtuk a megjelölt ponton – mondta Arielnek. – És az elektrokocsit...
– Azt nem értem – szakította félbe Lars –, hogy a kis rákok miért gyújtottak tüzeket? Tényleg azért, hogy civilizált lények látszatát keltsék?
– Pontosan. Jó volt a reakciótok: először óvatosan elmenekültetek, látva a patkányok viselkedését. Aztán megpróbáltátok felvenni a kapcsolatot. A matematikai módszer jó és ötletes. Az eddigi jelöltek ugyanebben a helyzetben vagy nem is próbálkoztak, vagy sokkal primitívebben...
– Mi meg azt hittük, ez a primitív módszer – ismerte el Don. – Nyaggattam is eleget Larsot, találjon ki valami jobbat.
– Hallottuk... Közben Arielt visszahoztuk a kupolavárosba. Anita kikérdezte...
– De ő is engem – vágott közbe a pszichológusnő.
– Ez is a vizsga része volt. Aztán elkábítottuk a fiút, és egy tudatátvivő berendezésre kapcsoltuk az agyát. Ennek révén érzékeny, nagy teljesítményű robotra kapcsoltuk Ariel tudatának egy részét, így ti – Mortel most Larsra és Donra mutatott – anélkül hogy tudtatok volna róla, kábult és alig-alig reakcióképes barátotokkal, Ariellel próbáltátok a kapcsolatot felvenni. Az ő tudata rejtőzött abban a nagyméretű “rákban".
– Nahát, Ariel! Ne haragudj, de nem ismertelek fel rögtön a rákbőrben! – tréfált Don.
– Pedig olyan kétségbeesetten próbáltam bemutatkozni – felelte Ariel.
– Ariel megint szerzett néhány jó pontot, mivel ő is igen nagy akaraterőről tett tanúbizonyságot. Tudata önálló próbálkozásait a berendezés erőteljesen elnyomta, csökkentette. Az, hogy ennek ellenére sikerült leírnia a porba a nevét, rendkívüli teljesítménynek számít, és úgy is értékeltük.
Chaves utolsó jegyzetlapjait tette félre. Aztán Mortelre pillantott. A professzor elértette, a fiúkhoz fordult:
– Ennyi volt a teszt. Még valamit kell hozzátennem: értékeltük, hogy aránylag keveset veszekedtetek, nem haragudtatok meg egymásra komolyabban. Igaz, néha túlságosan elrémültetek, de hamar magatokhoz tértetek. A komolyabb ügyekben közösen döntöttetek, viták és veszekedések nélkül. Nem is tudjátok, milyen fontos ez egy űrhajós expedíció alkalmával... No és... mindig segítettetek egymáson, ha úgy hozta a szükség. Ez igen fontos dolog. Úgy igazán majd akkor értitek meg, ha valódi űrhajósok lesztek.
Kis csend után Ariel szólalt meg cérnavékony hangon:
– Hát... azok leszünk?
Anita megint mosolygott. Aztán Chaves komolyan olvasta egy papírlapról:
– A bizottság döntése alapján mindhárom jelölt a maximális 100 pontból 94-et ért el... így a gyakorlati vizsgát igen jó eredménnyel tette le. Felkérjük őket, hogy egy szóbeli rövid vizsgára utazzanak a Holdra, azt követően pedig október 1-én jelenjenek meg a lunurbói Űrhajósképző Intézetben, amelynek elsőéves hallgatói lesznek...
Olyan üvöltés tört ki, hogy megremegtek a falak. De talán még a kupola is. Ariel fel-felugrált, Don teli torokkal hurrázott, még Lars sem bírt nyugton maradni. A zajt egy csengőjelzés szakította félbe. Rejtett megafonból szólt a hang:
– Rádiófigyelő jelenti a professzornak: A DK-16-os űrhajó harmincöt perc múlva száll le. Ismétlem: harmincöt perc múlva száll le.
– No, fiúk, ideje szedelőzködni – állt fel Mortel. Hamarosan indultok a Holdra.
– És mi lesz a Mariskával! – kérdezte Ariel.
– Milyen riskával? – érdeklődött Anita. Nagy szemei még nagyobbak lettek a csodálkozástól.
– Hát az XB-8-assal, az űrhajónkkal...
– Az már régen a Holdon van. Ott vár rátok – magyarázta türelmesen Mortel. – Azok a fiúk mentek el vele, szóbeli vizsgára, akik három nappal ezelőtt fejezték be az itteni vizsgát. Ti pedig azok hajóját “raboljátok el", akik most mit sem sejtve landolnak a kupolaváros mellett.
– Már értem – vigyorgott Don. – Rádióüzenetet kaptak, hogy meteorraj halad át az űrhajók pályavonalán, és kényszerleszálló helyet jelöltek ki nekik...
– Pontosan így van – mosolygott Mortel, és csippentett a szemével. – Hogy jöttél rá?...
– Siessetek -, sürgette őket Anita –, fel az űrruhákat, legyetek készenlétben.
– Menjetek csak – intett Don barátainak –, rögtön jövök én is – és Chaveshez lépett, valamit súgott a férfi fülébe. Chaves komoly arcán lassan egyre szélesedő mosoly jelent meg...
Keskeny betonfolyosón szaladtak előre, aztán egy kútszerű aknában, vaslépcsőn jutottak fel a felszínre. A betonmező végtelennek tetszett. Csak a sárgás kupola emelkedett ki belőle.
Meg a DK-16-os űrhajó.
Megfigyelőhelyükről a fiúk látták, hogy négy alacsony termetű, űrruhás alak hagyja el a hajót, és vonul libasorban a zsilipkapu felé. Az akna, melyben rejtőztek, még száz méterre sem volt a kis űrhajótól.
– Már be is vették a cselt – ujjongott Don. – Chaves vagy valaki más kijött integetni, ezek meg ész nélkül rohannak a kupola alá...
– Nem emlékeztet ez valamire? – kérdezte Ariel csípősen. – Úgy rémlik, három nappal ezelőtt mi is ezt tettük.
– Lehet, hogy valaki maradt a hajóban – vélte Lars.
– Ha betartották a Szabályzatot. Ha nem... az első rossz pontot kapják.
Fülhallgatóikban reccsenést hallottak. Mortel szólalt meg:
– Lars, Don, Ariel!
– Itt vagyunk – válaszolta mindnyájuk nevében Lars.
– Amint a DK-16-os legénysége a zsiliphez ér, indulhattok. Mindnyájan elhagyták a hajót.
Értjük. Viszontlátásra a Holdon, professzor úr. És... köszönünk mindent.
– Szerencsés utat, és... – a professzor kis habozás után így fejezte be a mondatot: – sok sikert, kedves kollégáim.
A “kolléga" szó hallatára Ariel rettentő büszkén húzta ki magát. Amúgy sem sovány teste most kétszer olyan hatalmasnak tűnt, amit Don persze nem hagyott megjegyzés nélkül:
– Még két centit vastagodsz, és teljesen eltorlaszolod az aknát. Itt leljük halálunkat egy betoncsőben, pedig olyan szépen indult az űrhajóskarrierünk.
Lars fejét a leszállótér betonmezeje fölé emelte. A távolban a négy alak most ért a zsilipkapuhoz.
– Futás, utánam!...
Kiugrottak az aknából, és teljes erőből rohantak a kis űrhajó felé. Mire Ariel is odaért, társai már belül voltak. Lars természetesen azonnal átvette a parancsnokságot; a DK-16-os ugyanolyan sorozatgyártású hajó volt, mint a Mariska. 
– Ajtót becsukni!
– Ajtó zárva!
– Hajtómű terhelés alatt! Startra felkészülni!
– Felkészültünk. Teleszkópok behúzva. Műszerek rendben!
– Start!
És elszáguldottak.
– Képzelem, milyen lehet az arcuk szegény gyerekeknek odalenn, a zsilip előtt – mondta Don. A műszerek között mesterkedett.
– Pontosan olyan képet vághattak, mint mi annak idején. Három nappal ezelőtt. Úgy tűnik, száz éve volt. – Lars betáplálta a Morteltől kapott pályaelemeiket az automata pilótába, aztán elégedetten hátradőlt.
– No, mehetünk! Mit szóltok? Letettük a vizsgát, anélkül hogy egyáltalán észrevettük volna, miről is van szó.
– A legszerényebb számítások szerint is zsenik vagyunk.
– Most már csak a szóbeli van hátra, de ott, ha egészen hülyék leszünk is, azt a hiányzó hat pontot már négykézláb is megszerezzük.
– Négykézláb is – bólogatott sűrűn Ariel.
– Éppen úgy, mint Hieronimusz – intett Don az ajtó felé. Ariel pánikszerű gyorsasággal fordult meg; majdnem leesett a székről. De még Lars is meglepődött.
A fehér bajuszú patkány ott ült az ajtó előtt. Felemelte az egyik mellső lábát, megrázta. Aztán a fiúkra pillantott. Szemében szikrák csillantak. És hirtelen... növekedni kezdett. Teste már eltakarta a fél ajtót, akkora lett, mint egy kisebb tigris...
– Mama! – kiáltotta. Ariel, a vér kiszaladt az arcából. Lars ösztönösen fedezéket keresett.
Don úgy nevetett, hogy a könnyei is potyogtak, még az űrhajó falai is rezegtek bele. Aztán megérintette az egyik műszer – egy vetítőkészülék – gombját, és Hieronimusz eltűnt. Nyomtalanul.
– Pupákok! Chavestől elkértem azt a kristályt, amiből levetítették nekünk Hieronimusz csodálatos átváltozásait. Morteléknak több ilyen is van. Megijedtetek, nem? – Kivette a parányi kristályt és zsebre dugta. A szája fülig ért. – Képzeljétek, hogy megijesztem vele azokat a fiúkat a Holdon!
– Te már sohase komolyodsz meg – legyintett Ariel elkeseredetten. – Ha valami végzetes hanyagság folytán mégis űrhajóst csinálnak belőled egyszer, hát te leszel a galaktika réme. Az idegen civilizációk lényei ész nélkül menekülnek majd a hülye vicceid elől.
– Legalább nem fognak unatkozni – legyintett Don nagyvonalúan, és Larshoz fordult. – Adj rá egy kis gázt, kapitány! Alig-alig vánszorog ez a... ez a szekér... Jól mondom, Ariel?
És száguldottak tovább a fekete űrben.