NNCL601-3BFv1.1

MOLNÁR GÁBOR

AZ ÓRIÁSKÍGYÓK FÖLDJÉN

AMAZÓNIAI VADÁSZNAPLÓ

SZÉPIRODALMI KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST

ÖTÖDIK KIADÁS

© MOLNÁR   GÁBOR, 1979

AZ ÉSZAK-BRAZÍLIAI URUCARÁBAN

Onnan kezdem ezt a naplót, amikor az ősvadonnal borított szigetek tűzdelte széles, sárga vizű Amazonasról a Cararassu ingovány partján megláttam a tűzifarakodót.
Harsog a Tuchaua, a kétfedélzetes gőzhajó kürtje, jelezve a néhány itt tanyázó, mindenféle ősfoglalkozást űző caboclónak, hogy kazánjai számára tűzifát vesz fel. Parthoz áll a megapadt vizű öbölben, ahol a hasábfa rakásoknál három itt tanyázó caboclo vár. Köztük természetesen Manuel, az én régi caboclo barátom, az agyafúrt öreg vadonbeli csavargó, akitől előző uatumai vadász -és gyűjtőutamra két rozzant, vén csónakot cseréltem ötven winchester-puskatöltényért.
Csörögve megindul a horgonylánc, ahogy megnyitják a dobféket. A vasmacska belecsobban a vízbe. Külön drótkötelet húznak csévélőjéről a partra, amit egy kiszáradt, vaskos fatörzs köré csavar Manuel és két társa. Széles pallót vetnek ki.
Elsőnek lépünk a szárazföldre. Abilio és Juan, két vadászkísérőm is velem tart. Manuel – amint megpillant – hangosan örvendezve hozzám rohan, s hátamat ütögeti. Abilio és Juan mosolyogva fogadják a számukra is kijáró kemény hátdöngetést.
A Tuchaua parancsnoki előrészéről az első tiszt némi türelmetlenséggel leszól:
–   Hé Manuel, mi lesz a tűzifával?
Manuel, az esztendővel ezelőtt kövér és bizony kicsit rest Manuel felkiált:
–  Mindjárt, Senhor! – és tovább hadar. – Senhor, most már vegyél  fel engem is  evezősnek.  Hallottam,  hogy sok  ajándékot küldtél Josénak Urucarába, amikor megházasodott. Veled akarok menni, mert ha visszajövök, én is megházasodom.
–  Nem lehet, Manuel!  –  mondtam elmosolyodva.  –  Senhor Pinhero már felvett egy embert Urucarában José helyett.
–  Tudom, az csak a Klementino – mondja legyintve, az úgy látszik, mindenről tájékozott Manuel. – Azért csak elmehetnék! – próbálkozik újra.
–  Nem lehet! – fejezem be az eszmecserét. – Nincs több hely a csónakjaimban.
–  Kár! – szól nekibúsult fintorral. Elindul a körülöttünk lábatlankodó két caboclóval a tűzifahasábok sorához, mert a fedélzetről az első tiszt sürgetve kiabál.
Manuel a karján tartott rongyos zsákot kényelmesen meztelen vállára teríti, s cseppet sem szívesen, szuszogva rakni kezdi a foltos zsákba az ölfát. Nyögve cipeli át az első szállítmányt, a pallón, eltűnik a hajófenékben, a caboclók, tehenek és a málhák között. Abilio hozzám fordul:
–   Ne higgy, Senhor, a kövér Manuelnek. Neki már van felesége, csak éppen az ajándékaidra fáj a foga.
–  Ezt magam is tudom – mosolyodom el. Ismerem a történetét. Manuel hájas, zsémbes, fekete felesége elől szökött ide, ebbe a viharvert üres kunyhóba. Azóta  nyugodtan lustálkodik,  senki sem zavarja. Csak akkor dolgozik, ha éhes, fogytán a cukor, a só, a kávé.
A tűzifa hatalmas tömegének berakása után felharsan a Tuchaua gőzkürtje, és zakatolva megindul a horgonyfelvonó gőzdugattyúpár. A száraz fatörzsről eloldott drótkötelet két matróz csévéli. Behúzzák a széles deszkapallót.
Manuel és a két caboclo egészen a vízmenti sár határáig jön. Onnan integetnek az induló hajó utasainak. Manuel csalódottsága, szívének keserűsége úgy elenyészett, mint a dudából kisüvítő gőz. Van is némi oka, hiszen Cordeiro kapitány indulás előtt az alsó fedélzeten markába olvasott harminc darab ezüst kétmilreiszest, ezer tűzifahasáb vételárát. Ennyit kapott a másik két caboclo is ezer-ezer darab fahasábért. Nincsenek éppen túlfizetve a forróövi melegben végzett nehéz munkáért. Mert azonkívül, hogy a vízhez lehetőleg közel levő fát az őserdőben kivágni, fűrészelni, hasogatni kell, csónakba rakva még ide is kell szállítani. Erős a gyanúm, hogy Manuel és társai jókedvéhez az a teli láda parai sör, cerveja is hozzájárul, amit hármasban vettek a hajókantinban, ahogy megkapták pénzüket.
A zöld őserdős öbölfok után eltűnik Manuel, cl a pirarucu szeletekkel teleaggatott, romantikus vadságú kunyhója, el a szikkadt, repedezett öbölpart.
Sűrű, zöld, tönkszerű szigetek mellett zakatol cl a Tuchaua. Közben átszeljük azt a nagy öblöt, amelyben mint ezer élő vörös óriáspetty, játszadozva bukkannak ki a vízből a delfinszerű vörös botok, a boto encarnadók. Előző csónakutamon, amikor az uatumai vadászexpedícióra menet két, felszereléssel rakott csónakon Urucarába igyekeztem evezőseimmel, ezek a mázsás, vörös víziemlősök – amelyekről a caboclók azt tartják, hogy megeszik az embert – jóval félelmetesebbek voltak a csónakokból, mint most, a fehér korlát mellől, a Tuchaua fedélzetéről. Égő vörös hasúak ezek az Amazonas vizében néha tömegesen élő szörnyek. Alakjuk olyan, mint holmi puffadt, hosszúkás hólyag. Nagy erővel vetik fel magukat a vízből, és a mázsás test métereket tesz meg a levegőben, mielőtt visszazuhan elemébe. Ha nekivágódik egy csónaknak, könnyű elképzelni a bennülők sorsát, mivel itt úszni nem tudnak az emberek, és a vízben a kajmánok is sűrűn tanyáznak.
A Tuchaua elhagyja a vörös botók öblét. Elmaradnak mögöttünk a furcsa édesvízi delfinek. Feltűnik a távoli őserdős partvonulatban egy rés. Alig százméteres ez, de a szívünkben megrezdül valami, mert tudjuk, ez az Uatuma torkolata. A korlátnál mellettem álló Abilio és Juan barna arcán átfényesedik az öröm, a megelégedés, amit talán a madár érez, mikor repülni készül. Két-oldalról sás fedi a partot, a parti vizet, mögötte vadon zöldet!. Balról alacsonyabb az őserdő. Arrafelé mocsaras a vad, ember nem járta vidék. Embert, csónakot sehol nem látni. Abilio és Juan lemegy a lépcsőn az alsó fedélzetre a partraszálláshoz előkészített málhákhoz. Nem mozdulok a korlát mellől. Az ismerős tájat nézem, boldogan gondolva arra, hogy nemsokára Urucara falu magas partja előtt horgonyoz le a hajó.
Utas kevés van, inkább csak az alsó fedélzeten, a harmadik osztályon, ahol két emberem is utazik. Odalenn úgy helyezkednek cl egymáson, egymás alatt át– meg átkötözve a függőágyak, mint az őserdő egymásba kapaszkodó folyondárjai. Minden attól függ, kinek milyen a hely iránti igénye. Mert itt bizony sok mindenre kell tekintettel lenni. Van, aki nem szereti az ugyancsak a harmadik osztályra beszállásolt tehenek, sertések és baromfiak illatát. Az effajta utas elhúzódik onnan. Igen ám, de akkor közel kerül a meleg gépház olajszagú, fülledt levegőjéhez. Ez még rosszabb. Keres tehát másutt helyet. De akkor meg a konyha, a tálaló kerül túl közel, ahol mindig nagy a jövés-menés, és függőágyát, amit felköt kampókra, éjjel-nappal rángatják az alatta és mellette át-búvó, elmenő emberek. Aludni ilyen körülmények között bajosan lehet.
Abiliónak és Juannak aránylag jó helyet sikerült foglalnia a fedélzetre vezető feljárónál, amelyen az első osztályra lehet feljutni, Így két barna bőrű kísérőm mindig kéznél van, azaz, hogy pontosabban fejezzem ki magam, én vagyok kéznél, mert mindig akad valami mondanivalójuk, óhajuk. Egyszer fekete kötéldohányuk fogy cl, másszor gyufájuk, majd valami újságot jönnek elmondani, amit odalenn, a fedélközben hallottak. Hírt hoznak harmincméteres, söröshordó vastagságú anacondáról, víz alatti szörnyről, amely a Rio Negro torkolatában eszét vette a leszállt búvárnak. Bár igazán nem tudom, hogy a sok felszerelést, külön hajót igénylő búvár mit keres a Rio Negro ősvadonnal szegett, elhagyatott torkolatában. Végül pedig – embereim dicséretére legyen mondva – súlyos maláriában kínlódó lázas caboclo számára jönnek kininért. Szívesen adok, de előbb a láztól didergő caboclóval jókora adag keserűsót kell itatniuk embereimnek. Ez a malária elleni kininkúra eleje. Juan és Abilio irtózik a keserűsótól, de mivel most másnak kell bevennie, kímélet nélkül töltik a kazán melletti függőágyban fekvő betegbe.
–   Senhor!  Nemsokára Urucara alatt vagyunk – szól mellém lépve Cordeiro kapitány. – Egyszer már utaztunk együtt a tapajosi Boa Vistáról egészen  a Cararassuig.  Érdekelne, mit csinál azokban a sűrű, istenverte ősvadonokban, amikor Rio de Janeiró-ban és Sao Paulóban sokkal több lehetősége kínálkozna a boldogulásra.
–  Könnyű erre felelni. Más az, amit az őserdőben találok. A Rióban eltöltött egész hónap nem ér fel számomra egyetlen ős-erdei nap vadászgyönyörűségével.
–  Akkor sok szerencsét! – nevet a kapitány. – Így nem tudom meggyőzni. Bocsánat, szolgálatváltás! Mennem kell!
Becsomagolt, lezárt bőröndjeim a kajütben, egyéb málháim az alsó fedélzeten Juan és Abilio őrizetében várják a partraszállást. Nagykaliberű, tizenkét lövetű winchesterem egy nehéz bőröndön fekszik. A fedélzetről többször célba lőttek vele unalmukban az utasok a folyamban úszó, a homokzátonyon napozó és zakatoló gőzhajóval mit sem törődő kajmánokra. Pompás mulatság ez a brazil utasok szerint, csak éppen számomra költséges, mert az én töltényeimmel szórakoznak.
Késő délután éri a Tuchaua az urucarai parti sziklákat, amelyeknél – közvetlenül a falu alatt – rengeteg kajmán tanyázik, különösen éjszaka. Megpillantjuk a felső fedélzetről Urucara rövid parti 'házsorát, a barátságos kő– és pálmaházakat, a tárt ajtajú, áruval kirakott elejű boltokat. A hajó gőzkürtje érkezésünket jelzi.
José Pinhero, régi urucarai barátom lép egy ember kíséretében az alsó fedélzetre. Barátságosan megöleljük, brazil szokás szerint megveregetjük egymás hátát.
Egy caboclo törtet át a felső fedélzet embertömegén.
–  José! – kiált örömmel Abilio, aki a bőröndökért jön. A derék erdei ember sem marad el induló új vadászexpedícióm fogadásáról.
Negyedóra múlva, mikor elbúcsúzom Cordeiro kapitánytól és a Tuchaua utasaitól, minden málha, láda Pinhero csónakjaiban van már. A parton vár új evezősöm, Klementino.
Az integető, búcsúzó utasokkal lassan, méltósággal megfordul a hajó. Az urucarai sziklák és part zöld vadona között visszaindul az Amazonasra Manaus irányába.
Újra Urucara magas partja, apró házai alatt vagyunk. Lenn, a vízparton állnak a parti fatörzsekhez kötött apró fürdőkalyibák, urucarai jellegzetességek, amelyek az esti és reggeli fürdésnél a kajmánok támadása ellen védik a fürdőzőket. Pálmalevél-falai alatt sűrű gerendázatú tutaj a parányi “fürdőszoba" úszótalpa. A partról mindegyikhez palló vezet.
José Pinhero, az ültetvényes-kereskedő és háza népe olyan figyelmes, vendégszerető, amilyen csak brazil vagy magyar ember lehet. Éppen csak elhelyezkedem, kirakodom szobámban, embereim meg a nagy, szellős ház másik részében, amikor benyit Pinhero. Vacsorához, jantarhoz hív.
–  Mondd csak, Gabriel – kérdezi a vacsora utáni feketekávénál –, mit szólnál, ha most is olyasféle zsákmányra tennél szert, mint az előző utad elején, az Urucarán túli vadon patakjában?
–  Az puszta véletlen volt. Nem hiszem, hogy a két anaconda elejtésének esete most megismétlődnék. Fehér halat mentünk akkor fogni – emlékeztetem –, hogy ellássuk az expedíciót szárított halhússal. A gelenitpatron víz alatti robbanása a vízből nemcsak nagy tömegű fehér halat, hanem két, a mély vízben halászó nagy anacondát is felszínre hozott.
– A halászatnál, vadászatnál minden véletlen, így ez is – mondja Pinhero.  – Különben is  a  vadászeredmény számít,  akárhogy érik el. Most ismét onnan, a vízben dús őserdős vidékről kaptam hírt. Hatalmas anaconda tanyahelyét fedezték fel. Többször látták eddig is, megkísérelték elejteni a ráleső caboclók, de a nagy anaconda (itteni nevén sucuri vagy sucuriju) mindig megneszelte, s vagy nem bukott fel, vagy időben elmenekült.
–  Ennyi elég. Köszönöm, José. Reggel, napkeltekor indulunk. Kipróbáljuk Klementinót is, milyen legény. De igaz a hír?
–  Igen! Akik a hírt hozták, nem afféle megbízhatatlan caboclók, hanem saját embereim. Erre különben elég sok kifejlett sucuri tanyázik. Szélesek, nagyok a vizeink, sok a hal, a kisebb-nagyobb   emlős,   melyekből   könnyen   zsákmányolhat   a   sucuri,   így megvan minden lehetősége a kifejlődéshez. Ehhez járul, hogy a caboclók nagy példányt csak akkor ejtenek el, ha kevés fáradsággal szerezhető meg a bőre, ami egyébként kis értékű, mert vastag, durva, hatalmas pikkelyzetű,  ipari  célra alig felhasználható. Az ilyenféle  sucurik  életkora tiszteletre  méltó  a  roppant testtömeg mellett. Egyes tudósok szerint –  ezt persze nehéz ellenőrizni -az anaconda és a boa constrictor (bálványkígyó) legöregebb példányai elérik a száz-százhúsz évet is. Fejlettségükből, vastagságukból,  csontszerkezetükből  következtetnek erre,  hiszen  óriáskígyót elevenen fogságban tartani alig lehet egy-két esztendőnél tovább. Ez nagy általánosságban mindenfajta mérges és nem mérges kígyóra is áll. Nem esznek, belepusztulnak a fogságba. Ritka az a példány, amelyik mégis hajlandó táplálkozni. Az ilyenek jutnak cl aztán idegenbe, állatkertekbe.
–  Magam is így vagyok a mérges– és óriáskígyókkal – felelem. –  Egyre  hajt  a  vadászszenvedély  szép  bőrtrófea,   élőzsákmány után. Az eddig ismert legnagyobb, elejtett anaconda hossza 11 m és 28 cm. Ekkora példányban reménykedem, de a vadászszerencse eddig még sohasem tisztelt meg ilyennel.
–  Mi a véleményed, Gabriel, az anaconda embert is megtámad?
–  Megfigyelésem szerint az anaconda nappal mindig könnyen riad, menekül, csak éjszaka lehet veszedelmes, amikor merő tévedésből csap emberre, nem ismerve annak igazi erejét. Akad persze caboclo, aki beállított felvételt készít, vadász, aki az elfogott, kötéllel megkötözött, felingerelt anacondát használja a hír bizonyítására. Óriás anacondát nappal elfogni művészet, s ez csak egy esetben lehetséges, ha elszunnyad valami vízmenti fatörzsön, legkedveltebb tartózkodási helyén. Innen – nagy szerencsével -hurokkal is ki lehet fogni, de ehhez nagyobb óvatosság kell, mint bátorság. Erdei óriáskígyónál, itteni nevén giboiánál is ez a helyzet. Emberre úgyszólván alig jelent veszedelmet. Mindig menekül, mert a nem négy, hanem két lábon járó lény, az ember, irtózatos félelmet kelt benne. Másik tapasztalásom, hogy beállított fényképezéshez nemcsak a nagy, a maximális nagyságot megközelítő giboiákat lehet felingerelni, hanem a kis, alig két-három méteres példányokat is. Gyakorlatban próbáltam ezt ki. A támadó óriáskígyót – mikor emberre csavarodik – elképzelhetetlen például nyugodtan lefényképezni. A magam részéről nem tudok elképzelni olyan helyzetet, hogy életveszedelembe jutott társammal nem törődve, előkeressem a fényképezőgépet, elkészítsem a felvételt, s csak azután – esetleg későn — menjek segíteni. Vízben küzdő, anacondával verekedő brazil vadász fényképét is láttam már. Az, hogy anacondát vízben lehessen elfogni, képtelenség, mert nagy teste ellenére – vagy éppen azért – csaknem gyorsvonati sebességgel úszik. Nincs az a hatalmas, akár tízméteres anaconda, amelyik azonnal ne csavarodna le áldozatáról, ha késsel átdöfik. Minden caboclónak különben is keze ügyében van vágófegyvere, kard alakú bozótvágó kése. A maláriával fertőzött szúnyog, vagy más betegséget terjesztő kullancs néha sokkal veszedelmesebb lehet, mint a legnagyobb óriáskígyó. Az óvatosságra és figyelemre persze mindig szükség van, de ennél is fontosabb az ősvadon faunájának és flórájának lehető alapos ismerete. Enélkül nem tudna itt élni az, aki gyűjtésre, vadászatra adja magát. Abilio lép az ebédlőbe.
–  Senhor, elkészültünk a felszerelés kicsomagolásával. Odakinn van Klementino is. Indulunk reggel valahová?
–  Igen! Egy anacondáról kaptam hírt senhor Pinherótól. Az Uatuma menti őserdő egyik patakjában él. Azon a vidéken, ahol előző utunkon a két anacondát a fehér halakkal kirobbantottuk a vízből.
–   Igen,  Senhor! Akkor szólok a többieknek.  Néhány dolgot még szükséges lenne beszerezni.
–  Tudom, ezt elintézem Deuzilha asszonynál.
–  Legszívesebben Deuzilha asszony boltjában vásárolok – fordulok vendéglátóimhoz, amikor Abilio kimegy.
–  Igen, Deuzilha kedves asszonyság – veszi át a szót Pinhero felesége. – Fiai Manausban tanulnak. A bolt, az üzletkötés lelke az asszony. Derűs kedvében mindig elmond vásárlóinak egy-két érdekes történetet.
–  Jól ismerem a Deuzilha-céget. Minden kapható, náluk. Tölténytől az injekcióstűig, pirarucutól (óriáshaltól) az amerikai sonkakonzervig. Most is hozzájuk megyek.
–  Szívesen elkísérlek – szól házigazdám, kávéját keverve. Anita, Pinhero felesége a kertkapuig kísér minket.

CALIGULA

Deuzilha asszony és férje örömmel fogad bennünket, bolt mögötti tágas házuk ebédlőjében.
–  Ez hát a terve — pillant rám a derűs tekintetű asszonyság, mikor elmondom induló gyűjtőexpedícióm útirányát. – Kétségtelen, érdekes az erdei vadászat, de ez – megbocsát, Senhor – inkább való caboclónak,  mint magafajta  európainak.  A múltkor, amikor az Uatumáról visszaérkezett embereivel, olyan sovány és nyúzott volt, sárga a maláriától, mint valami cserebogáron tengődő kínai.
–  Talán mégsem – mondom nevetve.
–  De bizony. Ha pedig jót akar, a kinint ne akkor szedje, amikor már kitört a malária, hanem előtte. Ez vonatkozik az embereire is. – Szavaiból komoly megrovás érződik.
Jó illatú kávéval tölti tele csészéinket Deuzilha asszony, és frissen sült, cukros, meleg banánnal kínál. Olyasféle ennek az íze, mint a hazai “alma köntösben" tésztájáé.
–  Mondja, Senhor! – fordul hozzám a harmadik nagy csésze kávé és az ötödik sült banán után Deuzilha asszony, miközben férje olyan vastag fekete szivarra gyújt, mint egy kisebb kályhacső. – Ismeri Santaremben Caligula Estebalt?
–  Nem!
–  És Alberto Diazt meg Benedicto Diabót?
–   Őket sem!
–   Akkor elmondom történetüket. Tudom, szereti az ilyeneket. Pinhero szeme felcsillan, Deuzilha asszony pedig felénk fordulva elkezdi a mesét.

– Ez a derék Caligula nem római császár, csak fekete bőrű ültetvényes és vendégfogadós. Különösebb udvartartása sem volt, cirkuszi játékokat egyáltalán nem rendezett, de igyekezett ókori névrokonához méltóan viselkedni. Mondják, hogy híres és hírhedt nevek átsugároznak valamit a nevek későbbi viselőire, ha mást nem, egy kevés vagy éppen féktelen hiúságot. Caligulára is állt ez.
A történet ott kezdődik, -amikor 1889-ben, a rabszolga-felszabadítás utáni esztendőben a koromfekete bőrű Jones Estebal és az ugyancsak fekete bőrű Mária asszony fiacskája megszületett az Amazonas menti Santarem város egyik viskójában. Ebből a különleges alkalomból került hozzájuk az a doboz illatos hintőpor, amelyet az ajándékozó folyami kereskedő egy képesújság kitépett lapjába csomagolt. Estebal papa nagy érdeklődéssel simítgatta szét a lapot, megbámulva rajta Caligula császár közel kétezer esztendős díszhajójának képét. A Caligula név módfelett megtetszett neki. Határozott: a kisfiú Caligula lesz. Caligula Estebal. Így történt, hogy a kövér kis újszülött a keresztelő missziós atya tiltakozása ellenére a Caligula nevet kapta.
A hintőport réges-rég elhasználták a kis Caligula fenekére, a névadó újságlap is elveszett, s az apró, paskolni való fekete gyerekből hájas, nadrágba alig férő ember lett.
Caligula Estebal kitaposott papucsaiban a petróleumlámpa fényénél nekifogott, hogy szobájában számvetést készítsen. Az 1914-18-as világháború idején gazdagodott meg Caligula Estebal. Módfelett fukar volt. Olyan fukar, hogy mástól a holdfényt is sajnálta. Emellett szenvedélyesen csempészett. Éjszaka a fény nélküli teherbárkákról sűrűn raktak ki árut számára. Az ilyen kereskedelem mellett persze csak mellékjövedelemnek számított a beszálló vendéglővé alakított ház meg a narancs– és cukornádültetvény haszna.
A gazdag Caligula ültetvényén a cselédházak, istállók, színek, ló- és szarvasmarha-kifutók nagy négyszöget alkottak a terméskőből épült, legalább százesztendős fogadó körül. Caligula Estebal az esztendők során mindent átalakított. Szinte még a levegőt is, amely a házat körülvette. Ültetvénybeli munkásai, a fogadó alkalmazottai, mint a tűztől, úgy féltek tőle. Mikor mélyen ülő, ravasz pillantású szemmel, rengő hassal, amelynek hája túlcsordult szoros, aranycsatos nadrágszíján, megállt valahol, még a keményre döngölt agyag is reszketett alatta. Estebal mama és papa nem ilyen fiat képzelt el magának annak idején a szegényes pálmaviskóban. De persze már jó ideje nem törődtek vele, mert békésen szunnyadtak a poraikból nőtt két narancsfa alatt.
Caligula Estebal fél éjszaka is szívesen elhallgatta hírhedt ókori névrokona, Caligula császár nem mindennapi történeteit. Határozottan élvezte, hogy legalább a nevében van valami köze hozzá. Maga azonban igen gyáva volt. Szüntelenül reszketett a rendőrségtől, kilelte a hideg, ha lovas járőr állt meg nappal vagy éjszaka fogadója előtt. Bűnöző típus volt. Talán saját véreit áruló afrikai rabszolgakereskedő lehetett az őse. Ha Caligula ő császári fensége él, rég megfeszítteti kitűnő fekete bőrű névrokonát, mivel ő maga sem tűrte volna el sok gazemberségét. Caligula Estebal szerencséjére Caligula, a császár már rég nem élt, de neki az ókori rémtörténetek úgy kellettek, mint vacsorájához az udvar mély kútjában hűtött sörök. Ha valaki történetesen feljegyzi ezeket a többnyire kocsmaasztalnál rögtönzött, ingyen italért, vacsoráért kitalált históriákat, a híres amerikai füzetes “irodalom" új remekművekkel gazdagodhatott volna. Estebal emellett vészesen fukar volt. Boldoggá tette, ha egyetlen milreiszt lecsalhatott valahonnan. Végül korlátlanul hiú volt. Hiú üzletére, ültevényének, fogadójának borotvaélen táncoló jó hírére.
Caligula Estebalnak nem volt felesége. Nem nagyon törleszkedtek hozzá a barna meg a fekete lányok. Estéit, ha nem ült a söntésasztal fő helyén vad külsejű kompániájával, üzleti feljegyzéseivel töltötte, és töprengve számolt. A titkos meg a nem titkos áruraktárak ilyenkor kiürültek, teltek, de a bankbetétje minden esetben növekedett.
Caligula történetünk estéjén is számolt. Szobája berendezésére különös hatással volt egyénisége. A megvasalt nehéz faajtón két vasretesz. A sarokban a mosdó és a vizeskancsó mellett a múlt század második feléből származó acél pénzszekrény állt. Ennek több záras vastag ajtaja – a szobaajtón amúgy is reteszek voltak -mindig nyitva állt. A falon sörétes duplacsövű meg egy golyós winchester függött. Alatta szegre akasztott revolvertáska, benne óriás, hatlövetű colt. A másik sarokban könyvespolc. Tele üzleti feljegyzésekkel, és a mindenfelől összeszedett, Caliguláról, meg a többi ókori császárról szóló füzettel, könyvvel. A szobában mindössze két rozoga szék volt. A pénzszekrény és a Caligula-irodalom közt hatalmas, égetett agyag vízszűrő terpeszkedett. Csiszolt kristályedény állt csapja mellett, ami. egykor ugyan virágvázának készült, de mire ideérkezett, senhor Caligula Estebal nagy pohárnak nézte. Annak is használta. Egy jobb sorsra érdemes, New York-i bárból származó, ezüstfedelű italrázó, ki tudná, milyen meggondolásból, viszont vázaként szolgált. Mondván, azért van teteje, hogy ha nincs benne virág, ne szálljon belé a por. Így lett az egykori pompás italrázóból a világ legelső fedeles vázája. Mindezeken a tárgyakon kívül még két falkampó egészítette ki a szoba berendezését. Az egyik kampón összecsavart függőágy lógott. Alatta ruhásláda. Az erős fényű lámpa körül a forró égöv éjszakáinak lepkéi, bogarai keringtek, verődtek neki a tüzes üvegnek. A meszelt falakon aprócska sárga gyíkok futkároztak a megülő szúnyogokra, rovarokra vadászva.
A közeli karámból a vasrácsos, résnyire nyitott szobaablakon marhabőgés, az istállóból lónyerítés hangzott be. Caligula az ablakon kitekintve látta, hogy az utolsó olajmécs is kihunyt a pálmafedeles munkásházakban.
Csak a kókuszdió-pajta felől hallatszott némi zörej. De ez nem szűrődött el Caligula ablakáig. Olyan hang volt ez, mint amikor a kókuszdió zsákba csusszan. Caligula vad házőrző kutyái, a jaguárt is megtámadó vérebek, farkukat csóválták a félig nyitott pajtaajtóban, s szépen félreálltak, amikor José, a fekete szénégető Pedrónak, a vadásznak és gumigyűjtőnek vállára segítette a tele zsák lopott kókuszdiót. Koromsötétben zárta be a lakatot Pedro, amit Santaremben vásárolt senhor Estebal megbízásából. A három kulcsból azonban csak kettőt adott át a lakattal. A harmadikat, éppen ilyen éjjeli látogatásokra való tekintettel, megtartotta. A kutyák nem zavarták. A túlságosan barátságos nagy kutyák akkor sem tágítottak a sarkukból, mikor Pedro, hogy megigazítsa a nehéz zsákot, letette azt a válláról a széles és mély kerekes kút kávájára. Az egyik kutya felugrott, és – hálából a csontokért -örömteli nyüszítéssel képen nyalta. Pedro káromkodva védekezett a nagy kutya nyájaskodása ellen, fél kézzel a billegő, nehéz zsákot tartva.
A kutyák, amikor közeledő lódobogás hangzott az úton, dühös morgással, ugatással a ház elé száguldottak, hogy fogadják a lóról leszálló éjjeli látogatót. De persze ismerték már az ilyen lovasok korbácsvégének fájó szisszenését. Így csak biztos távolságból morogtak.
A vendég megdöngette az ajtót.
–  Ki az? –  nyitotta ki a fogadó ablakának vastag fatábláit senhor Estebal.
–  Almirante őrmester!
Estebal rémületében csuklott egyet. A rendőrség. Most, amikor a kókuszpajtában az amerikai teherhajóval csempészett teljes szeszlepárló berendezést rejtegeti! Még az éjjel el akarta szállíttatni. Milyen szerencse, hogy eddig nem fogtak hozzá!
–  Tessék! – jött meg a hangja. De beszéde száraz, érdes volt a rémülettől.
–  Körözvényt hoztam. Függessze ki, Senhor Estebal, a söntés falára. Benedicto Diabo, az ön barátja eltűnt. Alaposan gyanúsítható Alberto Diaznak, ugyancsak az ön barátjának a meggyilkolásával és a holttest eltüntetésével.
Estebal vacogó fogakkal vette át az ablakrácsok közt a körözvényt. Látta rajta a szobájából kiszüremlő fényben barátja, Benedicto Diabo fényképét.
–  A szomszédok jelentették – veregette meg nyugtatóan lova izzadt nyakát a rendőr –, hogy egy hete nem látták Diazt, akinek nyaralója Santaremtől keletre, az Amazonas partján van. Amikor utoljára látták, Benedicto Diabóval volt erős vitája. A nyaralóban a rendőrség beszáradt vérnyomokat és nagy rendetlenséget talált. Benedicto Diabo fényképére is ott akadtunk rá egy albumban. De isten áldja, Senhor! Ma éjjel még vagy hatvan kilométert kell belovagolnom a körözvényekkel.  –  Fellépett a kengyelbe, s  a ló már vágtában ment, amikor jobb lábát is kengyelbe tette.
Caligula Estebal behúzta az időtől feketült ablaktáblákat. Egy hete, éppen egy hete járt itt – próbált visszaemlékezni – Benedicto Diabo. Éjjel jött meg rozoga Fordján. Öt üveg cukornádpálinkát vásárolt, s mint mindig, kicsit részeg volt. Az udvaron sokat matatott a sötétben, valószínűleg vizet húzott a kútból autója hűtőjébe. De – bár várta, hogy bejöjjön hozzá – nem jött vissza. Igen, a rendőrség feltevése a vérnyomok és Diabo viselkedése alapján helyes. A holttest bizonyára Diabo kocsijában volt, ezért nem jött vissza. Bőrén végigdidergett a borzongás. Kétségtelen, hogy Benedicto Diabo, akinek közvetítésével a kókuszpajtában levő szeszfőzőgépet szerezte, megölte Albertót. Miért is tette, amikor mindig szerencsések voltak? Kártyában, meg sokféle jobbnál jobb, de mindig kockázatos vállalkozásban. Most ennek vége. De az is igaz, hogy így már nem lesz többé szüksége Alberto Diaznak arra az ötvenezer milreiszre sem, amivel a legutóbbi üzletekből kifolyólag tartozik neki. Ha üzemben lesz a titkos lepárló berendezés, a cukornádpálinkát ötszörös haszonnal mérheti. Nincs az a jó szimatú rendőr, aki vadonbeli ültetvénye pincéjében ráakadna a szeszfőző berendezésre. A cukornádültetvény, az engedélyezett szeszfőző, a sajtolók az erjesztőkádakkal itt vannak, ezen a birtokon. Ott az erdei irtás ültetvényén ez idő szerint csak banán, narancs meg ananász van. Három teljesen megbízható ember is van a szeszfőzéshez az erdei ültetvényen. Beppo, a süket olasz, José, a szénégető és Pedro, a caboclo. Elégedetten dörzsölgette össze tenyerét, mint aki azzal, hogy átvette Benedicto Diabo körözvényét, kitűnő üzletet csinált.
Szobájában a mosdótálhoz ment, hogy ijedtségét, ami még mindig benne bujkált, lehűtse. Szitok szaladt ki duzzadt száján, amikor meglátta, hogy a mosdótál és a kancsó üres.
– Magamnak kell vízért mennem – mérgelődött –, mert amíg fellármázom valamelyik lusta szolgát, fél éjszaka is eltelik. Meg talán már itt is van José meg Pedro a zebufogattal, hogy a szeszfőzőgép  alkatrészeinek  áthordását  megkezdjék  az  erdei  házba.
Zörögve szaladt le a koromsötét éjszakában a kútlánc a nagy vödörrel, aztán a színén valaminek nekiütődve, csobbanva elmerült. Mi az ördög lehet odalenn? Világosan érezte, nem vízre csapódott a vödör. Lenézett a mély kútba, de nem látott semmit. Gyufát gyújtott, de azzal sem ment sokra. Odább tette a korsót a káva mellett, és bement a házba villamos zseblámpájáért.
Mikor levilágított a mély kútba, a lánc mellett sötét,  felszínen úszó tömeget vett észre. Rémületében elengedte a lámpát, s az pillanatra megvilágítva a vízfelszínt meg a sötét tömeget, csobbanva elmerült. Koromsötétség borult rá. Fogai összeverődtek. Vacogott. Kihúzza, igen. Most mindjárt. Benedicto egy hete járt a kútnál. Borzalmas! A kútba szakadt vödröket kiemelő háromágú kis vasmacskára gondolt. Erős a kötele, csak beleakadjon abba a szörnyűségbe. Ha  megtudják, mi történt itt, mi úszik az ő kútjában, vége vendégfogadója jó hírének. És már egy hete a kútban van Alberto Diaz holtteste! Ha nem sikerül titokban kiemelnie és elásnia, tönkrement ember. Soha többé senki még csak egy pohár sörre sem tér be hozzá. Egyhetes hulla a kútban. Iszonyú! És ebből a vízből ivott egy hétig ő, meg az összes erre járó, hozzá betérő utas. Tífusz, kolera. Jaj!
A konyhaeresz egyik kampóján függött összecsavart kötelén az araszos vasmacska. Az ilyen nagy vendégfogadónál, ahol sokat főznek, meglehetősen sokszor esik a vödör, edény a kútba vízhúzáskor.
Reszketve eresztette le a koromsötétben a zörgő lánc mellett a vasmacskát. Puhát ért a horog. Érezte, a karom elcsúszik, bele a vízbe. Megpróbálta felfelé húzni. Már az első próbálkozás sikerrel járt. Az éles karom beleakadt valamibe, s a kötél megfeszült. Kétségtelenül ruhába. Rákötötte a kötelet a fahengerre, a vödörhúzó lánc mellé. Verejtékben fürdött. Még a gyilkosságot is ráfoghatják. Akkor pedig úgy ráhúzzák a harminc esztendőt, mint a parancsolat. Forgatni kezdte a kereket. Fél métert elég könnyen jött a teher, de amikor kiemelkedett a vízből, túl nehézzé vált.
Csikorgott a fahenger, nyúlt a kötél, ahogy felfelé csavarodott. Elássa. Mást nem tehet. Az átkozott, gaz Benedicto! Lihegve csavarta a kereket. Emelkedett a félelmetes teher. Most! Végre itt van a kútkáva magasságában! Undorodva fogta meg a vizes tömeget, fél kézzel a nehéz kereket tartva. Sűrűn csepegett vissza a kútba a zsákból a víz. – Zsák! – motyogta. – Persze, ebbe dugta. -Erőlködve akasztotta meg a kereket, nehogy visszafusson a nehéz teher. Odanyúlt a sötétben a vasmacskán himbálózó, víztől csepegő, undorító tömeghez. Csak éppen ujjal érintette. Erőt vett magán, és végre megtapogatta. Tenyere a zsákban fejformát tapintott. Megérezte a vizes zsákszövet alatt a puha hajat is. Diaz feje. Holttest a köztiszteletben álló Caligula Estebal fogadójának
kútjában. Vacogott. Caligula Estebal pedig ebből adott inni, főzött fél Santaremnek, utasoknak, kirándulóknak, kereskedőknek. -Tönkre vagyok téve! – sírta el magát. Kövér, fekete arcán végigfolytak a könnyek. Lelki szemeivel látta, mint jut koldusbotra romló, kísértet járta háza pusztuló falai közt. Mert Diaz szelleme biztosan visszajár kísérteni. Koccantak fogai. Igen, a kísértet. Holtra váltan körülnézett. Feketén állt körülötte az éjszaka, mialatt keze hideglelősen a holt ember fejét tapogatta. Reccsenést hallott, mint mikor végigszakad valami. Majd lentről, a kútból hatalmas csobbanás hangzott.
Pillanatokig kábultan állt. Azután kétségbeesetten rogyott le a kútkáva mellé a földre. A vasmacska kiszakadt a zsákból. Nem bírta a nagy súlyt a zsákszövet, és a teher visszazuhant a kútba.
Közeledő kordélynyikorgást hallott. José és Pedro lesz, a két hűséges fickó. Hozzák a zebufogatot. Ők – ha kell – tudnak hallgatni. Elvégre nem érdekük, hogy tönkremenjen a kenyéradójuk. Legfeljebb ezután majd jobban meg kell fizetnie őket. Biztosan segítenek eltakarítani Diazt. Persze gyilkosnak is tarthatják. De ez nem baj. Legfeljebb jobban félnek majd tőle, s óvakodnak kinyitni a szájukat. Ha pedig kapnak valamit a hallgatásért, akkor már bűntársnak számítanak.
A két sötét alakot, akik a kókuszdió-pajtánál álltak, halkan a kúthoz szólította.
–  Fiúk! – nyögte. Kövér nyakára nyomta tenyerét. – Odalenn a kútban van valami, amit ki kell szednetek. Itt lóg a hengeren a vasmacska, szedjétek ki vele. A szeszfőzőgép alkatrészeit holnap éjjel visszük el, ez most fontosabb. Egy nehéz zsák van a kútban. Tudjátok?
–  Tudjuk! – nyelt nagyot Pedro. José ijedtében úgy hátralépett, hogy majd fellökte a csendesen kérődző zebut. Senhor Estebal szemefehérje ott villogott Pedro előtt.
–  Honnan tudtátok, átkozottak? Miért nem mondtátok meg?
–   Nem mondhattuk!
–   Hm! – hörögte Estebal. – Ezt most nem firtatom, de késedelem nélkül, azonnal ássátok el, ha kiszedtétek a kútból a zsákot. Látni sem akarlak addig benneteket.
–   Miért ássuk el? Kár lenne.
–   Harminc   esztendőre   akartok   becsukatni,   gazemberek?   Ha kinn van a kútból, azonnal elássátok az őserdőben, avart szórtok
rá, hogy még ti se találjátok meg többé. Értitek? Ezer milreiszt kaptok fejenként a munkáért. José meglökte Pedrót.
–   Hagyd! – suttogta. – Megőrült. Elássuk. Ezer milreisz, az ezer milreisz. Még éjszaka is.
–   Megértettétek? – csikorgott Estebal.
–  Meg! Azonnal teljesítjük a parancsot! – szólt José. – Csak odább viszem ezt a zebut.
–  Csak csendben, édes gyermekeim, csendben! –   rimánkodott hangot váltva Estebal. – Meg sem várom, amíg kiemelitek. – S mintha Diaz félelmetes kísértete lenne a nyomában, eltűnt csattogó papucsaiban a ház sötét, magasodó tömegében.
–  Érted ezt? – nézett Joséra Pedro.
–  Nem! De ezer, az akkor is ezer, hanem értem. Mert nézd, senhor Estebal, mielőtt elfutott a sötétben, ide is adta a pénzt. Csoda ez, barátom, valóságos csoda. Ilyesmit senki sem tapasztalt még senhor Estebalnál. – Gyufát gyújtott, füttyentett. – Tíz darab kétszáz milreiszes! Nesze, öt darab a tied.
Negyedóra múlva a kordé kerekei megcsikordultak, s a zebu a nehéz, vizes zsákkal megindult a sötétben az ültetvényt határoló őserdőbe vezető úton.
Caligula Estebal megkönnyebbülve hallgatta a távolodó kordélynyikorgást a ház zárt ajtaja mögül, ahová – semmit sem látni, de mindent hallani – elbújt. – Végre! – letörölte arcáról, nyakáról a verejtékcseppeket. – Most ez egyszer a Madonna segítségével megmenekültem!
Szobájába ment, és törődötten, megviselten feküdt két kampó közé kötött függőágyába.
Kábult, lidérces álmából vad dörömbölés ébresztette. A külső nagy ajtón dörömböltek. A rendőrség! – volt első, egész belsejét megreszkettető gondolata. De azután megismerte – eszelősen felnevetett –  Benedicto  Diabo jellegzetes,  italtól  rekedt hangját.
–  Nyiss ajtót, te fekete hájtömeg! – ordította.
Kiugrott a függőágyból, s pizsamában igyekezett ajtót nyitni. Amikor kitárult a söntésbe vezető ajtó, ott állt a sötétben Diabo, mögötte pedig – ó, Atyaisten! – Diaz. Mintha még mindig élne.
–   Hát már nálad is itt van a körözvényem? – nevetett Diabo. – Hogy mire nem képes a mi rendőrségünk! Gyilkost nevez ki, hozzá  az  áldozatot  is   megteremti,   aki  egyébként   kifogástalan
egészségnek örvend. Különben, kedves Caligula pajtás, egyhetes horgász– meg vadászkiránduláson voltunk a Tapajos folyó első tavánál. A vér, amit Diaz nyaralójában talált a rendőrség, az útra-valónak levágott csirkéké volt.
Estebal hápogott, szédült. Kétezer milreisz! Fekete arcán a legkülönfélébb indulatok váltakoztak. Az ajtóban hirtelen meglátta a visszatérő Josét és Pedrót.
–  Ti mit ástatok el? – lihegett arcukba.
–  Egy zsák kókuszdiót, amit a tegnapi szállításkor a kútkáváról a vízbe ejtettem, mert meglöktek a kutyák.
Estebal körül forgott a világ. Mindezt kétezerért! Ha ez kitudódik, egész Santarem és egész Észak-Brazília rajta nevet. Az utolsó, aki erről valaha valamit beszél, az ő lesz.

–   Így végződött senhor Caligula Estebal esete!  – fejezte be nádszékében hátradőlve Deuzilha asszony. – Senhor Estebal ma is azt hiszi, hogy senki sem tudja történetét, de a háta mögött mindenki mosolyog. Mi is.
–  Akkor hát – állt fel Pinhero –, engedelmükkel, mi most távozunk.
–  Köszönjük a kávét és a szórakoztató történetet – mondom, székemet hátratolva. – Tessék az árulista, amit rendelek. Holnap nem jövünk, mert vadászni indulunk. Visszatértünkkor átveszem a felszerelést.
Kinn még sétálunk egyet Pinheróval a csillagszegekkel kivert trópusi égbolt alatt.
–  Reggel tehát indulunk az erdei patakhoz – mondom barátomnak.
– Klementino ugyan ismeri a helyet – feleli Pinhero –, de adok rajzot, melynek alapján odataláltok az anaconda tanyájához.
–  Köszönöm! Köszönöm azt is, hogy a csónakjaimat rendben tartottad!
–  Semmi az egész! Mindössze azt tettem, hogy használtuk őket. Sást, szálastakarmányt hordtunk bennük a tehenek meg a borjúk számára.
Az Uatuma irányába nézek a pálmák holdárnyékos sziluettje alatt. Gondolatban már a reggeli indulásnál járok. Akármint fordul is a vadászszerencse, az ősvadon sohasem ereszt vissza eredmény nélkül. Bogár, lepke, kisebb emlős, de lehet, a mindenkori jó halzsákmány mellett érdemesebb vad is kerül puskavégre. Urucara az őserdő kapuja, s aki túljut rajta, az ősvadon igazi vadászéletét élheti.
–  Jó éjszakát! – búcsúzom házigazdámtól a holdsütötte verandán. – Reggel találkozunk!
–   Igen, az indulásnál.

URUCARÁTÓL URUCARÁIG

Párás, kicsit hűvös a kora reggel. Mint mindig utazások előtt, nagy belső öröm, reményteljes várakozás tölt el. Pihent vagyok. annyi energiával, hogy négyünknek is telne belőle, de embereimnek nincs szüksége az ilyesmire. Felszerelést alig viszünk magunkkal a néhány napos vadászútra. Mindössze egy nagyobb és több kisebb ládaketrecet, amelyek mindegyike áruszállításra szolgáló láda volt valaha. Nem egy éppen Deuzilha asszony boltjából került ki. Gumizsákjaink ruhával, mindenféle aprósággal teltek, de ezek között is a függőágy és a melléje gyömöszölt szúnyogháló foglalja el a legnagyobb helyet. Bogrács, feketekávé főző edény, bádogtányérok, tökhéjak hivatottak testi jólétünk szolgálatára. Puskák, szigonyok, finom szövésű, erős kötelek. Üvegben ökörhal zsírja, kávé, cukor, kis zsákban só, másikban hagyma. Szerény mennyiség mindegyikből. Mindössze néhány napra tervezzük távolmaradásunkat, s erre ez elegendő.
Lenn várok a fürdőházas csónakkikötőben. Kel a nap Urucara mögött, a parton csak szüremkedő fénye látszik, amely rózsaszínűre festi a keleti égboltot. Egy fordulóval nagyrészt lehozzuk szállásunkról mindazt, ami szükséges. A többit senhor Miguelzinhóval, a sovány és vén halásszal lehozzák embereim. Abilio és a többiek szívesebben laknak pálmakunyhóban, mint nagyobb, szokásaikat bizonyára feszélyező házban. Abilio és Juan kért, ha visszatérünk, urucarai tartózkodásunk idején inkább laknának Miguelzinhónál. Elférnek a magányos öregnél, de azt gondolom, ebben Benének, a kedves, szép leánynak is van némi szerepe, aki szüleivel Miguelzinho kunyhója közelében lakik.
Két csónakom teljesen rendben várja az indulást. Széles, erős
alkotmányok, középen két, elején és végén egy-egy evezőpaddal. A középső evezőpadok közé kerül a felszerelés. Mindennek megvan a megszokott helye, s embereim, Abilio, Juan akaratlanul is oda tesznek mindent, ahol eddigi útjainkon a felszerelés helyét megszokták. Minderre pálmaborító kerül. Ez esőtől, harmattól egyformán véd, akár bennünket is, ha alábúvunk, s mint merev esőköpenyt, magunkra húzzuk.
Pinhero barátom a felszerelés néhány darabját cipelő embereimmel lépdel lefelé a part földjébe vágott lépcsőn. Esős időben olyan síkos ez, mintha jégbe vágták volna. Most szikkadt, repedezett. Akármekkora eső zúdul is le mostanában, csak órákig tart a nedvessége, azután úgy felszippantja a nyári nap, mintha sohasem esett volna.
Szemben a hatalmas mocsár, a láp világa terül el. Szertenyúlik a távoli ősvadonokba az erdős, ritkás cserjés, sásos, zöld tengerhez hasonló világ. Néhol – a járható területen – marhacsordák legelnek, vad és egyben romantikusan megragadó képet tárva az arra járó idegen elé. Pinherót követve az ezredes fia, José is eljött. Már nős fiatalember, aranyos kisfia is van.
–   Jó reggelt,  Gabriel!  Ha visszajöttök, bennünket is tisztelj meg azzal, hogy a vendégünk leszel.
–  Ohó! – tiltakozott nevetve Pinhero. – Nekem elsőbbségi jogom van.
Klementino utolsónak lépked lefelé a földlépcsős parton. A karbidlámpát és a karbidos dobozt hozza. Ez a legjobb világítóeszköz, lezárója a rakodásnak.
Pinheróval és Joséval beszélgetek, mialatt embereim a csónakban elhelyezik a holmit. Tanácsokat adnak. Pinhero papírdarabot nyújt át, és élénk mozdulatokkal magyarázza, mi mit jelent rajta. A kis papiros vezetőfonalunk az őserdő növény– és vízi-labirintusában. Néhány caboclo, urucarai halász szállingózik mellénk a partra. Beszélgetnek a csónakban rendezkedő vadászokkal. Ismerjük egymást, hisz kis falu Urucara, ha a térképen akkora körrel jelölik is, mint egy várost. Urubuk, dögkeselyűk szállnak le tőlünk tíz lépésre. Kaffogva, keresgélve ugrándoznak a vízparton. Békések ezek a dögkeselyűk, az embertől meg éppenséggel nem félnek. Mintha tudnák, hogy senki sem bántja őket. Ráncos, fekete a nyakuk, kopasz a fejük. Élénk, kíváncsi, majdnem kihívó pillantással   féloldalt  tartva   fejüket   méregetnek   bennünket.   Néhány urubu elhúzott az Uatuma irányába. Suhogva kap szárnyra a parton ágáló fekete raj, követi a sebesen repülőket. Alighanem ráakadtak valami reggelire a mocsár urubui, s az urubu távírón leadták a jelet. Mi ez a jel? Nem tudni. De hogy van ilyesmi, az kétségtelen.
Ébredezik Urucara. Odafenn már a boltok fatábláit, ajtóit nyitják. Zörögnek a ládák, hordók, amint odahúzzák, gurítják az ajtókba. Csónakba szállunk. Juan Klementinóval, Abilio velem. Senhor Miguelzinho előbb a miénket, majd Juanék csónakját löki a vízre.
–  Jó utat! – kiált utánunk kalapjával integetve Pinhero és José. – Mielőbbi visszatérést!
Erősen evezve gyorsan kijutunk az Uatumára. Jó érzés így útra kelni, élmények, erdei meg lápi vadászatok reményében. Messze mögöttünk gőzlancha, kereskedőbárka dohog felfelé az Amazonas felől. Urucarába tart. Mindannyian visszanézünk.
–  Megvárjuk?
–  Nem! – merítem erős húzással vízbe evezőmet. Igaz, hogy postát is hozhatott, mert címem – számítva erre a gyűjtőútra – hónapok óta Urucara. De legalább két óra lenne a veszteség, ez pedig felborítaná útitervünket.
Gőzsíp halkuló hangja ér utol bennünket. Tudom, Pinhero és José érdekességre várva most evez át az urucarai magas part alá érkező gőzbárkához. Mindenki ismerőse itt mindenkinek. A gőzbárka érkezése mindig kis ünnep, mert hírt, újságot, postát hoz a nagyvilágból. Ha jött postám, majd megkapom, ha nem, hoz a következő lancha. Mert – mint a brazilok mondják – van idő. Igen, idő az van. Csak az a baj, hogy mint farinhás kosárból a farinha d'agua (a kenyérpótló mandióka-morzsa), lassan elmúlik az élet. Visszanézve már nem látjuk a kis fehér pontot, eltakarja az Uatuma kanyarulata.

Evezés közben visszagondolok: hogy is kerültem ide, a brazíliai ősvadonba?
Első emlékem, ami Brazíliához fűz, hatesztendős koromból való, Budapesten, a VII. kerületben, a Murányi utcában – jól emlékszem a számra is – a harmincas szám alatt laktunk. Tőlünk nem messze a Garai téren egy pálinkamérés volt. Szemben a piac halasai, ami külön gyönyörűséget jelentett. A pálinkamérés egyik cégérén félmeztelen, ágyékkötős néger állt, nagy köteg cukornád alatt görnyedve. Alatta ez állt: BRAZÍLIAI RUM. Arra a messzi földre, a négert, a cukornádat megnézni nekem is el kell jutnom – gondoltam sokszor.
A vakációk – minden nyaramat a Bakonyban, Csinger-völgyben töltöttem – csak tovább erősítettek szándékomban. Kedves nagyapám, bár tizenkét órás műszakot teljesített nap nap után a szénbányában, maga is szenvedélyes erdőjáró volt, és jó társat talált bennem gombázásaihoz, a csattogó eper, az erdei mogyoró szedéséhez. Apám pincér volt, de tüdőbetegsége miatt elvesztette munkáját. Egy éjszaka aztán túlontúl nagy szomorúság szakadt ránk: ágya elé zuhanva meghalt. Éppen csak fejét tudtuk még térdünkre venni, s szeme örökre lecsukódott. Anyám három kisgyerekkel – még a temetésre is úgy kért kölcsön pénzt – egyedül maradt. Erőslelkű asszony volt, dolgozni ment, fizikai munkát vállalt egy pesti nagyszállóban.
1921-ben – apám halála utáni esztendőben – Svájcba kerültem a háború utáni gyermekvédő akció keretében. Egy esztendeig dolgoztam a svájci, courtfaivre-i kovácsmester füstös műhelyében – hajnalban ló– és marhaistállóját is takarítva, állatait gondozva –, míg végre hazakerültem. Négy középiskola után elhatároztam, azzal segítek anyámon, hogy abbahagyom a tanulást, és borfiúnak megyek.
Egy esztendő elég volt ebből a küzdelmes nyomorúságból. 1925-ben Pápán, a Mezőgazdasági Szakiskolában folytattam a tanulást.
Száguldottak az évek. Sorra tettem le vizsgáimat. Mezőgazda lettem. Gyakornoknak mentem egy Tolna megyei gazdaságba. Esztendőm itt hamar kitelt, s mintha távirati stílusban folytatódna ezután az életem. Fejér megyébe, Fekete-pusztára kerültem. Itt is elszáguldott egy esztendő.
1930-ban egy zúzmarás decemberi napon a Pesti Hírlap-ban egy cikket olvastam: Rovargyűjtő expedíció indul a brazíliai őserdőbe.
Levél, levélváltás. Az expedíció vezetője, Horváth Elemér elfogadja jelentkezésemet. Pusztai Lajos a harmadik résztvevő, ő bocsátja az expedíció rendelkezésére a pénzt. Sokkal több lelkesedés van bennünk, mintsem hogy törődnénk a túl szerény ötezer pengővel, ami az úthoz rendelkezésünkre áll. A Magyar Nemzeti
Múzeummal elkészült a megállapodás, ami úgy szólt, hogy a Brazíliában gyűjtött bogárküldeményeket átveszi, értéküket átutalja Brazíliába, amiből azután tovább folytathatjuk egy esztendőre tervezett munkánkat.
Búcsú. Budapestről, a Keleti-pályaudvarról elindul velünk a bécsi gyors. Szerény a felszerelés, de a munkakedv sok mindent pótol. Párizs, Le Havre. Három nagyszerű, élményekben gazdag hét az Atlanti-óceánon. Recife. Egymagam indulok innen tovább a Rodriguez Alves-en. A brazíliai tengerpart mentén utazom Para-Belem érintésével – hat napig az Amazonason – Manausba. Horváth és Pusztai – így határoztunk – később indul utánam. Manausban Lakó Károllyal, az esztendők óta az ősvadonban dolgozó magyar zoológussal és vadásszal találkozom. Horváth Elemér és Pusztai Lajos Belemben – ahová még eljutnak – megbetegszenek. Levélben közlik, hogy hazatérnek. Ezt a levelet akkor kapom meg, amikor volt társaim már útban vannak hazafelé. Egymagam maradok. Szoros barátságot kötök Lakó Károllyal, és szívesen fogad későbbi felesége, menyasszonya, az ugyancsak Manausban élő magyar asszony, Weisz Mária Márta is. A Magyar Nemzeti Múzeum, meglepetésemre, pénz helyett azt közli, hogy küldött gyűjteményemet ajándékképpen hálásan efogadja. Ez pontosan akkor történik, amikor már utolsó milreiszeim is elfogynak. Nélkülözés következik, de nem marad abba a gyűjtőmunka, a Manaus melletti, Rio Negro menti ősvadonban.
Szerencsés fordulattal a Para állambeli Tapajos-folyam Boa-Vista nevű településére kerülök. Itt folytatom a gyűjtést, a vadászatot. Rövid időre a Companhia Ford Industrial do Brasil szolgálatába állok, mint ültetvényfőnök. Csak éppen annyi időre, hogy megszerezzem az anyagiakat az Uatuma-folyó vadonába tervezett vadász– és gyűjtőútra.
Az uatumai út véget ér. A gyűjtést értékesítve, visszatérek a C. F. I. B. szolgálatába. A vadászat, a gyűjtés, az ősvadon iránti olthatatlan vágy azonban nem hagy nyugtot. Célom ez idő szerint az Uatuma testvére, a Jatapu-folyó felső, ember nem járta ősvadona. De most, ezt megelőzve, az Amazonas mentére is tervezek rövid, készletszerző gyűjtőutat.
Mindaz, ami mögöttem van, amivel az ősvadon, a brazíliai forróöv eddig megajándékozott, egész életre gazdaggá tett. A néger embereket is megismertem már, vállaikon többnyire hatalmas köteg cukornáddal. Az egykori kisfiú álma beteljesedett. Ha nem is megy túl jól a sorom, hiszen nehéz munkával kell előteremtenem minden milreiszt, mégis elégedett vagyok. A Magyar Nemzeti Múzeummal együttműködve milyen nagyszerű eredményeket érhetnék el! De sohasem volt gond nélküli élete annak, aki összefűzte sorsát a hazai tudománnyal. Miért lenne éppen az én sorsom más? Mégis elégedett vagyok, hogy itt lehetek. Gyűjteni akarok, vadászni, útinaplót, könyveket írni az élményekről, a legigazibb ősvadonról, amint azt én a magam szívével, hitével, szemével látom.

–   Itt vagyunk a térképen jelzett helyen, Senhor! – szól Klementino a víz ellenében haladó csónakból, amelyben Jüannal evez.
–  Igen, a ceruzavázlat is ezt a helyet jelöli! – pillantok körül, majd a Pinherótól hevenyészve készített kis térképre.
–  Kikötünk! – szólok, miközben a parti növényzetnek fordítom a csónakot. – Legelső dolgunk az lesz, hogy felszerelésünk védelmére pálmatetőt építünk.
–   Igen, Senhor!
Juan partra húzza csónakját. A többiek is munkához látnak. Klementino, akinek ez az első útja velünk, rőzsét tördel, majd a meggyújtott tűzre ráteszi a vízzel teletöltött feketekávés fazekat. Magam Abilióval elindulok urucuri pálmaleveleket vagdalni.
Áll a hevenyészett pálmatető. Abilio függőágyával, holmijával teli gumizsákját hozza ki a csónakból a levagdalt növényzettel teli partra. Egyszerre csak megáll, maga mellé dobja a zsákot. Felém int, halkan szól valamit Juannak, azután szigonyát s a szigonyköpűre erősített, karikába szedett kötelet felmarkolva, csaknem szaladva hatol be az indás, dús lombú sűrűbe. Magam is lekapom a pálmaeresz kiálló ágcsonkjáról a puskámat, sietve követem Abiliót a csapódó liánok, pálmák, lombok, lezuhant vén fák korhadó tömegei között. Még látom, amint Juan a szálláson csónakba ül, és sütőlapát formájú, rövid nyelű evezőjével eltaszítja magát a parttól.
Abilio a folyondárok, ágak szövedékében egy-egy pillanatra eltűnik előlem. Vajon mi az, ami ilyen néma és zajtalan előrehatolásra készteti a máskülönben nyugodt Abiliót? Mögéje érve, a liánfüggönyön át, a lombok közt látom, amint megtorpant a patakparton, majd erős lendülettel elhajítja a szigonyt. Vizet kavaró nagy loccsanás. Abilio leguggol, és ráhurkolja a ránduló szigonykötelet egy rücskös, arakérgű fatörzsre. Verejtékező arccal fordul felém:
–  Senhor! Sikerült! Megvan a sucuri!
Odapillantok az agyagos, gyökerektől átfont partra, ahol a szigonykötél eltűnik a vízben. Átugrom egy korhadó fatörzsön, és egy pillanat múlva Abilióval együtt csomózzuk a fához a rángatózó szigonykötelet. Juan csónakjával beevez a víz színéig csüngő folyondárok és lombok alá, és a vízből kifogja a nehéz szigonynyelet, amely a sikeres dobás után levált az acélhegyről.
A szellő patak menti tanyánk füstjét hozza a lombokon át. Klementino kiáltását halljuk:
–   Senhor! Merre vagytok? Elkészült a feketekávé! Felforrt a tej is!
Elnevetjük magunkat. Ki gondol most kávéra?
Abilio ajkán felhangzik a zsákmányt ejtő vadász rikoltása. Az erdei szálláson elhallgat a bádogbögrék és a feketekávés edények zörgése – lombok egymáshoz verődése, gallyak reccsenése, majd léptek alatt roppanó avar ad hangot, és Klementino kibukkan az indás növénysűrűből. Ezúttal kanál helyett tompa fényű winchester-puskáját szorongatja.
Vadászizgalommal teli pillanatok következnek. Abilio és Juan a szigonykötélbe kapaszkodva araszról araszra vonja ki a vízből a rángatózó, minden erejével ellenkező óriáskígyót. A parti gyökerek előtt a vízből hirtelen kibukkan egy vastag, fekete, szilaj test: a sucuri. Amikor még közelebb húzzuk a parthoz, látom, hogy Abilio szigonyának szakállas hegye a sucuri vastag farkába vágódott. A siker így kétszeres. El voltam rá készülve, hogy a sucurit halálra sebzi a szigony, s csak bőre jut zsákmányul. De Abilio szigonyvető művészete megkímélte az óriáskígyó nemesebb szerveit. A kitűnő vadász most is remekelt, mint már annyiszor a tapajosi, Cupari-torkolati és az uatumai vadászatok, halászatok során.
–   Markold  a farkát,  Klementino!  –  rikkant Juan,  és  máris rátérdel  a vízből  kiemelt sucuri  megszigonyozott  farkára.  Egy perc múlva négyen viaskodunk, birkózunk a letaposott avaron az anacondával, amely, hogy megszabadult a farkából kivágott szigonytól, dühösen védi szabadságát. Ránk villantja centiméteres,
befelé görbülő fogsorait, amelyek több egyenes sorban helyezkednek el alsó és felső állkapcsában. Hirtelen kiszabadul a nyaka Juan markából, és az óriáskígyó odavág Klementinóhoz, aki a parti haraszt között igyekszik hurokba hajtogatni a vastag, fekete foltos törzset. Puskatussal verem félre a férfikéz nagyságú kígyófejet. Harapása nem mérges, de az erős, tűhegyes fogakkal veszedelmes, nehezen gyógyuló sebeket szakít. Ütésemre a sucuri elkókad. Még néhány gyors hurokkötés a szigonykötéllel, s az óriáskígyó sorsa megpecsételődött. Átcipeljük tanyánkra, és nagy nehezen beszorítjuk egy sodronyhálós nagy ketrecbe, amely mindaddig otthona lesz, míg valamelyik európai vagy amerikai állatkertben méltóbb helyet kap. Majdnem hatméteres, oszlop vastagságú az óriáskígyó. Értéke mintegy ezer milreisz, 80 dollár.
Hamvadóban a tűz hirtelenében otthagyott reggelink alatt, amikorra a kötelékeitől szabadított óriáskígyóra rázárjuk a ketrecajtót. Az ártalmatlanná tett fekete foltos vízikígyótól már csak az a fiatal majom ijedezik, amelyet idejövet fogtunk, s amely most pórázon, torz pofát vágva időnként rávicsorít Abilióra, akin érzi az óriáskígyó számára félelmetes szagát.
Odaállunk a patakpart köveire, s vederszám öntözzük egymásra a vizet. Ez a reggeli fürdés, amellyel leöblítjük magunkról a kígyó sajátos szagát. Régen szokássá vált az ilyen zuhanyozás. Ennek komoly oka van. Az Uatuma meg az erdei patak vize, amelyen az óriáskígyó elejtésére most ideérkeztünk, sok gyönyörűséget szerez ugyan, de egyben félelmetes is. Nemcsak a parti sziklák között leselkedő örvények, hanem sokkal inkább a sok helyütt jelenlevő vérengző halaknak csordái, a piranha pretók (kalapácshalak, hústépő pontylazacok) miatt, nem is szólva a különböző fajú kajmánokról, amelyek mindenütt ott vannak, ahol zsákmány kínálkozik. A fekete piranhák éppúgy megtámadják a letört ágról vízbe zuhanó majmot, a folyón átúszó törpeszarvast, mint a csónakjából vízbe lépő embert. A sucurit, vidrát és néhány más víziállatot – köztük a kajmánféléket – nem bántja ez a csordákban barangoló halragadozó. Mihelyt azonban sebesült, vérző élőlénnyel kerül össze a vízben, kivétel nélkül megtámadja az ilyen emlőst, kétéltűt vagy akár madarat is. Csontjaikról az utolsó ínt, izmot is lerágja. Bár mi messze vagyunk attól, hogy a vadont soha nem járt ember félelmével nézzük ezeket a veszélyeket, mégis tudomásul kell vennünk, hogy az Uatuma öbleiben és mellékágaiban nem lehet úszni, fürödni. A piranha pretóval sokkal szívesebben találkozunk bográcsunkban, mint reggeli vagy esti fürdőzéseink alkalmával a vízben. Annál is inkább, mivel fehér húsa igen ízletes. Az Uatuma partján gyakran kerül sor ezeknek az oxidált ezüst színében pompázó, nagy fejű halaknak a horgászására, bár ez nem jelent igazi horgászélvezetet, hiszen a falánk halak tíz másodpercenként kerülnek horogra, s az araszos acélhuzalra kötött horgot nem ritkán olyan mélyre nyelik, hogy úgy kell kivágni a gyomrukból. A piranha horgászása gyorsabb beszerzésnek számít az Uatuma mentén, mint akár a városban a halpiaci bevásárlás. Veszélytelennek annál kevésbé mondható. Éppen Jüannal történt, hogy rosszul markolt meg egy ötvendekás piranhát, s a dühösen csapkodó síkos rablóhal fél diónyit kiharapott a tenyeréből.
Az Uatuma és a lápi erdők vize így semmiképpen sem mondható barátságosnak, de azért a smaragdzöld, napsugaras tájat, a gyönyörű brazil földet nagyon lehet szeretni. És kell is szeretni, mert másként talán nem is lehetne itt élni.
Reggelink alatt ismét felszítjuk a tüzet. A szél feketekávé illatát fújdogálja lombokkal körülbástyázott szállásunkon. Klementino farinhával tölti meg erdei tökhéjból faragott tányérjainkat, kávéval bádogbögréinket. Hálásan emlegetjük José Pinherót, aki a zsákmány nyomára vezetett.
A nap hátralevő részét és az éjszakát a patakparti tanyán töltjük. Napkeltekor odajön hozzám Abilio.
–   Senhor, esett az éjjel. – Végignéz a még mindig felhős égen, a csepegő lombokon. – Ma nem roppan lábunk alatt az avar, a száraz gally. Jó vadászat ígérkezik.
–   Rendben van, átevezünk a túlsó partra, s átcserkeljük a mocsaras erdőt.
Csónakba szállunk Abilióval, és sebesen átevezünk a túlsó partra. Kikötés után csónakunkat a vízbe csüngő folyondár és lombfüggönyök közé rejtjük. Alig nézek körül, Abilio máris eltűnik mellőlem. A patakpart mentén felfelé indul. Követem. Felettem guaribák, fekete bőgőmajmok sürgölődnek a lombok között. Nem vesznek észre, különben talán fejemre ejtették volna menekültükben ízes lakomájuk egy-egy darabját, az erdei diót, amit korántsem tekintenék ajándéknak, lévén az erdei dió, a castanha kőkemény, és súlya közel egy kilogramm.
Baj nélkül kerülök ki a guaribák tanyája, a castanha (paradió)  faóriás alól. Vállamon a duplacsövű tizenhatos sörétes puska, tömött vadásztarisznyámban összecsavart lepkeháló. Lábam alatt korhadó, barnásvörös avar, itt-ott pedig az esőcseppektől csillogó szépen szőtt, kifeszített pókhálók. Valamennyi egy-egy remeke a természetnek. Nem kevésbe figyelemre méltók azonban gazdáik, a két-három centiméterre is megnövő pókok. Jó egynéhány páncélos, tüskés pókfaj tanyázik errefelé, igyekezve a másik hálója elől elszedni a zsákmányt. A pókok nem társaslények, üldözik és irtják egymást, még a fajbelieket is. Csontszerű páncéljukon két. négy, öt, esetleg hét vagy még több tüskefegvvert viselnek az itteni fajok. Színeik is változatosak. Akad közöttük olyan, amelynek tüskéi pirosak, ezüsttel és sárgával gyűrűzöttek. Olyan fajt azonban, amely tömegben él együtt, vadászataim, gyűjtéseim során csak egyet találtam, azt is csak néhány alkalommal. Ez a pókfaj társaslénynek nevezhető, mert valóságos várat épít az erős faágak közé feszített sűrű szövedékéből. A legnagyobb ilyen pókvárat, amely jóval nagyobb volt egy köbméternél, a Tapajos-folyó vadonában láttam, nem messze a kunyhómtól, a Boa Vista-i Ford erdőirtás egyik meghagyott erdőszelvényében. Gyakran vetődtem arra, és mindig megnéztem, mert mindannyiszor szép és ritka rovarzsákmányt szedtem le róla. Valóságos rovarcsapdaként használtam, de azért a benne tanyázó kis pókok is megtalálták számításukat.
Jókora madár kap riogva szárnyra a sűrűben: vadtyúk, inambu. Tollazata hasonlít a hazai kendermagos tyúkéhoz, húsa igen ízes. Pillanatok alatt eltűnik a lombok között. Közben újabb majomcsapat vonul el fölöttem, most sem vesznek észre. Abilio és két pajtása sajnálhatja, hogy nem őket érte ez a szerencse. A majomhús igen kedves csemegéjük. Én csak ritkán lőttem majmot, kivéve, ha a gyűjteményemből még hiányzó fajjal álltam szemben. Nem tétlenkedem. Itt is, ott is leszedek a gallyak és levelek közül egy-egy furcsa és érdekes szuronyos pókot. Egészen ritka fajok is akadnak köztük. Rovarfogó üvegembe zárom őket, ahol pillanatok alatt elcsendesednek a ciánkális gyapoton.
Zúg a széltől felettem a vadon. Lélegzik az erdő. Egy helyütt vijjogva repül a sűrűségbe valami szárnyas ragadozó. Sziklás patakmedren gázolok át, amikor megtorpanok. Alig néhány méternyire felettem öklömnyi fehér majom jelenik meg. Aztán még egy, ez is fehér. Majd utána a többiek, sorban vagy egy tucat. Selyem-
majmok. Abból a nagyon ritka fajból valók, amelyet először az Uatuma vidékén láttam. Sajnos, most is csak sörétes puska van velem, kiskaliberű golyóspuska helyett. Ahogy mozdulok, felém néznek, de nem menekülnek. Szelíd, kíváncsi tekintettel pillantanak le rám. Nagyon szeretném koponya– és csontvázgyűjteményemet kiegészíteni. Már emelem is puskámat, ujjam a ravaszon. De mégsem lövök. Olyan közel vannak, hogy a sörét csak bőr– és csontcafatokat hagyna meg belőlük. Leeresztem puskámat, és gyönyörködöm a szép, fehér majomcsordában. Eltűnnek a sűrű folyondár– és ágtömeg között. Abilio nyomán megyek, de vadászomat már elnyelte az őserdő. Irányt változtatva befelé tartok a liános sűrűbe.
Villanó, perdülő nagy folt a szürke növényaljban: fekete jaguár (onca preto). Dörrenés. Öt lépésről lövök az avarban bogarászó barna-fekete foltos vadállatba. Úgy vágja magát a harasztba, mintha villám sújtotta volna.
Fa mögé lépve nézem a legázolt, szürkés, vércseppes aljnövényzeten a fekete jaguárt. Körülöttem mozdulatlan iszalagfüggönyök. Lábam körül nagy levelű páfrányok, fent pedig az egymásra bogozódott fatörzsek ágain dús szirmú, nagy kelyhű orchideafészkek függnek. Érezni lehet a puskapor savanyú füstjét.
A jaguár nem mozdul. Az aljnövényzet csonkjain szapora futkosás kezdődik. Apró tűzhangyák száguldoznak ide-oda, dühösen feltartott potrohhal. Egy csapat vöröshangya ráveti magát a zsákmányra, egy alvadó vércsomóra. Maró fájdalom hasít bokámba, ahol a lábszárvédő és az Abilio készítette nyersgumi saru ujjnyi helyen szabadon hagyja a bőrt. Lesodrom az élelmes, de veszedelmesen támadó kedvű hangyákat bokámról. Igyekszem félrevonszolni súlyos zsákmányomat a tűzhangyaboly közeléből. Az apró erdei ördögöknek csak sikerült néhány pillanat alatt dagadt vörösre marni a bokámat. Alig szabadulok tőlük, már húsevő darazsak gyűlnek körülöttem a friss dög, a vér szagára. Zúgnak a fülledt erdei levegőben, melyet sehogy sem tud felfrissíteni a patak felett libbenő szellő.
Delelőre fordul a nap. Az erdei árnyékban sűrűn törlöm a verejtékemet. Rövid nadrágom, nadrágszíjam, de még az erdővágó kés bőrtokja is átizzadt rajtam. Ingem sűrűn pettyezett az indák nedvétől.
Neki kellene látnom a jaguár nyúzásának, de kitör rajtam a reggel óta tartó cserkelés fáradtsága. Amint letelepszem egy letört vastag ágra, egészen ellustulok. Enni kellene. Vágyakozva pillantok tömött iszákomra, amelyben két doboz olajos halon és két marék farinha d'aguán kívül sok egyéb is akad. Eszembe jut a darab banánlekvár is, amelyen azóta bizonyára található egy-két tucat édességkedvelő hangya meg egyéb rovar.
Előszedem az olajos halat, leteszem magam mellé a vastag ágra, és melléje rakom a sárga, pergő szemcséjű erdei kenyeret Amint azonban egy avarba süppedt szikladarab mögé pillantok, egyszeriben elfeledkezem az olajos halról, a mandiókáról és a fekete jaguárról. Hatalmas darázs köröz a mohos szikla túloldalán. Néhány kör után nagy zúgással lecsap. Lenn az avaron féltojásnyi barna pók várja elképzelhetetlen dühvel támadóját, az acélkék darazsat. A nagypotrohú madárpók és a darázs összekapaszkodva dulakodnak. Ilyesmit csak egyszer, fez uatumai ősvadonban láttam. Lenyűgözve figyelem a két nagy rovar ádáz csatáját. Valamelyik holtan marad a “porondon".
A darázs “átgondolt" stratégiával támad. Az első roham után hirtelen lerúgja magát a pókról, s nagy dühösen, mintegy arasznyi magasságban apró körökben kering ellenfele felett. A pók szinte megigézve, egyre arrafelé perdül, amerre a felette zúgó darazsat látja. Újabb támadás következik. A pók vad dühvel lerúgja magáról ellenfelét, hogy maga alá fordítva, rágóit belevágja. A darázs azonban pillanat alatt fordul, szinte háton repülve a levegőbe pattan, s a madárpók centiméteres rágói csak a korhadt avart érik. Újabb roham után ismét egymásba kapaszkodik a két ellenfél. A pókon meglátszik, hogy ereje lankadóban. Újabb darázsszúrás, és a nagy madárpók szédülve forog. Néhány diadalmas kör után a darázs végleg megtelepszik a mozdulatlanná vált pók hátán.
A csata azonban még nem ért véget. Előszedem rovarfogó üvegemet – egy mozdulat, és a győzelem örömétől mámoros erdei gladiátorra ráborul rovartartó üvegem börtöne. Beszíjazom a ledugaszolt üveget az iszákba.
Most már előhúzom rövidpengéjű késemet, hogy megnyúzzam a szép szőrméjű fekete jaguárt.
Az ebéd elmarad.
Délutánra fordul az idő, mikor az iszalaggal összekötött jaguárbőrrel a vállamon kijutok a parthoz kötött csónakhoz. Odaát a vadásztanyán Juan és Klementino éppen az anacondát “füröszti", főzőüsttel hordva rá a vizet. Mögöttem reccsen a gally: Abilio jön az erdőből. Puskáját szorosan markolja jobb kezével, baljában folyondárral megkötött erdei teknőst cipel. Hátán két vadtyúk. Köszönés közben vigyorogva pillant a kötegbe tekert, fekete pettyes, barna jaguárbőrre:
– Boa tarde, Senhor!
Abilio jóízű zsákmányt ejtett. Az erdei teknősből kitűnő levest lehet főzni, a vadtyúkból sült készül. Berakodunk a csónakba. Néhány perc múlva már vacsora illatú szállásunkon vagyunk. Első dolgom, hogy megnézzem, miként viseli a fogságot a sucuri. Nincs ok az aggodalomra. Sűrű hálójú ketrecében összecsavarodva, mozdulatlanul hever, csak gombszerű fekete szemei mutatják, hogy él.
Evés közben megbeszéljük, hogy még naplemente előtt elevezünk a közeli mocsárba. Mielőtt a faluba visszatérünk, kajmánokat és főzőzsírt szolgáltató ökörhalat próbálunk ejteni. Az ökörhal kedvelt állata a caboclóknak, zsírját üvegekbe töltve viszik erdei útjaikra. Az ökörhalzsírt annyira szeretik ezen a vidéken, hogy ha a vörös botót az édesvizek cápájának nevezem, akkor talán még több okkal nevezhetem az ökörhalat a trópusok fókájának.
Alkonyodik. Már az erdős lápban tanyázunk. Függőágyunkban, szúnyoghálónk alatt heverve várjuk, míg teljesen besötétedik. Az urucarai ősmocsár felől sötét felhőtömegek gomolyognak. Nyugat felé a nap vérvörös csíkokkal festi meg az égboltot. A sásos, nádas ingoványon lassan elnyugszik a nappali nyüzsgés, s nyomában föltámad az ősláp kegyetlen, küzdelmekkel teli éjszakája. Zörgés, rikoltozó, kelepelő lárma hallatszik a mocsár felől, szúnyoghálónk falán pedig ezerszámra tolongnak az apró, üveghangú szúnyogok. Nagyszerű rendezése a természetnek, hogy ez a veszedelmes szúnyogármádia, amely a fekete kajmánnál is félelmetesebb, tíz óra után úgy eltakarodik a nád és sás közé, hogy még hírmondó is alig marad belőlük emberközelben. Ezt a megkönnyebbülést csak hajnali háromig élvezheti a madár, a lápi emlős és az ember, mert akkor újra előözönlenek rejtekükből, s kezdődik elölről a harc a szúnyogok és a mocsár élőlényei között. Úgy terveztük éjszakai vadászatunkat, hogy ez időre már elejtjük a remélt mennyiségű fekete és pápaszemes kajmánt, majd ismét szúnyoghálóink alá húzódunk üveghangú ellenségeink elől.
A ránk települő sötétben enyhén nyikorog valamelyik függőágy tartókötele a fatörzsön. Egyik legényem ringatja magát. A szúnyogok egyre dühödtebben muzsikálnak a szúnyoghálón. Keresik a rést, hogy a háló alatt vérünkhöz jussanak. Beljebb meg-megloccsan a víz, innen is, onnan is torokhangú mély böffenések hangzanak.
–  Senhor, beszélgetnek a jacarék, hallod? – kérdezi Juan. Várjuk a mi óránkat. Egyre gyérebben koccintgatnak odakinn a szúnyogok apró, láthatatlan üvegpoharaikon. Majd az is abbamarad. Karórám világító számlapjára pillantok, fél tizenegy. Koromsötét. Vastag felhőréteg takarja a csillagokat.
–  Induljunk! – adom ki a vezényszót, s kibújok szúnyoghálóm alól. Nagyot nyújtózom, mert ez a kényszerű pihenés cseppet sem volt üdítő. Legényeim is sorban kibújnak a tüllháló alól. Felvillan a nagyerejű winchester-vadászlámpa fénye, mely bevilágítja az alacsony bokrokkal,  ritkás fákkal telenőtt, repedezett talajú terepet. Kísérőim hóna alatt ott az evező, a rövidcsövű winchester-puska és a szakállas szigony a dróthurokkal. Csak a legszükségesebbeket beszéljük  meg.  Egyikünk  a  csónakokra világít,  a többiek berakják a puskákat, szigonyokat az egyik csónakfenékbe, a többi szerszám mellé. Nekidőlve taszítjuk a legázolt parti nádba a csónakot. A sáslevelek között világító bogarak ülnek. Mintha apró lámpásokat cipelnének magukkal a sötét trópusi éjszakában. Amikor lámpám fénye beljebb hatol, a vízben is felparázslik valami.
–   Ott, Senhor! – suttogja Abilio. – Jacare!
Valóban, a fénysugárban tündöklő tűzparázs egy pápaszemes kajmán fénytől bűvölt szeme. Amint azonban a fénykéve lesiklik a villogó szemről, a kajmán kikerül a bénító sugárzásból, máris loccsan a sötét víz – és a kajmán lebukva elmerül.
Hosszú taszítórúd segítségével lökjük előre csónakunkat. Cseppet sem kellemes gondolat, hogy a kiszámíthatatlan mocsár esetleg bennünket is étekként tálal lakóinak. Klementino ijedten felnyög, s csak utóbb derül ki, hogy Abilio rúdja vége taszította oldalba. A tettes ráadásul még csendesen ki is neveti áldozatát.
Alattunk csobog a láp vize, tolong benne az ezernyi dúvad, szakadatlan nyög, buffog körülöttünk a szuroksötét éjszaka. A fekete vízen ott úszik a magányos csónak, amelyre négy ember bízza életét.
–  Pokoli ez a szuroksötét – panaszkodik a mögöttem levő evezőpadon Abilio. – Olyan, mintha máris egy jacare gyomrában ülnénk.
Felgyújtom a lámpámat, s egyszerre nappali világosságba kerül a parti erdő és a nád. Benne a vízben pedig, ahogy végigpásztázom, tíz, húsz, ötven fénypont: kajmánok.
Ügy látszik, ma kigyúl alattunk a víz, annyi a jacareszem -dünnyögi Juan.
A fénypontok mozdulatlanok, de mindannyian tudjuk, hogy a kajmánszemek figyelnek. Klementino belemeríti evezőjét a vízbe, Abilio kezeügyében ott a puska. Juan a szakállas acélhegyű szigonyt emeli fel a csónakfenékből, és rendbeszedi a kötelét. A lámpással most célba veszek egy parázsló pontot.
–  Előre! – szólok csendesen az evezőt kezelő Klementinónak, aki először vesz részt éjjeli kajmánvadászaton, s a szokatlan helyzetben sokat morgolódik és nyögdécsel.
Milyen nagy lehet a célba vett lápi dúvad? Ez foglalkoztat leginkább ebben a percben, mert azt nem lehet megállapítani a parázsból, hogy kétaraszos kajmáncsemetével vagy négyméteres óriáspáncélossal van dolgunk. Tíz méter lehet a távolság a mind jobban közeledő csónak és a rücskös fejű, dülledt szemű vízivad között. Célpontunk nem mozdul, állja a bénító fényt.
Egy perc telik el így. Klementino a rá is sugárzó fényben szobormereven evez. Hirtelen puskatűz vet lángcsíkot a sötétben. A lövés úgy hullámzik végig a vízen, mintha valami mesebeli szörny gurítaná végig kőlabdáját a lápon. Abilio kezében dörren a 44-es puska. Csónakunk mellett nagyot loccsanva vetődik ki a vízből a rücskös páncélzata vízivad, s pörögve, fújva merül vissza a habosra fölvert vízbe. Juan kezében lendül a szigony, nagy erővel talál bele az elmerülő állatba. Gyorsan odaköti az evezőpadhoz a szigony kötelét, kiszedi a vízből a nyelet, és bedobja a csónakfenékbe. Mindannyian evezőt fogunk. A feszülő szigonykötélen kivontatjuk a súlyos zsákmányt a partra. Néhány perc múlva a legázolt tavinád és sás garmadáján hever a vízből kivonszolt, kimúlt kajmán.
–  Jacare assu – állapítja meg Abilio.
Fekete kajmán. Legalább háromméteres. Juan kivágja a szigonyt az első bal láb puha bőréből. A köpűs szigonyhegyet ráhúzza a nyélre, majd a szigonykötelet kétszer ráhurkolja.
Elkészül új, halálos dobásra a kajmánvonszoló fegyver. Újra csónakba szállunk. Van dolga a taszítórúdnak. Keresztülvágjuk magunkat a nádon, s a szabad vízen újra felgyullad kajmánbűvölő lámpánk.
Ezen az éjjelen hajnali három óráig vagy két tucatszor ismétlődnek az izgalmas pillanatok az erdei láp suttogó, mély nyögdécselésektől, böffenésektől hangos világában. Reggelre már ott sorakoznak szállásunkon ágakra feszítve a lehúzott kajmánbőrök. A kajmándögöket napkelte előtt bedobáljuk a vízbe, a felettünk keringő dögkeselyűk, a fekete urubuk bizonyára mély keserűségére.
A bőröket és a felszerelést zöld gallyakkal takarjuk. Mielőtt visszaeveznénk Urucarába, még egyszer nekivágunk a nádi világnak.
A széles fenekű, jókora csónakban Juan és Klementino feszülő izmokkal evez. Abilio a csónak elején ül, onnan figyeli a vizet, cserjés szigeteket, akad-e valami zsákmány?
Teljes erővel sugárzik a vízre, a lápra az égi tűz. Úgy sülünk alatta, mint ez idő tájt odahaza, a messze Magyarországon a parázson hasadozó illatos gesztenyék. Úgy tervezzük, barangolással, jószerencse-kereséssel töltünk néhány órát. Szeretem az effajta kalandozást, és bizony ilyenkor sokszor jó messzire kerülünk a kiindulási ponttól.
Gyakorlatból tudjuk, hogy ezeken az embertől alig látogatott helyeken akad legbővebben zsákmány, itt kerül puskavégre a tapír, s itt szedhetjük össze a fiatal kajmáncsemetéket meg a kajmántojásokat. Meg kell emlékeznem a legtökéletesebb tojáskeltető szerkezetről is, amelyet vén földünkön valaha előállítottak. Ebben nem az ember volt a mester, hanem a bölcs természet, amely a kajmánt kivételes találékonysággal ruházta fel. A nősténykajmán szeptember-október táján rakja le tojásait az ingoványok rejtett helyein. Fészke nem egyéb, mint száraz sásból, korhadt növényi részekből összekapart, méter magas növényi halom, amelyben két vagy több rétegben helyezi el lúdtojásnyi, érdes héjazatú tojásait. A kajmánfészekben a halomba kapart növényi részek korhadása biztosítja azt az egyenletes meleget, amely a 30-50 tojást kikelti. A kajmántojó nagyon ragaszkodik tojásaihoz, kikelt fiókáihoz, s az embert is megtámadja, ha fészkét, tojásait bolygatja.
Mindig ott búvik meg a fészke közelében. A nagyobb vízimadaraknak, a gém– és kócsagféléknek, sőt, a vén kajmánhímeknek is igen kedves csemegéje a frissen kelt kajmáncsemete. Nagy szerencse ez, mert ha nem így lenne, a kajmánok úgy elszaporodnának, hogy az Andoktól az Atlanti-óceánig az egész forróövi Dél-Amerikában – ahol szinte minden lassú folyású vagy állóvízben megtalálhatók – minden más víziállatot kiirtanának.
Tompán, ütemesen koppannak az evezők a csónak peremén. Zöld sás közt haladunk. Jobbra-balra alacsony cserjék takarják el a fákkal szegélyezett vízpartot. A cserjék törzsén szivacs formájú, de kőkemény lerakódások jelzik, milyen magas itt a vízállás az esős évszak idején. Ezek úgy keletkeznek, hogy a hullámzó áradat szennyes, habos tajtéka megakad a vízből kiemelkedő ágban vagy törzsön, majd ott megszárad, s egyre újabb és újabb szennyes habfoszlányokat szed magára. Ha az ember a cserjék közt jár, könnyen megsebezheti magát a fertőzött gumókkal, s nemegyszer hetekig sem gyógyuló sebet szerez.
Fejünk felett felhőnyi madársereg, köztük sok kócsag kering. Egy-egy flamingó vörös tollazata mint vércsepp virít. Acélkék vízityúkok és barna vízicsibék sürögnek a parti nád, a növényzet tövében. Vidáman úszkálnak, nem látszik rajtuk, hogy félnének. Megvárják, míg csónakunk egészen a közelükbe ér, s csak akkor rejtőznek csipogva a nádba, a sásba.
Gyönyörű ez az Uatuma kiöntéseiből táplálkozó mocsár. Felette kéken tündöklik a felhőktől megtisztult égbolt. A kékség közepéből forró sugárzással tűz alá a nap. Lent buja, sűrű erdők, ingoványos, nádas rétek, ahol mint apró tükröcskék csillognak a mocsár kisebb tavai. Mindezt körülfogja a néhol sötét, máshol világoszöld őserdő. Az őserdőt itt-ott megszakítja egy-egy virágos fa vagy sziromtakaróba burkolózó cserje.
Csónakunk útját vízből kiemelkedő, öklömnyi dülledt szemek kísérik. Ha közelükbe érünk, lebuknak. Pápaszemes és fekete kajmánok ezek, de ilyenkor nappal nem nagyon kell tartani tőlük, a napfény többnyire elveszi bátorságukat. Valamivel odább urubuk, kopasz, ráncos nyakú fekete dögkeselyűk keringenek. Abilio hátrafordul, s gyapjas fejével feléjük int:
– Senhor, amott temetnek valamit az urubuk!
A nagyobb tócsákat kis  csatornák kötik össze: most ebbe a
vízhálózatba evezünk be. Túl egy zsombékos részen felrebbennek előttünk a lúd nagyságú, kopasz nyakú, kopasz fejű madarak. A zsombékok közt egy már csaknem teljesen szétszedett fekete kajmán maradványaira bukkanunk. Miként pusztult el – nem tudni. Talán a vénség ölte meg. Szánalmas látvány a nem is olyan régen még félelmetes dúvad. Farka nincs, feje sem emlékeztet arra, amilyen egykor volt, a lábak helye is üres. Nagy üregek tátonganak a kemény hát– és haspáncél között. Ott bújtak be a több méteres kajmán belsejébe a dögmadarak. Ahogy megrugdosom, mozgás támad az óriás dögben, s a kajmán oldalából nagy böffenéssel rebbennek elő az urubuk. Cseppet sem ijedtek. Néhány lomha szárnycsapással kényelmesen odébb repülnek, rá egy alacsony, tar fatörzsre. Úgy telezabálták magukat, hogy alig tudnak mozdulni. De azért lesik, várják, mikor telepedhetnek ismét vissza zsákmányukba. Féltékeny és irigy urubutekintetek vesznek körül Vajon mit kezdünk a félig elköltött jacare döggel? Semmit. Az urubukat így nem éri károsodás, mert csónakba szállunk, s távozunk, mint hívatlan vendégek. Alig távolodunk el harminc lépésre, már újra ott kaffognak, verekednek bőven terített asztalukon, a dögön'. Brazíliában egyébként törvény védi a fekete dögkeselyűket. Nélkülözhetetlen dögtakarító szerepük miatt tilos bántani, pusztítani őket. S mintha ők is ismernék e törvényt, minden brazíliai városban, kikötőben és faluban ezerszámra tanyáznak. Hihetetlenül merészek. A brazil humor a “kormányzó tyúkjainak" nevezi a kopasz nyakú madarakat.
Vízi ösvényünk tóvá szélesedik. Szinte teljesen beborítja a gyönyörű Victoria regia. Ez a vízinövény az ősláp növényzetének királynője. Öles átmérőjű, serpenyőszerű levelei mint kerekre szabott tutajok úsznak a csendes vízen. A levelek között fehér és piros színben pompáznak az öklömnyi, buzogányszerű virágok. Nyugalom és békesség ömlik el a Victoria regiával borított tavon, mert az ilyen helyen vízidúvad nem üt tanyát. Csak a sás zizeg a víz partján, s a lápvilág madarai rikoltoznak a kéklő égbolt alatt.
Volt idő, amikor ezt a világhírű szépségű mocsári növényt, a Victoria regiát sehogy sem tudták meghonosítani az európai botanikus kertek üvegházaiban, bármilyen gondosan végezték is a magvak ültetését. Végre brazíliai vízben, üvegcsőbe zárva hozták a magvakat Európába. Ezen a módon sikerült aztán a csíráztatás,
a mag kikeltetése, s ma már a botanikus kertek szerte a világon nem nélkülözik ezt a díszes, óriás levelű virágot.
A Victoria regiával borított tavon túl egy lagúnában kötünk ki. Partra húzzuk a csónakot, és elrejtjük egy nagy lombú cserje alá, hogy megvédjük a nap szárító hevétől. Abilio rendbeszedi a szigonyát, Juan és Klementino megtöltik puskájukat. Magam is a hónom alá veszem winchesteremet, és indulok előre a magas, öles sásba. Három vadászkísérőm mögöttem gázolja a sást, amely zizeg, sír és omlik lépteink alatt. Ki tudja, mennyi kígyót, teknősbékát és milyen tömegű rovart verünk fel rejtekéből? Mindezekből semmit sem látunk. Egy tágasabb, szabadabb kilátást biztosító zsombékosra akarunk eljutni. Nagy sokára sikerül is, de csak vagy egy tucat sásvágta seb árán, amelyek vérzőn sajognak arcunkon, karunkon. Rovarok zümmögnek körülöttünk, felvert szúnyogok hada támad, ahogy hajnali repülésük utáni szendergésükből felriasztjuk őket.
–  Nézd csak, Senhor, papaovo (tojásevő kígyó)! – rántja vissza a karomat Abilio. – Ott, a cserje tövében!
Valóban. Jól lehet látni, mint csúszik előre a korhadt sásavaron a sárga-fekete gyűrűs kígyó. Abilio előrelendül, s átdöfi szigonyával a nyakát. Közvetlenül a feje mögött találja el, és mint ostort forgatja meg a csillanó szigony vasán a háromméteres, karvastagságú állatot. Mire leszedi a szigonyvasról, már kimúlt. Abilio Klementinóval együtt sietve vágja végig a hasát, és lehúzza bőrét. A friss dögről gyorsan, könnyen válik le a bőr. Öt perc alatt Abilio rostokból font tarsolyába kerül.
–  Majd odahaza 'kiszegezem senhor Miguelzinho ajtajára, hogy megszáradjon – mondja.
–  Nem hiszem, hogy senhor Miguelzinho nagyon örülne ennek – nevetek –, pálmakunyhójának dísze a cédrusból készült ajtó. A többi urucarai halász csak sásfonatból vagy pálmalevélből font ajtóval dicsekedhet.
Otthagyjuk a megnyúzott papaovo-dögöt, és továbbindulunk. Nem sokkal utóbb Juan a közelben egy kis tavat fedez fel, amelyben kajmánféle ugyan nincs, de a sekély vízben egy ökörhalat látunk. Feketés, fókaszerű testét dobálja a vízben.
–  Előre, ezt kifogjuk! – kiált Abilio, s nevetve hajráznak a barnabőrű legények, övig merülve az iszapban az immár biztos zsákmány felé. Juan és Klementino, nem kímélve egyetlen rongyos nadrágból álló öltözetüket, ráhasalnak a nagy testű emlősre, amely bizonnyal még az áradások előtt került ide és ittrekedt. Még sohasem fogtunk szabad kézzel ökörhalat. Embereim a mintegy harminckilós növendék ökörhallal nagyokat nevetve birkóznak; ez a fogás egy időre biztosítja zsírellátásunkat.
Mennyire szeretném ezt a pompás fiatal példányt elküldeni a budapesti állatkertbe! De nem lehet. Túl sok pénzbe kerülne, még több szállítási nehézségbe ütközne, és akkor sem bizonyos, hogy elevenen érne haza. Így csak annyi a hivatása, hogy erdei szállásainkon a főzőzsír gondjától mentesítsen.
Nevetve nézem a két caboclo viaskodását a forróövi kis “fóká"-val. Abilio is odagázol hozzájuk. De Abilio mulatsága nem tart sokáig. Az ijedt, védekező víziemlős úgy veri képen a farkával, hogy Abilio kettőt is bukfencezve tűnik el az iszapos vízben. Kemény anyagból van gyúrva ez a legény, emellett hirtelen haragú. Amint előbukkan a fekete léből, kicsapja a sarat a szeméből, s máris megragadja szigonyát, hogy a Juan és Klementino ölelésében ficánkoló ökörhalba üsse. A szigonydöféssel be is fejeződik az ökörhal drámája. Juan és pajtása kiengedik karjukból az utolsókat csapkodó állatot, Abilio pedig négykézláb kezd kutatni a csendesedő vízben, rongyos háncskalapja után. Közben egyre rázza a nagy pofontól zúgó fejét. Amikor a kalap előkerül, kiöblögeti a sártól, s azonmód vizesen a fejére borítja.
–  Mire megszárad a kalapod, elfelejted az ökörhaltól kapott pofont is – mondom Abiliónak.
Abilio szeme fehérje mérgesen villan. Még mindig nem engesztelődött meg az ökörhal iránt. Kirázza füléből is a sarat, köp egyet-kettőt, majd Jüannal hátára veszi a kövér emlőst, s kifelé tapossák a mocsarat.
Visszamegyünk a csónakhoz, és elevezünk a csata színhelyéről. Beljebb ritkás nádba kerülünk. Megfeneklünk egy zsombékos helyen. A túlsó partról kócsagok riognak. Ezek a szép fehér madarak túlontúl gyanakvók. De tolluk értékes, megéri a puskatöltényt.
–  Maradjatok itt a csónakban, megnézem őket közelebbről -fordulok embereimhez. – Csak akkor jöjjetek, ha mindkét csövet kilőttem.
Megmarkolom duplacsövűmet, partra gázolok. Egy perc múlva eltűnök a felmagasodó nádban. Néhány lépés után elém tűnik a kócsagparadicsom. Mintegy ötven tollászkodó garga áll a vízben a partnál, vagy lusta, lassú szárnyalással evez a levegőben. Célba kapok egy víz szélén álló csoportot. Gyors egymásutánban kétszer dörren a sörétes puska. Fehér felhő emelkedik a magasba riadt vijjogással, a parton azonban néhány fehér tollcsomó verdes, vagy éppen mozdulatlanul hever. Egy perc, és Abilio mögöttem gázolja a nádat. Két társa segítségével sietve szedi össze a madarakat. Nyolc kócsag a zsákmány. Szép csokor lengő, fehér tollat tépnek ki embereim a kócsagok szárnyaiból, bóbitáiból. Visszaindulunk a tanyára, a zsákmány a csónakfenékben fekszik.
A nap delelőre fordul. Abilio evezés közben a csónak ülése alól egy fürt banánt szed elő, amelyet eddig egy vászondarab rejtett. Aranybanán. Nyomban ráismerek arra a mintegy háromkilós banánfürtre, amely indulásunk előtt még a rátarti öreg senhor Miguelzinho cédrusajtós pálmakunyhója előtt kínálta magát az arrajáróknak. Persze, csak a szemük számára, mert senhor Miguelzinho éber szemekkel őrizte. Hogy tudta Abilio elhozni? És hogy nem vettem észre eddig? Jól tudom, hogy ez a banánszerzés – ha kiderül Abilio turpissága – két ezüst milreiszembe kerül. Már látom is magam előtt a vén Miguelzinhót, aki sértődötten, de szívében repeső örömmel nyújtja be a számlát, veszi át Abilio csínyéért a milreiszeket. De mindez még messze van, s az aranybanán olyan pompás ízű, hogy pillanatok alatt elfogy. Nincs szívem megszidni Abiliót.
Két órával később mindkét csónakunkat felszerelve, a kötegbe kötött kajmánbőröket a naptól védő pálmaborítók alá helyezve, kisiklunk a szabad vízre. Körülöttünk a kelepelő nádi világban szinte vibrál, rezeg a levegő a forróságtól.
–  Ott egy víziteknős – figyelmeztet Juan.
A parton egy teknős szaporán szórja maga mögé a félig kiásott gödörből a homokot. Tojásai számára vájja a gödröt. Csendesen kievezünk a parthoz. Juan néhány öles ugrással mellette terem, s a tízkilós, rémült teknőst egy madzaggal megkötve berakja a csónakfenékbe. Juan ezzel keresztülhúzza a teknős számítását. Tojásait most már nem eredeti elképzelései szerint a maga vájta gödörbe, hanem majd odahaza az urucarai szállásunkon lesz kénytelen Juan terveinek megfelelően lerakni. S Juan nem is nyugszik majd addig, mert szenvedélyesen szereti a mandiókaliszttel kevert friss teknősbékatojást.
Fáradtan kikötünk egy mangófáktól árnyas kőház romjainál. Tikkadt a délután, hőségtől rezeg a levegő, egy csoport izgatott caboclo-gyerek rajzik a parti fák alatt. Akár egy csapat törpepapagáj. Felnézek a lakatlan romra, aminek csak időtálló tetőzete maradt meg százados, hiányos cserepeivel. Juan meg a többiek is figyelni kezdik a gyerekeket. Néhányuk nagy igyekezettel hosszú létrát dönt a falnak – az itt lakó szíriai létrája, mangószedésből ismerem –, s fürgén, mint valami párducmacska, felfut rajta régi ismerősöm, a kis Pedro. Régi szállítóm ő a többi gyerekkel, mert a szép és még szebb bogárnak, pillangónak ugyan mindegy, ki fogja meg, ha a származási hely ismeretes. A múzeumnak ez a fontos. Pedro is tudja ezt. Nem egy, de száz ismeretlen faj kerülhet így elő, juthat papírhengerek útján idegen országok múzeumaiba.
Pedro a létra legutolsó fokán a magasban áll, fejét beleszorítja az egykori keskeny szellőzőrésbe. Belenyúl mélyen, ameddig csak karjával érhet a hosszú nyílásba. A nagy igyekezettől a létra elmozdul – ezt már a csónakból kiugorva futtunkban látjuk –, és Pedro meztelen talpai támaszt keresve messze lökik a létrát, amely a szétugró gyerekek közt óriási ívben az avarra zuhan.
Pedro nem esik le, odafenn függ, kapálózva, fejével a szűk nyílásba szorulva. Nem kiabál, kívül szorult bal keze körmeivel igyekszik támaszt találni. Bal térde nekifeszül az időmarta falnak, amikor falhoz döntve a felállított létrát, kettesével lépve fokain, felérek hozzá. Átölelem a derekát, megemelem, a kis legény most már saját erejéből, kicsit vérző, kicsit zúzott fülekkel, kiszabadul a résből. Jobb kezével ugyanakkor csapkodó madarat, bagolyfélét húz ki onnan.
–   Ez meg minek? – kérdezem odalenn, mikor talpra állítom a megviselt fülű barna legénykét.
–  Megnézem a szárnyát, hogyan repül.
Megsimogatom a természettudós-kíváncsiságot eláruló fiú verejtéktől nedves, kócos, fekete haját.
Négy félmeztelen fiú vállára kapja a létrát, visszatalpal vele a közeli kunyhók közé. Pedro a visszamaradt fiúkkal eltűnik a banáncserjékkel szegett keskeny ösvényen, miközben úgy tartja a kétségbeesetten csapkodó madarat, mint egy szárnyainál fogott csirkét.
–  Mit mondott, minek a madár? – kérdezi Abilio.
–  Megnézi, hogy tud repülni.
Pedrót már nem látom. Az ösvény menti banánlevelek mint kis vízesések omlanak le néma, zöld zuhogással.
Tapsolok  ismerősöm,   a   szíriai   kereskedő   pálmakunyhójánál.
A taps itt a csengetés. Azután beljebb kerülünk.
A szíriai függőágyában heverészve fogad. Alatta csónak nagyságú papucsai. Nincs ínyére, de azért kikászálódik a melegben a széles eresz alá kötött függőágyból. Bedugja lábát papucsaiba, becsoszog a bolti részbe, amely a nagy kunyhó felét elfoglalja. A raktár másik kunyhóban, tíz lépésre van. Visszafelé csoszog a két papucs. A barna, kicsit himlőhelyes kereskedő kezembe nyom két levelet, két köteg magyar újságot. Valamennyit a tapajosi fordlandiai posta irányította utánam. Urucarából Pinhero küldte ide egy erre tartó csónakossal, gondolva, hogy betérek a Szíriaihoz. Kézről kézre jár itt a küldemény. Csak szó kíséri a levelet, mert aki viszi, többnyire a címzett nevét sem tudja elolvasni.
Az egyik levél otthoni. Álltomban olvasom. Juan bámulva nézi, a szíriai is. Olyan lehetek, mint mikor egyszerre vödörnyit iszik valami nagyon szomjas ember a legízesebb nektárból. Nem csoda. Rég nem jött levél édesanyámtól, Ilonka húgomtól, Karcsi öcsémtől. A másik levél cégjeles. Azt is felbontom. A levélpapíron is cégjel.
WILLIAM BERN
Primeiro Cortume Nacional  de  Pelles 
                   de Jacare
BELEM. EST. DO PARA. BRASIL 
Rua de Santo Antonio No 9.    .

Ez igen. “Első nemzeti kajmánbőr cserző", fordítom le szabadon a szöveget. A legelső Brazíliában. És Bern Vilmos magyar ember. Cégét már ismerem, barátok vagyunk. Régebben az Uatumán is utolért egy ilyen levele.
Vilmos megint kajmánbőröket kér. Kicsiket, szépeket, de csak fekete kajmánbőröket.
A caboclók nem vadásznak kajmánra, mert a kajmánbőr a belemi napilapok közlése szerint csak fél milreiszt ér. A puskagolyó, amivel elejtik, szintén ennyibe kerül. Csak a fekete kajmán bőre jó kikészítésre, mert a pápaszemes kajmán bőre elszarusodik, nem puhul a cserzőanyagban" – írja.
–  Kajmánbőröket kér a barátom Belemből – mondom Juannak.
–  Meglesz, Senhor!
William Bern megtalálta az aranytojást, most csak ki kell költenie. Egy “fészekalja" kajmánbőrt én is küldök ehhez. Nagy dolog ez a kajmánbőr história. A cégjeles levélpapírt elteszem. Gondolatomban megjelenik a nem is oly régi idő, amikor Bern Vilmos nem volt még William Bern, hanem csak Belembe került küszködő fiatal magyar bőrdíszműves.
Ott volt akkortájt a baj, hogy akármilyen szép is volt a Belembe került kevés kajmánbőr, senkinek sem kellett. A nagy érzékenységű műszer, a felvevőpiac ármutatója egyszeriben a mélypontra szállt, ha kajmánbőrtételek környékezték a belemi kereskedőket. A kajmánbőr egyáltalán nem volt kereskedelmi áru. A belemi vadbőrjegyzés utolsó helyén állt. Árfolyama mozdíthatatlan volt, akárcsak a milliónyi kajmántól nyüzsgő Marajo, a Belemmel szembeni óriás, őserdős, mocsaras sziget. Dél-, Közép– meg Észak-Brazíliában, ahol tömérdek a víz, folyó és mocsár, a kajmánfélék tömegei élnek. Fekete és pápaszemes kajmán annyi van Brazília vizeiben, mint égen a csillag. Ez a veszedelmes tömeg pedig egyre szaporodik, mert a természet minden esztendőben hozzácsapja a maga kamatos kamatját, az újabban kikelt kajmántömegeket.
Senki sem emel puskát kajmánra kereskedelmi célból, amíg az apró betűkkel szedett “Jacare intero (egész kajmánbőr) 0,5 milreis" a vadbőrárak sereghajtója. A jacarék pedig egyre szaporodnak. Felfalnak mindent, ami eléjük kerül. Halat, víziemlőst, a parton szomját oltó vadat, gyereket, a felborult csónakból vízbe eső asszonyt, férfit. Az ingoványok, mocsarak, folyók és folyamok félelmetes dúvadjai ezek, és tömeges irtásukat egy-egy ilyen szerencsétlenség után csak a caboclók bosszúvágya sugallja. De a kiirtott száz és ezer kajmánt, amelyeket a vízből kiűzve fejszékkel vernek agyon, nem nyúzzák meg. A kemény, szívós kajmánbőr lehúzása nagy munkát jelent. Így a fejszével agyonvagdalt vagy meglőtt kajmánok mindig a fekete dögkeselyűk prédái maradnak.
Este, éjszaka veszélyes a csónakázás vagy a fürdés, még az is, ha a sötét, sűrű növényzet tövében a parton csak leönti magát valaki egy-egy vödör vízzel. Nem egy erdei cabocló, halász pusztult el vérmérgezésben, sebe üszkösödésében, mert a vízfenékről felcsapó, evezővel érintett kajmán elkapta evezőt tartó karját, és alsókarja bőrét, húsát, mint valami kesztyűt, lerántotta, rátépte az ujjaira. Aki ilyen kaland után életben marad, szerencsésnek mondhatja magát, hogy csak egész vagy részleges bénasággal menekül, s nem fordítja vízbe csónakostól a már emberhúst ízlelt, s így az embertől nem félő kajmán. Ezek a támadó dúvadak csaknem minden esetben a veszedelmesebb, négy méterig is megnövő faj, a fekete kajmánok közül kerülnek ki.
Félték és félik a jacarékat az őserdők, ingoványok, patakok, folyók és folyamok partján épült tanyákon, falvakban. De mint mindent az ősvadonban, ezt is meg lehet szokni. Egyéb veszedelmek is voltak és vannak: malária, mérgeskígyó, jaguár, igen sok bélféreg – ezek ezerszámra szaporodnak a fertőzött emberek beleiben –, s így a kajmánveszedelem nem tűnik túl nagynak a többi mellett. A nyáridőben kiszáradt ingoványokban – mint az Urucarával szembeni mocsárban –, az efféle forróövi “kajmánnevelőkben", ahol nincs ilyen tájt veszedelmes öreg kajmán, az ottrekedt egy-kétnyaras kicsi kajmánokat a tíz-tizenkét éves fiúk puszta kézzel fogdossák ki. Nagyrészt az ilyen bőrökből kerülnek ki a Belembe került kajmánbőr tételek.
A legmélyebb ponton volt akkoriban a kajmánbőr piac, amikor Bern Vilmos csaknem teljesen abbahagyta a kígyóbőrtáskák, óraszíjak, kígyóbőrövek készítését. Nem tudott belőle megélni, s társának, Mike John Aboud bőrkereskedőnek is elment a kedve a társas viszonytól, mert körülbelül olyan volt a készítmények sikere, mintha Alaszkában, télidőben, eszkimóknak fagylaltot akarnának eladni. Kígyó-, gyíkbőr, meg mindenfajta más vadbőr annyi volt és van Belemben – ahova az egész amazonasi vízgyűjtőmedencének minden vadbőre kis időre megállva átfolyt és átfolyik –, mint sivatagban a homok. Becsülete ez időben csak az importált afrikai krokodilbőrnek volt. De miből vegyen Bern Vilmos készítményeihez drága afrikai krokodilbőrt?
Gyakran tévedt Bern Vilmos pillantása a belemi napilapok vadbőrárait nézegetve a “Jacare intero, 0,5" árfolyamára. Mi lenne, ha kajmánbőrből lehetne női és férfi divatholmikhoz alkalmas bőrt előállítani?
Mike John Aboud és annak nagyon szép leánya, Maria is segített töprengeni ez időben Bern Vilmosnak. De Aboud végül is kijelentette: sohasem lesz alkalmas a jacarebőr ipari célra, mert a kemény, elszarusodott kajmánbőrt nem lehet semmiféle cserzési eljárással puhára kidolgozni. A társ komoly ember, tekintély a szakmában, s Bern Vilmos egy ideig elfogadta apósjelöltje véleményét.
Mégis minduntalan visszatért a helyszínen kínálkozó nyersanyag felhasználásának problémájához. Meg kell találni – ismételgette konokul – az eljárást, ami tökéletesen megoldja a kajmánbőrcserzést.
Maria egy idő múlva már aggódva nézett be az üzlet mögötti jacarebőr-kikészítő műhelybe. Jacarebőr reggel, jacarebőr délben, délután és este. Mindig csak a jacarebőr.
Bern Vilmos egy reggel kölcsönhordókat gurított be a műhely mögötti udvarba. Jacarebőröket vásárolt. Megkezdődött a kis udvaron a kísérletezés.
A legelső eredmény az, hogy óriási bűzt árasztva a buggyant, büdös lében a kajmánbőrök puha részei megrothadva szétfolytak, csak az elszarusodott hát– és haspáncélrészek maradtak valamennyire egészben. Aboud lármázott, Maria kétségbeesetten fogta be orrát, ha ajtót nyitott. Csak Bern Vilmoson nem fogott a bűz meg a tiltakozás.
Bőrök, vegyszerek, kísérletek. Eredmény: nulla. Bűz, rothadó bőrök tömege, tiltakozás. Maria szakítással, apja kidobással fenyegetőzött. Tiltakoztak a szagtól megvadult szomszédok is.
–   Nézd, édes fiam – mondta egy késői délutánon az apósjelölt, amikor Vilmos különösen büdös volt a kipállott bőröktől, a buggyant létől –, ha nem hagyod abba ezt a jacare-őrültséget, felmondom a társasviszonyt, mert Maria sem tud melletted maradni. Ha egy hétig kölniben ülnél, sem menne el a szagod.
Vilmos megadta magát.
–  Jó, este mindent a kanálisba öntök meg szemétbe dobok!
–   Ez helyes! – örvendezett az apósjelölt.
–   Foglalkozz inkább akármivel, olvass újságot – mondta Maria –, mint azokkal az egyre büdösebb és egyre rothadtabb kajmánbőrökkel.
–   Újságot olvassak?
–   Igen.
Vilmosban felötlött a pesti apróhirdető gondolata. Ez odahaza mindenre megoldás. Akinek kell valami, az apróhirdetést ad fel, akinek pedig nem kell az, amije van, szintén apróhirdetést ad fel. Feleségtől a güzüszemű sakálig mindent be lehet szerezni Pesten hirdetéssel. Miért ne lehetne Belemben is? Az emberi természet végtére mindenütt egyforma. Csak hol igen, hol meg nem élnek a lehetőséggel. Belemben nincs apróhirdetés. De lesz! – határozta el Bern Vilmos.
Két nap múlva jelent meg a lapban a hirdetés:

JACAREBÖR CSERZÉSÉHEZ JÓ MÓDSZERT
KERESEK!
EREDMÉNYES ELJÁRÁST DÍJAZOK!
és a cím.
Nyoma sem volt már az udvaron bűzlő hordóknak, lével teli dézsáknak, vegyszeres papírzacskóknak, amikor – talán egy héttel később – háncskalapos, barna képű, mezítlábas caboclo kereste senhor Bernt.
– Senhor! – kezdte a caboclo, amikor Vilmost kihívták a műhelyből az üzletbe. – Én olvastam a hirdetést, tudok is egy jó módot, amivel megpuhítható a legkeményebb bőr is. De csak a fekete kajmáné, a pápaszemes kajmáné nem.
Vilmos majd nyakába borult az izzadt caboclónak.
Leültette háncskalapos, mezítlábas vendégét. Feketekávét, citromot, cukrot és nádpálinkát hozott. Maria és az apja az üzlet másik felében foglalkoztak a vevőkkel. Minél távolabb a fejét felütő sárkánytól, a kajmán kísértetétől.
Vilmos írta, amit a caboclo mondott. A caboclo végül ötven milreiszt kért és kapott.
–   Őrült! – mérgelődött a bőrkereskedő, amikor a caboclo elment. – Kipróbálatlan receptért ötven milreiszt?
–  Hagyjuk csak! – veregette meg apósjelöltje vállát Vilmos. -Érzem, tudom, megvan az, amit eddig hiába kerestem. A caboclo nem csapott be.
–  Jó, elvégre a saját pénzedet adtad oda – vont vállat Aboud
–  De azt megmondom, itt az udvarban többé nem büdösítessz Csak Maria mosolygott enyhülten, amikor Vilmos örömét, elégedettségét látta.
–   Ötven milreisz végtére is nem sok – mondta, amikor hátramentek a műhelybe. – Ennyibe egy jó színházi előadás is belekerülne, s nem okozna neked ilyen örömet.
–  Mondhatom – nevetett Vilmos –, ez a caboclo igazi arkangyal! – Eltette az összehajtott papírlapot, levette a fogasról szalmakalapját. – Most megyek, és mindent, ami kell, beszerzek. A kikötő mögött kibérelek egy udvart, ahol megcsinálhatom a recept szerinti kikészítést.
–  A caboclo is odamegy?
–  Nem. Nem hagyta meg a címét. Csak annyit mondott, az eljárás biztos, ő kipróbálta.
–   Szegénykém! – mosolygott részvéttel Maria.
A kibérelt udvaron három hétig kemény munka folyt. Három hétig szinte a hordókon, a cserzőanyagokkal teli papírzacskókon aludt Vilmos.
Egy délután hóna alatt jókora csomaggal állított be apósjelöltjéhez. Az hűvösen fogadta, hetek óta nem találkoztak.
–   Nos, mi van? – pillantott Vilmosra, nem is viszonozva köszöntését.
–  Ez! – Vilmos kibontotta a pulton a csomagot, s kiterítette a puha, fekete, csillogóan szép jacareböröket. Aboud önkéntelen mozdulattal vette fel. Ámuló, növekvő érdeklődéssel kérdezte:
–   Ez jacare? Brazíliai jacare assu?
–  Igen. Az ötven milreiszes eljárással készült.
Maria is bejött az üzletbe. Most már hárman nézték a tökéletesen puha, az afrikai krokodilbőrnél is pompásabb jacareböröket.
Aznap korán zárt a bőrkereskedés. Siettek a kikötő mögötti kis udvarra, ahol először valósult meg Brazíliában a jacare assu bőrének iparszerűen elindított cserzése.

Alkonyodik. Ma már nem indulunk Urucarába – határoztam el, itt éjszakázunk. A szíriai pálmalevél verandája alatt kapunk 'helyet függőágyaink számára, ahol az óriás, tégla formájú szúnyoghálókat is ráhúzzuk a függőágyakra. Elmegyünk a kunyhókba, látogatóba. Erdei kunyhók, erdei emberek, nagy szegénység. És igénytelenség. Egy-egy család kunyhóját, egész berendezésével, beleértve a köznapi meg ünneplő ruhájukat, alig értékesíthető nyersgumi készletüket, akár háromszáz milreiszért is megvehetném. Egy kiló nyersgumi ára fél milreisz. Egy-egy 20-25 kilós, feketére füstölt, sarokba dobott, ellapult nyersgumi tömb – néhol nyolc-tíz is hever egymáson – kemény munka érték nélküli eredménye. Nem kell a kereskedőknek a nyersgumi, ha meg kell, a fél milreiszt sem akarják megadni érte. Mi lesz itt, ha Bern Vilmos üzleti vállalkozása szélesebb körben ismertté válik? Lesz valami, amire érdemes vadászni. Mert az, hogy az ötletet és a módszert villámsebesen átveszik jó orrú magánemberek, részvénytársaságok, pillanatig sem kétséges. Csak az a kérdés, mekkora lesz Bern Vilmos előnye addigra? A kezdeti előnyt, ha ügyesen irányítja a dolgokat – márpedig William Bern ügyes –, nehéz lesz behozni. Levelében többek közt ezt írja: “Észak-amerikai üzletfeleim minden tételre igényt tartanak. A kikészített kajmánbőröket repülővel várják, így is küldöm."
Ez igen, ez valami! Valami, amiből még nincs sok, s elbírja a drága repülőszállítás költségét. Alább egy kicsit panaszkodik Bern Vilmos: “Nem tudok minden rendelést kielégíteni, nincs elég bőröm."
Majd segítek, küldök – gondolom. Az én igyekezetem persze kevés, mert bár jó ideje kidolgoztam a legeredményesebb kajmánvadászat módját, az éjszakai vadászatot, de még akkor sem tudnám fedezni William Bern üzeme számára a szükségletet, ha embereimmel minden éjszakámat vízen, puskával a kezemben tölteném.
A vendéglátó szíriai sovány, horgas ujjú ember. Szemei úgy villognak, mint valami sivatagi beduiné, ha pénzről van szó. Eladná az égről az Oriont, nadrágjáról a foltot, ha hajlandó lennék érte fizetni. Harpagon, brazíliai változatban.
Zöld tücskök cirpelnek odakint a sötétben, de ez a cirpelés jobban beillik csicsergésnek. Túl erős. Mint sok minden, amivel itt találkozom. Csak a szíriai kávéja nem erős. Az nem. Cukrot is csak módjával tesz bele, mondván: nem szabad elvenni a kávé zamatát. De ezt már akkor elvette, mikor a kevés kávét majd fél vödör vízben főzte. Ha én vendégelek meg valakit, szinte felborítja a vendég szívét a feketekávé. Cukrot mindenki maga tehet bele. A bográcsból is úgy merhetnek vendégeim, mintha a sajátjuk lenne. Kinint is kapnak – akár fél marékkal –, ha lázasak,
sőt, ha ez kell, keserűsót is. Azt hiszem, kedvelnek a caboclók. José, volt uatumai vadászkísérőm valósággal reklámemberem Urucarában. Néha sok is, amit mond.
Végre reggel van. Kel a nap. Nem szeretek ilyen helyen éjszakázni, kényelmetlen. Talán tapintatból, hogy ne zavarjam a háziakat. Pedig igen szívélyesek.
Belegyűrjük az eresz alatt vízhatlan gumizsákunkba a függőágyakat, szúnyoghálókat. Megisszuk az estinél nem jobb és nem cukrosabb kávét. A barátságos, búcsúzó vállveregetés után megindulunk a homokos parton a csónakhoz. Egyetlen csónak sem áll a parton a magunkéin kívül. Most olvasom majd el az újságjaimat. Este, az olajmécsnél, tengernyi zizzenő szúnyog muzsikája közben nem tudtam olvasni. Most majd igen. Evezőm szárazon hever a csónakfenékben.
Szorosan a parti növényzet mellett haladunk. Én az ülésen kényelmesen forgatom a Pesti Hírlap-ot. Mint odahaza, kényelmes nádszékben egy pesti kávéház utcai teraszán. Nem mintha valaha is újságot olvasva ültem volna ilyen helyen, hanem mert így láttam annak idején kávézó urakat újságjaikat olvasni. Párhuzam és párhuzam, mindig ilyesfélékkel foglalkozom. Nincs egyetlen eset, amikor azt mondanám, odahaza jobb volt! Mi az, ami így kivonja belőlem az “otthon jobb!" hitét? Elegendő okom van rá.
Újságolvasó úr vagyok, csónakban, az egyenlítőn. Abilio verejtékezve evez, barna hátán végigfolyik az izzadság. Összehajtom az újságot, beledugom az oldott gumizsákba. Felveszem száraz evezőmet. Nem merítem még vízbe, amikor Abilio hátraszól, kezével balra, a sáros, bokros partra mutatva.
–   Odanézz, Senhor!
De a csónak máris a homokos partnak ütődik. Kiugrunk. Ketten rántjuk a forró homokra, nehogy elússzon, s egy faóriás felé rohanunk. A fa alatt csapatnyi gyerek, kötelet fogva, odafenn pedig a hóna alá kötött kötélen himbálózva egy szárnyas, lefelé kiabáló, dühös, félmeztelen barna fiú fityeg.
–  Pedro! – kiáltok, amikor odaérkezünk. Juan elszedi a gyerekhadtól a kötelet, és  leereszti a pálmalevélből,  száraz háncsból, hajlós faágból összeeszkábált szárnyú kis erdei Ikaroszt.
–  Senhores! – kiabálnak a fiúk. – Mi csak visszafogtuk Pedrót, amikor repülés helyett le akart esni!
–  Nem igaz! – kiabál mérgesen Pedro. – Éppen elrugaszkodtam az ágról, hogy repüljek, mikor a kötéllel visszarántottak. -Mielőtt közbeavatkozhatnék, fél tucat villámsebes rúgást és pofont oszt ki társai között.
Nevetve csónakba szállunk, amikor puffanás, sírás és hatalmas gyereknevetés kórusa hangzik a faóriás alól.
Megint kiugrunk a csónakból. Pillanatok múlva a fűben heverő, keservesen síró, tört szárnyait, fenekét tapogató Pedrónál állunk, akinek hónaljától az ágon át a gyerekhad kezéig vezet a kötél.
–  Mi történt? – állítom talpra a könnytől maszatos Pedrót.
–  Csak az – felelik helyette az imént elvertek –, hogy most, amikor Pedro megint felmászott és repülni akart, mi hagytuk. Nem fogtuk vissza a kötéllel. Hadd repüljön! Repült is, de lefelé.
Pedrónak nem történt baja. Csak éppen úgy huppant a fűbe, hogy van mit tapogatnia.
–  Máskor ne tégy ilyet! – adom kezébe az összecsavart kötelet. – Rég kiment a divatból, hogy ilyesmivel próbálkozzanak. – Elmondom neki a tollakból, viaszból szárnyakat készítő Ikarosz történetét, aki annyira magasra kívánkozott, hogy a nap megolvasztotta szárnyainak viaszát, s a mondabeli hős a tengerbe zuhanva elpusztult.
A gyerekcsapat, elöl Pedro, sokáig integet még utánunk a parti homokról. Rokonszenvet érzek a kis Pedro iránt, akinek még nincs tapasztalata, de képzelőereje annál inkább.
Gyakorlati emberke az én tízesztendős Pedro barátom, aki nem jár iskolába, mert az itt nincs. Emiatt persze nincs hiányérzete, világát teljesnek hiszi. A tucatnyi pálmakunyhó, az apja őrizte, más tulajdonát képező marhacsorda és a nagy őserdő szüli ezeket az érzéseket. Pedro gondolkozó emberke. Nézi az őserdők életét, a vizekét, mocsarakét, az emberekét, és összevet. Vannak problémái. Mint például most a repülés. Mert Pedro megirigyelte a madarak szárnyalását. Amikor mocsári, erdei barangolásaiból, a marhacsordától visszatérve lerakja kis egycsövűjét, a gyerekekkel nekilát megbeszélni a napközben látottakat. Mert ő a vezér. Gyerekféléből is kiütközik, mi lesz később. Pedro egyénisége erős, a repülés egészében felforgatta, nemcsak az ő, de a társai képzelő-erejét. Ebben most azután csalódtak, de tapasztaltak is sokat.

ELŐKÉSZÜLETEK. OSWALDO CRUZ

Ragyogás ül kísérőim barna arcán, mikor röviddel Urucara előtt kikötünk egy homokos földnyelven. Következik a “toilette", fürdés, borotválkozás. Abilio lekaszálja centiméteres, vagy tizenöt szálból álló szakállát. Én is megborotválkozom. Juan és Klementino képe sima barna, nem szorul beavatkozásra. Kirakodom a homokra, kirázom ruhás gumizsákomból a holmit. Elég szomorú látványt nyújt a néhány, magammal hozott ruhadarab. Csak egykét inget, nadrágot hoztam erre a rövid vadászútra, s most nincs mit magamra húznom. Urucarában van két bőröndöm, benne elég holmi, de a bőröndökhöz még el is kell jutnom. Urucarában, mint szerte Brazíliában, szigorú társadalmi konvenciók uralkodnak a ruházkodás tekintetében. Így töprengve vizsgálom alul rongyos, tüskéktől rojtozott nadrágomat. Ezt majd térd felett elvágom. Másik nadrágom szétment, s lábszárvédővel kombinálva ez az átalakítás a rövid nadrág illúzióját keltheti. Sajnos, aki jól megnézi, láthatja, hogy nadrágom voltaképpen félbevágott hosszú nadrág. Egy aránylag ép ing is akad. Ennek csak két szakadt, mandzsettás ujját kell levágnom. “Elegáns" vászon tornacipőt húzok fel a bőr lábszárvédőhöz – határozom –, és az ujj nélküli ingre pizsamakabátot húzva – körülöttem embereim –, teljes lesz a bevonulás pompája.
Urucara. Kikötünk. A nagy sucurival tele ládát Abilióval viszem. Ez – úgy vélem – eltereli a figyelmet. Klementino a kajmánbőröket és a jaguárbőrt cipeli. Juan – ő komoly elem – puskáinkat nyalábolja fel. Az ökörhal sózott, vékony szalonnája még a csónakban van, azt sürgősen ki kell sütnünk.
Egyetlen szál emberrel sem találkozunk a délutáni kánikulában Pinhero házáig.
Urucara úgy szunnyad a rásugárzó melegben, mintha olvasztókemencében feküdne. Kár volt hiú igyekezetünkért. Pedig óriáskígyónkat mindenki megbámulhatná, akárcsak Klementino jaguárbőrét.
Pinhero még nincs odahaza. Átöltözöm, majd embereimmel fürödni indulunk az Uatumára. Eltölt a tiszta fehérnemű, az új öltözet öröme.  Egyszeriben elviszi belőlem az ősvadonbeli embert,
Délután négy óra. Urucara éled. Odaát az óriás mocsár, a ligetes ingovány a maga végeláthatatlan pompájában.
Útba ejtjük fürödni menet Miguelzinho kunyhóját, de a vén halászt sem találjuk odahaza. Így lemegyünk a szirtes Uatuma partjára, Miguelzinho tanyájának kikötőjéhez. Ledobáljuk magunkról ruháinkat, s nekifogunk vödörrel zuhanyozni. Szívesen fürdök ezen a helyen, ha Urucarában vagyok, mert ez a vadregényes vidék a világ legszebb fürdőszobája.
Felfrissülve térünk vissza a partról Miguelzinho kunyhójához.
Néhány perc múlva Klementino nevetve dugja be fejét az ajtón.
–  Jön senhor Miguelzinho!
–  Senhor, ellopták egyetlen  fürt  banánomat  –  jajgatja  már messziről a vén halász.
Sietek elejét venni a vitának.
–   Abilio  hozta  el  utólagos   engedelmeddel,  íme  az  ára,  két milreisz.
–   Senhor, te igen nagy ember vagy – hálálkodik Miguelzinho, szutykos barna öklében szorongatva az ezüstpénzt.
Lassan besötétedik.
Miguelzinho kunyhója mögött, az erős parázson nyugvó bográcsban sisteregve sül az ökörhal idejövet jól besózott, feldarabolt szalonnája. A papaovo bőre a nyitott faajtóra szögezve szikkad. A csokorra való kócsagtoll papirosba göngyölve az egyik tartó-gerendán libeg a légáramlatban. Juan bejön a kunyhóba, hogy a culhát, a tökhéjból készült ivóedényt mandióka liszttel töltse. – Nos, megtojta a teknős a tojásokat?
–  Igen, Senhor, mert paprikás bagólét kentem a fenekébe. Csalhatatlan mód a teknős megtojatására.
Odakinn az eresz alatt Miguelzinho literei palackokba szűri az. ökörhal forró, kisütött zsírját. Abilio a kunyhóban függőágyát és szúnyoghálóját köti fel, készül az éjszakai pihenőre. Én ismét Pinhero barátom házában töltöm majd az éjszakát.
–  Jó éjszakát – köszönök el a kunyhóba gyűlt legényektől.
–   Boa noite, Senhor!
Abilio kikísér. Odakinn az ajtóban megüt a kifeszített, szikkadó papaovo-bőr nyers szaga. Zúg az esti sötétben a feltámadt szellő, zizegnek a szúnyogok. Az elszórtan épült házak, kunyhók felől, ahogy tovasietek, az agyagos, keményre taposott parti ösvényen, mint földre ejtett fényes csillagok világítanak az olajmécsek.
Reggel, mikor a kelő nap narancsszínű korongja az Urucara mögötti őserdő fölé emelkedik, gőzsíp éles füttye ébreszt. A kikötőben most horgonyoz le egy pöfögő, zakatoló lancha, gőzbárka, amelynek oldalához áruval megrakott fedeles kereskedőhajót csatoltak. Megismerem gőzsípjáról is az apró hajót. Emanuelé, a szíriai arabé. A parton, mire lemegyek, már gyülekeznek az emberek, csónakba szállnak, odaeveznek az úszó vegyeskereskedéshez. Jókor jött a szíriai számomra is, mert a több napos erdei, lápi vadászat gyűjtését a nagy sucurival együtt elküldhettem Santarembe. Törülközőt csapok a vállamra, szappant, borotvát rakok pizsamám zsebébe, s papucsban, ahogy itt szokás, kiballagok a házból, le a vízpartra, az Uatuma vizén ringó Pinhero-féle fürdőszobához. Ahogy Emanuel a hajóról a pálmakabinhoz vezető pallón megpillant, odakiált:
–   Bom dier, Senhor!
–   Bom dier! – kiáltok vissza. – Ha megfürödtem, a lanchára megyek!
Emanuellel – néha magas árai ellenére is – szívesen kötök üzleteket, mert kívánságaimat pontosan betartó folyami kereskedő.
Az alig két négyzetméternyi bádogtetős, pálmalevélből készült kabinban sietve megfürdöm, a kivágott gerendaközből culhával öntözve magamra a vizet. Amikor visszafelé igyekszem, Pinheró-val találkozom, aki vadbőrt és egyéb árut cipelő embereivel siet le a partra. Csak pillanatra állunk meg, brazíliai udvariassággal kívánva jó reggelt egymásnak, majd sietve indul tovább. Amint elkészülök, magam is lemegyek a partra. Emanuel a hajón már javában alkudozik Pinheróval. De megegyeznek. Magam is megállapodom Emanuellel. A gyűjtött anyagot, köztük a sucurit Santarembe szállítja, ahonnan megbízottam tovább küldi az Amazonason az Atlanti-óceán partján fekvő Belem kikötőbe.
Javában folyik a ki– és berakodás, amikor a hajósgazda meghív bennünket reggelire. A csöpp fedélzeten ülünk asztalhoz. Jólesik a még hűvös reggelben a feketekávé, a frissen forralt kondenzált tej, és hozzá a keksz, vaj és banánlekvár.
Mire megreggelizünk, három vadászkísérőm a parton csónakba
rakja a kötegbe csavart vadbőröket és az anacondával teli ketrecet. Felénk eveznek.
Emanuel a korlátnál segít a fedélzetre emelni a súlyos ládát. Alaposan szemügyre veszi a sucurit, majd a vízbe köpve csak ennyit mond:
– Dög!
Az avatatlan talán azt hinné, hogy Emanuel megvetését fejezte ki. Valójában az ellenkezője áll: a sokat tapasztalt arab ezzel elismerését adja tudtul, hogy egyáltalán sikerült ilyen nagy anacondát elevenen fogságba ejteni.
A parton és a kis hajón számos caboclo dolgozik. Nem irigylésre méltó az életük, mégis úgy beleszoktak, hogy a könnyebb megélhetést kínáló városi munkahelyekre hajtani sem lehetne őket. Szeretik a vadonbeli életet minden nyomorúságával. Pedig gyógyszer, kórház száz kilométerre sem található. Az erdők, folyók, mocsarak közé ékelt kis falvak gyógyszere mindössze – ha van -a kinin és a keserűsó. Írni-olvasni csak igen kevesen tudnak az erdőlakó caboclók közül. Könyv, újság alig, vagy sohasem kerül hozzájuk. Hajó is csak igen ritkán keresi fel falvaikat, mint most Emanuel kereskedőlanchája az Urucara alatti kikötőt. A brazíliai falvak nagy részében sem rendőrség, sem katonaság nincsen. De ez nem is nagyon fontos, hiszen a brazilok jellemes és derűs, igen becsületes emberek. Az őserdőben úgyszólván sohasem hallottam tulajdon elleni bűncselekményről. Vadászataim során sokszor találtam magányos, őrizetlen erdei tanyákat, pálmakunyhókat, az erdei élethez szükséges berendezéssel, felszereléssel. Gumitömbök garmadája volt felhalmozva bennük, ugyanígy élelmiszerek, szerszámok, a mindennapi munka eszközei. Gazdájuk az őserdő távolabbi részén vadászott, halászott vagy gumit gyűjtött. Ahogy mi is továbbeveztünk a magányos caboclótanya mellett, ugyanígy nem nyúl semmihez a többi arra járó vadász vagy erdőlakó sem. Az erdőlakók megítélése szerint az őserdőben a lopás főbenjáró bűn, hiszen nemegyszer az ember élete függ attól, megvan-e a szükséges felszerelés minden darabja.
A caboclók élete küzdelmes. Általában csak annyit dolgoznak, amennyit okvetlenül szükséges. Talán azért van ez így, mert rájöttek, ha többet dolgoznak, akkor sem nagyobb a kereset. Munkájuk hasznát, akár vadásznak, akár halásznak vagy gumit gyűjtenek, rendszerint lefölözi a csereárut szállító kereskedő vagy hajósgazda.
Ezek a kereskedők többségükben bevándoroltak, akik bárkájukkal az őserdő folyóit járják – legtöbbször az első vízesésig. Igen tekintélyes haszonra dolgoznak. Mértékeik sem mindig pontosak. De ez még a kisebbik hiba. Sokkal nagyobb baj az, hogy az írni-olvasni nem tudó erdei caboclo helyett az ilyen kereskedő, hajósgazda jegyzi fel a kapott árukat, és a saját feljegyzései alapján fizet. A tartozik-követel rovatokba így az kerül, amit a kereskedő jónak lát, ráadásul a nyersgumi, vadbőr, szárított hal mindig a legalacsonyabb áron, a csereáruk: a cukor, a só, a kávé, a mandiókaliszt, a lőszer és a felszerelési tárgyak pedig a legmagasabb áron kerülnek elszámolásra.
Néhány esztendő alatt úgy felnövekszik a szegény caboclo fizetnivalója a patronnal, a hajósgazdával szemben, hogy más kereskedővel – ha oda is vetődne ilyen – már szóba sem állhat. De ez már csak azért is lehetetlen, mert egy-egy folyót szinte monopóliumszerűen mindig ugyanaz a kereskedő hajóz. A caboclo ilyenformán szinte egész életére lekötelezettje marad a neki áruhitelt nyújtó kereskedőnek. Urucara kikötőjében hallottam – és ez nem ritka eset –, hogy az egyik caboclo a gumi aranykorában, a húszas években tizenötezer milreisszel tartozott már kereskedőjének. Óriási összeg ez, ha tekintetbe vesszük, hogy egy jó minőségű függőágy 38 milreiszbe, a tizenkét lövetű vadonatúj winchester-golyóspuska pedig 280 milreiszbe kerül. Nyilvánvaló, hogy ekkora összeget a kereskedő nem saját tőkéjéből hitelezett, hanem bonyolult könyvelési módszere révén tett rá szert. Már csak azért sem vállalkozhat ilyen nagyarányú hitelezésre, mert ez igen súlyos kockázattal jár. A lezuhanó fa, a láz, a kígyómarás, a gyógyszerek híján elmérgesedő seb könnyen áthúzhatja a kereskedő követelését. Az okos kereskedő mindezt igen jól tudja, s azért tanult meg számolni, hogy az üzlet veszélyességi százalékát észrevétlenül áthárítsa erdei üzletfeleire.
Ha már a kereskedelemnél tartunk, elmondom, mi minden szerezhető be könnyűszerrel Brazíliában.
Amikor egyszer Manausban elfogyott a rovarölő ciánkáli készletem, ugyancsak töprengtem, honnan is szerezzek. Ciánkáli nélkül rovarfogó üvegeim használhatatlanok. Ugyancsak elcsodálkoztam, amikor a legközelebbi gyógyszertárban minden recept vagy külön engedély nélkül 200 grammnyit vásárolhattam ebből a rendkívül veszedelmes méregből. Mikor megkérdeztem a gyógyszerészt, hogyan lehetséges ez, egykedvűen magyarázta:
– Ha ön veszi be, ön bánja, ha másnak adja be, az harminc-évi börtönt jelent.
Ugyanilyen szabadon vásárolhat bárki fegyvert, lőszert. Hasonlóképpen földet, őserdőt is szerezhet mindenki, csak igényét kell bejelentenie. Ha az illető terület még szabad, igen csekély összegért megkaphatja. Amikor a Tapajos-folyón utaztam, Urucuritubában egy ültetvényes egy egész szigetet kínált eladásra, amelyen mintegy 2000 hektárnyi őserdő és két kis falu is akadt. Térképpel és telekkönyvi kivonattal igazolta tulajdonjogát, és mindössze 5000 milreiszt, mintegy 400 dollárt kért a szigetért.
A trópusokon azonban nemcsak a vásárlások terén akadnak páratlan lehetőségek, hanem a betegségszerzés terén is. A legegészségesebb vadonbeli táj, amelyre eddig akadtam, az Uatuma-folyó felső tája. Ez az első sellőn, sziklás vízfutáson, a Miritin túl kezdődik. Itt már egyetlen szúnyog sincs. Nincs mocsár, kiöntés, kitűnő az éghajlat, bár csaknem az egyenlítő alatt fekszik. A Miriti táján dolgoznak a legmerészebb gumigyűjtők és erdei vadászok. Azon túl már nem nagyon hatol fel az ember. Az egyenlítő alatt nem a forróság, nem a vadállatok jelentik a legfőbb veszedelmet, hanem a trópusi betegségek. Az éghajlat valósággal kitenyészti ezeket a halálthozó betegségeket, amelyek nem úgy pusztítanak, mint a piranha preto vagy a kígyóméreg, hanem esztendőkig, évtizedekig tartó szenvedéssel, s a beteg tudja, hogy sohasem gyógyulhat meg. A betegség első tüneteinek jelentkezésekor legtöbbször megbomlik a beteg lelki egyensúlya, és ettől kezdve szinte siralomházi életet él.
A legfélelmetesebb a lepra, a bélpoklosság. Erről a betegségről a középkori írások is borzalommal emlékeznek meg. Európában a keresztes hadjáratok idején pusztított különösképpen. A keresztesek hurcolták be Keletről, s csak egy idő múlva kezdtek el védekezni ellene az elkülönítéssel. A. brazíliai őserdők bélpoklosait azonban szinte lehetetlen összefogni, lepratelepre gyűjteni. Elrejtőznek a vadonban. P. Brumpt világhírű francia parazitológus, aki két esztendeig Brazíliában is dolgozott, kutatásai során
megállapította, hogy a lepra nem egyszerű érintésen keresztül terjedő betegség. A lepra kórokozója, egy ismeretlen vírus, a sérült bőrfelületen át jut a szervezetbe. Az ős vadonban a Culex fatigans nevű szúnyogfaj hordozza a lepra ismeretlen vírusát. Gáspár Ferenc magyar hajóorvos, utazó és író, aki a XX. század elején az egész földet beutazta, s élményeit Hét év a tengeren című könyvében írta meg, egy 1907 körüli cikkében megemlíti, hogy megtekintett egy lepratelepet, de elővigyázatosságból csak forró délben, amikor nem volt szúnyogjárás. Gáspár Ferenc tehát jól sejtette már a század elején azt, amit P. Brumpt orvosprofesszor kutatásai tudományosan is igazoltak, hogy a szúnyog szúrása is okozhat leprafertőzést.
A sárgaláz, a Febre amarella, vagy ritkább nevén Vomito negro (fekete hányás) nagyjából már a múlté. Pusztításának hatásos intézkedésekkel vetettek gátat. Ezt a betegséget a gumigyűjtők hozták az őserdőkből. P. Brumpt szerint a sárgaláz kórokozóját bizonyos alsóbbrendű majmok hordozzák. A Stegomia fasciata, vagy újabb nevén Aedes aegypti nevű, igen apró szúnyogfajta vitte szét a sárgalázat okozó vírusokat ezekből a majmokból. Ez a szúnyogfajta igen veszedelmes éppen kicsinysége miatt, mert a legsűrűbb szövésű szúnyoghálón is átbújik. A századforduló táján az egyik nagy sárgalázjárvány idején a manausi operaházban vendégszereplő egyik európai énekesnő két felvonás között halt meg sárgalázban. Ez idő tájt Manaus volt a leggazdagabb, de legfélelmetesebb város is: nemcsak a fehér arany, a gumi, hanem a sárga halál is falai között lakott.
Ez idő tájt már működött szúnyogrendőrség Brazíliában. Belemben, Para állam fővárosában magam láttam, hogy sárgazászlós osztagok járnak a lakóházakba, üzletekbe, s megvizsgálják a vázákat, cserepeket, fürdőszobákat, áruraktárakat, nincs-e valahol poshadt, állott víz. A háztetőkre is felmásznak hosszú létráikon, poshadt víz után kutatva, s ahol a háztulajdonos figyelmeztetés után sem javítja meg az esőcsatornát, bádogvágó ollókkal kímélet nélkül levágják az egészet.
Az elefantiasis, a végtagok aránytalan, elefántlábszerű megvastagodása is gyakori betegség. P. Brumpt szerint okozója egy vérparazita, amelyet az Anopheles maculatus és az Aedes variegatus nevű szúnyogfajta terjeszt, olt bele az emberbe. Szomorú látvány, amikor az elefantiasisban szenvedő betegek lábukat a porban csúsztatva vánszorognak. Tropikus tájakon ez elég gyakori látvány.
Érdekes betegség – bár nem jár különösebb szervezeti elváltozással – a brazíliai bőrfoltos betegség. Aki ezt megkapja, szabálytalan kék, barna foltokat visel a testén. A foltok között megmarad a bőr eredeti színe. Orvosság egyelőre nincs rá, s így a beteg egész életén át magán hordja ennek a betegségnek a nyomait. Olyan a bőrfoltos beteg, mintha farsangi bálra készülve kifestette volna magát. Persze, ez a szomorú farsang egész életének nyugalmába kerül. 1929-ben fedezték fel ennek a kórnak a származási helyét, Sao Paulo és Minas Geraes brazíliai államokban. Innen terjedt szét. Rágcsálók hordozzák magukban, és a Dermacentor andersoni nevű kullancs közvetíti az emberre, mint P. Brumpt megállapította.
A malária, a febre mindennapos betegség a trópusokon. Európai ember ritkán pusztul bele, de annál inkább az erdőlakó caboclo, aki gyermekkora óta szenvedi, és egy erősebb lázroham menthetetlenül végez vele. A visszatérő, didergető lázrohamok miatt váltóláznak is nevezik. Ezt a kórt az Anopheles maculipennis nevű szúnyog tojói terjesztik, szerencsére a kinin és az egyéb gyógyszerek ma már hosszabb időre óvnak a fertőzéstől. Latin-Amerikában öt Anopheles-fajt fedeztek fel a kutatók: Anopheles albimanus, Anopheles eruzi, Anopheles darling, Anopheles punctimacula és az Anopheles punctipennis nevűeket. Ezek leírását W. Granz-K. Ziegler: Tropenkrankheiten című, 1956-ban Lipcsében kiadott könyve tartalmazza.
Napjainkban óriás léptekkel halad előre a trópusi betegségek gyógyítása. A lepra ellen is a siker reményével küzdenek. Az emberi tudás, ahogy elbánt a sárgalázzal és a váltólázzal, bizonyára legyőzi a többi rettenetes trópusi betegséget is. Addig azonban a tisztálkodás és a betegektől, a fertőzött területektől való távolmaradás a legbiztosabb megelőzés.
Ennek az elővigyázatosságnak a jegyében vezették be az európai légi és tengeri kikötőkben, hogy a különböző földrészekről, trópusi vidékekről érkező repülőgépeket és tengeri hajókat a megérkezés után nyomban Clayton-gázzal fertőtlenítik. A repülőgépet az erre a célra épült hangárba viszik, és az ajtók légmentes lezárása után egy ideig klóros ciángázban, Clayton-gázban fertőtlenítik. Ezzel a módszerrel a trópusokról netán Európába hozott mindenfajta szúnyog, kórokozó elpusztul.
Néhány szót kell szólnom a trópusi betegségek elleni küzdelem múlhatatlan érdemű hőséről: Oswaldo Cruzról.
Oswaldo Cruz emlékét hirdetik újságok, könyvek, közlemények, utcák, terek. Brazília hálás nagy fiának, aki teljes szívvel és hittel küzdött a városok, falvak, az ősvadonok pálmakunyhós népének egészségéért. Nehéz volt az indulás, hiszen Brazíliát évszázadokon át csak úgy ismerték: Brazília maga a földi pokol! Jellemzője ennek például, hogy Santos, a Dél-Brazíliában levő nagy tengeri kikötő a XIX. század végéig a földkerekség leghírhedtebb sárgalázfészke volt. Mindenki tudta, tudták világszerte, ha tengeri vitorlás érkezik ebbe a kikötőbe – a XIX. században már gőzhajó –, sok esetben hetekig nem rakodhat ki, mert rátör a sárgaláz. Amikor az ilyen hajók megbetegedett legénységének pótlására újat toboroztak, sok esetben az is nyomorultul elpusztult. Sőt, esztendőnként néhányszor az is előfordult, hogy a harmadik csapatot is elragadta a sárgaláz. A negyedszerre összeszedett legénységgel végre azután elindulhatott a hajó. Mikor így pusztított a' sárgaláz, az ellene való védekezés módját még nem találták meg. Nem ismerték a kórokozóját, terjesztőjét sem. A tapasztalás azonban rávezette a hajótulajdonosokat, a kikötőhatóságokat, hogy ha a kikötőbe futó hajó legénységét azonnal belső területre, magaslati helyre küldik, nagymértékben csökken a sárgaláz pusztítása. Az ilyen tengeri hajók kirakodását ezután mindig a santosi feketékre bízták, akik már ellenállók, immunisak voltak.
Rio de Janeiro ebben az időben valóságos pestisfészek volt. Aki partra szállt, az csaknem mindig ottmaradt, elpusztult a félelmetes betegségben. A régi Rióban tömegestől éltek, szaporodtak a patkányok. Ezek voltak fő okozói a pestis terjedésének. Bahiában ugyanekkor a malária dühöngött megszakítás nélkül, de pusztított itt a tüdővész és a lepra is.
A mérgeskígyók halált hozó, veszedelme is félelmes arányú volt ez időben. Szerény becslés szerint a XIX. század közepe és vége felé évente mintegy hétezer férfit, asszonyt, gyereket mart halálra kígyó. Ugyanekkor évi harmincezerre becsülték a kígyómarásban elpusztult szarvasmarhák és más haszonállatok számát.
Nem maradt el az említett veszedelmek mögött Brazíliában a vérbaj, a tüdőbaj pusztítása sem. Ezekhez társult a kampósfejű galandféreg veszedelme. Ez is nagymértékben szedte ez időben áldozatait.
Brazíliának joggal volt félelmetes a híre. 1892-ben, mikor mélypontra süllyedt az egészségügy, egy fiatalembert avattak doktorrá a riói egyetem orvosi karán. Disszertációjának címe: Mikrobák vándorlása a vízben. Az ifjú orvos Oswaldo Cruz. Magánlaboratóriumot rendez be, éjt nappallá téve dolgozik. Minden kiadását a sajátjából fedezi, mert nem kap munkájához, kutatásaihoz állami segítséget.
Négy esztendeig tevékenykedik, akkor Párizsba megy, hogy a Pasteur Intézet munkatársaként dolgozzék.
Akkor tér vissza Brazíliába, amikor félelmes erővel tör ki Rio de Janeiróban a pestis. Szinte egyik napról a másikra szervezetet létesítenek, intézetet alapítanak a járvány leküzdésére. Brazília kormánya sürgős, rendkívüli kéréssel fordul Emil Roux-hoz, a párizsi Pasteur Intézet igazgatójához. Kéri, küldjön alkalmas vezető embert az új intézmény, az Instituto Biologico élére. Nem kell Brazíliának Európában keresnie tudományos vezetőt – válaszolja Roux –, mert ott van Oswaldo Cruz, akinél megfelelőbbet nem találhatnak.
Oswaldo Cruz a pestisveszedelem elleni védekezés élére áll. Semmit sem kímél az eredmény érdekében. Saját magát sem. Így történik, hogy rövid idő alatt 70 százalékról 13 százalékra szorítja le a halálos kimenetelű pestis-megbetegedések számát. Tömegesen végez védőoltásokat a Limpheyiersin-né.. Ezután nagymérvű társadalmi összefogással irtóháborút indít a patkányok ellen, amelyek a pestist és a kiütéses tífuszt terjesztik.
Hatalmas sikert ér el. A brazilok, akiket nem egykönnyen lehet rávenni, hogy engedelmeskedjenek a rendeleteknek, hallgatnak Oswaldo Cruz szavára.
Egy esztendeig tart a pestisjárvány. Oswaldo Cruz első támadása a járvány ellen sikerült.
Most a Rióban is tizedelő sárgaláz ellen fordul. A Baixada de Rióban, a mögöttes terület mocsaraiban tanyázik a szúnyog, amely ennek a betegségnek hordozója. Ezek a mocsarak – mint Dél-Brazília olyan sok mocsara – a régebbi kávéválságok következtében keletkeztek. Ahol ekkor forróégövi őserdő, bozót burjánzik, néhány évtizeddel előtte még kávécserje virágzott, gyümölcs termett. Ezen a vidéken termelték egykor Brazília első kávéját. Ez a kávé táplálta annak idején a fővárost, ez teremtette meg első jólétét. A rabszolgák 1888-ban történt felszabadításával és Sao Paulo ezt követő gyors fejlődésével csak növekedett a mocsarasodás, mert az itteni fazendák erős hanyatlásnak indultak, a patakok, kisebb folyók hordalékkal töltődtek fel, s az elmocsarasodás nyomán elhatalmasodott a sárgaláz, vele a malária.
1902-ben Oswaldo Cruz elhatározza, hogy szúnyogmentesíti Riót. Két körülmény jön segítségére. Az egyik, hogy a kávé ára az új elnökválasztás idején példátlanul magasra szökik, így az állam egészségügyi célokra jelentős összegeket fordíthat. A másik körülmény, hogy Brazília elnöki székébe Rodriguez Alves kerül. Az új elnök elhatározza, hogy a régi Rio helyébe újat teremt. Az új Rio terveit Oswaldo Cruzzal alkotja meg. Az államférfi és az orvos egyesült erővel dolgozik az új Rio megteremtésén.
Több mint háromezer házat vásárolnak meg állami pénzen és bontanak le. Rést törnek a kis és még kisebb házak, barakkok tömkelegén. Két kilométer hosszú utat nyitnak, tengertől tengerig. Levegő, fény özönlik be a félszigetre. Így jön létre Rio de Janeiro fő közlekedési útvonala, a sugárút, amely a hetvenes évek miniszterelnökéről az Avenida Rio Branco nevet kapja. A csatorna megépítésével, amelyet két-két pálmasorral szegélyeznek, egy egész városrész vizét vezetik le. A kikötőt átépítik. Egészségessé, korszerűvé változtatják.
Ha ma valaki partra száll Rióban, gyönyörű virágos kertben érzi magát.
Oswaldo Cruz kiirtja Rio környékén azt a kicsi fekete-fehér szúnyogot, amelyről megállapította, hogy a sárgaláz vírusának hordozója. Minden mocsaras területet rendszeresen átvizsgál munkatársainak serege, pusztítják a szúnyoglárvákat. Ezt vegyi anyagokon kívül azzal is elérik, hogy egy kis, igénytelen halfajtát telepítenek a vizekbe, amely a legkisebb kiöntésekben is megél, és pusztítja a szúnyoglárvákat.
1902-ben még ezer ember hal meg Rióban sárgalázban, 1903-ban ötszáz, 1904-ben negyven, 1905-ben már csak négy.
A szövetségi főváros, Rio de Janeiro után Sao Paulo, Santos, Bahia, majd Recife közegészségügyének rendezése következik.
Az Amazonasról, a Madeira– és Mamore-folyamok vidékéről jelentenek ezután tömeges maláriamegbetegedést. Oswaldo Cruz a helyszínre siet, és itt is segít.
Megszabadítja a malária veszedelmétől Para állam fővárosát, Belemet.
Brazília rendre nyeri a járványok elleni háborúit. Hadviselése állandósul.
Oswaldo Cruzt az Egészségügyi Hivatal vezetőjévé nevezik ki. Ettől kezdve a törvények egész seregével védi a brazil nép egészségét.
A városok lakóházait, utcáit, kertjeit és tereit szerte Brazíliában erre a célra szervezett sárgazászlós egészségügyi rendőrjárőrök ellenőrzik. Nincs medence, esővizes dézsa, cseppnyi víz, amelyet fel ne derítenének, meg ne vizsgálnának, nincs-e benne kórokozó szúnyoglárva. Az intézkedések hatásosak.
Oswaldo Cruz fiatalon hal meg, saját életét adja a brazil nép egészségéért.

Elbúcsúzunk Emanueltől, és partra szállunk. A kis hajó gőzsípja felharsan, és a nyersgumival, vadbőrrel rakott lancha elpöfög az Amazonas sárga vize felé.
Odaát az óriás mocsár, a ligetes ingovány, élénkzölden és végeláthatatlanul terül el. Minduntalan arrafelé pillantok. Hiányzik a vadászat, a gyűjtés feszültsége. Urucara itt él körülöttem, én meg nyakkendőben, fehér ingben, fényesre tisztított fekete cipőben, girardi szalmakalapban parádézom majd este az utcán, ahelyett, hogy az Amazonas vadonába készülnék. Jókedvű lányok sétálnak már odakinn, én mégis inkább az őserdős mocsár felé pillantgatok. Csak úgy lehet valamit jól elvégezni – olvastam valahol –, ha minden gondolat a célt szolgálja. Most így vagyok az őserdővel.
A vadászat kemény napjai után most ismét útra készülünk, az Amazonas vadonába. Jókedvem változatlan, pedig minden nap, amit itt töltök, két nap erdei tartózkodás árába kerül, annyi a kiadásom Pinhero vendéglátása mellett is. Három emberem fizetése például naponta 3 méter óriáskígyóbőr ára. Ilyen körülmények között nehéz megtartanom a gazdasági egyensúlyt, mert tudom, mennyire kevés a pénzem mindahhoz, amit elvégezni szándékozom. Ez kemény próbára tesz. William Bern pénzküldeménye legfeljebb addigra érkezhet ide, amikor mi már megint messze járunk. Ez nem lenne baj, megvár a pénz, de odafenn a Jatapun csak jobban hasznát tudnám venni annak, amit most vásárolhatnék rajta. A kajmánbőrök megszerzésére fordított lőszert meg más egyebeket pótolnom kell valahogy, s ezt most abból kell megtennem, amim van. Pinherótól nem fogadom el a felkínált segítséget. A bőröket baj is érheti, lehet, hogy sohasem jutnak el William Bernhez, s akkor az ilyen kölcsön súlyos terhet jelent.

MADÁRPÓK A BANÁN FÜRTÖN

Csillagos az esti égbolt, amikor ama bizonyos Bene nevű nagyon kedves és nagyon szép lány szüleinek kunyhójából kilépek. Abilióval voltam náluk látogatóban. Abilio, a lány, anyja és kis-öccse ott maradtak, én meg a banánoson át veszem utamat a falu felé.
Forróövi éjszaka, sötétség. Susog, zörög a szellőben a sok-sok öles, zöld vízesésként omló banánlevél. A kajmánvadászatoknál használt winchester-vadászlámpával világítok magam elé. Amikor utamat rövidítendő a kis ösvényt keresem, amin hazajuthatok, a sűrű levelek közt mélyre csüngő, óriás zöld banánfürtön áll meg a fény. A felső fürtrész ujjként szerteálló karéjában jókora fekete madárpókot, alatta finoman szőtt művészi fészket pillantok meg. Mereven állja a fényt az óriási, féltojásnyi potrohú szőrös, tüskés lábú pók. Rágói közt villogóan sokszínű tollacskatömeg. Közelebbről világítok rá. Látom a hosszú, finoman ívelt csőröcskét, a babszemnyi, topázszínű fejét. Kolibrifészek a sötétben rátört rablóval. A pókszörnyeteg csak most kezdi tollazni, befalni cserebogárnál nem nagyobb zsákmányát. A kolibrifészek féloldalra fordul a pók súlya alatt, s ha volt benne tojás, fióka, rég kihullt belőle a térdig érő, sűrű aljnövényzetbe. Hogyan foghatnám el a fekete pókot?
–  Mi van, Senhor? Utánad jöttem! – hallom mögöttem a sötétben Abilio hangját.
–  Fogd csak a lámpát! Tartsd rajta a felső banánkaréjon. Abilio átveszi, s a fény mozdulatlanul áll a zsákmányt ejtett szép pókon. Mert a pók a maga mivoltában szép. Félelmetes. Zsebemben kotorászom. Kés, zsebkendő, két winchester-töltény, dobozban kinin, majd – igen, ez az – egy ma vásárolt bakancsfűző. Kioldozom, hurkot kötök, és a két fűzővéget kezemben tartva a hurkot hátulról, lassan ráhúzom a szőrös, fekete potrohú pókra, egészen a torig. Meghúzom a két szárat, a hurok ráfeszül – mint annyiszor az őserdőben – a madárpók derekára. Máris emelem a kapálózó, nagy pókot, rágói közt a parányi kolibrival. A kolibri lehull, eltűnik a sötétben, beleveszik a gazba, ahol az, ami belőle megmaradt, a húsevő hangyák, rovarok, a szép madárpók meg az én zsákmányom.
Abilio leveszi a fényt a madárpókról, és az ösvényre irányítja. Igen, ez itt a rövidebb út torkolata, amely fölött és két oldalán összeérnek a sűrű, szélben zörgő, kétarasznyi növényi “vízesések". Abilio a bakancsfűzőn csüngő madárpókra világít, nézi, nem mászhat-e fel ujjamhoz a fűzőn. Kellemetlen lenne, ha a sötétben a kezembe marna. Bot híján rákötöm a pókot a winchester-lámpa araszos markolatára, amelyben három hosszú elem helyezkedik el. Mint furcsa, vad virágcsokor, ágál, próbál szabadulni a kötésből a lámpafényben a pók. De ez majd csak akkor sikerül, ha odahaza magam is akarom.
– Jó, hogy utánad jöttem, Senhor! Egy kézzel, lámpával világítva nem foghattad volna el a pókot – szól Abilio.
Szótlanul lépegetünk hazafelé az éjszakában. Sokról amúgy sem beszélgethetnénk. Meg azután mi már, amikor így megyünk egymás mögött az ősvadonban, mocsarakban, megszoktuk, hogy hallgassunk. ,
Benn járunk a faluban, a sötét, hunyt szemű kunyhók között. Mangófák óriás árnyéka takar be időnként. Kutyák éjjeli kórusa hangzik, s a szél más hangon zúgatja a mangófák lombját, mint a nehéz banánleveleket. Itt már nem világítok a lámpával. Ismerjük az utat.
Csendben lépkedünk fel a nagy pálmaház utcára néző falép-csőjén. Az ajtó nyitva. Jobboldalt van az én szobám. Ablaka a ház hátsó felére néz. Abilio mögöttem jön. Beteszem az ajtót, s csak most villantom fel a lámpát. Abilio elveszi az asztalról az odakészített gyufát, és meggyújtja a petróleumlámpát.
Enyhe sárga fény ömlik szét a szobában. Most már jobban látjuk a lámpanyélre kötött pókot. Eddig bizonyos fokig árnyékban volt a reflektortest mögött. Cukornádpálinka áll literes üvegben az asztalon, legalább hatvanfokos. Egy-két üveg mindig található a felszerelésemben, orvosságnak. Most preparálószernek használom. Széles szájú bogárfogó üvegembe pohárnyit töltök, s a lámpanyélről leoldott madárgyilkost beleeresztem a pálinkába. Utána hajítom a zsinórvégeket is, és rácsukom a széles parafadugót. Vadul nyeli a szeszt a szőrös, tüskés pók. Igyekszik kikapaszkodni, hogy belemarjon az üveget tartó ujjamba, de hiába. Visszafordul, bele a szeszbe, vége. Abilio nyelve hegyét is kidugja fogai közül, úgy figyeli a pókóriás kimúlását. Ciánkáliba fojtott madárpókot látott már, de szeszbe fojtottat még soha. Szája széle mozog még a madárpóknak, nyeli a szeszt utolsó pillanataiban is. Reggelig benne lesz, azután – mint az ilyesféle pókzsákmányt minden esetben – ki kell tömni. Ez abból áll, hogy a hatalmas pók potrohát alul felvágom, kikaparom a belső részeket, s helyébe formalinba áztatott gyapotot gyömöszölök, majd apró öltésekkel bevarrom a nyílást. Lábakat, csápokat elrendezve most már csak az a dolgom, hogy megóvjam a hangyáktól, töréstől, mert sérült madárpókot éppen úgy nem lehet értékesíteni, mint tört szárnyú, hímporát vesztett lepkét.
Abilio elköszön. Kiköti a szoba két vaskampójára függőágyamat, ráhúzza a szúnyoghálót. Lecsavarva a lámpát, a tárt ablakon egyszeriben bevilágít a forróöv csillagvilága. Hideg égtájon hidegfényű a csillagok ragyogása. Itt melegfényű. Mint a házban, a faluban élő emberek barátsága.
Szeretnék átmenni az Urucarával szemben elterülő óriás, sásos, őserdős területre, ahol nem egy vadászkalandban, élményben volt részem már azelőtt is. Ismerem a tájat, egészen az ősmocsár vadonszegte vonulatáig. Itt, az ingovány sásborította szélén legelnek a marhacsordák. Mindenütt kajmánok rejtőznek a zöld pagonyokban, vizes, lapos tocsogók lombárnyékában. Mérges– és óriáskígyók paradicsoma az, ingovány az emberek látótávolságában. Csak az Uatuma örvénylő sodra választja el a falut a vadállatok, hüllők, kétéltűek birodalmától. De éjszaka ennél is többet ural az őserdő. Ilyenkor Urucara nem más a komor sötétben, mint az ember életét, javait védelmező vadonbeli végvár. Mérgeskígyók kúsznak az utcákon, a kertekben, néha bekúsznak a házakba. Puma óvakodik kutyára, baromfira vadászva. Lenn a vízparton, a csónakok körül, a fürdőházak tövénél kajmánok nyögnek, mély, sötétből érkező, fojtott hangon. Hangjuk félelmetes. Ismerem ezt a sötét tónusú torokhangot. A kajmán lenőtt nyelve miatt nem adhat másféle hangot. Engem nem zavar állat okozta hang, hiszen idegeimben nem az üldözött, hanem az üldöző él. Ez merőben más világot teremt bennem. Hiányzik belőlem, idegeimből valami, ami másoknál normális: a félelemérzet.
Nem tudom megállapítani Urucara lakosságának számát. Néha olyan kevés embert látok, hogy mutatóba is alig akad, máskor meg – különösen estefelé – tömegesen jelennek meg. Urucara utcáit az az anyaföld borítja, ami az őskáoszban keletkezhetett, s az esős évszak idején hazai, alföldi fogalmak szerint is vendégmarasztaló.
Urucara kedves embereinek természete olyan, mint hazai istenhátamögötti falvaink embereié, akik utánanéznek minden idegennek. Jóindulatúan, kíváncsian.
Mindig akad ember, akármikor megyek ki a kunyhók közé, a parti üzletsor elé, akivel eddig nem találkoztam, s az alaposan megnéz. Egymagam vagyok idegen országbeli a faluban – nevezzük csak nyugodtan falunak –, s ez bizonyos fokig egzotikumot kölcsönöz nekem az egzotikumok földjén.
Urucara vezető emberei a földtulajdonosok. Utánuk következnek a kereskedők, majd az iparral foglalkozók. Bár az utóbbiakról inkább csak hallottam. Végül a caboclók következnek. Ez a réteg mindenkit magába fogad, akinek semmije sincs, s magáénak mondhatja azt, amit én is magaménak mondhatok: az állam roppant kiterjedésű ősvadonát.

AZ ANGOL FESTŐ
ÉS A GÖRÖG FOGORVOS

Deuzilha asszony tágas boltjában ülök. A pirarucu erős szaga szinte mellbe vág, és a sok más illat is, de ezt itt mindenkinek meg kell szoknia. Deuzilha már nem érzi, férje sem. A feketekávét Deuzilha három perc alatt készíti el a belső, öntöttvas tartóban parázsló faszénen. Kiváló. Az előzőleg gőzbárkán érkezettek
közül ketten a málháikat cipelő caboclókkal elmennek a négyajtós bolt előtt. Vállas, napégette, borotvált arcú férfi az egyik, összehajtott festőállványt visz.
–   Látja? – érinti meg a karomat senhora Deuzilha. – Ez angol. Festő. A másik, a sovány, csupa ideg ember, az görög. Fogakat húz, fogsorokat készít. Fogorvosnak mondja magát, de diplomáját ember még nem látta. Az angol viszont már közel tíz esztendeje él odaát, túl az Amazonason. Néha vetődik ide fazendájáról festeni.
–   Tíz éve él itt? – csodálkozom.
–  Igen! Néha, hogy úgy mondjam, eljön a gyerekeitől, levegőzni – mert fazendáján kicsi, kemény markú felesége túl rövid pórázra fogja. A csupa láb-kéz görög itt is, ott is megáll, megtelepszik, s amíg a faluban tart a lyukas fogakból, nem mozdul tovább. Foghúzó székét,  málháit most viszik “rendelőjébe", az egyik pálmakunyhóba.
–  Amint látom – mondom –, ez a görög senhor nem a legkedveltebb fogorvos ezen a tájon.
–   Nem! De mondja, mi jobb? Az ilyen fogorvos, vagy a semmilyen, amikor úgy fáj az ember foga, hogy majd lerágja háza pálmatetejét! Akarja különben hallani az angol festő történetét?
–  Igen!

–  Az óriás fekete kajmánt a támadás vad lendületében érte a winchester-golyó – kezdi nagy lélegzettel Deuzilha. – A partmenti erdőszélről  pedig  ugyanekkor   egy   ismeretlen   leány   kacagása gyöngyözött. Az egész helyzet vad volt és kétségbeejtő. Charles Pery ezekben a pillanatokban nagyon illetlenül,  rövid alsónadrágban, félmeztelenül és mezítláb állt a vízparti homokban. Kezében  pompás, fürdőszobába  illő, nyeles ezüsttükör és hajkefe. Az, hogy a ráleső, támadó kajmánt a hirtelen megjelent leány az utolsó pillanatban lelőtte, nem hatotta meg túlságosan. A dörrenésre éppen csak a fejét fordította arra.
A savanykás, szürke lőporfüst oszlott, s Charles Pery még mindig, a most már elkomolyodott puskás lányt nézte. Valamit gondolt. A csiszolt tükörből hirtelen vakító, aranyos kévét villantott az árnyékban álló lány szemébe. A lány elkapta a fejét.
–  Vigye a pokolba a tükrét! – szólalt meg bosszúsan. Baljába
kapta rövid csövű winchesterét, jobb kezével pedig káprázó szemét védte a vetített fénytől.
–   Maradjon így! – kiáltott rá a festő. – Ne mozduljon, lerajzolom. – Tükrét, keféjét ledobva a borotválkozó szerszámok, pamacsok közül kikapta rajzfüzetét, ceruzáját.
Lázasan dolgozott.
–   Kész! – kiáltotta pár perc múlva. – Megvan életem fő műve: A Trópusi fény!
–  És megvan hozzá a kajmán is – indult le hozzá a partról erdőtépázta rövid ruhájában a leány. – Ha nem vagyok itt – korholta a fiatalembert –, most a kajmán mondhatná magáról, hogy megvan!
Charles csak most látta, milyen szép a lány.
–   Ha megengedi, Charles Pery, Londonból. Festő – tette hozzá merőben feleslegesen, mert azonkívül, hogy az imént rajzolt, ott állt a parton csónakjától két lépésre festőállványa vászonnal, rajta a túlsó part, a sziklás folyómeder egy része.
–   Szép!  – mondta a lány, és egyetlen pillantással átfogta a képet, meg a modellül szolgáló folyórészt, a túlparti ősvadont. Piros nyelvét is kidugta hozzá fehér fogai közül.
–   Szép? – nézett rá a festő. – De mondja meg, melyik szép? A kép vagy a sziklás vízrész?
–  Kedves fiatalember – mosolygott a lány –, a maga kötélidegeinél csak művészi hiúsága erősebb. Feltételezi, hogy valaha is szebbet festhet, mint maga a természet?
–  Maga eredeti! – nevetett Charles. – Mi a neve?
–  Vivi Barbarossa.
–   Szép  név.  De tekintse  meg önmagát.  –  Odatartotta eléje rajzfüzetét. A lány belepillantott. A ceruzarajz nyomán az ősvadon virágzóan ékes tündére állt komló virágfüzérek között, szemét a trópusi fény káprázatától védve.
–   Ideje lenne, hogy felöltözzön – szólt a lány. – Az ősvadon sok illemszabály alól felmentést ad ugyan, de adjunk azért valamit a társadalmi konvenciókra is.
Charles elvette málhákkal teli csónakja evezőpadjáról valaha fehér vászonnadrágját. Felhúzta.
–   Kicsit elpiszkolódott – mentegetőzött.
–  Látom! – bólintott a szép kék szemű leány, amikor újra feléje fordult az aranyvirágos indazuhatag szemléléséből.
–   Nincs, aki kimossa!
–  Valóban nagy hanyagság, hogy az ősvadonban nem lel mosodára.
–   Nem, egészen eddig nem találtam ilyesfélét – mosolygott a festő. Naptól sötétbarna arca még derűsebbre változott.
–   Csak nem képzeli, hogy most, amikor az életét megmentettem, kimosom a nadrágját? -pirult el bosszúságában a lány.
–  Pedig az életem, vele a nadrág, a magáé! – tárta szét barna, izmos karjait a mezítlábas, félmeztelen festő.
–   Ez nagyon  meggondolandó!  –  szólt a lány engesztelődve.
–  De az ördögbe is, megmondhatná, kisasszony – komorult el . Charles –, végtére is honnan s hogyan kerül ide?
–  A nevemet tudja. Egyébként onnan! – intett felfelé, a baloldali ősvadonra a lány.
–   Helynevet persze nem mondhat – mérgelődött Pery –, mert az itt egyszerűen nincs. De azt, hogy honnan, a civilizált világ valamelyik sarkára értettem.
–  Akkor meg onnan! – intett lefelé a lány az ősvadon két partja közt elörvénylő folyóra. – Legutóbb négy esztendeig Rio de Janeiróban éltem. Onnan alig egy hete tértem vissza. Ha kíváncsi,  részletesebben  is  elmondom.  Tizennégy  esztendős  koromig apámnál, szüleimnél éltem itteni, erdei ültetvényükön. Apám gumigyűjtő, vadász, fazendeiro. Akkor azután – vágott egy kedves fintort – Rióba küldtek művelődni. Most ismét idehaza vagyok. — Szerteintett karjaival. A festőt forróság öntötte el.  Úgy érezte, nem tűri tovább a magányosságot. A lány vászonruháját egyre varázslatosabbnak találta. Barnapiros volt a lány szabad válla, karja, s Charles Perynek nem volt kétsége, hogy ott, ahol már a finom vászon takarja, ugyanilyen aranyosan barna a bőre. Szerette volna magához ölelni.
–   Mi az, Senhor? – pillantott rá a leány csodálkozva. – Most egészen más, mint az előbb.
–  Más!  – válaszolta a festő.  – Mert gondolataim is mások. Maga, Vivi Barbarossa, a legszebb, legkívánatosabb lány, akit valaha láttam. Maga itt a természet papnője, a vadon istennője, s a tűz, amit ezután őriznie kell, bennem, művészetemben lobog.
A lány elfintorította arcocskáját. Szeme pajkosan villant.
–   Hát ha éppen őrizném is azt a tüzet, mint mondja, a vadon istennőjeként, mi lenne ebből a haszna, amikor elevez innen?
A festő feléje lépett. Vivi kacagva félreugrott, s winchesterét a festőállvány mellől felkapva, pár lépéssel eltűnt a sűrűben.
Charles Peryt az előtte záruló aranyzuhatag megállította. Mikor szétrántotta az indákat, már a lánytól keltett erdei neszt sem hallotta.
Elgondolkozva ment vissza a félig partra húzott csónakhoz. A festőállvány és a csónak közt feküdt a homokon a lelőtt fekete kajmán. Jobb szeme mögött barnás, véres lyuk.
Akkor érte a lány golyója – gondolta –, amikor már csaknem hatalmas fogai közt voltam. Voltaképpen a legjobbkor érkezett Vivi Barbarossa. Ennek kellene mindenen túl a legjobban örülnöm.
A lány szavainak kedvességétől még mindig nem tudott szabadulni.
Leült csónakja szélére gondolkozni. Felette fekete pontok köröztek, mind lejjebb ereszkedve. Nem törődött a kájmándögre érkező urubukkal, a fekete keselyűkkel.
Hogy is mondta Vivi? – pillantott fel tenyeréből. – A folyón fel, a bal parton van apja erdei fazendája. – Maga előtt látta a lányt, a fintorba futó kedves arcot.
Beledobálta csónakjába a festőállványt, holmiját. Vízre tolta a csónakot, beszállt. Megmerítette evezőjét, és elindult. Leánykérőbe – fejezi be mosolyogva Deuzilha asszony. – Most pedig 'Pery idejár, mint mondtam, levegőzni, mert a jóból is megárt a sok.
Férje lép be a boltba.
–  Mi van, Jones? – pillantott rá Deuzilha.
–   Semmi, csak gondolom, ideje lenne kirakni az érkezett árut.
–  Az holnap is ráér. Nem kell türelmetlenkedni. Vevő amúgy sincs. Most pedig – fordul hozzám   – elmondom a kitűnő doktor Papapolos egyik erdei históriáját.

– Az Amazonas egyik mellékfolyója, a Diamantina gyéren lakott torkolatánál, egy kis faluban telepedett meg akkoriban a görög – kezdte, s nézte, mint csukódik be férje mögött a raktárajtó. – Már akkor is megvolt a “fogorvosnak" az a két szép, női fejet ábrázoló fogorvosi reklámtáblája, ami most is “cége reklámja". Mindenki, aki a kunyhó előtt járva bepillant rendelőjébe, igen szépnek találja a képet. Különösen a jobb oldali az, melyen a
rendkívül szép, gyönyörű fogsorú, mosolygó lány már a földön ígéri a mennyországot. A bal oldali képet is sokan megnézik, ugyanazt a lányt, akinek még hiányosak a fogai. Ez alatt a következő szöveg olvasható:

“Amikor Senhor dr. Papapoloshoz jöttem!"

A másik, hibátlan fogsorú, világszép arcmás alatt pedig ez áll:

“Amikor Senhor dr. Papapolostól távoztam!"

Olyan gyönyörű volt ez a lány, hogy a büszke erdei gavallér, a folyó mellékpatakjaiban aranyat meg gyémántot mosó Miguel de Santarossa nagy hirtelen beleszeretett. Miguelnek is orvos után ordítottak a fogai. Senhor dr. Emanuel Papapolos úgy keringett körülötte, mint holmi zsákmányt leső macska a túl okos veréb körül.
Miguel de Santarossa ült már egyszer Papapolos székében. A doktor most is – amikor találkoztak – váltig mustrálta az aranymosó orra és álla közti háromcentis területet, mert nála minden ember itt kezdődött és itt végződött.
Miguel de Santarossa nagy darab barna, izmos fickó volt, büszke a nemesi de-re, ami kereszt– és vezetékneve közt díszelgett. Ha többnyire mezítláb is járt – úgy vélte –, ez hangsúlyozza személye kiválóságát.
Miguel egy zacskó aranyport hozott beváltani, de a hivatalos átvevőt csak délutánra várták vissza a folyó túloldaláról.
Papapolos unatkozva ült a kunyhó árnyékában egy laposra faragott cédrustörzsön.  Egy törött injekcióstűvel  piszkálta fogait.
Miguel két lépésre állt, s az ajtóból az ép fogsorú, csodaszép leány képét nézte. Gyönyörködött. Elég kevés légy volt a rendelőben, mert jó részük a napon sütkérezett, s így a tábla fekete pöttyei pillanatnyilag nem szaporodtak túlságos mértékben. Santarossa pillantásra sem méltatta az üresen álló foghúzószéket. Tapasztalatból undorodott tőle. Pedig a doktor rendkívül büszke volt a szék külön fel-le billenthető fejtámaszára. A lábbal hajtható, óriás kerekű rozsdás fogfúró gép a szék mellett árválkodott. A rendelő berendezését kiegészítette a feldrótozott deszkapolcon sorakozó több tucat kopott nikkelezésű fogó, csipesz, félig töltött, meg üres gyógyszeres üveg.
Lézengő legyek döngicséltek ki-be röpködve az ajtón, belepték és megint otthagyták a pálmakunyhó előtt a vízparton heverő, napon aszalódott békát. Két napja – még ugrálós korában – nagy követ dobott rá Papapolos. A kő is ott volt még. Különben is kit érdekel egy aszalódott béka?
Enyhe por ülte meg a foghúzó szerszámokat, a széket, a fejtámaszt. A szék meg a kirongyolódott lószőrpárna foghúzáskor a páciens alatt mindig erősen nyikorgott, Christobalnak, a falu legerősebb emberének ilyenkor kellett közreműködnie.
Papapolos befejezte a fogpiszkálást, ezután az injekciós tűt pizsamájába tűzte. Papucsban volt és méregzöld, vörös csíkos pizsamában, aminek szára, hogy talpát jobban vakarhassa, fél lábszárig fel volt tűrve.
Christobal ekkor cammogott ki csíkos trikójában a rendelő mögötti kunyhórészből, ahonnan a konyha nyílt. Teli vödör piszkos vizet cipelt. Belerúgott a békamúmiába, azután lenn a parton, a csónakok közt vízbe loccsantotta a vödör zsíros tartalmát. Visszamászott a lejtős parton a kunyhósor előtti útra, és undorral visszarúgta a békát előbbi helyére. A rendelőn át bement a kunyhóba, hogy a hátsó nyitott eresz alatt befejezze a mosogatást. Papapolos kényes volt arra – Christobal haragudott is érte –, hogy a mosogatás után összegyűlt vizet ne a kunyhó elé, hanem mindig a folyóba öntsék.
A falu álmosan nyúlt cl a part hőséget sugárzó kemencéjében. Dél volt. Egy lelket sem lehetett látni, csak a közeli mangófán veszekedett csivitelve egy raj apró zöld papagáj. Értelmetlenül veszekedtek az ezerszámra érő sárga, vese alakú gyümölcsön, amellyel a fa alja is terítve volt. Santarossa abbahagyta a szép reklámkép nézegetését. A mangófa alá ment. Ötöt is hozott az édes, érett gyümölcsből. Az árnyékból szedte fel, így legalább nem olyan forrók. Odakínált egyet a doktornak. Az elvette, beleharapott. A bőrszerű vastag héjat odadobta a béka mellé. Santarossa is megnyúzott egy gyümölcsöt. Jóízű volt a mangó. Lédús és rostos. Óriás lapos magjánál jól lehetett fogni.
Christobal kosárral vonult el a mangófához, ahol egy különösen kicsípett, lottyadt gyümölccsel megcélozta a magas, széles lombboltozatot, és a levéltömegbe hajította. A csivitelő had, mint
zöld felhő, körbe szálldosta a lombozatot, majd mivel sem törődve, visszatelepedett a gyümölcsökre. Christobal, mint aki többet tett, mint amennyire erejéből telik, lustán felvette a negyedrészt teleszedett kosarat, s a fülledt, álmos forróságban hátrament a konyhaereszhez.
A doktor és Santarossa szótlanul rágta egymás mellett a mangót. Mindketten a cédrustörzsbe törölték maszatos ujjaikat, de Miguel nadrágján fejezte be a tisztálkodást. A doktor hagyta, hogy megszáradjon ujjain a lé. Kényes volt pizsamájára. A békamúmiát az unatkozó házilegyek – hátha lelnek még rajta valamit – időnként meglátogatták. De mivel csak nedvben oldott táplálékot tudtak elmajszolni, a békában pedig semmi ilyesféle nem volt, kétségbeesve repültek vissza a műszerekre, fúrókra, amelyek egyike-másika egészen szép rozsdapírt kapott. De innen is továbbrepültek, Christobalhoz, akinél mégiscsak több reményük volt, hogy éhüket és unalmukat csillapítják.
–  Ó,   doktor!   –   ásított   Santarossa.   –   Unatkozom.   Már  két hónapja nem öltem meg senkit.
–  Van kése? – pillantott rá közömbösen az ösztövér, borostás görög.   Tízcentis   kötéldohánydarabot   húzott   ki   pizsamája   zsebéből.
–  Tessék!  – adta oda araszos kését Santarossa. Papapolos a cédrustörzsön levágott egy jókora darabot a méregerős dohányból. Betűrte fogai  közé,  kéjeset köpött, azután  odanyújtotta a kést, hozzá a kötéldohányt Santarossának. Az elvette, levágott egy darabot – nagyobbat az udvariasság engedte darabnál –, majd szintén fogai közé tömte.
Bagóztak. Gondolatok nélkül. Azután köptek. Feketét. Megint rágtak, köptek. Nézték a túlpartot, az ősvadont, lenn a csónak alatt elfolyó vizet.
A legyek elszálltak a doktor és Santarossa közeléből. Határozottan undorodtak tőlük. Santarossa unalmában célba köpött a békamúmiára. Eltalálta. Egy éppen leszálló balsorsú légy bukfencezve evickélt a sűrű, fekete lében. Santarossa ismét köpött, és a legyet is eltalálta.
–  Maga tud! – mondta Papapolos. – Határozottan tud! – Titokban Santarossa fogait vizsgálta. – Nekem ilyesmi sohasem sikerülne.
–   Ez mind semmi! – húzta ki magát büszkén ültében Miguel
de Santarossa, s fülében, mikor újra köpött, meglódultak az aranykarikák. Megint eltalálta a békát, rajta a legyet. – Nos? – pillantott Papapolosra.
–   Csodálatos. Mondja, miért nem lép fel cirkuszban? Óriási sikere lenne.
–  Nem vágyom dicsőségre! – hunyta le szemét szemérmetesen Santarossa. De amikor kinyitotta, olyan képet vágott, mint egy primadonna.
A doktor oldalról nézte Santarossa fogait. Határozott vágyat érzett, hogy némi aranyporért kiszedje őket.
–  Mondja, doktor! – állt fel Santarossa. – Az a lány ott a képen, hol és merre él? Elvenném feleségül.
Papapolos félig lehunyta szemét, s mint valami vén kappan, laposan, alulról felfelé nézett a heves erdei gavallérra. Huszonöt éve vette a képet, akkor is kéz alatt, s a modell, ha még él, ez idő szerint legalább ötvenesztendős.
–  Hát én azt mondom, Senhor Santarossa, meg kellene próbálkoznia a leány megkeresésével. Én annak idején Santosban vettem a képet, ott kellene kezdenie. Azóta is ilyen gyönyörű ő! – Nem derült ki, a képre vagy a szép modellre érti ezt.
–  A mosolya! – mormolta Santarossa. – Csodálatos! Sohasem láttam ilyen szépet.
–  Én sem! – állt fel a doktor, és újólag megnézte a képet Santarossa mellől.
Ez igaz is volt a maga módján, hiszen a fogorvosi reklámot gyártó nyomda igyekezett annak idején a legszebbet, legjobbat, legtökéletesebbet adni a vevőknek.
–   Én azt hiszem – mondta unottan Papapolos –, hogy ha meg is találná ön, Senhor Santarossa, ezt a gyönyörű leányt, semmi sikere nem lenne nála.
–  Mi? – hördült fel Miguel de Santarossa férfiassága tudatában. Úgy nézett a görögre, mintha mindjárt véget érne az a kéthónapos unalom, amiről az imént ásítva emlékezett.
–  Mert nézzük – folytatta a doktor. – Maga, Senhor Santarossa, kiváló férfi, nagyszerű és tökéletes férfipéldány – Papapolos kiköpte a bagót –, de ...
–  No, mi az a de? Nyögje ki, doktor! – meredt az ösztövér görögre a kétméteres, aranyfüggős legény.
–  Hát csak az, Senhor Miguel de Santarossa – szeme sem rebbent a görögnek –, hogy az ön igen tisztelt fogai semmiféle szép, de még csúnya leányra sem tesznek olyan hatást, aminőt férfias egyénisége egyáltalán megkövetelne.
Santarossának kidülledtek a szemei. Karikái ragyogva himbálóztak a fülében.
–  Mit gondol, doktor? – az ép fogsorú képre mutatott. – Ha nekem is ilyen fogam lenne, másként néznének rám a lányok?
–  Hogy  gondolom-e?   Ember!   –  ugrott  a   sovány  görög.   -– Maga lesz a legférfiasabb, legszebb emberpéldány az Araguayatól Manausig, meg körben a Csendes-óceán partján   át egészen Patagóniáig.
–   Nem bánom, doktor. Még egyszer megpróbálnám a székét, ha tudnám, hogy ilyen leszek. – Ő is kiköpte a fekete bagót.
–  Úgy gondolom, mindjárt meg is kezdhetnénk – udvariaskodott Papapolos. Izgatott volt, vajon sikerül-e túljárnia Santarossa eszén.
–   Kicsit várjunk, doktor! – s Santarossa, az izomkolosszus, félve húzódott el tettre kész sovány szomszédjától. – Meg azután mibe kerül ez az egész? Egyszer már majdnem megalkudtunk.
–  Semmiség. Bagatell! – legyintett a doktor. – Úgy kifizeti, mintha  csak  sóhajtana.   Christobal!   Christobal!   –  kiabálta.   -Gyere!
–  Tessék, Senhor! — jelent meg az erős famulus.
–  Azonnal   vidd   ki   a   fogókat,   hozd   rendbe   a   műszereket. Senhor Miguel de Santarossa nősülni akar, rendbe hozzuk a fogait.
–  Igen, Senhor! – fordult Christobal, és bement a fülledt, forró rendelőbe. A doktor és Santarossa hallotta, mint markolja össze a csörgő acélfogókat, s megy velük hátra, át a hálószobán, a nyitott konyhaeresz alá. Ott – a csörgésből ki lehetett venni -belevágta az egészet egy vizesvödörbe.
–  Mindjárt sterilek lesznek a műszerek – tessékelte be a székhez Papapolos páciensét. – Parancsoljon, Senhor Santarossa. Ön lesz a legszebb fogú férfi messze tájon, s nem csodálkoznék, ha sztárnak vinnék Hollywoodba. – Santarossa önérzetesen hallgatott. – Parancsoljon, Senhor Santarossa. Szabadna kérnem a honoráriumon felül azt a kegyet,  hogy én legyek  majd  a  legifjabb Miguel de Santarossa keresztapja, ha megtalálta a kép mását? A kedves kis újszülött minden költségét, a keresztelőt, a kelengyét én vállalom!
–  Legyen! – nevetett Santarossa, megveregetve a görög vállát. – Maga, doktor, mindig derék és önzetlen barát volt. De -fenyegetőre fordult a szava – baj lesz, igen nagy baj lesz, ha nem állja!
–  Ugyan, kérem! – mosolygott finoman Papapolos. – Ez nálam nem divat. Úgy húzom ki a fogait, mintha selyemkendővel tenném. Injekciót is adok. – Keresgélni kezdte zöld pizsamája hajtókájában az eltört injekcióstűt. – Aha, megvan! – kivette. -Még csak egy kis hegyet reszelek rá.
–  Megint az a tű? – dülledt ki Santarossa szeme. – A múltkor is azzal kezdte, azután beletörte a szájamba, s a néger Antoniónak kellett innen ötven kilométerre bicskával kiszednie.
–  Minek szaladt el, Senhor Santarossa? – tárta szét két karját a doktor. – Kicsit türelmetlennek méltóztatott akkor lenni. Én is kivettem volna.
–  Ha hagytam volna! – nézett rá csúnyán Santarossa. S egyszeriben,  úgy  látszott, letesz házassági  szándékáról,  meg  arról, hogy valaha is filmsztár legyen Hollywoodban.
A görög visszanyomta a székbe.
–  Ugyan, Senhor! Egy Miguel de Santarossa fél?
–  Én? Én félek? – forgatta vadul szemeit az aranymosó.
–  Ha ilyesmivel sérteget, doktor, ezért Miguel de Santarossa elégtételt követel.
–  Ugyan! – intette le Papapolos. – Amit mondtam, nem konkrét, hanem csupán orvosi, a belső szimpatikus idegekre vonatkozó megállapítás, aminek semmi köze nincs az ön sokak által megcsodált fizikai bátorságához – fejezte be merész fordulattal sötét mondatát a görög.
–  Nincs köze? – gyanakodott Miguel de Santarossa.
–  Az égvilágon semmi – tette szívére kezét Papapolos.
–  Akkor jó! – dőlt vissza a székben Santarossa.
–   Christobal! – kiabált a doktor.
–  Azonnal megyek. Csak megtörölgetem valamennyi fogót. Nagyon porosak voltak, doktor – kiabálta vissza Christobal.
Senhor Papapolos nekiállt a széktámlán hegyet reszelni az injekcióstű letört végére. Kár lenne eldobni az ilyesmit akkor, ha nincs másik – gondolta.
Santarossa kicsit nyugtalanul pillantgatott maga köré. Christobal bejött, s leszórta a polcra a fogókat.
–   Hozz be egy kis forró vizet is! – szólt a doktor. – Ki kell mosnom a fecskendőt. Utoljára formalin volt benne – emlékezett –, amikor azt a nagy gyíkot preparáltam. A formalin különben nagyon jó fertőtlenítő – nyugtatta meg egyáltalán nem háborgó lelkiismeretét.
Christobal behozta a mosdótálban a forró vizet. Vödörrel az úton túli folyóból merített víz volt, s az biztosította tisztaságát, hogy csónakkal mindig legalább húsz méterre beevezve merítette a folyóból.
Papapolos nagy gonddal kimosta a fecskendőt, a tűt, ki-be szortyogtatva a felszívott forró vizet. Mikor elég tisztának találta, letörte négy fiola végét, s felszívta az érzéstelenítőt.
–  Most már jó, gyere, Christobal   Fogd meg Senhor Santarossa kezét, combjára is rátérdelhetsz, de jó erősen, mert rúg. Tátsa ki a száját, Senhor.
–  Áááááááá.. . !
–  Elég! Fogd, Christobal! – A szék reccsent, s Papapolos doktor hóna alá véve Santarossa fejét, többször beleszúrva nyomta szájpadlásába, ínyébe a négy fiola tartalmát. – Most mindjárt lecsiszoljuk a hídtartó fogakat az aranyhidak alá, azután húzok. Egykettőre megleszünk, s akkor – hatásos szünetet tartott – nősülhet is Miguel de Santarossa.
Santarossa nyögött, barna arcán csorgott a verejték. Nem így képzelte el tegnap az aranyrögök beváltását. Most, maga sem értette, hogyan, itt ül megint ebben az átkozott székben. Pedig eskü alatt fogadta, többé a tájára sem jön. A bitang megint rászedte. Itt ül, és úgy zsibbad a fél feje, mintha lapáttal vágták volna szájon. A múltkor nem jutottak ennyire. Most már tanult, mármint a doktor. Ej, te Santarossa – pillantott oldalt a pálmafalon lógó képre. – Csak ne lennél olyan szerelmes.
De Santarossa szerelmes volt. Menthetetlenül. A lány képe magányos, vadonba ékelt életének napjává növekedett. Elepedt érte. Megkeresi. Elképzelte, mint viszi őserdei kunyhójába a szépséget, a legszebbet, akit férfi magának elképzelhet.
Az injekciók szájába csurgott cseppjei átkozottul keserűek voltak. Köpött. A doktor elnézően pillantott páciensére. Méregette a fogóra megért fogakat. Santarossának négy fogat húz alul, kettőt
felül – határozta. Úgyis hátul rág. Pokoli módon elcsúfított lesz a fickó. Pedig hiú, mint egy taréjos kakadu. Majd nézze meg magát, amikor kiszabadul Christobal markából.
-– Jó lesz? – kopogtatta meg fogója nyelével Santarossa csorba fogait. – Érez valamit? – egy csipesszel megbökte az ínyét.
–  Nem! – rázta meg fejét Santarossa. A doktor megmarkolta a fúrót, és taposni kezdte a pedált. A csiszolókorong úgy marta Santarossa fogait, mint reszelő a fát.
A görög elkészült a négy fog lecsiszolásával. Santarossa olyan volt, mint egy hervadó óriásvirág. Amikor hátrafeszítették a fejét, s Papapolos megint hóna alá fogta, becsukta szemét. Christobal teljes súlyával combjára térdelve, mindkét csuklóját lefogta. Papapolost segítette gyakorlata. Vad erdőlakókkal, akik távolról sem kultúrlények, nem lehet másként bánni, mert ha megdühödnek, mindjárt késsel mennek rá a doktorra.
–  Ááááá ... – hörgött vadul Santarossa.
–  Egy – számolt a doktor, és koppant valami a poros agyagpadlón. – Kettő!
–  Ááááá . . .! – gurgulázó, szabaduló erőlködés a székben.
–  Három! – azután, mintha kukorica potyogna: – Négy! Öt! Hat! Megvan. Elengedheted Christobal. Köpjön, Senhor!
És Santarossa köpött. Kétségbeesetten nézte a földön elszórt fogait.
–  Mafadt falami a fámban?
–  Maradt. Semmi az egész! – veregette meg vállát a görög. -Olyan volt ön, úgy viselte magát, mint egy hős.
Christobal, miközben összeseperte a fogakat, félrefordulva röhögött.
–  Beszéljünk most már, Senhor Santarossa, az aranyhidak, a porcelánfogak honoráriumáról – nézett le páciensére a doktor.
–  Beféljünk! De én mintik ív befélek, toktor?
–   Nem, dehogy. Csak addig, amíg a fogakat elkészítem, s az aranyhidak helyükre nem kerülnek, mint annak a lánynak ott, a képen. Látja, Senhor Santarossa?
–  Látom! – pillantott oda az aranymosó, s örült, hogy ezt a szót sikerült kimondania.
–  Úgy gondolom –  nézett rá fél szemmel  Papapolos  –, fél zacskó aranyrögben megegyezhetünk. Nem is nagy ár egy ilyen
gyönyörű lányért. A két szép hídhoz az aranyat, a maradék fél zacskót ön adja.
–   Fok lef!
–  Sok? – csapta össze ámulva kezét Papapolos. – A szomszéd faluban ugyanilyen két szép aranyhídért, a porcelánfogakért két zacskóval kaptam. Nem tudom, ne kérjek-e most is két zacskót, mert ugye, az orvosi munkát, méltóztatik megérteni, Senhor Santarossa, előre szokás fizetni.
Santarossa hörgött, szemei forogtak, azután – nehogy a doktor mégis két zacskóval kérjen – sietve leoldotta övéről, késtokja mellől, az aranyrögökkel, aranyporral teli bőrzacskót.
–  Teffék! Négy hét telt cl.
Santarossa kilépett a rendelőből. Kezében kis kerek tükröt tartott, s nézte két hófehéren villogó újdonatúj fogsorát.
–  Na ugye, megmondtam! – lépett eléje Papapolos, s oldalról, majd elölről megnézte munkáját. – Miguel de Santarossa mától kezdve hősszerelmesnek is elmehetne a manausi operaházba.
A béka már valamivel odább feküdt. Még laposabb és még szomorúbb volt. A zöld papagájok is éppen úgy csiviteltek a szomszédos zöld mangófán, mint mikor még érett a gyümölcs.
A parton bárka kötött ki. Odanéztek. Santarossa kővé meredt. Papapolos szeme úgy lógott ki üregéből, mint a csiga szarva. A bárkából a reklámtáblán látható gyönyörű leány élő valójában lépett ki a partra. Miguel de Santarossára mosolygott.
–  A lányom – mutatta be röviddel később a ládái közt álló, javakorabeli ember, amikor kezet szorított a még mindig kövülten álló fiatalemberrel meg a doktorral. – Én vagyok az új boltos. Itt, a faluban lesz a székhelyem.
A kunyhósorokból emberek, asszonyok, gyerekek jöttek a partra. Kíváncsian állták körül az érkezőket. Miguel de Santarossa meg a mellette álló szép lány mindebből semmit sem látott. Egymást nézték.
Papapolosnak világgá ment a jókedve. A keresztapaság, a csecsemőkelengye! – gondolta kétségbeesve. – Az a kis zacskó arany elég sem lesz rá. Mérgesen hátrafordult, mert Christobal úgy röhögött mögötte, ahogy csak kifért a torkán.

–  Így járta meg a görög – nevetett Deuzilha asszony –, mert az esküvő utáni esztendőben a keresztelőtől az utolsó pelenkáig mindent állnia kellett.
–  Köszönöm a történeteket – mondom felállva. – Most mennem kell. A derék Papapolos különben sem köszönné meg, ha hírét venné, hogy itt is ismerik ezt a kalandját.
Kinn állok a forróságban a néptelen utcán. Odalenn folyik az Uatuma, s bentről, mélyen a bolt mélyéről, felhangzik a ládacsúsztatás, tucatnyi új vödör kötődrótjának vagdalása.
Amikor felpillantok a kékesfehéren izzó magasságba, káprázik a  szemem.   A  városias  öltözékben  határozottan  kényelmetlenül érzem magam. Erdőben, vízen sohasem érzékelem ennyire a forróságot. Igaz, öltözékem is más most. Nyakkendő, mandzsetta, fekete cipő meg fehér ing, fehér öltöny, s mindez fényesre vasalva, ahogy az Urucarában sem nélkülözhető brazil etikett megkívánja. Odaát az Uatuma túlsó oldalán magas, fákkal telinőtt ligetes part húzódik. Jó lenne átevezni, átmenni s vadászni – gondoltam. Beljebb a pálmakunyhók közt senki. Csak a magányos fekete toll-gubók a házak peremén, meg odaát a túlparti fákon. Dögkeselyűk. Várnak, lesik a zsákmányt, de a meleg őket is leshelyükre ragasztja. Leveszem rizsszalmából font elegáns kalapomat, és letörlöm verejtékemet. Urucara kedves, a környezet is érdekes, de ez nem az én életelemem. Úgy érzem magam, mint mikor egy hal lavórnyi vízbe kerül.
Caju-erdőcske. Szürke és piros gyümölcsök a fákon. Némelyike vese alakú, alsó külső magja enyhén krémszínű. Szép ez a gyümölcs. Urucarai nem vetemedik olyasmire, hogy ilyen melegben ide gyümölcsért jöjjön. Ágaskodva húzom le az ágakat. Beleharapok egy-egy meleg gyümölcs savanykás húsába. Csak azzal vagyok elfoglalva, melyik a jobb, érettebb. Még csak arra sem kell ügyelnem, mint odahaza gyerekkoromban, jön-e a csősz. Itt ez a vadon termő gyümölcsös elhullajtott magvakból növekedik.
A fűre tett rizsszalmakalapomat tegnap vettem 12 milreiszért Deuzilhánál. Ha ez a kalap 12 milreiszt ér, akkor a caboclók háncskalapja megéri a négyet. De nem alkudtam Deuzilhával. Kávéja, barátsága, beszélőkedve ráadás a kalapra. Mikor eladta nekem, kicsit elszabadult benne a kereskedő. Ma este hosszú időre megint levetem ezt a fehér öltönyt. Visszaöltözöm fehér caboclónak. Holnap reggel végre indulok embereimmel az Amazonas mocsaras vadonába. Két csónakkal, negyedmagammal, néhány nap alatt – nem szólva az ilyenkor mindenképpen kerülő egyéb zsákmányról is – tizedéért megszerzem a Jatapu vadonában szükséges ökörhal-főzőzsírt, mint amennyit Deuzilhának kellene érte fizetnem.
Jó lesz már felvenni azt a foltozott rövid nadrágot, fejembe nyomni a vizes, csurgó háncskalapot, amelynél a forróövi melegben nincs nagyobb élvezet. Gondolatban búcsúzom Urucarától, mert mikor az Amazonasról, a déli mocsárból visszatérek, éppen csak a vadbőröket, a fölös anyagot adom le, kiegészítem a szükségesekkel készletemet, s máris indulunk a Jatapu ősvadonába.
Visszafelé indulok a faluba. A szélső kunyhónál Abilióval és Jüannal találkozom. Kosarakat hoznak.
–  Hát ti?
–   Cajuért megyünk. Holnap elevezünk, jó ha van – mondja Abilio –, és még jobb, ha sok van. Emellett az is jó, ha nálunk éjszakázik a caju, mert így lehűl.
–  Honnan tudod, hogy indulunk? – ámulok el.
–  Honnan? Te, Senhor, reggel túl soká nézted a puskádat, s azt mondtad, hozzak senhora Deuzilhától öt deka ciánkálit a bogárgyűjtő üvegekbe.
–  Ej – mosolyodom el –, így hát hamarabb tudtad, mint én, hogy holnap reggel indulunk?
–   Hamarabb, Senhor – derül szélesre Abilio képe.
–  Akkor odahaza találkozunk.
Abilio és Juan eltűnik a kunyhók között, az utcára kilógó banánlevelektől takarva. A caju-gyümölcsösön túl már az őserdő következik.
Indulok befelé a faluba. Érzem, Urucara varázsa halványulóban van. Csónakjaimat mind ez ideig naponta kétszer locsoltuk, fürdettük a kikötőben, nehogy túlságosan kiszáradjanak. Reggelre újra komoly vízi alkalmatossággá válnak, amelyek elvisznek oda, ahová vadászvágyunk vezet.
–   Reggel indulunk az Amazonasra! – mondom, mikor tíz perc múlva belépek a falubéli hűvös házba.
–  Kár! – fordul felém házigazdám fia. – Reggel a túlparti mocsárba akartalak hívni. Túl sok a csordában a bikaborjú. Jobban is növekednek, ha nem bikák többé. Ezenkívül vadászhatnánk.
Nézem a kikészített, áttételes, nagy fogót, ami a művelethez szükséges. Nem a mi hazai módszereink szerint végzik itt ezt a munkát. A fogó sokkal humánusabb, mert nem kell kés, nincs vér, nagy fájdalom. A fogó egyetlen szorítása elzúzza a herék feletti vezetékeket anélkül, hogy külső nyoma maradna.
–  Tehát reggel indulsz?
–  Igen.
–  Akkor megkérlek, van itt egy kisfiú, Pedro, akit azt hiszem ismersz, vinned el öregapjához, aki egy társával, az Amazonason halászik.
–   Szívesen!

A SÁRGA VIZŰ AMAZONASON

Mindig ünnepélyes a pillanat, amikor valaki messze útra indul, de többszörösen az, ha az út befejezését, a visszatérést egyesek nem látják teljes mértékben biztosítva. Ilyesfélére gondoltak néhányan az urucaraiak közül. Akadt köztük férfi, asszony vegyesen, akik az összes jó, nagyon jó és még jobb szentek oltalmát kérve, majdnem elhozták azt a koszorút is, amit saját sírjainkra kellene helyeznünk. Ez csak azért maradt cl, mert Urucarában a valóságos halottak számára sem kötnek koszorút, tekintettel arra, hogy az egész faluban egyetlenegy virágoskertet, virágágyást sem. láttam.
Klementino csúnya képén, durcás modorán látom, hogy nem érez kellő ünnepélyességet. Juan a régi kígyótrágyától kimoshatatlan büdösségű ketreceinket sorban a csónakba helyezi. Csak izmai dolgoznak láthatóan. Gondolatait senki sem látja, csak én sejtem, hogy véget nem érő káromkodással van tele.
Fogatlan caboclo asszonyok, gyerekek lábatlankodnak körülöttünk, öregemberek, akiknek egyetlen vagyonuk szétesni készülő, rongyos térdnadrágjuk, ami azért térdnadrág, mert a valaha rendes, hosszú nadrág alját régen elrágta az őserdő aljnövényzete meg az idő. Régi históriákat emlegetnek idős caboclo asszonyok. Az meg az, ez meg ez, így járt, meghalt, és csontjait az erdei vadak gurítottak szerte, vagy soha meg nem találták. Abilio bólogat és a ketrecsarkokkal bordákat csikordít, hasakba nyomul, miáltal eléri, hogy megnyílik előtte az út a caboclók között a berakodáshoz.
A gyerekeken látszik, szívesen jönne velünk akármelyikük, de én csak Pedrót viszem, a kemény kis legényt, aki majdnem feltalálta maga készítette szárnyaival Ikaroszként a repülést. Nagy kár, hogy annak idején Ikarosznak nem jutott eszébe – mint a közelmúltban a kis Pedrónak repülése előtt – holmi baleset elleni biztosítás. Pedrót – akit halász nagyapjához viszünk – nagyon kedvelem. Derék kisfiú. Apja, anyja boldog, hogy kicsit világot lát a gyerek, de azt gondolom, ez a világlátás inkább a mi számunkra lesz izgalmas. Pedro erős kis fickó, tízesztendős. Világ-életemben szerettem a gyerekeket. A kis Pedro a vadászinas szerepét tölti be, ha volt valaha ilyen megfogalmazása a mesterségbeli kezdetnek. Pedrót urucarai kis pajtásai és “térdnadrágos" rokonsága is elbúcsúztatja. Tegnap hozták Pedrót Urucarába, s a végleges szándékom, hogy magammal vigyem, reggel öltött testet, amikor Pedro apja és rokonai kiráztak függőágyamból. Mint mondták, nehogy a fiú lemaradjon. Az, hogy Pedro velünk lesz egy ideig, kétségtelen új és előreláthatóan izgalmas része máskor viszonylag nyugodt vadászutunknak.
Pedro a berakodásnál mindenben segít. Barna kis melle, izmos karjai feszülnek az igyekezettől, amint megmarkolja az öles szigonyok kötegét, s odahozza Abilióhoz. Abilio átveszi, és belecsúsztatja a ládák és a csónakoldal közé. Ez a rész itt a puska és a szigony helye, s evezés közben – akármikor – csak oda kell nyúlni, hogy kézbe vegyük. Mindennek megvan a maga helye. Láda, ketrec, gumizsák, farinhás, gyümölcsös és hagymás kosár, cukor és fekete babos zsák, karbiddoboz, karbidlámpa, levelezésem és írásaim ládája, lőszer, ciánkáli, mellette a kinines üveg meg más gyógyszerek. Köztük – a kinin mellett – a legfontosabb a keserűsó. Ami a jatapui vadászútig fölös, az az ezredes házában marad.
A nap reggeli hevével ráver a földre, vízre. Verejtékeztet. Pedro boldogan, izzadtan segédkezik. Kispajtásai sóváran nézik. Kár, hogy nem vihetek magammal csapatnyi gyereket. Átérzem ezeknek az erdei, falusi lurkóknak a vágyakozását, mert magam is így tennék, ha nem én rendezném az egészet. Úgy összekovácsolódott vadászexpedíciónk, hogy ilyen ez ideig nem. sok indult távoli ősvadonok, vizek, mocsarak tájaira.
Pedro sürög-forog, izmos kis teste olyan rugalmas, mint a füstölt nyersgumi. Színe is majdnem fekete.
–   Ott van a senhora, a colonel felesége! – mutat fel hirtelen Pedro a magas partra, az agyagba vágott lépcsősor felső fokára. Az ezredes felesége lemosolyog ránk. Felsietek hozzá. Lenn már minden kész van.
–   Gondoltam, kijövök az induláshoz, bár reggel már elbúcsúztunk. A fiam is jön a feleségével. – Lelépkedünk a kikopott lépcsősoron. Pedro ragyogó szemmel ugrálja körül az ezredes feleségét, pártfogóját, s mutatja, nem pazarolta érdemtelenre jóakaratát, mert mindig igazít, tesz-vesz valamit. Puskáját, kis 22-es winchesteremet már kijelöltem  számára.  Ez nagy boldogság.  Megígértem Pedrónak, lőhet majd a kispuska nagy testvérével, a 44-es winchesterrel is, ha derekasan viseli magát. Szeme mint fekete karbunkulus ragyog. Erős fekete haja szinte borzolódik az igyekezettől. Juan is oldódik már Pedro irányában, Klementino sem vág olyan mérges képet. Abilio nyugalma, félmosolya változatlan, és szinte lebeg rakodás közben. Hiába, a szerelem megdönti a fizika vastörvényeit is.
–  Senhor! – szól hozzám lépve Abilio, s bocsánatkérően néz az ezredes feleségére. – Legyél szíves, vedd ki.
–  Mit?
–  A szálkát a talpamból. Nem tudok rálépni.
–  Aha! – búcsúztatom romantikus gondolataimat. Emiatt lebegett hát Abilio.
Abilio ráül a csónakszélre, én meg kiszedem az ingem zsebe hajtókája alá tűzött egyik biztosítótűmet. Tiszta, de azért beletörlöm bordám táján az ingembe.
–  Pálmatüske! – mutatom meg rövid keresgélés után a fekete tüskét. Valahogyan ide, a csónakba került valamelyik gumizsákkal, függőággyal.
A berakodás kész, csak az eligazítás van még hátra. Ráhúzni a csónakra a japákat, az esővédő pálmaborítókat. Egyike-másika töredezett már a borítóknak, de egy időre még megteszik. Majd fonunk újat, ha kell. De az ilyen munkával mindig takarékoskodunk. Az ördög érti miért, amikor erdei szállásainkon csak le kellene csapkodni a rövid tövű urucuri pálmák hozzávaló leveleit. A levelek összefonása érdekes művelet. Úgy fonódnak össze, mint az egymásba kapcsolódó ujjak. Megtanultam ezt is, meg sok mást itt-tartózkodásom idején.
Csónakba szállunk. Pedro a csónakvégben elém ül egy alacsony ládára. Evezőt adok neki. Ha kedve tartja, evezhet, s kedve, amint az evezőt markolja, szinte túl soknak mutatkozik.
A parti emberkaréj, az ezredes felesége és az ifjú asszony búcsút int.
– Jó utat, Senhores! – kiáltják, amint eltaszítom evezőmmel a csónakot a parttól. Vízen vagyunk. Balra fordulunk az Uatumán, az Amazonas széles, sárga háta irányába. Evezőmet – itteni szokás – üdvözlésként a magasba emelem, azután Pedróval meg Abilióval mélyre merítem a sodródó vízbe. Balról – a falu alatt -sziklazátonyos a part, ezért evezőmmel a mély vízre irányítom a csónakot. Oldalt, beljebb hajt a másik csónak. Juan és Klementino képe is ragyog. Végre mögöttünk marad Urucara. Előttünk pedig? Előttünk az Amazonas, a szép erdei élet, a vadász– és gyűjtőélet paradicsoma. Nagyszerű dolog, amikor nemcsak borraohát, nyersgumit lehet csapolni, értékesíthető vadbőröket szerezni, hanem mindent gyűjthetünk, ami szép és amit az erdő ad. Valósággal belefolyik az ember az őstermészet hatalmas állat-, bogár-, rovar– és lepketengerébe, az őserdő zöldjébe, hogy onnan kiszedje mindazt, ami számára értékes.
Urucara magas partja zöldbe veszik, eltakarja a parti vadon, amint szorosan a vízbe csüngő lombozat mellett hajtunk, nagy erővel lefelé. Sodor a víz is, ilyen ütemben evezve délutánra elérjük az Amazonast. Odaérve a vízzel szemben, majd jobbra fordulunk. Megkeressük Pedro nagyapját és öreg társát, Albertót, az ember nem járta vad világban. Azt a területet fogjuk kutatni, ahol a legeredményesebben lehet gyűjteni.
Pedrót pihentetem. A fiú visszapillant válla felett, ragyog a képe, s oldalt kihajol a csónakból, előrenéz, mert a magasra tornyozott tehertől s a takaró japáktól nem lát semmit. Felállni nem lehet, mert akkor meg én nem látok. Abilio is visszanézeget.
Az Uatuma bal oldalán cserjés, mély ingovány húzódik, amely szúnyogtrilliókat termel. A messzi Cararassu hatása ez, s hogy errefelé nincs emberi település, a szúnyogok miatt is érthető.
Az Amazonas olyan elhagyatott előttünk, akár a Mount Everest havas magassága. Az óriás folyam komor méltóságában és szépségében félelmetes. Képzelőerő sem nagyon kell hozzá, hogy a víz felszíne alá nézzünk. Kétoldalt újra növény borította part tűnik fel. Megint sűrűbben jelentkezik a vízi élet. Nemcsak kajmán – amikből éjszaka annyi akad itt, mint földlyukaikban a sárga darázs –, hanem vörös boto is. Szívesen bukfencezik ez az állat a mélységes Amazonas sárga vizében. Nem egyesével és nem tízesével, de ott, ahol előfordul, százával. Előttünk jobbról, amerre az Uatuma torkolatából kikanyarodva fordultunk, a boto encarnadók bukfencező, vízből kivetődő, a levegőben métereket repülő mázsás testeitől vörösödik a víz. Vörös boto! Nem olyan ez, mint az ökörhal, szelíd és békességes. Abilio és a többiek ugyan megint azt állítják, hogy a vörös boto megeszi a vízbe került embert is.
Csak Pedro nézi ártatlan érdeklődéssel a sárga Amazonas sodródó, széles víztömegét, és benne mint érdekes és elütő színfoltot a vörös botók játékos kavargását. Nem tudok sokat róluk. Élnek, vannak, a caboclók veszedelmesnek ítélik őket, és annyira sem kedvelik, akár a tüskés ráját. Márpedig kevés halféle van, amit ennél a tüskés farkú vízi veszedelemnél jobban gyűlölnek. A fekete piranha veszedelmét sem félik annyira, mint egynémely caboclo a vörös ,,vízi hólyagokat". Mert szakasztott ilyen benyomást keltenek, amikor az Amazonas partjának vízre érő sűrűje mellett víz ellenében evezünk. Pedro szeme az ámulattól kikerekedik. Tökéletes biztonságban érzi magát, mert Abilio és köztem ül.
Csend, majdnem süket csend üli meg a sárga Amazonas vizét, parti sűrűjét, amelybe a vízről fél méterre sem lehet bepillantani. Mindenre tüzes délutáni napfény záporozik. Mintha sűrű közegben eveznénk, olyan forró, mozdulatlan a levegő.
A fáradtság lassanként ránk telepedik. Újabb csorda vörös boto közelébe kerülünk. Egyre gyakrabban vetődnek, bukfenceznek elő, amint közelebb kerülünk több százas csapatukhoz. Kéklő égbolt, sárga víz, vörös boto. Minderre aranylón vonja sátrát a nap. Jobbról zöld keret, balról – messze benn az Amazonasban – lomb borította, a sárga felszínből ágaskodó zöld növénytömeg. Part, föld semmi, csak a vízből derékszögben kiemelkedő roppant, buja növényzet. Túlfelől – legalább hat kilométerre – fekete vonalként húzódik az Amazonas parti vadona.
Az evezők szapora koppanásai jelzik az áramlás erejét, amellyel szemben haladunk. Lepillantok a csónak mellett elörvénylő vízre. Furcsa így látni ezt, s elgondolni, hogy most látom a lapát kavarta gyöngyöző vizet, többé soha. Mindent alaposan meg kell nézni, hogy emlékként, szép és jó, talán rossz, talán tanulságos emlékként, elraktározzuk agyunk valamelyik kamrácskájába. Apró örvény, sodródó víz, semmiség, de az erdei ember még ilyen mellett sem haladhat el, hogy ne lássa meg. Ez teszi lehetővé az őserdőben való biztos előrehaladást. Az erdei embernek – amikor megpillantja a vadat, mérgeskígyót, óriáskígyót – már tudnia kell, milyen viselkedést várhat az állattól. Pillanatok alatt kell mérlegelnie, döntenie. Többre nincs idő, mert elvész az élet, a zsákmány. Egyiket sem lehet pótolni.
Nincs errefelé zsákmány nélküli víz, erdő. Csak evezni, járni kell tudni benne. Szakértelemmel bánni mindazzal, ami körülvesz, mert a póráz, ami életünket tartja, a szigony, meg a winchester lővonala. Az előrehatolás nehézségei különösen nagyok, mert a mindenkori zöld fal, amely engesztelhetetlenül, teremtményeit védve elénk áll, sohasem barátságos.
Jobbról a folyamatos sűrű őserdő, csónakjaink alatt az örvénylő, sárgán áttetsző víz, balról, kődobásnyira vörös botók újabb csordája. Abilio aggódva pillantgat vissza. Juan és Klementino szorosan mellénk zárkózik megrakott, pálmaborítós csónakjával. Lepillantok a vízre, és egy mázsás botót látok túl közel felvágódni, ránk fröccsentve a vizet. Szakad rólunk a verejték, ahogy evezünk. Vízbe merült evezőnk élesen, keményen koppan. Az előttem ülő Pedro meztelen háta már egészen vizes, amint jobbról balra, balról jobbra átvetem a csurgó lapátot. Pedro visszanevet, vigyorog, jólesik neki a ráhulló víz. Óriás háncskalapja, amit nagyanyjától kapott, libegő peremmel lengi körül mozdulatait. Pompás kis fickó. Igazi cabocló. Lehet, többre is viszi. Nagyszerű ifjú képviselője a tehetséges brazil népnek.
A vörös botók eszeveszett vízi táncot lejtenek körülöttünk. Csak valami hangulatos, a helyzetnek megfelelő vízi zenekar kellene, ami a kavargáshoz a nótát húzza. De a vörös botók nem igényesek. Vizet loccsantó ugrándozásaik, zuhanásaik zene nélkül is egyre félelmetesebbek. A pirosló óriáshólyagok tőlünk kb. 6-8 méterre, szöcskékként vágódnak ki a vízből. A kép majdnem szép. Csónakjaink haladása a gyors sodrású vízzel szemben túl nyugalmasnak tűnhet a vörös botóknak. Éhesek? Húsevők? A caboclo-vélemény nyilván tapasztalásból igenre szavaz. A botók vörös bőre víztől csillogó, s olyan sima, mint a fókáé vagy a delfiné. Közeledésük határozottan kellemetlenné válik. Pedro szemében riadtságot látok. Megértette a veszedelmet, azt, hogy a mázsás állatok esetleg belénk botlanak. Rápillantok a pálmaborító alól, a csónakfal és a láda közt Pedro térdénél kiálló winchesteremre.
–  Evezz egyedül, Abilio! – szólok előre. – Kicsit abbahagyom.
–  Ideje, Senhor! – pillant vissza válla felett Abilio, megértve a hangsúlyt. Hogy irányban tartsa a csónakot, már ő vált át jobbról balra, szorosan a növényzet mellé evezve. A pontosan mellém zárkózó nehéz csónakban Klementino húzza elöl az evezőt. Juan hátul, a málha mögött evez. Kihúzom a winchestert a szigonyok, taszítórudak, tokba fogott tercadók közül. Felhúzom a csőre töltött winchestert. Féloldalt húzódom a nadrágomtól kifényesedett ülésen. Bal kezem mutatóujja a ravaszon, a puska térdemen, csöve féloldalt a vízre néz. Abilio keményen, egyforma ütemben evez. Pedro egészen a pálmaborító alá húzódik, felém fordul, hogy jobban kilásson a hatalmas kalapkarima alól.
Boto loccsan, vetődik, pirosló tömege métereket száguld a víz felett. Mint roppant agyaggalambra lövök. Kapáslövés. A nehéz lövedéket nem látom kacsázni a vízen lapos kavics módjára (mert a winchester-golyónak ilyen a szokása, ha csónakpadról lövik, s nem vág célba). A boto, és vele négy másik, pillanattal később vetődött piros puffancs, vizet fröccsentve tűnik el. Szinte vöröslik a víz, mert a botók felzárkóznak. Lövést kap egy másik boto. Hullámzik, robajlik a széles víz felett a lövés döreje, utoléri, keveredik az első dörej visszhangjával. Az őserdő fala itt legalább tizenöt méter magas. A vörös botók sűrűje vetődik, zuhan, fröccsenti ránk a vizet. Juan puskája is beledörren az Amazonas alig pillanatnyi csendjébe.
Amikor hátranézek, látom: a lövés igencsak megoldja a két caboclo belső feszültségét. Klementino átnevet a másik csónakból, s megállapítom: a csúnya kis ember nevetése nem is olyan csúnya. Csattan a winchesterzár, a harmadik piros, túl közel jött botóba is belelövök. Lebukik, mint pillanatonként sok tucat társa, hogy azután felvágva pörgesse óriás vörös tömegét a hullámzó vízen. Fejlövés. Az előző kettőnél a golyó lágy részeikbe hatolt, s a botók sebesülten elúsztak a víz alatt, vagy fel sem jőve, elmerültek. Az új intermezzó megzavarja csónakjaink körül a boto-kavalkádot. Mintha kissé észre tértek volna. Ebben Juan lövései is segítettek. Pokolit durran a szabad víz felett a rövidcsövű, nagykaliberű winchester. A sárga vízfelszínen lassú az egyevezős haladás, s a verejték patakban meztelen  felsőtestemről:  arcom, nyakam, karom verejtékével összefolyva nedvesíti nadrágszíjamat, viseltes nadrágomat. A pirosló botók ritkulnak, mind szélesebb körben jelentkeznek egy-egy késői vetődéssel, loccsanó zuhanással. Egy golyó marad winchesteremben, amikor visszanyomom helyére, a különféle szerszámok közé. Juan is így tesz. Ujjaim, markom elszarusodott bütykei rásimulnak a Pedro nyújtotta evezőre.
Tűz a nap, mintha a kék égbolt valóságos kemencetető lenne. Apró növények kavarognak evezőm körül, húzásom nyomán.
–  Senhor! – szólal meg felém fordulva Pedro. – Mikor kötünk ki éjszakára?
–  Miért, gyerek?
–   Szeretném, ha a vacsorára valót én lőhetnem a kis winchesterrel, esetleg, ha halat akar, Senhor, én foghatnám.
–  Rendben! – egyezem bele mosolyogva, pillanatra sem szakítva meg az evezést.

EGY ÚSZÓ FATÖRZS
ÉS A SÁSTÖMEG

Klementino és Juan csónakja szorosan mellettünk halad. Sebességük most alig harmada annak, amivel az Uatumán az Amazonasig eveztünk. Felmálházott csónakkal így is jól futunk vízzel szemben. Pedro tudja, nem szívesen beszélgetünk evezés közben a tűző napon. Hallgat ő is, és egy vízmerő tökhéjjal játszik. Belemeríti a vízbe, iszik, kicsurgatja, s amikor egy úszó sássziget mellett evezünk el – sokat sodor ilyent az Amazonas –, alaposan megnézegeti.
Hatalmas, héj nélküli fatörzs úszik el mellettünk, belekavarodva a sássziget zöldjébe. Pedro feláll a ládára, amin addig ült, s úgy kémlel bele a sás, a fatörzs-sziget úszó keveredésébe.
– Óriásanaconda, Senhor! – súgja izgatottan.
Abilio is hallja, én is, mindhárman állunk már, sodródunk visszafelé a sástömeggel. Klementino és Juan csónakja is velünk sodródik. Mind az öten – kíváncsi társaság – az evezőpadon állunk. Szó nem hangzik. A tíz méter széles, húsz méter hosszú, a vízfolyással keresztbe forduló sziget túlsó felében, a fatörzs szerteágazó, töredezett gyökerein fekete foltos, sötét oldalú anaconda-óriás
pihen. Lehet nyolc-, sőt kilencméteres példány is. Az Amazonason elég gyakoriak az ilyen utasok. Mi, ha Pedro nem használja fel a legelső alkalmat, hogy belenézzen az ilyen szigetbe, simán elúsztatjuk a kígyóóriást. Pedrónak nemcsak szeme, barna képe, de füle is ég a vadászizgalomtól.
Kihúzom a nagykaliberű winchester mellől kistestvérét, a 6 mm-es puskát. Odanyújtom Pedrónak. Pedro a vadászláztól szinte dideregve húzza fel a kis winchester kakasát. Állunk a csónakban. Én. visszalépek az evezőpadról a csónakfenékbe, vigyázva, hogy ne mozdítsam a szigettel egy vonalban úszó csónakot. Ha az anaconda megneszeli tervemet, a zsákmány elveszett, mert az Amazonas sárga vizéből, ha egyszer beleveti magát, semmiféle nyalánksággal ki nem csalogathatjuk többé. Férfitenyérnyi széles a dudoros óriáskígyófej, ami a csaknem söröshordónyi törzsön pihen.
Pedro céloz. Kíváncsi vagyok idegeire, a túlfűtöttségében, izgalmában majd elröppenő gyerekre. Akármelyikünk lelőhetné az anacondát. Szép, múzeumba illő példány, de akkor Pedro nem kapná meg azt az élményt, amely egész életére, önbizalma, jelleme kialakítására hatással lehet. Abilio összehúzott szemmel nézi az óriáskígyót, mintha puska volna a kezében és célozná. Teljes a csend, s mintha festmény lenne, olyan a kép. Csak a víz örvénylő sodra, zajtalan futása oldja a feszültséget, amely mindannyiunkat eltölt. Pedro újra céloz. Leereszti a puskát. Sóhajt. Rám néz, aztán újra vállához emeli. Értem. Jó az iskolája. Ha nem érzi, hogy biztos, pontos lesz a lövés, új célzás előtt néhány pillanatra leereszti puskáját.
Két méterre sodródunk a sástömegtől, a másik csónak előttünk csurog. Legalább kétszáz métert ereszkedtünk visszafelé. Élő szoborcsoportozat utazik. Mert lassan ilyen alakzatot veszünk fel. Mozdulni egyikünk sem mozdul, vigyázunk a nehéz csónak egyensúlyára, meg aztán látni akarjuk a találatot, az anaconda viselkedését. Érdemes-e rá több időt, fáradságot fordítani, vagy elmegy, s akkor egy nagyon szomorú kisfiú ül vissza helyére az evezőpad elé.
Pedro lelkiállapota nyitott könyv, s tudom, ilyenkor az ilyen jellemű “férfira" mit kell bízni. Juan – ezt biztosra veszem – javában káromkodik befelé, Klementino saját puskája felé pislog, csak Abilio célozza folytonosan jobb szemmel, kezével szinte a puska fogását utánozva, az óriáskígyót. Ha még egyszer leereszti
Pedro a puskát – határozom el az ötödik leeresztésnél –, nyakon verem. Vannak idegei a fickónak, de nekünk is.
Puff! Pedro kezében elsül a kiskaliberű winchester, s minden úgy történik, ahogy történnie kell. Az anaconda koponyáját, gerinctövét érte a lövés. Szertecsúszó testgyűrűk, tört gyökérrészeken fennakadó roppant törzs.
–  Megvan! – rikkant Abilio, s dobbanva ugrik az evezőpadról a csónakfenékbe. Valami nagyot reccsen, s az utolsó pillanatban rántom magam mellé Pedrót, aki majd puskástól zuhan hanyatt az Amazonasba. Abilio göndör, barna feje előbukkan a magas pálmaborító felett,
–  Bocsánat, Senhor, ráléptem a tökhéjra.
Elpárolog a mérgem, látva Abilio keserves képét. Ő igazán nem az, aki elügyetlenkedik valamit.
–  Nincs baj, Abilio. De sajnáltam volna a 22-es winchestert. Pedrót ugyan kifogjuk, de az elsüllyedt puskát soha.
A lelőtt anacondát szállító szigetnél mindkét csónak kötelét átvetettük a kiálló gyökereken. Csáklyával kapja el Abilio a vízi óriáskígyó nyakát a feje alatt, s odahúzza magához. Mintha vastag, fekete foltos oszlop kötné össze a sásszigetet csónakunkkal. Juan a másik csónak elejéről segít, most már egyesült erővel cibálva, húzva a vastag, nehéz kígyót a gyökerek kuszaságából. Pedro egyszerre négy ujja körmét rágja izgalmában. Nagy kalapja odalenn hever a csónakfenékben.
Az alkonyatban kipillantok a partra. Ki kell itt valahol irtani a sűrűt, utat vágni a vízre boruló zöldbe, hogy lehántva az óriáskígyó bőrét, éjszakára itt verjünk tábort. Az Amazonas pedig sodor, egyre visszafelé. Több kilométeres messzeségben vagyunk már attól a helytől, ahol Pedro észrevette a sucurit.
A két csónakvég megmerül az óriáskígyó súlyától. Tíz centiméterre van a víz a csónakperemtől. Óvatosan húzzák rá caboclóim a két csónakra az utolsó, ágról letekeredő törzsgyűrűt. Leoldjuk az úszó fatörzsről a köteleket. A fatörzs – most már ismét magányosan – megkezdi útját az Amazonas széles hátán lefelé. Olyan nagy fatörzs, hogy akármelyik hajónak, tengerjárónak is ajánlatos kikerülni.
Óvatosan vezetek, a másik csónakban ugyanígy kezeli az evezőt Juan. Súrlódás. Nekivittük a két csónakot a zöld falnak. Indákba, gallyakba kapaszkodva tartjuk a csónakokat, míg a tercadók kemény vágásokkal nyitják meg a rést, amelyen mindkét csónak – rajta a holt óriáskígyóval – parthoz húzható.
Pedro elsőnek mászik fel a gyökeres, fehér agyagú parton a humuszos őserdő aljnövényzetébe. Fákhoz kötözi a feldobott köteleket. Abilio a kígyó törzsére is kötelet hurkol, azt is feldobja, Pedro nekifeszül, húzza, de csak Abilio nevetése száll hozzá.
– Várj csak, öcskös! Majd együtt! – Máris kapaszkodik, Juan vele.
Hárman húzzák a feszülő kötelet. Most már megindul felfelé a farkán megkötött anaconda. Pedro lelkesen, nyögve segít. Elvégre a zsákmány az övé. Dehogyis adná oda örömét, büszkeségét. Nem kínálhatunk számára olyasmit, amiért lemondana róla. Klementino meg én is feljutunk a partra. A vadon félhomályos. Nemcsak sűrűsége miatt, de mert ránk köszönt az alkonyat is. Öt tercado vagdalja a sűrű aljnövényzetet. A vízen csak a kapunyi növényirtás látszik, amin behatolunk. Más nyoma nincs itt az emberi életnek, mint ahogy nincs sok kilométerre fel és le az Amazonas vízisivatagán.
Nagy testű, színes tollú arara-papagájok húznak el felettünk. Kiáltásaik élesek, és – sokszor megfigyeltem – olyan a repülésük, mint odahaza a vadludaké.
Négy rövidpengéjű kés dolgozik az anaconda kinyújtott, hátára fordított törzsén. Hasa sárga az anacondának, vastag haspajzsai rendkívül kemények. Kiterítjük a lehúzott bőrt. Mint terítőn, úgy fekszik saját bőrén a lemeztelenített anaconda. Megmértem a hosszát: 7 méter 60 centiméter. Kilencméteresnek is becsültem volna vastagsága után.
Az anaconda szürke húsa elmerül a sötétedő Amazonas sárga vizében. Csónakülésről mossuk kezeinket, késeinket. Pedro velünk tanulja a mozdulatokat. A nagy bőrrel egyelőre nem tudunk mit kezdeni. Ki kellene feszíteni, de nincs hova. Csupa szálas, derékvastagságú törzs ágaskodik a nap felé, áhítva az ősvadon homályában a napfényt, s ezek között szinte fű sűrűségű az aljnövényzet, vékonyka fa, cserje, iszalag tömege. Pedro – észre sem vettük, hogy eltűnt – lelkendezve tér vissza.
– Senhor! – mutat befelé. – Ott egy nagyon öreg és hatalmas fa, az jó lesz, arra körbe rászegezhetjük az anacondabőrt.
Kalapácsütések hangzanak a lassan éjszínű őserdőben. Itt sohasem hallott hang. A kifeszített szép anacondabőr – háromszor körbecsavarva a törzsön – reggelig megszikkadhat. Máris hangyák lepik el alsó farkarészét. Ez nem baj, legfeljebb a rajta maradt hús- és hártyarészeket hordják el.
Tűzfény parázslik az Amazonas-part éjszakájában. Szétterül a füst, mint szürke, fojtó takaró. De ezt senki sem bánja. Szúnyog a füsttől alig fér hozzánk, pedig tömegesen jönnek. Függőágyaink – felettük szúnyoghálók – felénk fehérlenek a tűz fényében. A vacsora egy-egy doboz norvég olajos hal, hozzá farinha, és két-két vastag banán a befejezés.
Pedro bemászik a kis szúnyogháló alá. Egy perc, s máris alszik. Biztosan az óriás anacondával álmodik. Ilyen voltam én is, amikor régen, ingemben vittem a Budapesti Állatkert terráriumába az erdei siklókat.
Feküdni készülünk. Reggel – nem szívesen gondolok erre -újra evezhetjük az Amazonas sodró vizén az egyszer már megtett utat.
Hajnalodik. Olyan szúnyogmuzsika kerekedik odakinn, aminőt ritkán hallanak az Amazonas mentén is. Nem mintha ilyesmiben nem lett volna részem az Amazonas vízgyűjtő medencéje más részén, amely területek mocsaraikkal, lagúnás kiöntéseikkel, áradásos területeikkel valóságos óriás szúnyoggyárak. Körülöttem a többi háló alatti függőágyakban is ébredeznek. De a sok szúnyog miatt, amelyek éhesen, mérgesen muzsikálnak, senkinek sincs kedve kikászálódni belőle. Csak Pedro apró szúnyoghálója, függőágya felől nem hallatszik mozgás. Úgy látszik, alszik a gyerek. Talán még az előző délutáni nagy vadászöröm élményét álmodja. Ilyen zsákmánnyal ilyen korban – hiszen Pedro csak tízesztendős múlt – nem sok gyerek dicsekedhet. Szeme, szíve, jó képzelete, értelme teljes. Nagyon szeretem Pedrót. Mintha önmagamat látnám benne, amikor gyerekfejjel, nagy-nagy lelkesedéssel, minden új és szokatlan iránti bámulattal nekiláttam, hogy meghódítsam a Bakonyt.
Az Abilio függőágyára boruló tüll meglebben. A vadász, mint álmos, barna teknős mászik ki alóla.
Juan félreteszi Pedro számára a legérettebb banánokat. Látszik, ő is kedveli a fiút, pedig belőle úgy kell kihúzni minden szót.
Lobogva pattog a tűz. A kávésfazék nyakig a parázsban, vize már forr. Abilio nem sajnálja bele az Urucarában darált, jó illatú pörkölt kávét.
–  Jó reggelt, fiatalúr! – lép Klementino Pedro mélyre csüngő függőágyához. – Felkelni! – Megrázza a tartókötelet.
–  Már reggel van? – hangzik mélyről, s olyan álmos a hang, amilyen álmosan csak egy brazíliai kisfiú kérdezhet.
–  Ha méltóztatik kinyitni a szemét, nyomban meglátja! – mérgelődik a kis növésű, széles vállú caboclo.
–  Igen! – jön a felelet, majd Pedro, mint barna gumilabda, kipattan a függőágyból, szúnyoghálója alól. – Megyek az óriáskígyóbőrömhöz.
–  Talán köszönnél, te félelmetes vadász, mielőtt a nadrágodról leszedem a tojáshéjat – villan rá a tűz mellett guggoló Abilio.
–  Jó reggelt! – riad meg Pedro, s nyomban megnézni nadrágját, van-e rajta tojáshéj?
Juan és Klementino nevet.
–  Hogy aludtál? – veregetem meg barna vállát, s a kisfiú felnéz rám.  Hálás a szeretetért.  – Délre nagyapádnál leszünk,  Velho Pedrónál. Gyere, nézzük meg a sucuribőrt.
Az óriáskígyóbőr furcsán fest a fatörzsön. Mintha fázna a fa, úgy betakartuk vele. A bőrnek nem esett baja, bár tömérdek hangya mászta, hordta róla a fölös húsrészeket, főként a haspajzson, külső, nyúzott felén. Itt volt a legnagyobb a hangyatömörülés. Megtapintom a vastag bőrt: szívós, de le kell szednünk. Ha másként nem, a pálmabontóra terítve szárítjuk tovább. Most már nem ráncosodik meg. Ez a fontos. Gonddal nyúztuk, látszott, hogy megvolt a feje, szájarésze, ami a nyúzott óriáskígyóknál a legritkább esetben marad a bőrön. A caboclók a fej mögött egyszerűen lekanyarítják a bőrt, mert a fej kinyúzása sokáig tart, és igen apró, finom vágásokat követel, és végül nem számít bele a hosszába, amikor az ilyen bőröket eladják.
Juan mögénk érkezik, kezében faládikó, harapófogó, és kihúzza a szögeket, kiszabadul a bőr.
Feketekávé és farinha. Hozzá banánlekvár. Az utóbbi Pedro kedvence. Hiába, a gyerek itt is gyerek, akkor is, ha a lekvár nem szilvából, hanem banánból van. A sucuribőr összecsavarva, hatalmas tömegként hever Pedro lába mellett. Ő cipelte ki az erdőből a nehéz bőrt, a világért sem hagyta, hogy Juan segítsen. A vadász csak a harapófogót, a szögesdobozt hozhatta mögötte.
Minden útra kész. Abilio már a csónakelőn áll, s átveszi a leadogatott, gumizsákba tömött függőágyakat, szúnyoghálókat. Sohasem térünk ide vissza. Minden szállás, táborbontás – még ha csak egy éjszakára kötünk is ki – olyan, mintha leszakadna vele életünk kis darabja.
Sárga az Amazonas vize, amint széles síkján végignézünk. A látvány lenyűgöző. Zöld növénytömeg odaát a vízben. Sziget. Felmagasodik, mint valami zöldloboncú ősállat. A nap forrón tűz, jobban, mint előző nap. Izzadva húzzuk az evezőt. Pedro előtt a pálmaborítón háromszoros rétegben szárad a hatalmas kígyóbőr. A fiú szeme, pillantása, néha keze is simogatja a hatalmas pikkelyzetű bőrt, mely észrevehetően szárad.
Evezünk a part zöldje, az óriás növényfal aljában. Szép a táj, de néptelen, nyoma sincs még csak elhagyatott erdei, parti szállásnak sem. Hajó, csónak sehol. Nem csoda. Amazonas állam félmillió négyzetkilométerén félmillió ember él. Ennek több mint tíz százaléka Manausban, a többi pedig kereskedelmi gócpontokban, a vizek, folyók, tavak mentén, de ez a táj, ahol semmi nincs, ami a kereskedelem, a politika számára értékes lenne, holdbéli elhagyatottságban él.
Dél. Pontosan felettünk tüzesedik a nap. Csendes az idő, szellő sem rebben. Kánikula. A háncskalapok alatt is csurog rólunk az izzadság. Pedro már elpilledt, s a kihúzott borító árnyékában alszik. Órák hosszat evezett, s ez végül odagurította álmodni az árnyékos  csónakfenékbe. A csónak folytonos ringása is álmosító.
Dohogás hangzik mögöttünk. Hátranézünk. Őserdős sziget mellett haladunk el. Hatalmas tengerjáró gőzös magasodik ki mögöttünk a sárga Amazonasból. Angol teherhajó. Liverpool és Manaus közt bonyolítja le a közvetlen forgalmat.
A Baependy hatalmas hullámokat vetve eldohog mellettünk, mialatt mi meghintáztatott csónakjainkból a vízbe csüngő növényzetbe kapaszkodunk. Pedro felébred. Tágra nyílt szemmel nézi a felettünk magasodó hajótestet, a korlát mellől lebámuló félmeztelen matrózokat. A Baependy nem keltett bennem vágyat az európai civilizáció után. Caboclónak néznek – gondolom –, aki a többiekkel – s ezt jól sejtik – vadászik az Amazonas vadonában.
Elvonul az ötezer tonnás, révkalauz vezette tengeri gőzös. Révkalauz nélkül az Amazonas csalóka, zátonyos, szigetekkel tűzdelt hátán nem lehet biztonsággal közlekedni. Az angol gőzös végállomása a Rio Negro torkolatában levő Manaus. Parthoz ott nem állhat, mert a kikötő pontonokra épült, s csak kisebb hajók befogadására alkalmas. Tengeri hajó csak a Rio Negro közepén horgonyozva rakodhat be vagy ki. Darui, drótkötelei, csévélő gőzgépei mint óriási motollák dolgoznak, rakodnak a bárkákba.
Négy óra. Pedro figyelmesen előrenéz Abilio figyelmeztetésére.
–  Ott, elöl, nézd, Senhor! Amott van Pedro nagyapjának a pálmakunyhója!
Kivágott őserdő rész tűnik fel a part öblében. Rajta barnálló tetőzetű pálmakunyhó. Lenn, az agyagos parton, két csónak fekszik. A kunyhó előtt, szigonyok, száradó háló szomszédságában két félmeztelen, rövid nadrágos, mezítlábas öreg áll.
–  Nagyapám! – kiált Pedro boldogan a fehér hajú caboclo nyakába ugorva, amikor partot érünk. Abiliót és Klementinót ismeri az öreg halász. Pedro odahurcolja szép győzelmi trófeáját nagyapjához. Büszkén teríti szét a naptól keményedett bőrt a homokon. A két vén halász ámul.
–   Ezt te lőtted? – kérdezi a nagyapa.
–   Én!! A Senhor kis winchesterével – s úgy hajtja össze a fiú a bőrt, mintha mindez semmi lenne ahhoz, ami ezután következik.
Besötétedik. Kigyúlnak a csillagok, az Amazonasra ráterül az éjszaka. Karbidlámpám fénye beteríti az őserdőbe vágott irtás kunyhójának elejét, s a két öreg halász a friss halból készült vacsora után közénk ül. Kérdezősködnek. Van már idejük, mert eddig Pedróval beszélgetett nagyapja. Most öreg barátjával tőlünk kérdezősködik.
–  Miért is jöttetek, Senhor?
–   Ökörhalat akarunk szigonyozni. Sok van errefelé.
–  Az van! – bólint az öreg. – Azután mennyi kellene?
–   Gondolom, elkelne néhány nagy példány.
–   El! – bólint megint. – Hallom, Pedro mondja, a Jatapu felső vadonába készültök. Oda kell is ilyenféle, meg más is, mert arrafelé nemigen találtok. Jöjj, Senhor! – hív, s bemegy a kunyhóba. – Nézd, itt van négy és fél gallon, egy egész benzineskanna zsír, ezt neked adom. Elhoztad az unokámat, olyan örömet szereztél ezzel, hogy szóval ki sem fejezhető. Fogadd el ezt az ajándékot. Nekünk, ha kell, bőven ad ökörhalat az ingovány meg az Amazonas.
–  Köszönöm, Velho Pedro!
A szép égi mennyezet ragyogva borul rá az Amazonasra. A csillagékszerek fénylenek. Sokáig nézem karbidfény mellett, kezemben tollal az égbolt szurokfeketeségében sziporkázó forróövi csillagok panorámáját. Naplóm szaporodó oldalaira rákerül a négy és fél gallon ökörhalzsír. Sohasem volt ilyen könnyű zsákmányom.

A SZIGET MOCSARÁBAN

Rám virrad az első reggel Velho Pedro, azaz Öreg Pedro és Alberto kunyhójában. Sohasem voltam ennyire magányos, egyedülvaló, mint itt, a széles Amazonas mentén. Eddig majdnem mindig kis folyók parti vadonjaiba vágott irtásokon, kunyhókban éltem. Most itt minden szélesre tárul, annyira szélesre, hogy ezen a reggelen szinte elveszni érzem magam. Minden hatalmas, mondhatnám túlméretezett körülöttem. A sárga víz, a messze benn, az Amazonasban álló nagy sziget, amelynek őserdős partja olyan, mint valami víz alá mentett roppant boszorkány zöld hajzata.
–  Abilio! – pillantok fel naplómból, s leteszem tintás kezemből a tollat.
–  Tessék!
Abilio megáll, s visszanéz rám, miközben elviszi üres feketekávés bögrémet, hogy elmossa az Amazonasban.
–  Átevezünk arra a szigetre. Megnézzük, mi van a sűrűben.
–  Igen!
–  Velho Pedro!
–  Tessék, Senhor?
–  Mi van odaát, azon a szigeten?
–   Ott? – pillant át az öreg. Tenyerét védőn tartja szeme fölé. – Semmi!
–   No! Valami csak van?
–  Lehet, Senhor, de nem hinném, hogy túl sokat találtok rajta. Amióta emlékszem, ember lába nem taposta. Én sem voltam még ott.
Elrakom írásaimat. Abilio evezőket, két szigonyt visz le a partra. Juan kimeri a csónakfenékből a deszkák alatt meggyűlt vizet.
–  Te, Klementino – rendelkezem –, itt maradsz, segítesz Albertónak, Velho Pedrónak, ügyelsz a kis Pedróra. Mi átmegyünk a szigetre.
Csónakba szállunk. Gyorsan távolodik a zöld ősvadonnal borított part, a kis öböl, az irtás, amelyén Velho Pedro és Alberto kunyhója árválkodik. Magányosság lengi körül, a nehéz caboclo-élet magányossága, és ami most vidám rajta, az a kis Pedro játékos, búcsúzó futkározása. Klementino is integet.
Rézsút, meredek szögben vágunk át a széles vízen, s a hátsó evező, az én evezőm tartja az irányt. A nyugati, sűrű őserdővel borított szigetcsúcs előtti víz-sivatagot célozom meg. De az Amazonas sodra erősebb. A rohanó víz lefelé ragad. Sásszigeteket kerülgetünk. Velho Pedro kunyhója, a csónakok, mint játékszerek látszanak mögöttünk. Előttünk a sziget sűrűje magasra nyújtózik. Kel a nap. Emelkedik, mintha pillanatra ráülne lenn a sima, vöröslő víz-sivatagra. Majd egyre nagyobb rés keletkezik közte és a lángszínű, élénksárgára váltó víz között.
A napkelte gyönyörűsége rabbá teszi a pillantást. Nem csoda, hogy még tovább ragad a sodrás. Nem baj. Majd a sziget erdős partja mentén evezünk fel a lomberdős szigetcsúcsig. Abilio erőteljesebben húz balról, magam is így teszek. Juan éppen csak az egyensúlyt tartja az evezésben, jobbról mártogatva kerek, rövid nyelű evezőjét. Szól a csónak peremdeszkáján a kop-kop, s a csónak három evezővel, mint valami óriás barna vízibogár, vágtat a vízen. Kétszáz, száz, majd ötven méter a távolság az őserdős lombfalig. Majd csak húsz méter. Teljesen vízfolyás ellenében evezünk, s a sodrás olyan erős, hogy alig haladunk. Mégis jobb így felhúzni a felső szigetcsúcsig. Hazafelé tartva jóval fáradtabbak leszünk, s onnan könnyebb lesz visszajutni a túlpartra.
Szorosan a lombfal aljában evezünk, méternyire a sűrűtől, amelybe nem lehet belelátni. A vízbe csüngő ág, lomb – akárcsak a csónak mellett az evező – apró örvényeket kavar.
Minden szokásos holmi, fegyver velünk van. Nem sok, csak éppen annyi, amennyi feltétlenül szükséges. Szigony, winchester, kígyófogó zsineges favilla, kis ketrec – örök a kígyóval való találkozás reménye –, ezenfelül az élelmiszeres iszák, benne zöld levélbe csavart sült pirarucu hal húsa, s vászonzsákban farinha. Vízmerő tökhéj három is hever a csónakfenékben. Az evezők apró lökései csak csigalassúságú haladást biztosítanak. Nem beszélünk. Az ilyen kemény vízellenállás legyőzésekor minden szusszantásra szükség van, minden szó megbontja a vízbe merülő evezők együttes munkáját, és a víz métereket sodor vissza, amit kemény evezéssel újra meg kell fenni. Ezt pedig egyikünk sem szereti.
Ez az igazi Amazonas. Ilyen tájban ez a folyam – a nyár közepén – százezer köbméter vizet szállít másodpercenként az Atlanti-óceánba. Az esős évszak tetőzésekor, június végén, július elején kétszeres ez a vízmennyiség. Az Amazonas vízterülete hatalmas méretű, 6 120000 négyzetkilométer. A folyam teljes hossza 6280 kilométer. De ez az Amazonas még nem az, ami lenn, az Atlanti-óceánnál terpeszkedik a delta őserdős szigettengerének 260 kilométeres szélességében. Addig még magába veszi sok kisebb, északról beléömlő folyó mellett a Tapajos, a Xingu, a Tocantins – a Tocantisba ömlő Araguaya – vizét, hogy csak a nagyobb folyókról beszéljek., Ezek Közép-Brazíliából, délről erednek és folynak az Alsó-Amazonasba. Évente 4000 milliméter körüli errefelé a csapadék. Odahaza 600 milliméter. Ez a 4000 milliméter hat hónap alatt zúdul le, míg a nyár, a száraz évszak idején alig néhány száz milliméter a csapadék. Ez a tömérdek víz ember nem lakta őserdős tájakról hömpölyög alá.
Az élő zöldre pillantok, amely előttem, körülöttem terül el. Ez is jól mutatja emberparány voltunkat. Deszkákból rótt csónakunk erőlködik, vagy éppen erőtlenkedik a sárga vízen. Mi, utasai pedig szépen elképzeljük, hogy mindannak, amit magunk körül látunk, a víznek, az ősvadonnak, feltétlen urai vagyunk. Pedig milyen nagy a tévedésünk. Szerencse, hogy az ilyen töprengésre időt engedő csónakázás ritka. Ha ilyen hangulatok hatása alá kerülnék, mi lenne ketreceink, lepke– és rovardobozaink megtöltésével, vadász– és gyűjtőeszközeink foglalkoztatásával?
– Itt vagyunk a szigetcsúcson! – szól Abilio. Átkapja csepegő evezőjét a csónak jobb oldalára. Belehúz. A csónakelő súrlódva vág a sűrűbe. Abilio evezőjét kapja maga elé, elhárítja a lombot, majd fél kézzel elkap egy ágat, és ülése alá dobja evezőjét. Lombot, folyondárt elkapva, izzadva hajítjuk mi is a csónakfenékbe evezőinket. Juan jobbjában bozótvágó kés széles pengéje villan, belevág a zöldbe. Abilio is aprítja az utat álló lombot, iszalagot. Az alagút megnyílik, s a félhomályba, amely az agyagos partot s a szürkés növényzetű erdőaljat megüli, világosság nyomul. Visszapillantok a túlpartra. Minden kicsi odaát, a csónakok apró pontok, a zöldbe vágott, kunyhó körüli irtás pedig mindössze más színű rés a növényzet keskeny vonalában.
Abilio liánba, kimosott gyökérbe kapaszkodva, kezében csónakkötéllel, már fenn is áll a magas part félhomályában, fa tövéhez kötve a kötelet. Juan feladogatja a szerszámokat. Zsineges kígyófogó bot, winchester, tokjába dugott tercado. Abilio sorban elszedi, lerakja. Juan is felkapaszkodik. Követem, átlépve a csónak evezőpadján.
Bakancsom alatt omlik a kimosott, laza föld, amikor feltornászom magam a több mint két méter magasba. Meredek a partfal,. látszik, mióta a világ világ, itt csónak nem kötött ki. Apró, páfrányszerű, térdig érő növényzet borítja az avart. Ilyen magasságba nem hatol fel az áradó Amazonas vize.
Némaság üli meg a sziget vadonát. De ez nem szokatlan számunkra. Mindig ilyen mély csend van az igazi brazíliai ősvadonban. Ami lármázik, óbégat, az legfeljebb majomféle, azokból is az óvatlankodó bőgőmajom, no és a madárféle. Különösképpen a papagáj. Minden más erdei víziemlős rejtőzik. Semmi nem mutatja jelenlétüket. Minden esetben meg kell keresni őket. Ehhez pedig a vadász árnyékszerűen csendes előrehatolása kell.
Miféle lehet az őserdős sziget állatvilága? Kígyók feltétlenül tanyáznak erre, mert a kígyó, mérges– és óriáskígyó egyaránt kitűnő úszó. Különösképpen az anaconda. Boa constrictort még nem láttam úszni, bár a caboclók szerint szintén jó úszó. Legközelebb beleeresztek egy zsinegre kötött példányt valami folyóba, lássam, mint viselkedik ez az erdőben nagylegény a vízben. Némely kígyót, mérgeskígyót fára is láttam kúszni, különösen a falkúszó kígyót, a parelheirát. Ezek egyike-másika úgy kapaszkodik fel kígyóvonalban a bükkszerű sima törzsön, mintha vízszintes talajon tenné. Az ilyen kígyók mászóredői alighanem tapadókoronghoz hasonlatosak, másként nem lehet megmagyarázni ezt az akrobatamutatványt.
Ki-ki felszedi saját eszközét, holmiját. Abilio is, Juan is derekára csatolja tokos tercadóját. Iszákjainkban bogártartó üvegek zörrennek, ahogy átvetjük szíját vállunkon. Az óvatos előrelátásból hozott kis kígyóketrec ott marad a parton. Kibontom a zöld bogárhálót, rácsavarom nyelére a szorító szárnyascsavart, de végül ezt is, meg a kígyófogó zsineges botot is a ketrec mellett hagyom, csak a winchestert viszem.
–  Abilio! Te baloldalt, Juan középen, én pedig jobbról, a külső szigetoldalon haladok felfelé. Lövésre ügyelni, csak rövid távra, tiszta célra lőni.
–  Igen, Senhor!
Juan is tudja ezt, ez azért van, nehogy az eltévedő golyó kárt tegyen valamelyikünkben. Rövid távnál, tiszta célpontnál a zsákmányon átmenő golyó megakad vagy földbe vág.
Klementinót azért hagytam odahaza, mert nem bíztam rá szívesen testi épségünket. Nem mintha Klementino könnyelmű lett volna winchesterével, de mindig nagyon gyorsan akart zsákmányt ejteni, hogy minél előbb befejezze az erdei sűrűben a nehéz zsákmány utáni óvakodást. Halászni viszont szeret, ez erőssége, s legalább olyan jó szigonyos, mint Abilio.
Juan természettől komorabb, szűkszavú ember. Emellett pontos, mint a nap járása, és erős, mint valami tapír. Nem riad meg, a veszélyt nem kerüli, mert elviselhetetlen számára, hogy legyen valami, amivel nem tud elbánni.
Abilio jó természete semmivel nem marad el Jüané mögött, csak nem olyan zárkózott. Mindig átfénylik az először csúnyának tűnő arcán az emberség, s ez megszépíti. Lemérhető ez egész viselkedésén, szorgalmán, amivel mindent végez. Nagy itt az egyedüllét, s amikor ok, mód, lehetőség kínálkozik, mindenki szabadulni igyekszik az egyedülléttől. Abilio is ezt a törvényt tapossa. Juan határozottan agglegény típus. Nem hiszem, hogy. komorságába magát valamire is tartó, vidámságot kedvelő lány valaha is beleszeretne.
– Délben itt találkozunk, ha nem ejtünk előbb valamit – szólok búcsúzásul, s felhúzom winchesterem-kakasát. Kattan a két másik winchester kakasa is.
Tíz másodperc sem telik cl, s nem látjuk már egymást a sűrűben. Zaj, gallyroppanás most nem hangzik. Óvatosak vagyunk. Jobban ismerjük az őserdőt, semhogy ilyesmit elkövessünk.
A széles Amazonas alámosott partja mentén haladok. Innen kifelé lehet látni, de a vízről befelé nem. A belső félhomály meg a külső napfény okozza ezt.
A folyam széles háta most is legalább fél tucat hatalmas sásszigetet úsztat lefelé. Tyúk nagyságú madarak, ciganák döccennek tova a parti növényzet ágain, amint meglátnak. Nem repülnek el. Ezek a madarak számtalan generáción át biztonságban éltek az embertől, mert rossz a húsuk. Ezt sem ember, sem madár nem felejti el.
Lassan haladok előre, kerülgetve eldűlt, szertemállott törzseket, élő  lomb– és cserjefüggönyöket.  Csak pókféle látható sok, meg szúnyogok, amelyek tömegben kelnek a lombrezzentésre, s úgy döfnek, mintha megannyi védelmező katonái lennének ennek a lomberdős szigetnek. Abilio és Juan sem lehet jobb helyzetben.
De mi az? Amott alacsony, malacszerű állatok sora. Öbölszerűen mély, vízmenti földhorpadásból vonulnak felfelé. Capivarák, vízidisznók. Jó a húsuk, bőrük is megéri a puskatöltényt. Az elsőt célba veszem. Jól látom mozgó tömegét a lombaljban. Meghúzom a ravaszt. Veszekedett dörrenés vág az erdei csendbe. A lőporfüst kesernyés, sajátos szaga orromba csap. Loccsanás, zaj, újabb loccsanások, s a kis vízidisznó csorda nyom nélkül tűnik el az Amazonasban. Odagázolok a lelőtt vízidisznóhoz. Fülét, szemét érte a winchester ólma. Így az értékesíthető bőr ép maradt.
Felvonszolom a lejtős földkupából a talán tizenöt kilós zsákmányt. Az állat vére széles, nedves nyomot hagy a magas parton a páfrányok közt. Itt hagyom addig, amíg visszajövök! – határozok.
Tovább át a földkupán, amelynek alja, mint valami természetes kikötő, lejtősen nyúlik az Amazonasig. Két vadászkísérőm bizonyosan hallotta a lövést. De nem jönnek, hiszen a mindenkori hívójel, a hármas lövés, nem hangzott el.
Meleg van, rekkenő meleg. Áll a forróság a sűrűben, amint kerülgetem a lombot, indát, hajtom a szúnyogokat, a verejték inget, nadrágot, lábszárvédőt átnedvesít.
Elmarad mögöttem a vízig nyúló enyhe lejtő. Szép színű bogarak másznak egy korhadékon, s előkerül az iszákból bogártartó üvegem. Türelem, jókora kedv kell ahhoz, ha az ember a lomb, avar, korhadó fa alá odafészkelt minden bogarat ki akar szedegetni. A mai napra való friss hús, a capivara már megvan.
Az Amazonas üres, akárhányszor kipillantok bogárgyűjtés közben a lombréseken. Mintha itt jobbra sűrűsödne a növényzet. Indák, lombok, aljnövényzet tömege. Minden egybefonódik. Sötétség ül rá a vadonra. Sárga, tojásnyi vadananászt is mind gyakrabban látok. Jelentkezése mindig mocsaras talajt, nedves erdő-aljat jelent. Érettek, sárgák, szívesen eszegetek belőlük, bár csak két harapás egy-egy ananászfejecske, ha ügyesen hámozom. Ha nem, csak fél harapás. Jólesik a melegben ez az úgyszólván egyetlen erdei gyümölcs, amely földben, s nem fán nevelődik. Az acai, az óriási, szőlőfürtszerű pálmatermés ízes, ha van, aki szitán, könyökig lilára válva lemorzsolja a vékonyka gyümölcshúst a szőlőbogyónyi magról. De ehhez rengeteg cukor és farinha kell, mert csak így élvezhető. Ezért inkább lemondunk róla. Az óriás paradiófák majdnem kilós, duplán csonthéjas termése pedig székrekedést okoz. Nagy adag keserűsó kell ennek rendbehozására, pedig jóízű, mandulaszerű magja van. Minderre sok kínlódás, küzdelem tanított meg, s a megszerzett használati utasítás ma már hasznos az ősvadon nappalában, éjszakájában.
Bekalandozok a sűrű parti növényzetből a még sűrűbb belső részekre. Nézegetek felfelé, de csak egy lajhárt látok, amint pokolian lassú mozdulattal lombot szakít, és szájába tömi. Buta képű. Mozgása lassított filmfelvételnek is lassú lenne. Békében hagyom, bár Abilio és Juan szereti bárányszerű húsát. Elég lesz mára a vízidisznó húsa.
Befelé világosodik a sűrű. Dőlt fáktól, sűrű cserjéktől telinőtt kis ingoványra akadok. Ez termeli a szúnyogmilliókat, mert amint mozdulok, légiószámra támadnak. Levélaljak, ágrészek, sás, minden telirakódott itt szúnyogokkal, amelyek a napszálltát várják, hogy kitörjenek. Csak azt nem tudom, miből élnek, mert madárféle nem sok van a szigeten, hacsak a kétéltű vízidisznókat nem tekintem szúnyogtápláléknak.
Elkent szúnyogok tucatjaitól viszketek a kis mocsárban, amikor fekete foltos, mintás, vaskos, ágra csavarodott testet pillantok meg. Anaconda! Amint megtorpanok, az óriáskígyó is vágódik –  senki sem hinné ezt a nagy sebességet ekkora kétéltűről –, s a távírópóznányi állat belevesz a sás  cserjés  sűrűjébe, hogy távolabb loccsanjon a víz. Letörlöm verejtékemet. Szemembe mar a sós izzadság, s ezért-e, másért-e, sűrűn fohászkodom nem éppen illedelmes szavakkal.
–  Mi a baj, Senhor? – szólal meg a mögöttem felbukkanó Abilio. Emlős zsákmánya nincs, csak fél üveg bogara, pókja.
–  Egy sucurit riasztottam. Oda menekült! – mutatom.
–  Onnan ugyan ki nem szedjük, Senhor! – pillant a sűrűsödő ingoványra. Jobb lesz, ha ... – hirtelen megáll – odanézz, Senhor!
–  Mintázat nélküli, vérvörös, csuklóvastag kígyó kúszik ki egy sásos zsombékosból, s felénk veszi útját. Abilio körülnéz. Én is. Ágat, leszorító alkalmatosságot keresünk. Csak sűrű páfrány, sás-korhadék akad lábunk mellett, s ebbe csüngő folyondárok gyökereznek a tornyosuló faóriásokról.
–  Hagyd, Abilio! – fogom meg a szúnyogoktól nyugtalan Abilio karját. – Itt nem alkalmas a hely arra, hogy kígyót fogjunk. Zsineges bot sincs velünk. Inkább legyen egy kígyóval kevesebb a ládánkban, mint baj essék.
Nézzük, amint a szép, vörös bőrű kígyó eltűnik a csipkézett, finom levelű páfrány sűrűjében.
–  Mit lőttél, Senhor? Az imént a te puskád szólt.
–   Egy vízidisznót. Otthagytam a szigetcsúcshoz közel.
–  Jó lesz a húsa vacsorára. Amint látom, nemigen akad ezen a szigeten más zsákmány.
–  Gyerünk – fordulok meg. – Menjünk inkább a vízidisznóért. Abilio megindul mögöttem. Öt lépést sem teszünk, amikor vagy
kétszáz méterről, a kis ingovány keleti sűrűjéből lövés dörren.
–  Juan winchestere! – pillant rám Abilio. – Vajon mit lőtt?
–   Hahó! – tör át a cserjésen Juan erdőtől lefojtott kiáltása.
–  Mit lőttél?.– kiált vissza Abilio.
–  Sucurit!
–   Csak nem azt, amit az előbb megugrattam? – nézek Abilióra. – Juan nem csapna ekkora lármát, ha nem lenne érdemes a zsákmány.
Gallyat, indát törve hatolunk át az ingovány hepehupás szélén. Elérjük Jüant. Ott ül egy mély sarú, kavart vizű tocsogó mellett. A zsombékokon, letaposott sáson mint leffenő, elnyeklett óriás bicska, jó combvastagságú sucuri. Nem az, amit elriasztottam. Ez nagyobb.
–  Majdnem hét méter! – áll fel Juan a zsombékról. – Éppen kitekergőzött, hogy vízbe megy, amikor lelőttem.
–  Ezért ordítoztál annyira? – nevet Abilio. – Már azt hittük, fatörzsnyi anacondát ejtettél.
A nedves folyondárral csomagba hurkolt anacondabőrt Juan veszi a hátára. Visszafelé indulunk a szigeten, hogy a capivarát is a csónakhoz vigyük. A nyúzott anacondadög ott marad a vizes zsombékon.
–  Urubu-lakoma lesz itt félóra múlva – pillant fel Abilio a kéklő égboltra.
–  Abban a lejtős, mély földkupában lőttem a vízidisznót – mutatok le a magas, páfrányos partról a nyom taposta sáros lejtőre.
–  Hol van?
Juan is ledobja a kígyóbőrt, hogy jobban szertetekintsen. Átkutatunk, forgatunk mindent a növényzetben, ahol hagytam, de a capivara nincs sehol. Csak szúnyogokat riasztunk.
–  Talán rosszul lőtted meg, Senhor, s elment? – kérdezi Abilio. – Másként ilyesmi nem lehetséges.
–  Dehogy. Oda nézzetek!
Mérgesen mutatok a lejtős földkupa aljára, a sárba, ahol a többi vizes nyomot eltaposva, óriási lúdlábak nyomai látszanak.
–  Kajmán! Az ördögbe is – veszek mély lélegzetet –, valami figyelmes kajmán elvitte a vaddisznót. Először az anaconda, most a capivara. A vérszag nyomán játék volt rátalálnia, amikor a vízből kimászott. Most valahol az Amazonas mélyén puhul a disznó, ha ugyan fel nem falta a falánk dúvad.
–  Gyerünk, Senhor! – Juan vállára veti a páfrányok közül felemelt bőrköteget. – Túl sok itt a szúnyog, ebből a capivarából meg úgysem eszünk.
Delelőn áll a nap, amikor a csónakhoz, a növényzet kivágott réséhez érkezünk. Menekülünk a felvert szúnyogok elől. Három perc alatt vízen vagyunk. Visszanézek a szigetre.
–  Nincs az a vadbőrzsákmány, amiért én még egy ilyen szúnyogszigetre betegyem a lábam – szólok.
–  Nincs? – pillant vissza Abilio. – Kínálkozna csak hurokvégre, Senhor, egy olyan anaconda,  mint aminek a bőrét hozzuk, mindjárt más lenne a véleményed.
Úgy vélem, igaza van Abiliónak.
Átérünk az Amazonason. Nagyon lehoz a víz, az erdőfal aljában evezünk felfelé.
Partnak ütődik a kis öbölben, a többi csónak mellett ladikunk. Csak Klementino és a kis Pedro van a szálláson.
–  A többiek? – kérdezem.
–   Halászni vannak! – feleli Pedro. – Alkonyatra jönnek vissza. Fürdés után a bográcshoz megyünk. Halleves. Piracuruból.
–  Te, Klementino! – pillantok szigorúan az ásító legényre. -Mi az ördögöt csináltál délelőtt? Kosárra való friss halat is foghattál volna.
–  Igen, ha nem alszom cl, Senhor. De elaludtam. Elnézést kérek.
–  Én nem keltettem fel – nevet Pedro. – Legalább nyugodtan vadászhattam. Ide nézz, Senhor!
A kunyhó mögül egy majdnem háromméteres, ellenkező, eleven surucucut vonszol ki, a nyakára kötött zsineggel. Hosszú, de szoros a zsineg, a kígyó félholt, nemigen akar jönni. Vonszoltatja magát. Klementino szeme kidülled.
–  Hol fogtad? – Elkapom Pedrótól a zsineget, mialatt Abilio már a kígyófogó botot rángatja ki a szigonyok közül.
–   Odabenn! – int Pedro a sűrűre.
–  Ha megmar, már nem élsz! – dörrenek rá, s a hatalmas nyaklevesre gondolok, amit adnom kellene.
–  Tudom, hogy így lenne, Senhor, de egyszer, ugye, te is elkezdted a kígyófogást.  Nekem is csak el kell  kezdenem, mert ilyen szép és ennyire mérges kígyót nem foghatok mindennap.
–  Te még kicsi vagy ilyesmihez, Pedro. Nézd, Abilio is milyen vigyázva bánik ezzel a kígyóval.
Abilio erős, mérges rántással húzza be a zsineghurkot. A nyakán befogott mérgeskígyó pillanat alatt felcsavarodik a villás botra.
–  Végre! – nyögi Klementino. – Senhor! Fogadom, többé nem fordul ilyesmi elő.
–  Ajánlom is!
Csak a kis Pedro nem érti világosan, miért haragszom Klementinóra is.

KÍGYÓ, KÁVÉ
ÉS MÁS BRAZÍLIAI ÉRDEKESSÉGEK

Késő délután sem tudok még napirendre térni a surucucu esete fölött Pedro jókedvű, kisfiús ábrázata láttán. Amit sohasem használok, a volna, minduntalan belém ötlik. Mi történt volna, ha a rettegett Lachesis muta megmarja? Szerencsére nincs volna, helyette felvigyorog hozzám a kedves, sötétbarna ábrázat. Szemefehérje boldogan világít. Pedro boldog és nagyon elégedett. Aki anacondát lő, aki az inkább éjszaka zsákmányoló surucucut ejti fogságba, az nem akármiféle legény. Ezt tudom magam is, de még mindig elfog a fiúért való késői aggodalom.
Mindig száműzöm naplómból az olyan élményt, ahol nincs számba vehető eredmény, mert azon meditálni, mi történt volna, ha ez meg ez történt volna, idő– és papírpazarlás. Lehet, éppen a pozitívumok feltétlen érzékelése kapcsolja ki e szót naplómból, de valójában természetesen az, amely sohasem számol – naplómban sem – a negatívumokkal.
A kígyófogó Pedróról polgári brazil városlakókra terelődik a gondolatom. Óriási a különbség. A köznapi, brazil városlakó előtt, aki mintha nem is az Estados Unidos do Brazil területén, de más csillagzaton élne, majdnem ismeretlen az erdőjáró vadász, a caboclo élete. Legfeljebb csak sejti, mi van az őserdőben. Az erdei ember, a caboclo nélkülözései nemigen bántják a városi embert. Amikor nagy, néha óriás sucuribőr, vagy jaguár, golyó ütötte bőre, esetleg jaguárkoponya ujjnyi szemfoga jut el a városba, döbben csak rá, milyen lehet az, amikor három lépésről ejti el zsákmányát az erdei ember. Ilyenkor azután a vadonbeli nagyúr, a jaguár selymes simítású bőre mégis sokat elmond a lehúzott bőrt simogató városlakónak. Ha nincs képzelőereje az ilyen embernek, annál rosszabb ránézve, mert nem érti meg az ősvadont, amelynek életébe belelátni nagy gyönyörűség.
Az ilyen felfogás persze nem külön brazíliai sajátosság. Akad ilyen polgári természetű ember odahaza, Magyarországon is, aki a Hortobágyról csak annyit tud, hogy délibábos. Ezt is anélkül, hogy látta volna valaha a délibábot. Arról, hogy milyen csoda a magból kibúvó csíra, a belőle növekvő fa, a dús termés, fogalma sincs sok városlakónak.
Embereim és a kis Pedro az új surucucuval jól megtelt ketrec előtt guggolnak. Cabocloszokás ez, mert így pihennek is. Az erdei bestia vadul sziszeg feléjük. A halált hozó csörgőkígyó mérge harmadannyi sincs, mint ezé az óriás mérgeskígyóé. Pedro! A nagyon késői aggodalom ismét áttüzesedik bennem. Rám nehezedik, mint a háríthatatlan elmúlás.
Bizonyos, Pedro mostani élménye lassan elmarad az új élmények, veszedelmek mögött. Gondolataimat nemsokára már csak naplóm őrzi. Persze, nem minden surucucu meg más erdei veszedelem sétál majd be ennyire könnyelműen az ilyen legénykék madzaghurkos, feléjük nyitott csapdáiba. Ehhez mindig kettő kell: egy okos és egy kevésbé okos. Kívánom, hogy mindig a kis Pedro legyen az okosabb. Persze a surucucunak is megvan a magához, élete védelméhez való eszköze, méregfoga. Ezt a boldogságában büszke kis Pedrónak most kell megértenie.
Odalépek mögéjük. Mezítláb lépkedek a meleg homokban, amit a délutáni nap tüze hevít. Forró, mintha tüzesített vaslemezekre rakott homokban járnék.
–  Elégedett vagy, Pedro? – szólok a fiúhoz. Pedro ragyogó ábrázattal, vidám szemefehérjével, amelyben minden öröme benne ragyog, pillant fel hozzám.
–  Igen, Senhor! Az anacondának sem örültem így!
–  Tudod, hogy ez a hatalmas mérgeskígyó nagyon támadó?
–  Tudom, Senhor – s szeme kissé elsötétül. Elég ilyesféle drámáról hallhatott, hiszen a kígyóveszedelem tudata generációk óta benne él.
–  Láttad-e már, Pedro, egy ilyen surucucunak a kitátott száját, a méregfogát? – mutatok a sűrű rézháló mögött tekerődző kígyóra.
–  Nem, Senhor!
–   Megmutatom, ide nézz!
Belépek a kunyhóeresz alá. Szerszámaim közül kihozom a villás, hurkos botot. Kilazítom a rövid villa előtti U-szegek alatt átfutó zsineget. Ha a zsineghurok szárát fenn, a nyélnél meghúzom, s a villa alatt már befogott kígyónyak van, úgy beszorítja a zsineg a vájatba, hogy onnan akaratom nélkül sem kicsi, sem nagy kígyó többé nem szabadulhat.
Résnyire nyitom a felső, két rászegezett szíjon lógó, rozsdás, görbített szeggel a retesszel biztosított deszkalapot. Bedugom a résen a villát a hurokként működő zsineggel. A surucucu széles, lapos oldalain dudoros feje csak előre figyel, a patinás rézhálón túlra, amely egykor szakadt szúnyogháló volt a tapajosi Ford-fazendán, s most fontos része felszerelésemnek. A laza zsineghurok mint valami élő inda a mérgeskígyó szeme, orra előtt csüng, azután törzsgyűrűin visszafelé húzom. Szinte simogatva csúszik hátra, a feje alá. A kígyó oldalt vág, nyakán zsineg, érzi, idegen valami ér hozzá, de nem látja, mi az. Behúzom a zsineget. A zsineg a villán torkára feszült, s a húzás nem kíméletes. Nem szeretem a meglepetést erőtlen bogárnál sem, még kevésbé az ilyen, netán elszabaduló surucucunál. Mint óriás hurkát húzom ki a felső deszka s az ajtó közti résen, mialatt odabenn csapkod, csavarodik törzse, tüskés, visszafelé görbülő farka. Vad támadó kedvet mutat az állat mozgása. Fél méterre húzom ki a ládából a mérgeskígyót. Elmarkolom nyakát, s odamutatom a hőkölő Pedrónak.
–   Látod? Csúnya képe van, mi?
Klementino is hátralép, de lassan visszaóvakodik, ő sem látott még ilyen közelről élő surucucut. Abilio és Juan érdeklődéssel nézi a nyelvöltögető, szó szerint mérges jószágot. Bal kezemmel – balkezes vagyok – a surucucu széles feje alatt megnyomom az oldalsó dudorokat. Addig nyomom, erősen simogatom, amíg a kígyó kényszerül kinyitni a száját, és kiereszti nyálkahártyás tokjából két görbe, erős, majd háromcentis méregfogát.
–  Aj! – húzódik el rémülten Pedro, s ábrázata nem vigyorgó gyerekarc többé.
–  Most mit látsz?
Ujjaimmal kétoldalt megint simogatva nyomom a dudoros, méregmirigyes részt, amely mindegyik oldalon több mirigyből, s minden mirigy több csoportból áll. Nem lehet gyengéd a nyomásom, mert előbb lövellve, majd cseppekben jelentkezik a sárgás méreganyag.
–   Ó! – néz rémülten Pedro.
–  Ha elvéted a surucucut – korholom –, ez a sok méreg mostanra megölt volna.
Abilio komolyan bólint szavaimhoz. Juan arca hideg, Klementinóé rendkívüli érdeklődést mutat. Nézi a csepegő, sárgás anyagot, a veszedelmes, máig sem ismert összetételű állati fehérjét.
–  A halál nyála! – morzsolja fogai közt.
–   Sohasem  fogok  meg többé   surucucut,   Senhor!   –   suttogja Pedro.
–   De más kígyót sem, amíg nem növekedsz erős emberré!
–   Nem, Senhor!
Visszadugom a botot a kígyóval a ládarésbe, s kihúzott késemmel nyúlok utána. Ez az egyetlen veszedelmes művelet, mert úgy kell a befogott mérgeskígyót elbocsátani a kígyófogó bot villái közül, hogy elvágom odabenn a nyakát befogó zsineget. Egy mozdulattal kell ilyenkor kirántanom bal kezemmel a kést, jobbommal az elnyesett zsinegű üres botvillát, nehogy utánam vágjon a kígyó. Ez ideig ilyesmi nem sikerült kígyónak, mert ahogy szabadultában eszmélt, már rácsapódott a deszka, ráfordult a zár, a görbe szeg. Volt eset, amikor a mérgeskígyót a még üres ketrecbe, markomban lógatva löktem be, rácsapva a fedelet. Ez a módszer nem túlságosan biztonságos, mert markolásomban jobb, lazább helyzetbe kerül a kígyó, s a lökés pillanatában visszavághat, kezembe marhat, vagy kicsaphat a lecsapódó fedél résén. Az így kitörő kígyó fejét, törzsét eddig minden esetben szétzúzta a reflexszerűen lecsapott ládafedél. Mert ilyen eset több is volt.
Pedróra pillantva kissé soknak találom a bemutató eredményét. Pedro még mindig rémülettel a szemében a ketrec előtt guggol, s úgy nézi a már újra szabad – a ketrecben szabad – surucucut. Klementino mellette térdel, míg Abilio és Juan áll. Pedro felpillant. Szája széle remeg.
–   Ez a surucucu, ha megmar, meghalok?
–  Meg, mert nincs szérumunk, fiacskám.
Pedro nem szól többet, nézi a vastag, tekergőző mérgeskígyót, aminek mérgét vettem, s lehet, ezzel életét is. Mert a mérgeskígyók nemigen bírnak ki egy-két mesterséges méregvételnél többet.
–   Senhor! – szólal meg Abilio. – Hogyan készül a szérum, az oltóanyag, amivel, ha a marás után beoltják az embert, megmentik az életét?
Abilióra s a rám felpillantó Pedróra nézek. Klementino és Juan is várja a választ.
–   Örülnénk, Senhor – ismétli meg Abilio –, ha elmondanád, hogyan készül a surucucu, a jararaca, meg a többi mérgeskígyó marása elleni szérum.
–  A mérget – felelem – úgy veszik el a kígyótól, amint az imént láttátok. Csakhogy az ide több ezer kilométerre levő Sao Pauló-i   Butantan   Szérumtermelő   Intézetben   üvegtálban   fogják fel, nem csurgatják cl a mérget, mint mi. Egy-egy kígyót csak egyszer, esetleg kétszer fejnek, szabadítanak meg mesterségesen mérgétől, amely méreg, amikor vele zsákmányt ejt a  mérgeskígyó, szükséges az emésztéshez is. Minél nagyobb a zsákmánnyal elnyelt méregmennyiség, annál könnyebb a nagy falat emésztése. A kifejt kígyómérget – sok kígyót fejnek a Butantanban -37 Celsius fokon lassan beszárítják. Az így nyert anyag tűkristályos és sárgásszürke.
Az Instituto Butantanban a lefejtett kígyóméregből sokféle szérumot készítenek. Szérum készül különféle mérgeskígyók vegyített mérge felhasználásával olyan esetre, amikor nem lehet megállapítani a maró mérgeskígyó faját. Ebben az esetben az idejében történő szérumbeadáskor többet, nagyobb adagot fecskendeznek be, mint a felismert kígyó marását gyógyító szérum esetén. Gyermekek, kis termetű felnőttek nagyobb szérumadagot kell hogy kapjanak, mint mások. A beadást esetleg meg is lehet, vagy éppen meg kell ismételni. Ez azzal magyarázható, hogy a méreg fokozottabban fejti ki pusztító hatását kis testben. A jól csomagolt szérumfiolák, injekciós fecskendők mellé – tekintettel, hogy az ősvadonban többnyire nem tudnak írni-olvasni – képes használati utasítást mellékelnek.
A kígyómérgek, marások elleni szérumtermelés eljárása ma is az, amit a tudós Vitai Brazil a századforduló idején kidolgozott. Világszerte ezt használják ma is. Észak-Amerikában csakúgy, mint Afrikában vagy Indiában. Calmette, a francia tudós, már Vitai Brazil előtt is készített kígyómarás elleni szérumot az algériai Pasteur Intézetben. De ez még nem érte el azt a hatásfokot, mint Vitai Brazil későbbi széruma. Calmette is melegvérű állatok vérét használta fel szérumtermelés céljára. Vitai Brazil is lovak vérét, vérsavóját vette a szérumkészítés nyersanyagául.
–  Lovakét? – ámul Klementino. Pedro szeme is kerekre tágul, amint felnéz.
–   Bizony, lovakét, s azok a lovak a Butantan istállóiban igencsak nagy urak. A szérumtermelés kezdete az, hogy először fél milligramm oldott méregkristályt fecskendeznek be az állatokba. Az adagok három-négy  naponként fokozatosan  növekednek.  A legmagasabb dózis 2 gramm. Ekkor következik az első vérvétel. Nyolc liter vért vesznek első ízben. Hatnapos időközök után következik a második, majd a harmadik vérvétel. Ekkor már csak hat-hat liter vért csapolnak le. Az eljárás után a lovakat több hónapig pihentetik, de eközben tovább adagolják a mérget kisebb adagokban. Az egész idő alatt mérik a lovak hőmérsékletét, súlyát, s erről pontos kimutatást vezetnek. Az így nyert lóvérből egész sor eljárással állítják elő a szérumot. A kész szérumot gondosan ellenőrzik, próbáknak vetik alá. Több mint tíz esztendeig hatásos az így előállított szérum, amely üvegampullákba forrasztva kerül forgalomba. Az esetek többségében az első szérumos beavatkozás teljes eredményre vezet. Súlyos esetben – amikor több óra telt el a marástól a szérum beadásáig – a szérumot vénába adják, az  oltást   megismétlik.   Ilyen  esetben   azonban  elegendő   20-30 köbcenti szérum.
–   Hát! – vakarja meg fületövét Abilio. – Én azért valahogyan nem vágyom erre az akármilyen jó szérumra, azt hiszem, te sem, kis ördögmotolla! – pillant Pedróra.
–   Engem,  mint azokat a butantani  lovakat,  egyszer  szintén meghőmérőztek – nevet Pedro –, mert sok paradiómagot ettem.
– Jó sok keserűsót kaptál utána, mi? – simogatom meg Pedro göndör haját. A gyerek bólint. A surucucu ketrecét otthagyva együtt visszük be a szerszámokat a kunyhóba.
Körülnézek alkalmas hely után, ahol megint – szinte pihentetőnek – nekifoghatok az írásnak. Az ereszalja igen alkalmas erre. Odahúzok két ládát, egymásra állítom őket. A harmadik láda -egyik üres ketrecem – az ülés. Összehajtott zsák kerül rá párnának. Igencsak pihentető az ilyen erdei szék. Körülöttem a halásztanya esedékes munkája folyik. Kinek-kinek megvan a maga tennivalója. Nem vagyok fáradt. Pedro némi bűntudattal serénykedik körülöttem.
Ládaasztalom teleírt meg tiszta papirossal, a lapok közül kikerülő döglött hangyákkal van tele. Leseprem a döglött rovarokat. Ezek alkalmasint akkor kerültek a lapok közé, amikor legutóbb karbidfénynél írtam. Minden telített errefelé élettel, s az elmúlt élet mindenütt jelentkezik. Így – szó szerint értve – naplóm lapjai között is.
Nézem töltőtollamat. Fekete jószág, sokat írtam már vele. A kacskaringókban – embereim számára a hosszú-hosszú sorok csak azok – benne él majd minden eddigi tapasztalásom. Csaknem minden magam köré vetett pillantás, minden élmény ide, naplómba kerül.
Abilio indul, hogy tüzet rakjon, Klementino fáért megy az erdőbe, Juan pedig a darált pörkölt kávét, cukrot készíti ki. Kávé! Megint egy kérdéskomplexum – merülök naplómba. Miként van az – kérdezik, és joggal kérdezhetik sokan –, hogy mi itt, az erdőben, bármekkora adag méregerősre főzött feketekávét iszunk, nincs meg az a hatása, mint ott, ahol takarékosan bánnak vele. A takarékosságban rejlik a kérdés nyitja. Mert: mikor kávét főzünk kevés vízben, akkor az élénkítő koffein egy bizonyos sűrűségi fokon túl nem oldódik ki a megdarált kávéból. Benne marad a zaccban, míg az összes többi hatóanyag kilúgozódik a forró vízben. Az így főzött tömény kávé nem szívdobogtató, álmatlanságot okozó, túlélénkítő folyadék többé, hanem tápláló, alkotó elemeinél fogva nyugodtan rámondhatom: étel.
Egy kilogramm darált pörkölt kávé ára 2,2 milreisz. Ez magas ár, ha tekintetbe vesszük, hogy Brazília a Föld legnagyobb kávétermelő országa. Túltermeléskor az árszínvonal megtartásán úgy segítenek, hogy mintegy évi harmincmillió zsák kávét – egy-egy zsák hatvan kg – elégetnek vagy a tengerbe öntenek. Jobb esetben mozdonyokat fűtenek vele, amivel a favágás költségét megtakarítják. Nem vidám dolog ez, mivel én fizetem a kilónkénti 2,2 milreiszt. Tömérdek érték lobog el az éjjel-nappal táplált kávémáglyákon, de ez – úgy mondják – kell a kávé árfolyamának fenntartásához.
Hiszen ha tudta volna ezt valamikor az a derék kecskepásztor, dehogyis szólt volna az ugyancsak derék klastrombeli barátoknak, hogy kutassák ki, miért is ugrálnak istállójában éjszaka a kecskéi, lábasjószágai? A barátok azután kiderítették az okot.
Erről így szól a krónika: 1440 őszén a galla törzsbeli pásztor, aki nyáját a dél-abesszíniai Kaffa-föld hegyein legeltette – írja az olasz Tausto Naironi a XVII. század vége felé –, észrevette, hogy kecskéi, juhai, tevéi éjszaka vígan szökdécselnek, ahelyett, hogy pihennének, mint más időben. A pásztor elcsodálkozott, elbeszélte különös megfigyelését a szomszédos kolostor szerzeteseinek. A barátok elmentek, és megállapították, hogy a nyájak a legelőn egy csomó bozótos cserjéről lerágták a levelet és a gyümölcsöt. Erre ők is szedtek a cserjéről, s megpróbálták a gyümölcsöt valahogyan elkészíteni. Rájöttek, hogy a kifőzött magvak leve izgalmat és jó érzést okoz. Ettől fogva a jámbor férfiak – ha az éjjelt imádkozással töltötték – ezzel az itallal űzték el az álmot szemükről.
Ezek a szerzetesek ismertették meg az arab kereskedőkkel a cserjék gyümölcsének hatását. Leszedték a szemeket, és a terményt, amelynek felismert értékét, nagy nyereséggel juttatták el az arábiai Mekkába. Mekkából egy hollandus vitt magával egy növendék kávécserjét Batáviába. Ennek a fának leszármazottja ötven esztendővel később Amszterdamba, a növénykertbe vándorolt. Az ennek magvaiból nevelt utód viszont Franciaországba, Marlybe, a Napkirály kertjébe került. Ennek a kávécserjének az egyik ivadéka megint vándorútra kelt, s áthajózott a tengeren Holland Guyanába, ahol gyorsan elterjedt. A hollandusok megértették, hogy ebben a növényben micsoda kincset kaptak. Megtiltották a termés és a cserje kivitelét. Aigron de la Motte, a francia Cayenne kormányzója elcsent néhány szemet, és elültette a francia gyarmat forróövi földjében. Ezekből a magvakból kifejlődött cserjék az ősei valamennyi brazíliai kávéfajtának.
Érdekes történet beszéli el, miként került a kávé Brazíliába: a francia és a holland gyarmat között határperre került sor. Egy tekintélyes brazíliai államférfit, Palhetát nevezték ki döntőbírónak. Ez megérkezett, s mindjárt megismerkedett a titokzatos fával. Egyszeriben azt kívánta, vihessen haza terméséből. De a francia, továbbá a holland gyarmaton a törvény halállal büntette azt, aki csíraképes kávészemet csempész idegen országba.
Palheta nemhiába volt jó döntőbíró, emellett ravasz is, így cselhez folyamodott. Ebbe belevonta a francia kormányzó feleségét. Hatalmas ünnepélyt rendezett, amelyen köszönetül a szép kormányzóné hatalmas virágcsokrot nyújtott át neki. A csokor közepébe kávéágat rejtettek, rajta érett szemekkel.
Így vitte el magával Palheta az első kávészemeket Brazíliába. 1710 körül termett először az első kávécserje Parában. Innen, az Amazonas deltája vidékéről terjedt szét a kávé egész Brazíliában.   Először Rio  de  Janeiro  tartományban  honosodott meg. Ott állították fel először Brazília első kávészervezetét. Így vált Brazília a világ első kávétermelő országává.
Sao Paulo államba csak a XIX. században jutott el, honosodott meg a kávé, ahonnan a cukornádat csaknem teljesen kiszorította. Itt a felföldön olyan éghajlatot, életviszonyokat talált, mint sehol a világon. A felhős brazíliai égbolt alatt még az sem kellett a kávétermeléshez, ami Afrikában és Indiában nélkülözhetetlen: faóriások lombsátorát használni árnyékolásra. Ezeket a faóriásakat találóan – kávémamáknak nevezik.
Sao Paulo államban, ahol az esős és a száraz évszak, között lassú az átmenet, s a szép napok vannak többségben, igen jól fejlődik a kávé. Talaja kitűnő, a vulkáni eredetű zsíros, vöröses föld nagyszerű termőterület. Ilyenképpen minden előfeltétel megvan ahhoz, hogy azt az évi harmincmillió zsák “felesleges" kávét elégessék, tengerbe öntsék. Ha netán ezenfelül marad valami, akkor abból 2,2 milreiszért én is vásárolhatok.
Lassan besötétedik. Elkészül a vacsora. Most már Pedro nagyapja meg a vén Alberto is itt van. Pirarucu szeleteket eszegetünk a karbidfényben. Marékszámra hajigáljuk utána a jó zsírfelszívó farinhát. Ügy őrölünk fogainkkal, mint valami kézimalom. Mindenkinek – a kis Pedrónak is – úgy jár a szája, Klementinónak még a füle is, hogy öröm nézni, de rágni bizony nem öröm. Nem tudok megbarátkozni a farinha d'aguával. Csakúgy, mint Pedro nagyapja a gyűlölt surucucuval. Körbejárja vacsora előtt a ketrecet. Ráncos arca túlságosan is gondterhelt. Képzelete, mint nekem, neki is dolgozik. Mi történik, ha megmarja Pedrót a mérgeskígyó?
Karbidlámpa világítja meg a kunyhó ereszalját. Odabenn sorban függnek a szúnyoghálók. Csak a vén Pedrónak és Albertónak nincs a függőágya felett szúnyoghálója. Őket szabadon marják a nem kis számban jelentkező szúnyogok. De – mint mondják -megszokták. Ezt is lehet. A szúnyogok keserítően döngnek. Én meg a hangyákat nézem, amelyek a tele kávésbögre mellett elszórt fehér cukron lakomáznak.
Cukor. Ez is érdekes. A cukorháború története sem érdektelen. Ma, amikor az Európában meg a világszerte gyártott répacukor birtokában pillantunk vissza a cukornádból készült cukorra, álig tudjuk elképzelni, micsoda világfelfordulás kezdete volt az, amikor 1750 táján az alkímiával foglalkozó Mark Gróf Berlinben rájött, hogy egy termesztett répafélében cukor van. Ugyanaz, amit olyan drágán hozott forgalomba Brazília.
Ötven esztendő telt el. Újra Berlin jutott szerephez a cukor történetében. A királyi udvartól a vegyész Franz Kari Achard 50 000 tallért igényelt – kölcsönként –, hogy megvásárolhasson egy birtokot, ahol cukorrépát termesztve, répacukrot állíthatna elő.
Az új cukor, a répacukor három évtized alatt kiszorította a világpiacon elfoglalt helyéből a brazíliai nádcukrot. A Napóleon elleni híres kontinentális blokáddal Anglia akaratlanul is végzetes csapással sújtotta Brazília cukortermelését. Az európai országok rájöttek, kitűnő a répacukor is.
A brazíliai gazdasági élet végveszedelmekor jelent meg a már említett kávécserje. Ez mindent rendbe hozott. A rég halott Palheta megmentette hazáját a gazdasági pusztulástól.
A cukor, amit most a bolondul száguldozó apró fekete hangyák falnak, igazi brazíliai nádcukor. Édes és kellemes. Nem csoda, hogy ízlik a hangyáknak.
De olyan is van itt, ami nem kellemes. Ez pedig a mindenkori kígyóveszedelem, amitől – bármerre fordulok – nem tudok elszakadni. Az utak itt nem Rómába – mint a szólásmondás tartja –, hanem mindig a mérgeskígyókhoz vezetnek. Így megint visszatérek Vitai Brazilhoz, aki a kígyóveszedelem, a kígyóhalál elleni védekezés atyja. Majdnem azt mondom, szentje. Mert az, aki már látott kígyómarásos gyereket, akire szérum nélkül a halál vár – én láttam ilyen gyereket –, az tudja csak felfogni, mi is az, amit Vitai Brazil alkotott. Nem bibliai idők, de a XX. század csodája ez. Vitai Brazil és az Instituto Butantan neve ettől kezdve összeforrott.
Az 1899-cs esztendő volt az, amely a santosi pestisvésszel megteremtette az alapot Vitai Brazil kígyóveszedelem elleni küzdelméhez. Santosban pestis dühöngött, aminek elharapózása Sao Paulót is fenyegette. A védekezés kétségbeesett erejével megteremtették Dél-Brazília orvosai a mai Butantan helyén – egy nagy fazen-dán – azt a szérumtermelő intézetet, amelynek akkori hivatása a pestis elleni oltóanyag termelése volt.
Amikor a fejlődő Sao Paulót végveszedelemmel fenyegető pestisjárványt egyesztendős küzdelem után legyőzték, Vitai Brazil javasolta, hogy az intézményt, berendezéseit tegyék a kígyóveszedelem elleni küzdelem fellegvárává, alapítsák meg a mai értelemben vett Butantant. Tervezetét elfogadták. Létrejött az Instituto Butantan.
A tudomány fejlődésével lépést tartó Butantan ma már számos betegség szérumát, oltóanyagát gyártja. Így a vörheny, torokgyík, kolera, pestis, tetanusz, vérbaj, cukorbaj, gümőkór gyógyszereit. Egyébiránt Brazília összes járványos és nem járványos betegségeinek kutatásával, gyógyszerek előállításával foglalkozik. Orvosai, biológusai világhírűek.
Abban az esztendőben, amikor a fiatal Vitai Brazil megkezdte áldozatos, akadályt nem ismerő munkáját a kígyómarás veszedelmének szérummal való leküzdésére, még nem tudtak sokat erről az új gyógyító eljárásról. Vitai Brazilnak is hiányoztak még a nélkülözhetetlen tapasztalatok, emellett az anyagok hosszú sora – az eleven anyag, a mérges kígyók minden faja –, melyek nélkül nem kezdhetett kutatásaihoz. Amikor elegendő mérges kígyót szerzett be új intézete számára, Vitai Brazil hozzákezdett kísérleteihez. Megvizsgálta, milyen a kígyók táplálkozása, testsúlya közti összefüggés, különös tekintettel a maráskor felhasznált méregmennyiségre. Megvizsgálta a hőmérsékletet, az időjárást, s vele minden más szóba jöhető tényezőt. Vizsgálta a kígyómérgek töménységét, a tulajdonképpeni méreganyag arányát abban a sárgás folyadékban, amit a kígyó marásakor kilövell. Mindenre kiterjedt a figyelme. A hivatásérzet, ami egész valóját jellemezte, az igazi tudós megtestesítőjévé tette.
Ma ott, ahol kígyómarás elleni szérum áll rendelkezésre, nincs halálos veszedelem, hacsak nem ütőérbe történt a marás. De a vigyázat, az óvatosság még most is a legfőbb szérum, amely megmenti az embert az effajta veszedelemtől. A magam részéről minden veszélyességük ellenére kedvelem a kígyókat, kicsi vagy óriás voltuk, gazdag színskálájuk, gyönyörű díszítésük miatt. Nem utolsósorban talán azért is, mert meglehetősen jó árat fizetnek értük a legkülönfélébb világrészek állatkertjei. Ezek megbízottaira sok helyütt ráakadtam. Így az Amazonast járó gőzhajók papucsos, csoszogó kereskedőiben, gőzbárkákon, fazendákon, falvak vendáiban, kereskedőházaiban.
Éjszaka borul az ősvadonra. Befejezem a karbidfényben Brazília ügyes-bajos dolgairól való emlékezésemet. A lámpát nem oltom el, hadd égjen ki belőle a karbid. Világítson a vízre, az Amazonas holdárnyékos, felhő borította éjszakájába az ember alkotta fény.
Jó éjszakát.

VÍZI VADÁSZAT

Az Amazonas deltája ezer mérföld innen keletre. A vörösen kelő nap fénye izzó folyamként fut fel a vízen, s ránk találva beborít. Nincs még hat óra, de már világosodás óta talpon vagyunk. Elsőnek a kis Pedro bújik ki függőágyából, szúnyoghálója alól. Első útja most is az összecsavart anacondabőrhöz vezet. Megnézi, nem érte-e baj az éjszaka. Nem hordták-e el a hangyák. Jó ez, mert így lesz belőle vadbőreire, zsákmányára gondoló, figyelmet fordító vadász. Pedrónak több kell, mint apjának, nagyapjának. Látom ezt elgondolkozó, vizsgálódó pillantásaiból. Jónak, nagyon magasnak kell lennie a gumiáraknak, a vadbőrök árainak, sok százezer evezőhúzást kell addig megtennie Pedro apjának, míg ez a fiú eljut oda, hogy tanulhasson. Mert ha tanulni akar, városi gondviselő kell, amit nem adnak ingyen. Az iskola pénzbe kerül. A rávalót a mai körülmények között nehéz előteremteni. De Pedro tudásvágya, akarata erős.
Abilio int, s Pedro – gondját feledve – odafut. Túl vannak a reggelin, a farinhán, a feketekávén.
– Juan és Klementino velem jön, te, Abilio, idehaza maradsz.
Átnézheted Pedróval a mögöttes erdőt, milyen a bogárvilága. De kígyót ne fogjatok!
–  Vigyél magaddal, Senhor – lép mellém Pedro, s nagyapjára pillant, hogy segítsen. Az öreg szigonyvasat csiszol egy kemény paladarabon. Korholón szól unokájára:
–   Ha a Senhor azt mondja, Abilióval maradsz, akkor vele maradsz. Apró kölyöknek nincs keresnivalója a mocsárban, amikor annyira óvatos az ökörhal!
–  Ha már tízszer, százszor átvadásztátok a mocsarat – dohog Klementino –, nem is lehet ez másként.
–  Nem? – mérgelődik az öreg, s vele a vén Alberto is mérgesen pillant fel a hálójavításból. – Tudod-e egyáltalán, mekkora is az itteni mocsár, a víz? Akkora, hogy hússzor is beleférne az urucarai ezredes birtoka, pedig az sem kicsi.
–   Ne mérgelődj! – nevetek. – Klementinónak, ha halászatról van szó, minden víz kicsi.
Alberto komoran nézi Klementinót, mialatt a zsineg mint bujkáló, eleven kígyócska, hálószemekké alakul. Többet nem szól. Ő a legszótlanabb mocsárjáró, aki – két mondat közt – fél napig is hallgat. Nem tudom, hogy értik meg egymást az öreg Pedróval, aki megint csak nem a legbőbeszédűbb. Esztendők óta járják együtt ezt a vízrészt, a mocsaras ősvadont. Nem hinném, hogy valaha negyedórát beszéltek volna egyfolytában.
Juan szótlanul indul a kunyhóeresz alól a csónakhoz. Megemeli a parton a végét, és jobban kihúzza, hogy a beszivárgott víz helyre fusson. Belép, s a culhával merni kezdi a vizet. Mindig ez az első tennivaló, akárhányszor indulunk. Vizet, esőt, zsákmányról bekerült halbűzös vizet minek csónakáztatni? Ez is súly, s akkor ha hozzájön az új, becsapódó víz, már kicsap a fenékdeszka alól. Pedrót nem viszem magammal. Fészkelődése, gyerekizgalma, amikor jó eredményre számítunk, zavaró lehet. Emellett hely sincs sok, hiszen hárman három szigonnyal, három evezővel kitöltjük a mozgáshoz szükséges teret. A kis Pedro kedveli Abiliót, a vadász is a fiút, s az, hogy inkább Klementinót viszem magammal, Pedro iránti rokonszenvem jele.
– – Ma Abilióval maradsz – simogatom meg a fiú göndör haját. – Itt is akad jóféle zsákmány, csak persze surucucuhoz, mérgeskígyóhoz ne nyúlj. Ezt hagyd a tapasztalt vadászoknak, mint amilyen egyszer magad is leszel.
–   Senhor! – kérdezi. – Hogy is történt az, amikor az első surucucudat fogtad a Manaus melletti őserdőben?
–   Eredj! – paskolom meg nevetve. – Akkor én nem voltam kisgyerek.
–   Lehet, Senhor. De azért valahol csak el kell kezdeni az embernek – ismételgeti. Nyoma sincs benne az előző napi félelemnek.
Klementino kosárba rakja napi élelmünket. Nem sok az egész, ami a farinhás kosárba kerül. Foltozott vászonzsákba sárga farinhát rak, egy kerek sonkakonzervet – amerikai gyártmány – meg tucatnyi cajut. Víz majd akad hozzá a csónak mellett. Poharunk -a culha – a csónakfenékben hever.
–   Egy darabon mi is veletek evezünk – mondja Alberto. Leteszi kijavított hálóját. – Most kicsi a víz, akad bőven pirarucu meg ökörhal.
–  Akkor most együtt indulunk.
–  Igen. De odabenn a mocsárban elválunk. Mi másfelé evezünk. Napszálltakor itt találkozunk.
Két csónakot oldunk el a partba vert cövekekről. Másodiknak indulunk. Elöl Velho Pedro és Alberto halad. A kunyhónál az integető Pedro és Abilio. A fiú megbékélt. Jó mulatsága lesz. Mestere, Abilio nem szófukar, ha erdei történeteket kell mesélni.
A napkorong magasan vöröslik, tüzel a víz az ősvadon felett. Meleg lett.
–  Itt fordulunk be! – kiált vissza hosszú evezés után Velho Pedro. Alattunk sárgán hömpölyög az Amazonas, oldalt ősvadon. Túlról is. Közben pedig, a folyam közepén, több kisebb őserdős sziget. Minden elhagyatott, s a két csónakon kívül, amely előrehajt, semmi sem jelzi az emberi életet. Állatféle nincs látótávolságban, csak a sok szúnyog. Ezt már megszoktuk, észre sem vesszük. Csak amikor szúrását érezzük, csapunk oda. De ez a viszkető hólyagocskán, amit a szúrás okoz, már nem segít.
Nap, víz, őserdő. Jobbról lagúna vize csillog egy szűk erdei alagútban. Öreg Pedro behajt. Szorosan követjük. Egyszeriben félhomály, hűvösség csap ránk. Észrevehetően nehezebben haladunk. Erősen sodor kifelé a lagúna sűrű vize. Itt-ott örvénylik. Vén fatörzseket takarhat a víz. Hirtelen eső jött az éjjel, s a mocsár meggyűlt vize erősen kavarog kifelé. Más színű ez a víz, mint az Amazonasé. Sötét, zavaros. Ha nincs is eső, de magas a
vízállás – látom a lombos part kimosott gyökérzetén a növényzetre rakott iszapjeleket –, az Amazonas nyomul befelé a mocsárba, állandóan egy szinten tartva az ingovány, a lápvilág vizét. Ez a lagúna csak afféle szelepe az erdős mocsárnak, s annak, hogy olyan bőséges odabenn a víziélet, alighanem az Amazonas szintjével egyező, állandó vízmagasság az oka. Az Amazonasból mindenfajta állat könnyen bejut az ingoványba. Ívni, szaporodni, zsákmányolni.
Kitárul előttünk a belső mocsár világa. Olyanféle ez, mint a Cararassu, vagy mint az Urucarával szembeni mocsár. De mégis más, mert lagúnák útvesztője az egész lápvilág. Mély csend súlyosodik rajta, amit csak egy-egy madár kiáltása zavar.
– Senhor! – áll meg az evezésben öreg Pedro. – Mi itt jobbra térünk, ti balra, előre tartsatok. Arrafelé rég voltunk, több ott az őserdős kis sziget, sás, magas nádas. Jó vadászatot! – húzza meg mélyre merített evezőjét. Hátra sem néz, Alberto sem.
Csivitelő, kiáltó, surranó vízimadarak húznak el, röppennek fel előttünk. Csónakunk három evezője egyenletesen hajt előre. De az evezők most nem koppannak. Óvatosabban húzunk. A víz messze vezeti a hangot. Nem riasztani, hanem halászni akarunk, szigonyozni, zsákmányt ejteni.
Tüzesedik a nap, korongja fehéren izzik. Verejtékezünk. A folyton mártogatott kalap úgy ül fejünkön, csurgatja vizét meztelen vállunkra, mellünkre, mintha körbefutó zuhanyozó rózsája lenne. Jó ez. Élünk is a lehetőséggel. Csak az a hátránya, hogy a gyenge háncskalap fonása idő előtt szétmegy. Ez pedig nem jó, mert egy háncskalap fél milreisz. Így meg kell gondolni a kalapfürdetést, mert embereimet háncskalappal én “ruházom". Négy kalap már két milreisz. De vigasztaló, hogy a rongyos kalap itt semmiképpen nem divatjamúlt. Ezért utolsó “leheletéig" hordjuk kalapunkat.
Nap, zöld lomb, víz. Szertenézek; sehol semmi. A paradicsomi békességű képben csak csónakunk és mi vagyunk idegenek.
Juan és Klementino evez. Ketten ülnek az első padon. Erős húzásokkal viszik előre a csónakot. Még sűrűbb errefelé az alacsony víz. Mélyebb tónusa elfedi, beborítja a víz alatti életet. Támadásra indít, egyben véd ez a víz. Szellő fodrozta tükre alatt minden másodpercben száz élet pusztul és keletkezik.
Meggyűrűzi előttünk valami a vizet. De úgy, hogy meghullámzik tőle a sás. Klementino is látja, Juan is. Mindezt izmaik lassú mozgásán érzékelem. Evezőik óvatosabban merülnek a vízbe. Tízszer, százszor végigélt vízi jelenet ez.
Mint legtöbbször, most sem tudjuk, mi az, ami a vizet gyűrűzteti. Kétkilós hal, vagy harminckilós óriáshal? A hullámzásban elveszik, eltűnik a vizet gyűrűztető állat, elsimul a folyó. Az iménti vízgyűrűzés helyén nap csillogtatta, egyenletes felszín fogad. Nyom nélkül tűnt el az állat. Semmi sem mutatja a jelenlétét. Csak odább, száz lépésre csap le a vízre egy óriás vércsepphez hasonló vörös flamingó, kiragadva valami halfélét a csillámló vízből.
Elrepül a vérszínű gázló. Beleveszik a zöldellő sásba, a levegő pedig rezeg a víz felett; rezegteti a növekvő forróság. Háncskalapunk alól izzadságcseppek folynak. Lassú kínlódás minden evezőhúzás. Nemcsak az izmot, de a gondolatot is lankasztja a ránk zuhanó meleg. Hány Celsius fok lehet most árnyékban? Igen, árnyékban. De mennyi lehet itt, a csónakban? A napon? Hatvan fok, esetleg több? Kedves költőm, Villon olajban főzött cimboráinak sem lehetett nagyobb melege a párizsi tüzek felett, mint nekünk, akikre felülről záporoz az égi láng.
Nyugalmasnak tűnik a forróságban a víz, a sás, a sáson túli alacsonyabb-magasabb, kisebb-nagyobb, de mindig növényzettel telített földdarab. Nem lehet áttekinteni a sűrű vizű, cserjés, erdős tájat. A sásos, cserjés földdarabokon nagy kerek tavak. A Cararassuban az óriáshal az uralkodó halféle, itt – amint Velho Pedro és Alberto mondja – az ökörhal. No és a kajmán. Mert ez azután mindenütt és mindig túl bőven akad. Annyira közönséges már előttünk ez az állat, hogy – ha hasonlatot keresek rá – nem jelent többet, mint odahaza a nád vizébe csobbanó béka. De egyelőre fia ökörhalat sem látok. Klementino meg Juan is hiába tekinget ki háncskalapja alól.
– Zivatar készül, Senhor! – szól vissza üléséről Klementino.
Felpillantok. Felettünk bodor, mélyre lógó szürkés felhők vonulnak. Felhőárnyékban evezünk. Szélroham fut végig a vízen, erősödő, zivatar előtti szél. Ismerem – a zivatar tolja maga előtt. Keletről, az Atlanti-óceán felől jön. Ha nem takarodunk időben fedél alá, a zúduló víztömeg akár csónakunkat is megtöltheti. Aki átélt már olyan esőt, ami nem is eső, de egyfolytában leeső vastag vízfüggöny, az megérti ezt. Egy negyedóra alatt 20 cm víz zuhoghat le. Harmada átlagos évi hazai csapadékunknak. Néhai benzineskanna víztartónk mindig kiváló esőmérőnek bizonyul. Csak pálcával, centiméterrel kell megmérni a benne meggyűlt vizet.
Klementino és Juan vad erővel evez. Csónakunkkal ráfutunk egy közeli erdős sziget homokpadjára. Nyáridőben sűrűn találni ilyet. Áradáskor – télen –, bár szép a víztől körülvett sűrű őserdő, embernek rendkívül nehéz szövedékébe hatolni.
Rám vág az első esőcsepp. Csattanva porzik, szinte érzem a súlyát hátamon. Hárman húzzuk a kajmánjárta forró homokra a csónakot, kimarkoljuk szerszámainkat, menekülünk be a sűrűbe. Miért? Nincs hideg, s ha melegünk van, mint most, kalappal is öntözzük magunkra a vizet. Mégis, mi az, ami az embert – ösztönösen – fedél alá kényszeríti az eső elől? Azt hiszem, az ősember atavisztikus félelme a természet erőitől. Klementino már nem vidám. Juan sem. Hirtelen hűl le a levegő. Az előbbi forróság dideregtető hűvösbe csap át. Sustorgó dobolással kezdi verni felettünk a sziget tömör lombját az cső. Fázunk. Aggódva pillantok felfelé. Most még véd a lombsűrű, de amikor már nem tudja tartani a levélzet a rajta meggyűlő vizet, egyszeriben zúdítja nyakunkba az addig leesett esőmennyiséget. Az pedig hideg, veszekedetten hideg, huszonöt fokkal is hidegebb, mint az előbbi hőség. Az ilyen hőmérsékletváltozás Klementinónál lila színt vált ki a barna bőrből. Jüannál lúdbőrös didergést, amihez legjobban az én európai húszfokos hidegbe való hófürdőzésem didergése hasonlítható. Felvenni, magunkra teríteni semmit sem tudunk, mert pillanatok alatt elázik, s ha az cső eláll, nincs száraz holmink, amibe – elég furcsa – melegedni burkolózhatnánk.
Klementino keserves képet vág. Juan felfele pislog. Lesi, mikor zuhog le rá a hideg özön, ami, mint a reggel meg a napkelte, biztosan elkövetkezik. Puskáink, iszákjaink egyre sűrűbben kapnak a le-lecsurranó vízerekből. Már csak kis ideig bírja meg a növényzet az esővíz súlyát. Odakinn vad erővel zuhog, homokot, erdőt, vizet paskolva. Belezuhog az eső a homokra húzott óriás víztartó edénybe, csónakunkba.
– Gyertek! – kiáltok embereimnek. – A csónakhoz! – Kifutok a hidegen vágó esőbe. Klementino és Juan winchestert ragadva, gondolkozás nélkül tör ki, vágtat utánam.
Esőpatakok mossák az állatnyomokat.  Porzik a víz. Semmit
sem látni körülöttünk. Elérem a csónakot. – Felborítjuk! – kiáltom. Olyat dördül ekkor, vakító villámfénnyel egy időben az égbolt, hogy belereszket a mindenség. Kidobáljuk a homokra a fenékdeszkákat, rá az esőmosta winchestereket. A partra húzott csónakot felborítjuk. Loccsanva zúdul ki belőle az esővíz.
–  Emeljétek meg az elejét! – Máris kipolcolom az alávetett fenékdeszkákkal. Puskáinkat fogva a csónakelő alá mászunk. Vizes homokfalat túrunk a csónak elé, teknőt vájunk magunknak. Szorosan vagyunk.
–  Így jó! – nevet elégedetten, kicsit vacogva Klementino. A víz felé szabad a kilátás. Dörögve veti mennyköveit a vad zivatar. Vízbe, fába. Néha percekig nem tudunk egymáshoz szólni a dörgéstől. Leomló sziklafalak robajához hasonló égi hangorkánok érik egymást. Néha összefolynak. Az égiháború – csak csónakunkba ne vágjon valami – félelmetesen szép.
Patakokban ömlik az eső, előttünk araszos szökőkút formát ver ki a vízből. Olyan ez, mintha széltől hajtott, magas, szürke fű nőne a víz színére. A Jatapun is, meg más folyókon, tavakon is láttam ilyesfélét, de nem ilyen közelről, ahol szinte ráhasalunk a vízre.
A zuhogás dobol a felborított csónakon. Mennyi ideje vagyunk alatta? Fél órája? Nem tudom. Szél vág, víz porzik a csónak alá, az evezőpadok alatt, a homokteknőben éppen csak elférünk. Így legalább nem fázunk. Iszákjaink a szigonyokkal odabenn maradtak a sűrűben. Egyiknek sem árt a víz. Az iszákok sűrű vitorlavásznán lefolyik az eső, szigonyfélének pedig amúgy is víz az életeleme.
Vonulóban a mennydörgés, villámmagvas felhőszakadás.
Az őserdőben nem egy faóriás kókad villámsújtottan. Szél indul, s a napsugár itt is, ott is kitűz a felhőrések közül.
–  Bújjunk ki! – nyújtózom, mert még hason fekve sem nagy élvezet a csónak alatti heverészés.
–  Még ne! – súgja Klementino. Látom, amint Jüannal a túlparti, vagy húsz lépésre levő sáros erdőalj vizére néz.
Magam is odafigyelek. Gyűrűzik a víz, mozog a vízszéli sás. Legalább fél tucat kisebb-nagyobb ökörhal. Legelik a sást. Három köztük valóságos zsírosbödön. Növényevő víziemlősök. Winchesteremre nézek. Szinte kínálja magát. Lesből, winchesterrel amúgy sem ejtettünk eddig ezekből a mázsás, elevenszülő, a vizet soha el nem hagyó emlősökből. Most még többen vannak. Több borjú is akad köztük. Jól látni a hullámzó vízen a mozgásukat Alacsony odaát a víz, mert egyformán kilátszik belőle valamennyi állat sima, barna, hengeres háta. Némelyiknek, a nagyoknak a fejerésze is. Ez az. A pár centiméteres barna vonal a célpont. Klementino is maga mellé húzza puskáját. Hason fekve, mint én két könyökre támaszkodva. Célba vesszük a két szélső, legnagyobbnak látszó állat vízből kiálló fejrészét.
Szinte egynek hangzik a két dörrenés. Csapódik a víz, hullámzik a sás, s az ökörhal-csorda zavaros vizet, iszapot keverve tűnik el.
Térden, hason kapaszkodunk ki a csónak alól. Felállva nézzük, mi az eredmény. Két barna, hengeres test hever a sás melletti vízben.
Egyetlen emeléssel átborítjuk, természetes helyzetébe hozzuk csónakunkat. Belehajigáljuk a szerteheverő, feltámasztásra használt fenékdeszkákat. Néhány lökés, és vízen ring az elemébe visszajutott csónak. Evezők, iszákok, szigonyok helyükre kerülnek, majd mi is belépünk. Magam taszítom a vízre a csónakot, Klementino és Juan evezőt markolva helyére telepszik.
Két perc alatt ott vagyunk a zsákmánynál. Azt hiszem, ezek az első, puskagolyóval elejtett ökörhalak. Klementino és Juan beleloccsan a csónak mellett a fél combig érő vízbe, iszapba – a víz csak jó araszos –, és máris ölelik, nyomják be a csónakba a csaknem mázsás két víziemlőst. A mocsár lassan éled, az elvonult nagyerejű mágneses zivatar után. Klementino és Juan haja szinte serceg, amikor szárazra törlik egy ülés alól kikerült vászonzsákdarabbal.
Meghintázik a csónak, mikor a lelőtt két állat belézöttyen. A fiúk a csónakperemre ülve megmossák sáros, iszapos lábukat, azután a csónakpadra telepednek.
Kifelé evezünk a mocsárból. A lagúna erdei torkolata jól látható több száz méteres messzeségből is. Ma megtöltjük odahaza Velho Pedrónál az üvegeinket, a bádogedényt. Nem hinném, hogy híja lenne ezutáni utunkon a zsírfélének.
Hajtunk. Jó így, eső után, friss levegőben, amikor mindent kimosott a forróságból a zuhogó víz. Az otthon maradottak mint vészelték át a zivatart? Csak menedéket leltek valahol. De azt, hogy mi ilyen hamar lelünk zsákmányra, nem gondolhatják. Délre odahaza, az Amazonas-parti szálláson vagyunk. Tűz, zsírsütő üst
kettő is akad. Estére majd elkészül a munka nagyobbik fele. Vadászni, szigonyozni, ha esőben, zivatarban is, kedvesebb, mint a tűznél, kormos bográcsban kavargatni a sülő ökörhal szalonnáját.
Beevezünk a lagúnába. Már ismét verejtékezünk. Mintha az iménti hűvösség csak álom lett volna, káprázat, mint amikor jeges vízről, jégről álmodom túl forró éjszakákon.
Alig telik el a vadászat után két óra, a megmerülő, két hatalmas állattal terhelt csónak lombot érve, súrlódva kifordul a lagúnából az Amazonasra. A lagúna sűrű félhomálya, csendje, amit madárrikoltás, gyíkfutás sem zavar, idekinn a szél susogásával, erdőfalat mozgató hangjaival cserélődik. Lefelé, evezővel segítve, gyorsan haladunk. Hátunkba tűz a nap, árnyékunk, amely elénk vetődik, még rövid. Öt órára odahaza leszünk. Két emberem széles, barna háta, karja, könyöke egy ütemben mozog. Ezt a folytonos erőt adó mozgást, amely előreviszi a csónakot, olyannak látom, mint jellemüket: töretlennek. Méternyire haladunk az erdőfal aljában. Itt elég gyors a sodrás, de látom, a sássziget, ami az előbb még mellettünk volt, befelé húz, jól megelőz. Arrafelé gyorsabb a sárga víz sodra.
– Befelé tartsunk! – És balról máris belehúzunk. Balról két evező, jobbról egy. Röviddel utóbb a sássziget vonalán haladunk. Itt olyan erős az ár, hogy megpihenhetünk. Rohanunk lefelé. Vannak részei ennek az óriás folyamnak, ahol alig vánszorog a víz. Sőt Remansóban – ami egyébként szó szerint örvényt jelent -visszafelé folyik jó darabon a víz. De ez csak érdekesség. Némely szigetközi zátonyos vízrészen – mintha holtág lenne – áll a víz, és itt hemzsegnek a különféle kajmánok. Az ilyen, nem is ritka helyeket persze ismerni kell.
Száguld velünk az Amazonas sárga vize. Evezővel felfelé haladni itt nem lehetne. Az, hogy miért vezet erre a Baependy útja, könnyen megmagyarázható. A sodrásban olyan mély a víz, hogy semmiféle veszedelem nem fenyeget. Itt nem fordulhat elő megfeneklés, zátonyrafutás. Erre a legnagyobb tengeri gőzös is biztonságosan közlekedhet. De azért révkalauz kell az Amazonasra, mert a sűrű szigetek között valóságos vízilabirintusok várják a tájékozatlan hajózókat. Hallottam olyasmit is, amikor az “okos" hajósgazda, aki már járt néhányszor az Amazonason, révkalauz nélkül indult el. Többszörös időbe, sok pénzébe került az út. Szerencséjére magas volt a vízállás, így nem futott zátonyra.
Öt óra. A kis öböl, ahol enyhe sodrású az Amazonas, ahol Velho Pedro meg Alberto kunyhója áll, kitárul előttünk. A kikötőben – meglepetésemre – Pedro és Abilio áll a két öreggel. Előttünk evezhettek ki a lagúnán. Hangos kiáltásokkal fogadnak. Errefelé is erős lehetett a zivatar. Nehezen, súrlódva fut a nedves parti agyagra a csónakorr, mert a két ökörhal közel kétmázsás súlya jelentős.
Felvonszoljuk a csónakból a kihúzott nagy víziemlősöket az alkonyi erdőárnyékba. Jót iszunk az Amazonasból. A nagy forróságban kések, üstök kerülnek elő. Embereim a két halásszal s a közöttük okvetetlenkedő kis Pedróval nekifognak a két állat kizsigereléséhez, a szalonna feldolgozásához.
Alberto fejét csóválja. Sohasem hallott olyat, hogy puskával lő jenek ökörhalat. Csak Velho Pedro nem törődik ilyen kicsiséggel
–  A fontos – oktatgatja öreg társát –, hogy megvan az ökörhal Miként? Mellékes.
A halászeredményt számítva ők sem panaszkodhatnak. Mint elbeszélésükből kiderül – a mennydörgéses, hatalmas zivatar négy óriáshal elejtése után már a lagúnában érte őket.
–  Oda nézz, Senhor! – mutat büszkén Alberto a vöröses, besózott halszeletekre. – Ott szárad már a négy pirarucu friss húsa
A hússzeletek mint zsinórra fűzött, széles, méteres szalagok széltől fúva hintáznak egy kötélen. Reggel még úsztak, mint a mi ökörhalaink. Most itt szikkadnak.
–  Abilio! – szólok a vacsora után tele kávésbögrével hozzám lépő legényhez. – Holnap reggel visszaindulunk Urucarába.
–  Igen, Senhor! – érződik az öröm a hangján. Máris fordul hogy elmondja a reggeli indulást a szúnyogűző füstben a többieknek.
–  Köszönöm, hogy elhoztad a kis Pedrót! – lép hozzám rövid idő múlva Velho Pedro. – Megkérlek, hogy most, mikor visszaindulsz, vidd vissza magaddal Urucarába. Elég volt a gyerekből Ha elmentek innen, nincs, aki vigyázzon rá.
–  Senhor! Megint együtt megyünk? – táncol mellém a kis Pedro. Cseppet sem szomorú. Úgy látszik, a kis kunyhó és az őserdő számára szűk világa nem elég, hogy eljátsszon benne. Ehhez pajtásai kellenek, szülei kunyhója.
– Megyünk, Pedro!
Mindent elrakok. Ideje készülni a reggeli induláshoz. Türelmet-
lenség lobog bennem.– Juan, Klementino és a hallgatag Alberto odakinn motoz, zörgeti a ládákat.– Senhor – lép be Velho Pedro –, 
megkérlek, vidd el Urucarába a mi eladásra szánt pirarucu kötegeinket, ökörhalzsírunkat is. Sok fáradságot takarítanál meg nekünk szívességeddel.
Örömmel. Hely bőven van, amúgy is kevés felszereléssel jöttünk.
Éjfél. Minden rendberakva, útra készen az eresz alatt. Reggel csak annyi a munkánk, hogy mindent csónakba rakunk. Odabenn a sötét kunyhóban mindenki alszik. Naplóm előtt ülök a karbidfényben. Tollamat fogni is elfáradtam. Az előző nap nem volt túlságosan pihentető. Urucarában újra előveszem a naplómat. Búcsúzom Velho Pedrótól, Albertótól, mindattól, amiben itt, az Amazonas mentén, a parti mocsárban, az ősvadonban részem volt.

ÚTON

Napkelte. Bíboros az égbolt, vöröslő a víz. Két, jól megrakott, mélyre merülő csónakunk az Amazonas sodrában húz az Uatuma-torkolat irányába. Térdemnél egy láda sarkán fekszik naplóm.
Urucara számomra csaknem annyit jelent, mint az otthon. Jó rá emlékezni. Néhanapján kell még az olyan kevéske civilizáció is, mint amennyit ez a hely számunkra jelent. Gyűrűznek körülöttem az események, akár loccsanó kő nyomán a víz. A bogarak, rovarok között eltöltött egy-két óra valóságos pihentető. A preparálás tapasztalatszerzésre rendkívül alkalmas. Igazából csak így ismerkedik a gyűjtő, a bogár– és lepkevadász ezzel a világgal, amely minden percében újat hozhat. Ezt a világot féltékenyebben őrzi a lomb, az avar, a dőlt fatörzsek málló kérge, mint bármi mást.
Abilio és Juan ismeri, sőt, megérti ezt, de Klementino annál kevésbé. Esküdnék rá, volt idő, amikor Klementino azt hitte – nem tudom, nem hiszi-e most is? –, hogy bogaraimat pusztán azért gyűjtöm, hogy titokban elmajszolgassam valamennyit. Másként minek is csomagolnám olyan gonddal? A kis Pedro valóságos kultúrlény Klementino tősgyökeres vadonbeli figurája mellett. De azért Klementino sem rossz fiú. Csak éppen nehéz neki megmagyarázni, hogy forog a Föld, a csillagok pedig roppant távolságú égitestek, égi világok, hogy a fényévek problémájáról ne is beszéljek. Mert itt azután olyan óriás csőd következett, mosoly, sőt elnéző félmosoly, hogy sürgősen abbahagytam minden próbálkozásomat Klementino művelésére. Az ábécé titkait sem ismeri Klementino. Ö Brazília százados, ősi múltja, Pedro a friss jövő. Ami pedig köztük van, az a jelen, naplóm, amit az Amazonason lefelé haladó csónakomban, az evezőpad előtti ládán írok.
Kényelmesen visz, sodor a víz. Elöl Abilio és Pedro evez, én meg hátul, mivel sem törődő nagy kényelmességben írok. Ritka lehetőség ez. De most is csak addig tehetem, amíg elérjük az Uatuma torkolatát. Ott már az ár ellen kell evezni. Megszűnik az aranyélet. Előfordul néha az is – mint most –, hogy gondtalanságában krőzusi gazdagságúnak tűnik előttem az élet. Az Amazonas nagyon elhagyatott ebben a pillanatban is. Semminő életmegnyilvánulást nem mutat, csak gyorsan, nagy erővel sodródik víztömege, vele két csónakunk. Juan és Klementino messze elöl evez, Hiába, feljegyzéseket is kell készíteni. Ez nem olyanféle teljesítmény, amit Klementino – ha csak félmosollyal is – elismerne. Mikor reggel Velho Pedrótól és Albertótól elváltunk, sötét volt még. Majdnem éjszaka. Roppant futamodással estére az Uatuma torkolatánál leszünk. Ott éjszakázunk. Holnap a késő délutáni órákban Urucara csónakkikötőjébe érkezünk.
Körülpillantok, azonban nyoma sincs vörös botónak. Pedig errefelé sűrűn élnek, hiszen nem egy csordájukkal találkoztunk felfelé menet. Most egyetlen példányt sem lehet látni. Egyáltalán nem hiányoznak, de azért nehéz elképzelni ezt a széles, sárga víztömeget nélkülük. A pokol sem igazi pokol ördög nélkül, miért hiányoznának az Amazonasból a vörös botok? A kis Pedro itt evez előttem a csónakban, és boldog. Nagyapja sajnálkozó búcsúzását nem értette, a maga kis élete, napsugaras és kemény élményei, a természettel való barátkozása foglalja le minden gondolatát. Jobb ez így, mert teljesebbek a benyomásai. Ezek mindegyike igencsak nevelő hatású. Abilio jó mesternek bizonyul, Pedro jó tanítványnak.
Szaporodnak a teleírt oldalak, sűrűn tallózgatok bennük. Most, mikor elkövetkezik az ilyen viszonylag civilizált tájról, az Amazonasról való elevezés ideje, eseményekben gazdag naplórészt zárok le. Az Amazonas nagy tömege, távlatainak nagyszerűsége, minden élménye ellenére, idegen marad számomra. Ez azért van így, mert a kis folyók sűrű vadonnal borított, dús vadászzsákmányt ígérő világa más. Urucara valósággal a vadon előszobája. Azon túl – írtam már erről – vadász és gyűjtő számára az igazi erdei élet következik. Persze az itteni népsűrűség sem nagy. Körülbelül – magunkat is beleszámítva – tizenhárom fő egy közel hetven kilométeres Amazonas-szakaszon. A túlpart lakottságáról sincsenek túlságosan vérmes illúzióim, mint ahogy arról sem, milyen a népsűrűség a Cararassutól lefelé, beleértve Remansót, José Prestes kereskedelmi bázisát, a tűzifa-rakodót.
Ilyesfélére – népsűrűségi meggondolásokra – nem kell időt vesztegetnem a Jatapu vadonában. Ott – nagyon fenn és nagyon messze mindentől, ami a civilizációt jelenti – néhány caboclón kívül csak vad indiánok élnek. Törzsek, amelyek legalább annyira ismeretlenek, mintha a föld kőkorába lépnék vissza. Szállingózó caboclo-hírek szerint több indiántörzs is él az északi, ember nem járta vadonokban. Szaggatott vonal jelzi itt Brazília, Holland-, Angol– és Francia-Guyana egyezményes, térképen, vonalzóval húzott határát. Fehér folt az a táj a térképen. A vad törzsek valamikor idelenn élhettek a Jatapu meg az Uatuma összefolyásánál. Másként nem képzelhető el a jezsuita szerzetesek több évszázad előtti letelepülése a Jatapu-torkolatánál. A telep romjai ma is megvannak. Idejövetelük oka pedig csakis a civilizálásra szoruló, megtérítendő indiánok jelenléte lehetett. Az indiánok, amikor elpusztult a XVIII. században a szerzetestelep, visszahúzódtak a belső ősvadonokba. Addig sem volt ínyükre, hogy a szerzetesek kemény munkára fogták őket, amellett a vallási szertartásokat sem kedvelték.
Nagy gyerekek a félig, meg egészen vad indiánok. Ha idegen akarja őket nevelgetni, meg sem értett dolgokra rávenni, bizony hamar elunják. Kétségtelen, hogy az indiánok sokat köszönhetnek emberbaráti, gyógyászati vonatkozásokban a szerzeteseknek, akik néha egész életüket köztük töltik, sőt – ha kell – akár életüket is feláldozzák a munkában. Az indián hit démonokkal, pusztító éjjeli erőkkel számol, ezekkel népesíti be az éjszakákat. Ezt nehéz elnyomni új hatásoknak, másik hitvilágot ültetni a régi helyébe.
A Jatapu-torkolat régi romjára gondolok. Hogyan is alapították, miként pusztult el? A történelem felel rá:
A brazíliai szerzetestelepek – redakciók – akkor semmisültek meg kétszáz esztendős fennállás után, mikor I. József portugál király teljhatalommal ruházta fel Pombal márkit, akit a XVIII. század voltaire-i irányzatai – amelyek Európa-szerte elterjedtek -teljesen hatalmukba kerítettek. 1760-ban a portugál kormány parancsára az akkor gazdag gyarmaton valamennyi szerzetesek alapította telepet katonaság szállt meg. A hittérítőket elfogták, Portugáliába szállították. Érdekes megjegyezni, hogy több magyar származású szerzetes is volt köztük, akikre éppen úgy, mint a többiekre, a portugál király elleni lázadás bűnét igyekeztek rábizonyítani. Fáy David Alajos a lisszaboni St. Julian-erődben halt meg, Bretán Károly, aki tevékenyen részt vett az Amazonas-folyam felkutatásában, és megírta az Amazonas-vidéki hittérítő telepek történetét, tizennyolc esztendei raboskodás után szabadult. Előbb szabadult Szluha János, aki tudós geográfus is volt. Rátkai János jezsuitát a mexikói tarahumarahy indiánok megmérgezték.
Rég történt mindez. Csak a romok és a történelem hirdeti az emlékét. Közép– és Észak-Brazília ember nem lakta ősvadona valójában ma ismeretlenebb, mint volt évszázadokkal ezelőtt. Az aranyat, gyémántot kutató egykori portugál királyi bandeiranték – zászlóvivők – idejében, a XVII-XVIII. században jobban ismerték az ide települt európaiak, portugálok a legbelsőbb ősvadonokat, mint a XX. század kutatói, tudósai. Ez azért volt lehetséges, mert az indiántörzsektől való rabszolgaszerzés rendkívüli módon elterjedt. Amikor azután a törzsek kipusztulása, az elvándorlás, ellenállás következtében megszűnt a rabszolgaszerzés lehetősége, a belső ősvadonok rendkívül nehéz világa többé senkit sem érdekelt. Feledésbe merült minden földrajzi, néprajzi ismeret, tudás, amit a bandeiranték arany-, gyémánt– és rabszolgaszerző expedíciók közben szereztek.
A belső-brazíliai ősvadonokat voltaképpen ma kezdik újra felfedezni. Érdekes történeti kuriózum, hogy Fernando Diaz, a híres bandeirante vezér 1638-ban például azért hatolt be csapatával a belső-brazíliai ősvadonokba, hogy Platón írásai nyomán – azokból kiindulva – megkeresse Atlantiszt. Az ókori görög filozófus sok ezer esztendő előtti idők történetéről beszélt. Atlantisz létezésére vonatkozó feljegyzések akkor is, ma is sok kutató képzelőerejére hatottak.
Az bizonyos, hogy a brazíliai ősvadon régi civilizációk maradványait takarja. Aki földjén, lombtömege félhomályában jár, nem tudja, miféle ősi, évtízezrek előtti kultúra romján tapos.
Elmondhatom én is a brazilokkal: “Deus e grande, mas o matto e maior!" Magyarul: “Nagy az Isten, de még nagyobb az erdő!"
Uatuma-torkolat. Az éjszakát a parton eltöltve ismét vízre szállunk nehéz csónakjainkkal. Szeretek Urucarába megérkezni, de még jobban kevés idő múltán elevezni onnan.
Urucara. Csomópont az ősvadonban. Útvonalai a folyók, patakok, mert utak az ősvadonban nincsenek. Ilyen előttem most is Urucara, mikor – ki tudja, hányadszor – a kikötőben partnak ütődnek alaposan megmerülő csónakjaink. Velho Pedro és Alberto igencsak megrakta szállítmányával mindkét csónakunkat. Elég nehéz volt idáig felevezni. Most mégiscsak itt vagyunk. Pedro az első, aki Abilio mellől partra ugrik. Zörögnek a csónakfenékben az ülés alá lökött evezők. Én kászálódom ki a legnehezebben, mert át kell jutnom az egész rakományon.
Emberek gyűlnek körénk, gyerekek szaladnak le hozzánk. A gyerekek körülveszik Pedrót, aki türelmetlenül, ragyogó képpel rángatja ki a pálmaborító alól a hatalmas, összecsavart sucuribőrt. A fiúk ámulnak. Mikor Pedro kioldja az összesodort óriáskígyóbőr zsinegét, majd hanyatt löki a szétugró rugalmas, óriáspikkelyzetű bőr. Abilio jót mulat rajta.
A vöröses pirarucu húskötegek, az ökörhalzsíros kannák Deuzilha asszony raktárába kerülnek. Deuzilha szorgalmasan mér, könyvel. Elégedett, mert Velho Pedro és Alberto jól dolgoztak.
–  Szép az áru! – mondja.
Érkezésünk nagy újság. Van miről beszélnünk mind az ötünknek. Holmink, anyagunk a colonel közeli házában kap éjszakára szállást. Másnap reggelig maradunk Urucarában. Éppen csak addig, amíg kiegészítem a készleteket. Túlságosan erős a nagy mágnes, a Jatapu vonzása.
Alkonyatkor heves trópusi zivatar vonul el Urucara felett. Régi vadászkísérőm, José, aki velünk dolgozott, segít most reggeli indulásunk előkészítésében. A mennydörgéses zivatar után bejön Deuzilhához, és meghív Pinheróval, embereimmel együtt  fiatal felesége főztjére.
–  Afféle búcsúvacsora ez – mondja a boltküszöbön. – Hogy most nem mehetek veletek, Senhor, nagyon sajnálom – teszi hozzá.
–  Talán mégsem – mosolyodom el. – Hiszen ha a Jatapu vadona a maga szépségében, élményeiben páratlan is, Urucarában és párosan csak szebb az élet.
– Szebb! – mosolyodik el José. – Meg azután az ősvadon, ha nagyon vágyom utána, végtére itt van Urucaránál. Karnyújtásnyira.
Abilio bólint, Klementino pedig, aki mögötte áll, elmosolyodik. Ha Juan itt lenne, bizonnyal komoly maradna, de ő most Pedrót viszi haza az összecsavart nagy sucuribőrrel, hogy a falun túl lakó szülőknél mindkettőt épségben leadja. Nehezen búcsúzom a kis legénytől, aki egészen hozzám nőtt.
Sötétedéskor indulunk Pinhero barátommal José pálmakunyhójába, a még frissen zöld hajlékba, ahol az eresz alatti tűzhelyen már javában sül-fő az ízes uatumai menü.
José felesége ámuló szemű, kedves asszonyka. Amikor a szíves hívásra az olajmécs pislákoló világosságában asztalhoz ülünk, valami szokatlant tapasztalok. Pillanatnyi tűnődés után jövök rá, hogy a kunyhóban nincs szúnyog. Nem muzsikálnak, zizzennek a fülembe, mint ezt másutt Urucarában tapasztaltam.
–  Jó hely ez a friss irtás az Uatuma-parton – fordulok Joséhoz. – Itt még a szúnyogok sem zavarják a fiatalokat.
–  Mert kifőzött dohánylevet locsolok szét a kunyhóban, és a földet, magunkat is megpermetezem – feleli a házigazda. Valóban. A házat, benne mindent, enyhe nikotinillat lengi körül.
–  Kitűnő ez a módszer! – állapítja meg Pinhero. – Csak persze módjával kell használni a dohány levét, mert a főzött dohányból kioldott nikotin ugyancsak veszedelmes bőrméreg.
–  Ezt tudjuk! – szól a beszélgetésbe a fiatalasszony. – Egy este legfeljebb kétszer-háromszor permetezünk.
Vidám hangulatban fejezzük be a vacsorát. Barátsággal búcsúzunk. José és felesége kikísér bennünket a meleg, csillagfényes estébe, a kezdődő éjszakába. A banánligettől fordulnak vissza.
–  Ezen az estén is tanultam valamit – karolok Pinheróba.

AZ INDULÁSTÓL A TEMPLOMROMIG

Bőven harmatos a friss reggelben minden. Pinhero az ezredes fiával lekísér a falu alatti kikötőbe. Indulunk a Jatapura. José és felesége is ott áll az indulásnál. Az asszony kis zsák összesodort dohánylevelet hoz.
– Hátha sok lesz a szúnyog a Jatapu vadonában! – mondja kedvesen, mikor kezembe adja a keményre tömött zsákot.
Egy perc múlva eltaszítjuk csónakjainkat a parttól. Evezőinket magasba emelve búcsúzunk. Vidáman, nagy bizakodással elevezünk. A kiáltva utánunk küldött vidám jókívánságokat még percek múlva is halljuk, de a kikötőt, barátainkat az erdőfaltól, amelynek aljában evezünk, már nem látjuk.
Alkonyattájban érjük cl St. Anne falu kikötőjét. Nem megyünk be a faluba. Az éjszakát a cserjés, homokos parton, a fákra kifeszített szúnyoghálók alatti függőágyainkban töltjük.
Kora reggel evezünk el, mikor egy-két falubeli már kiszállingózik hozzánk.
Magasan jár a nap, mire megkerüljük az erdős hegyfokot, amelynél a Jatapu széles, több kilométeres öblének vize az Uatumába ömlik. Az Uatuma itt roppant tó benyomását kelti, egészen elvész a távolban túlsó partja. A “tó" itt legalább tizenkét-tizenöt kilométer széles. A hegyfokon lakik, kereskedik a hajós Emanuel földije, egy szíriai. Ő látja el az erre haladó uatumai és jatapui gumigyűjtőket, erdei vadászokat mindazzal a szükségessel, amiért csereholmival megfizetnek. Üzleti felfogása éppen olyan, mint a hajós Emanuelé vagy Deuzilháé. Így megél, nem is akárhogy. Ö az utolsó állandó parti üzlettel rendelkező kereskedő a primitív civilizáció határán.
Kikötünk, de már benn a Jatapu torkolatában. Megmásszuk a hegyfokot, ahonnan messze tájat lehet áttekinteni. Innen jól látjuk az évszázados, az ősvadonból kiszürkéllő igreja, templom romjait, az egykori szerzetestelep maradványait. Látjuk a hegyfokról az Uatuma és a Jatapu vizében ide-oda vándorló, híres, feketült fatörzset, a gyökeres rönköt is. Erről azt mesélik a caboclók, hogy az nem más, mint az említett elátkozott hajóskapitány, aki a portugál kormány parancsára a szerzeteseket egykor fogságba vetette. Ide-oda vándorol ez a vízből alig méter magasan kiemelkedő, százados fatörzscsonk. A száraz évszakban – nyáron – az Uatumában van, amikor pedig áradnak a vizek – “télen" –, visszavándorol a Jatapu-torkolatába. Így megy ez – mint a mese mondja – évszázadok óta.
Valójában persze más magyarázata van a farönk vándorlásának. A feketült, nem korhadó rönk valami különleges egyensúlyi helyzetben méternyire kiemelkedik a vízből, valószínűleg talpas gyökérzetén megállva. Az esős évszakban az emelkedő víz megemeli, s az áramlás, az örvény, amely itt a hegyfok alatt fordul, visszafelé beviszi a Jatapuba. Mikor pedig nyáron apad a víz, az erős örvénylés megszűnik, a csendesülő áramlás visszaviszi előbbi helyére, az Uatumába. A Jatapu-öböl és az Uatuma-hegyfok alatti mederrész ezen a helyen alkalmasint teknőszerű, így a gyökértalpas farönk csak a teknő határain belül közlekedhet.
Néhány csomag töltényt és sót veszek a Szíriáinál, akinél indián holmikat is látok. Mint mondja, ezek a jatapui indiánok tárgyai. Elköszönök a Szíriaitól, aki lekísér csónakjainkhoz. Jó futamodással még ma elevezünk az igrejaromokhoz, hogy ott éjszakázzunk.
Sziporkázó fényben tündökölnek az esti vadon felett a forróövi csillagok. Bőven öntözik ezüst sugaraikkal a vadont, a mögöttünk levő igrejaromokat. Abilio és Juan éjszakára rendezkedik.
Csörrennek bádogtányéraink, s a hamuba roskadt parázson, kormos bográcsban forr vacsoránk. Mellette a reggel-délben-este elmaradhatatlan ital, a zamatos kávé.
Abilio Jüannal a sötétbe merült vízparton dolgozik. A súlyos, terhüktől alig szabadított csónakot a homokra vonszolják ládáink, zsákjaink mellé. Mikor végeznek, a tűzhöz jön mindkét legényem.
–   Senhor, reggel elevezünk innen?
–  Igen! Már napkeltekor tovább megyünk a Jatapura.
Klementino nagy kanalat hoz, meri a tüzes kövek közti bográcsból a főtt marhahúst, amiből sózottan, szárítottan vagy egy zsákra valót kaptam José Pinherótól.
Vacsora után a karbidlámpa fehér fényében kiveszem a ládámból a kicsit zilált, teleírt naplók mellől az új, üres lapokból álló, vaskos füzetet. Megnézegetem a régebbi vadásznaplókat is. Élmények sorakoznak bennük, vadász– és gyűjtőélmények, de köztük sok más történést is megörökítek. Belelapozok itt is, ott is a sűrűn teleírt kötegekbe. Elmosolyodom, ahogy a sok emlékre, az ősvadonok, vizek életére gondolok.
Három üveg töltőtolltinta húzódik meg a málhák közt az egyik ládában. Lesz mivel és mit írni!
Ismét itt vagyunk az élményeket rejtegető ősvadon kapujában, a Jatapu-torkolatban. Visszateszem a kicsit foltos, rovarpiszkos kéziratköteget a ládámba. Felettem a Dél Keresztje négy ragyogó csillaga ferdén fekszik rá a csillagékszeres fekete égboltra. A szellő zúgatta esti vadonban jólesik emlékeznem.
Sípolva veti lánglándzsáját a sötétbe lámpám, ahogy vizet eresztek a karbidra. Reccsennek a kis irtás fatörzsein a függőágyak tartókötelei, legényeim lefekvés előtt kipróbálják, tart-e a kötés? Rákötik a függőágyakra a szúnyoghálókat is. A munka mára véget ér.
–  Boa noite! – szól háromfelől a búcsú.
–  Boa noite!
Mélységes csend borul a Jatapura, a mögöttünk levő ősvadonra, a romokra. Csak az erdő zizeg a néha fel-feltámadó szélben. Valahol messze, mélyen benn a sűrűben, majomcsapat, bőgőmajmok skálázása, riadó neszezése hangzik. Recsegve letörik néha a vénségtől egy-egy súlyos faág. Loccsan a part közelében a víz. Odáig már nem vetíti fényét a lámpa. Gondolom, teknősbéka szöszmötöl a sekély vízben. Csak egy távoli majomcsapat felesel szüntelenül. De ez senkit sem zavar. A lámpafényre bogarak, éjjeli lepkék jönnek a víz, az erdő felől. Köztük számolatlanul a szúnyogok. De a malária, amit belém olthatnának, már rég megfertőzött. Megszereztem jó előre. Így a szúnyogok csupán kellemetlenkednek. Egy-egy fénytől csalt szebb bogár, rovar, színes éjjeli lepke belekerül rovartartó üvegembe.
Csillagos éjszaka borul a szállásra. Éjfél után két óra. A szúnyogok rég elpihentek. Csend van. Csuklóm egészen megmerevedik, míg a mai eseményeket új naplóm oldalaira bejegyzem. Becsukom a most megkezdett vastag füzetet. Mielőtt lefekszem, arra gondolok, mit tartogat számomra a holnap: a gyűjtő– és vadászút, a Jatapu sziklás ősvadona?

A JATAPU ÖSVADONÁBAN

Két napja vagyunk útban a keskeny Jatapun. Szálláshelyünkön – egyik percről a másikra – ránk tör a trópusi felhőszakadás. Rozzant pálmakalyibánk ajtó nélküli nyílásán hihetetlen erővel vág be a szél, az eső. Lenn – a megapadt mederben – nagy hullámokat verve, esőtől csapkodva viharzik a Jatapu vize. Két partján zúgva hajlonganak a fák. Zúg, sivít felettünk az orkán, és veri,
hajszolja a megvadult, esőtől terhes, alacsonyan száguldó fekete fellegeket.
Három vadászommal behúzódom a gyenge tetőzetű erdei kunyhó egyetlen esőtől védett sarkába. Csónakjainkat a parton, a cserjék között helyezzük biztonságba. Málháinkat nagy pálmaborítók alatt, mellettük helyezzük el. Apróbb holmijaink – a gyógyszeres és lőszeres láda, az élelmiszeres kosarak – velünk vannak a vihartól megtépázott kunyhóban.
Abilio, aki a sarokban fázósan kuporog egy ládán, megszólal:
–  Senhor, ha a zivatar elvonul, alkonyatkor jó vadászatunk lesz.
Abiliónak igaza van. A szerencsés vadászat reményében jobban tűrjük a trópusi vihart. Amikor az eső elcsendesedik, Juan és Klementino az eresz alatti tűzhelyen hozzáfog feketekávét főzni. A levegő lehűl. Nemsokára belép a kunyhó hátsó nyílásán Klementino, és nagy fazék gőzölgő kávét tesz elém egy ládára. Mire megisszuk a friss, jó illatú italt, kisüt a nap a párázó, szivárványíves jatapui erdő felett. A felbolygatott Jatapu is megcsendesedve folyik sziklás medrében a Uatuma, az Amazonas sárga vize felé. Lemegyünk a partra, hogy számba vegyük a kárt, amit a vihar málháinkban okozott. Mindent rendben találunk. Ládák, csomagok és az egymásba rakott, még üres ketrecek sértetlenül sorakoznak a pálmalevelekből font borítók alatt, készen a zsákmány befogadására.
Napszállta közeledik, mire a kunyhó körül mindennel elkészülünk. Az elhagyott, viharvert szállás ismét olyan, amilyennek egy vadásztanyának lennie kell. Klementino épp a lemenő nap aranyos fényében a vacsorát készíti, mikor Abilio hozzám lép:
–  Senhor, eljött az alkonyi vadászat ideje.
Leakasztom a puskámat. Mindhárman nekivágunk a sötétedő erdőnek. Odabenn, az esőcseppeket szóró lombok között elválunk. Hárman háromfelé indulunk, megfelelő távolságot tartva egymástól, nehogy belekerüljünk egymás lővonalába.
A csepegő erdő ezerhangú orgonát zúgat körülöttünk. Az erdőnek minden napszakban más a csendje és zaja. Reggel változó ütemben hangos, napközben szélcsendben néma. Alkonyatkor, éjszaka sír meg ujjong. Itt-ott kihallik a sűrűből az űzöttek vagy a zsákmányt ejtők riogása. Nagy erővel csattan fel a közeli faóriás lombsátrából a bőgőmajmok, a guaribák nappalt búcsúztató bőgése.  Odább  menekülő állat alatt roppan  az avar.  Nem hallom, hogy Abilio és Juan merre jár. Jómagam egy patak csobogására figyelek. Ha itt nem kerül valami puskacsövem elé, akkor sehol. Nekiindulok, és követem a patak lombos partján a szeszélyesen kanyargó vízfolyást. Sűrűsödik körülöttem a sötétség, szaporodnak az erdei árnyak. Falevél, kúszónövény, pálmatörzs már nem is látszik, egybefolyik minden, mikor valami nagy állat vágódik előttem a sűrűnek. Lövésem döreje belezúg az erdőbe. Sötétben eltűnő célpontom ziháló, hörrenő hangot ad, majd hallom, hogy felbukik. Nem messze tépi, gyúrja az avart. Szokatlanul erős, kaparó zajok érkeznek hozzám. Ez feltétlenül jaguár. Legyűröm lobbanó kíváncsiságomat, mozdulatlanul várok a mohos fatörzs mögött, ahonnan lövésem elhangzott.
Néhány perc múlva minden elcsendesedik. Messziről is megismerem, Abilio puskájának döreje zúg át az erdőn. Bőriszákomból előveszem villanylámpámat, az árnyékba merült erdei világba belehasít a fény. Rostos urucuri pálmatörzs bólogató levelei alatt fekszik a harasztban a zsákmány. Odaóvakodom, lövésre fogva a nagykaliberű winchestert. De a puskára már semmi szükség, mert a foltos jaguár elnyúlva hever a vérkocsonyás avaron. Effajta zsákmányra tanyánk közelében nem számítottam. Igaz, hogy a nagy fogú, foltos bundájú fenevad sem számított emberre. A mindjobban terjedő sötétben nem bírok egymagam a nyúzással. Reggelre alighanem megtépve találnék szép bőrű zsákmányomra. Háromszor a levegőbe lövök.
Előbb jobbról, majd nem sokkal azután balról is felhangzik válaszképpen egy-egy lövés. Hangos, az őserdőt kilométerekre felverő ui-ho-ho! vadászrikoltás után megjelenik két vadászkísérőm csatakosan, verejtékesen. Abilio egy jókora törpeszarvast cipel. A két erdei legény egyetlen tekintettel felméri a zsákmányt. Arcuk elárulja, hogy mindkettőjükben csakúgy, mint bennem, ott rejtőzik a kérdés: mi történik, ha ez a fenevad egyszer már emberhúst kóstolt volna? Ebben az esetben a sötétben nem dőlt volna el ilyen könnyen a küzdelem az ember és a fenevad között. A két legény máris vetkőzteti rövid pengéjű késével a jaguárt. Magam is segítek lehúzni a nagy erdei ragadozó bőrét, amely mellett Abilio törpeszarvasa – jóízű húsa ellenére – szegényes zsákmány.
Negyedóra alatt nagy kanyarításokkal leszeltük a jaguár fejét, bennhagyva a bőrben. Abilio nagyot sóhajt:
– Kész, Senhor, a fejét majd csak odahaza fejtjük ki a bőrétől.
Kötegbe tekerjük a nehéz bőrt – a fejét és a karmokat belülre hajtjuk –, azután vékony folyondárral összehurkoljuk. Juan a vállára veszi. Kifelé indulunk a koromszín erdőből.
Enyhe csillagfényben fürdik a sötét folyó, mikor kibukkanunk a partján. Szelíden tündököl a csillagok visszfénye fodrozó vizén. Rövid iránykeresés után nekivágunk a parti sűrűnek, szemben a vízfolyással. Nemsokára a karbidlámpa fehér fénye sugárzik át a lombokon. Parti szállásunkon világít a fény. Rovarok zúgnak, majmok felvert csapata ring felettünk. Éjjeli madarak szárnycsapása, kiáltása hangzik. Teljes lendülettel él, küzd és védekezik a Jatapu-folyó vadonának rovar-, emlős– és hüllővilága.
Elégedett örömmel érkezünk vadász-szállásunkra. Klementino tűzhelyén két bográcsban jó illatú halleves és főtt marhahús gőzölög. Amint végigtekintek vacsoránkon, elmosolyodom. Azokra az ifjúsági regényekre, útleírásokra gondolok, amelyeket diákkoromban odahaza, a messze Magyarországon olvastam. Milyen régóta élek ebben a világban, amelyet annyiszor elképzeltem magamnak otthon.
Kora hajnalban felszedjük tanyánkat. Két órai evezés után ismét letáborozunk a Jatapu partján. A magunk mögött hagyott őserdő sem alkalmas a vadászatra, gyűjtésre. A túlságosan egybenőtt, összecsomózott lombos folyondár, amely egyforma erővel kapaszkodik a földbe és a fákra, megnehezíti az előrejutást. Ilyen helyen túl sok zörejjel jár az erdei barangolás, elriasztjuk a zsákmányt. Ezeken a túl sűrű helyeken tanyázik legszívesebben a surucucu, a jararaca és a többi mérgeskígyó, nem kis gondot okozva a vadásznak. Juan határozottan nem szereti őket. Klementinót – amint észreveszem – már kevésbé zavarják. Abilio számára pedig szinte közömbösek. Én kedvelem a kígyókat, vad, hódító szépséget látok ezekben a színes, többnyire szépen rajzolt bőrű állatokban. Ez legyűri bennem a vadász ösztönös tartózkodását, s gyönyörködteti a kutatót. Abilióról különben elmondhatom, hogy szereti a veszélyt. Sohasem kételkedik saját erejében, ügyességében. Gondolkozás nélkül szembeszáll minden vadállattal, erdei vagy folyami hüllővel. Eddig még nem esett csorba a saját erejébe vetett hitén.
Abilio és Klementino már kora reggel behatol az erdőbe, hogy körülnézzen. Csak Juan marad velem szállásunkon. A tűz zsarátnoka mellől tekintget felém, s nézi, hogy rovom soraimat a napló-
füzetbe. Már az uatumai vadászatokból tudja, hogy a napi eseményeket jegyzem fel, sikeres és kevésbé sikeres vadászkalandjainkat, élményeinket. Azt is természetesnek tartja, hogy róla és két barna bőrű társáról is megemlékezem az írásaimban. Csak azt nem érti, hogy lehet minderről olyan rengeteget írni! Odasétál hozzám, és rátekint a félig írt lapra.
–  Senhor, hogyan tudsz ennyit írni az erdőről, amely mindig ugyanaz, és a vadállatokról, amelyek ugyancsak egyformák?
–  Tévedsz, Juan – mosolyodom el –, hogy magad is belásd, teszek egy ajánlatot. Hozz nekem két olyan falevelet, amely tökéletesen egyforma, akkor neked ajándékozom a duplacsövűmet.
Juan oldalról pillant rám olyan nézéssel, amiben az van: észnél vagy, Senhor? Sietve letép, összehasonlít két falevelet az előttünk levő fáról. Rövid idő alatt ölrevaló levelet szed. Sorra nézegeti valamennyit, majd elszontyolodva lép hozzám:
–  Senhor, ennek a fának nincs két egyforma levele.
–  Bizony ez így van: nincs – felelem. – Mert ahogy nincs két egyforma levél ebben az egész ősvadonban, úgy nincs két egyforma viselkedésű vadállat és két egyforma vadászkaland sem.
Tapírfütty szólal meg a reggeli erdő párás, harmatcseppes sűrűjében. Párját hívja. A vadon ezer és ezer hangja mint hatalmas, halk orgona kíséri.
Gallyak roppanása hangzik az erdei irtás lombfüggönye mögül. Abilio lép ki, kezében puska, vállán zsákmány. Mögötte Klementino jön fújva, zihálva, vállán jókora örvös erdei disznó. Abilio vízidisznó bőrét bontja ki az iszalag-kötésből, benne a vízidisznó két combja. Csak ennyit hozott el az elejtett állatból. Egyedül ő szereti a vaddisznó húsát. Az őserdő azonban eléggé nagy élelmiszerraktár, amelynek kamráiból mindenki azt válogathatja ki, amire éppen étvágya, szüksége van.
Abilio és Klementino vödörszámra locsolják egymást a folyóból mert vízzel. Az erdő úgy telehinti az embert korhadó kéregrészecskékkel, apró, töredezett mohával, annyira beleragadnak ezek a verejtékbe, hogy csak alapos fürdéssel lehet lemosni. Reggeli után pihenés következik, mert napszállta előtt megint együtt indulunk az erdőbe.
Alkonyatkor Abilio a vadászathoz kiürített csónaknál dolgozik. Belerakja a puskákat, evezőket. Belépek én is a csónakba. Letelepszem az első evezőpadra. Abilio mögém ül. Erős mozdulattal
taszítja el a csónakot a parttól. Klementino és Juan puskával és iszákkal az erdőbe indul. Előttünk a túlsó part sötétedő vonalát, odább egy erdei patak torkolatát fedik a lecsüngő lombok. Mint annyiszor, most is eltölt varázsával az erdő. Abilio nemcsak a vadászatban társam, hanem az ősvadon szeretetében is. Éppúgy bele tud merülni az erdő furcsa, néha keserves, de mindig megejtő hangulatába, mint jómagam. A rezdülő falevél, az elröppenő bogár vagy pillangó, vadállat gyors iramú, csörtető menekülése éppolyan gyönyörűséggel tölti el, mint mikor az elejtett zsákmányt markolja, vagy a megszigonyozott halat partra vonszolja. Ezek az ösztönök talán egészen ősiek, az ősember énjéből valók, de vajon most nem az ősember életét éljük-e? Igaz ugyan, hogy puska van a kezünkben, de ezt csak akkor használjuk, ha gyűjtéskor nincs más mód a vad elfogására.
Átérünk a túlsó partra. Bejutunk a patak lombtól eltakart torkolatába. A sűrűben berrenve kap valami szárnyra, amint megzörrentjük az evezőkkel a vízbe csüngő lombot. Csaknem ugyanebben a pillanatban odaátról puskalövés hangzik: Klementino vagy Juan puskája. Igen gyorsan ejtett valamelyikük zsákmányt. Előttünk kígyóevő jabiru repül fel. Abilio nem lő rá. A nagy madár pillanatok alatt beleveszik a sűrűbe.
– Eredj felfelé, a víz mentén – fordulok Abilióhoz. – Én a patakmeder bozótjában hatolok befelé. Fél óra múlva fordulj vissza. A teljes besötétedés előtt itt, a ladiknál találkozunk.
Abilio búcsút int. Puskáját hóna alá fogva eltűnik a kúszónövények indái mögött. Egyedül maradok. Mennyi kalandvágy, mennyi remény és mennyi vadászgyönyörűség tölti el ilyenkor a vadász szívét!
Az esti vadon lassan felveszi sötét köntösét. Itt is, ott is felcsillan egy-egy apró fény, egy-egy világító bogár. A fatörzsek mint sötét foltok merednek elém. Körülöttem a vadananász kardszerű, tüskés élű levelei. Száraz gally, korhadt avar koppan nyersgumiból öntött caboclo-cipőm alatt. A szúnyogok is szaporábban döngenek, ahogy felzavarom rajaikat. Egyhelyütt valóságos felhő vesz körül. Vágyódva gondolok vissza a felső Uatuma vízeséseinek vidékére, ahol nincs szúnyog. Ott csak a kullancsfélék kellemetlenkednek, itt viszont mind a kettőből jócskán akad.
Hangos reccsenéssel törik el súlyom alatt egy ág, s a zajra egyszerre ágakat  roppantva,  törve-zúzva  menekül  valami  előlem.
Semmit sem látok, csak a zajt hallom. Bosszúsan pillantok az avarra, a tört ágra, amely csak arra várt, hogy rálépjek, s reccsencsével elriassza a törpeszarvast vagy fiatal tapírt. Felettem majmok szöknek ágról ágra. Menekülnek. Őket nyilván a tovarohanó erdei vad riasztotta. Egy ideig még látom odafenn az el-iramló majomcsapat egy-két lemaradt, tovatornászó tagját, azután újra minden belefúl a vadon zsongó csendjébe.
Loccsan előttem a patak örvénylő vize. Ág hullt bele vagy kicsiny rákocska. Ki tudja? Röviddel utóbb nyikkanva iramlik előttem egy kis állat. Menekülésében felvágja a száraz ágakat, az avart. Lövésem eldörren. A puskaszóra lehalkuló erdei zsongásban hallom, amint az állat lehemperedik a patak vizébe. Loccsan a víz, ahogy beleesik. Egy lombrésen át látom, hogy prüszkölve kifelé mászik a vízből. Most ismerem meg: foltos erdei macska, maracaja. Újra odalövök. Amint odaérek pettyes bundájú zsákmányomhoz, az imént elhalkult erdő ismét zsongani kezd, felesel, hurrog. Vitázik újra a megszeppent majomcsapat. Puskám csövével megbököm a vízben a macskát, de már nem mozdul. Felviszem a partra. Odacsapom az avarra. Apró pettyes bundájáról lepereg a víz. Sörteszerű bajusza, éles, apró, fehér fogai közül vér csepeg.
Zsákmányom nem nagy állat, mindössze 8-10 kilós, de bőre szép. Megnézem a lövések helyét. Első golyóm combján szaladt át, eltörte csontját, másik fülénél érte. Folyondárral összekötöm a lábát, s mint egy második tarisznyát, vállamra akasztom. Tovább indulok. Most már nem törődöm a vért szomjazó szúnyog haddal, amely szenvedélyesen támad, mar, döf, szúr. Hatalmába kerít a vadászláz.
Nem sokkal utóbb, a patak egyik kanyarulatánál, mikor megkerülök egy urucuri pálmacsoportot, pulyka nagyságú madarat pillantok meg a csobogó víz partján. A winchester újból beledörren a növekvő sötétségbe, a fekete tolltömeg pedig elterül a vízen. Leugrom a magas partról. Kiszedem a vízből a fekete, pulykaszerű madarat, amelyben utolsókat rezzen az élet. A pompás húsú erdei madár is odakerül a foltos erdei macska mellé. Kikapaszkodva a mederből, visszafelé veszem utamat.
A sűrű esti vadonban sok helyütt csak a víz zúgása vezet, ahogy a gyökereket és a fatörzsek alját mossa. Néha nekimegyek egy-egy vastag ágnak, máskor gally, folyondár csapódik az arcomba. Abiliónak nyoma sincs, zaját sem hallom. Mintha mély fazék fenekén járnék. Most már nem gondolok arra, hogy csöndesen lépkedjek az erdőben. Mikor egy kicsivel szabadabb térre érek, felkurjantok: ha-hac-ho-ho! Felhangzik a válasz innen is, a túlsó partról is. Balról Abilio szava süvít át a sötéten, odaát pedig Juan hangja harsan. De a csónakig nem könnyű az út. Szakad a vadászing, karcol a tüske, a gally. Vérrel ken be a kis erdei macska meg a madár. A túlsó partról tűzfény villan. Nem messze tőlem motozást hallok, majd Abilio megszólal előttem:
–  Itt a csónak, Senhor, már eloldottam.
Most pillantom csak meg a túlpartról átvöröslő tűzfényben csónakunkat. Mikor belépek, meglódul alattam. Erdei vad szaga csap meg.
–  Mit lőttél? – kérdezem Abiliót, aki már letelepedett az evezőpadra.
–  Tapírborjút.
Kisiklunk a szabad vízre. Mindenütt szentjánosbogárszerű bogarak villognak az ágak közt. Már a víz közepéről látjuk, hogy odaát, a rőzsetűz világosságában Klementino és Juan valamilyen állattal győzködik. Vajon mi lehet? Amikor odaérünk, két legényem éppen megkötözi a zsákmányát, egy jókora lajhárt. Nem lehetett túlságosan nehéz elfogni, mert a lajhár a világ leglassúbb mozgású állata. Menekülés közben sem tesz meg percenként két méternél többet. Vajon milyen lehet a sebessége, ha sétál? A lajhár szürkés bundájú, szügyén elöl szép sárga foltot viselő, rettentő buta képű állat. Növényevő. Súlya ritkán több tíz kilónál. Juan mindössze egy apró, vöröses bundájú emlőst, cutiát, aranynyulat lőtt.
Abilio pirkadatkor hozzálát a pálmaeresz alatt a tűzgyújtáshoz. Kis rőzsemáglyát rak, alája egy darab fekete gyantafélét tesz. Ebből az alágyújtósból néhány nappal ezelőtt mintegy három kilónyit csapolt valami ritka fából. Pillanat alatt lángra gyullad a száraz fa. Ez a gyantaféle nagy hasznára van az erdei caboclónak, mert az esős évszakban alig lehet másképpen a vizes fát meggyújtani. A fekete gyantából elég fél diónyi, s a legvizesebb rőzse is lángra gyúl tőle. Ahogy a reggeli főzőedény lekerül a sűrű füstöt árasztó tűzhelyről, megisszuk feketekávénkat, majd Abilio és Klementino csónakba ül. Az esti cserkészés során Klementino egy ritkaságszámba menő partmenti füves területet fedezett fel. Ezt akarják átkutatni.
Alig evez el a két barna bőrű vadász, Jüannal hozzálátok az előző este lőtt foltos erdei macska bőrét megigazítani, amely meglazult a feszítő ágakon. Ebédre az erdei vadpulyka húsa lesz, amely néhány széles falevélen besózva vár a főzésre.
Abilio és Klementino délfelé érkezik vissza tanyánkra. Két fiatal pókmajmot és egy összecsavart anacondabőrt tesznek a partra.
–  Ezeket csíptük el a füves partrészen, Senhor – jelenti Abilio. Földre ejti a rongyszerűen puha kígyóbőrköteget, aztán a két ijedt majmot nyomkodja be egy üres ketrecbe. A ketrecet a pálmaeresz alá viszik Jüannal. Abilio visszajön hozzám:
–  Senhor Gabriel! – Szépnek egyáltalán nem mondható arcán derű fénylik. – Ha minden vízi és erdei állatról olyan sokat tudsz írni, akkor megírhatnád a két pókmajom és az óriáskígyó elejtésének történetét is.
Amíg Juan befejezi az ebédfőzést s elkészíti a vadászathoz szükséges holmikat, a pálmatető árnyékában megírom Abilio és Klementino élményét.

– Alig eveztünk ki a vízre – kezdte Abilio –, amikor Klementino egy vízparti üregre mutatott: Tatu! Öves állat. Kikötöttünk. De hiába fájt a kilenc öves kis páncélos emlős fehér húsára Klementino foga. Akárhogy füstöltünk be az üregbe, nem jött ki abból semmi. Tovább eveztünk. Nem sokkal ezután megpillantottuk a vízpartig lenyúló füves rétet. Kikötöttünk a szélén, s bementünk az övig érő fűbe. Klementino azonban figyelmeztetett: ne menjünk itt, mert a fűben könnyen mérgeskígyóra léphetünk. A cserjés erdőszélen haladtunk tovább. Tudtuk, hogy a sucuri és a giboia, a Boa constrictor, a vízi meg az erdei óriáskígyó kedveli az ilyen helyet. A tűző nap és a magas fű kicsalogatja az erdőből meg a vízből a hatalmas, sokszor mázsás kígyókat. De egyelőre semmi nyoma nem volt az óriáskígyóknak. Csak a papagájok kiáltoztak a reggeli nap fényében. A Jatapu felől loccsanások hangzottak, ökörhalak, amolyan édesvízi fókák játszadoztak a vízben. Azután a füves részen hirtelen mozgás támadt. Tucatnyi pókmajom iramodott ki játékosan a fűből. Egymást kergetve kapaszkodtak egy fiatal fa ágaira. A következő pillanatban riadalom támadt
a majmok közt. Visítva ugráltak a fűben. Az erdő felé menekültek. Nagy ugrásokkal rohantam utánuk. A majmok pillanatok alatt eltűntek, csak a fű mozgott még egy helyen. Amikor odaértem, ezt a két fiatal pókmajmot találtam rémülten bukdácsolva. Klementino után kiáltottam, de ő haragosan, izgatottan valamit visszaszólt, aztán óriási ugrásokkal rohanni kezdett az övig érő, erős szálú fűben. Lövés dörrent, majd utána loccsanás hangzott. Klementino néhány perc múlva hangosan bosszankodva ért hozzám.
–  Víz alá menekült, a tócsába! – mondta. – Pedig milyen szép rajzú, vastag, pettyes példány volt.
Visszarohantunk a majmokkal a tócsához, ahol – nem csalódtam – a megülepedett, átlátszó vízben megpillantottuk a kimúlt anacondát. Kihúztuk a vízből. Kiderült, hogy Klementino lövése a gerincét törte. Megnyúztuk, s a két majommal visszaindultunk ide – fejezte be Abilio.
Juan kitálalja az ebédet. Abilio és Klementino a parti homokra ülve csak úgy issza a sűrű levest, amelyet szakácsunk jócskán megpaprikázott. (Mert nemcsak a magyarok szeretik a paprikát.) Öt ujjukkal a farinhát rakják szájukba. Itt, az ősvadonban különben igen könnyű leszokni az evőeszközök használatáról. Juan egy ládára rakja az én tányéromat is, amelyből jó illatok áradnak.
–  Az ebéded, Senhor!
Fél órával ebéd után vízen vagyunk. Visszaevezünk Abilio és Klementino sikeres délelőtti vadászatának színhelyéhez, a füves partrészhez. Juan és Klementino tart velem. Abilio majmaival odahaza marad. Csak ő tudja igazán jól, ropogósra megsütni a fiatal tapír besózott húsát.
Csónakunk elején surrogva gyöngyöz a víz. Foltos nadrágú, félmeztelen vadászkísérőim pillanatra sem pihenve eveznek. A csónakfenékben előttem hever duplacsövű sörétes puskám, barna bőrtokba dugott erdővágó késem. Klementino mellett fekete nyelű szigony fekszik. Juan mögöttem evez. Ő a nagykaliberű, tizenkétlövetű winchesterét hozza. Bokros, sásos sziget úszik elemei-lettünk. Megtörténhet – mint az Amazonason a kis Pedro esetében –, hogy az ilyen sziget is anacondát, esetleg valami odafészkelt, jól úszó papaovót szállít. Amott, a parti gyökerek közt jókora, vörhenyes szőrzetű emlős, cutia, aranynyúl. Feje, nyaka lába, testének előrésze olyan, mintha bepaprikázták volna. Ezer és ezer apró piros kullancsféle lepte el az állatot, s ettől piros. Egy-egy ilyen kullancs nem nagyobb, mint egy dohánymag. Nemegyszer ragad belénk is, de nyomban kivakarjuk bőrünkből, mert már az első percekben tűrhetetlen viszketést okoz. Pohárfenéknyi területen fehérre hólyagosodik tőle a bőr. Ennek a legközepén mint apró ördög virít a kullancs. Hogy kínlódhat egy ilyen apró cutia! Bár könnyen lehet, hogy már nem is érzi a tömérdek élősködőt.
Ahogy evezőink nyomán megcsobban a víz, az aranynyúl beugrik a sűrűbe, s úgy füttyentget menekültében, mint valami vásott nagyvárosi utcagyerek.
A lombok közül pillangók libbennek elő. Nagy, acélkék színű óriáspillangók repkednek a víz fölött, gyönyörű, kéttenyérnyi példányok. Piros-kék tollazatú arara papagájok csapata úszik tova rikácsolva a kéklő ég magasában. Úgy repülnek a folyó napfényes, sima tükre felett, mint odahaza télidőben a Hortobágyon a vadlibák. Hej, Hortobágy, vadlibahúzás, lesgödör és meleg bunda . . . Milyen messze kerültem tőletek!
Ugyanott kötünk ki, ahol reggel Klementinóék. Odaát, a Jatapu túlsó partján, lombtól félig eltakarva, szürkésfekete tömeg mozdul. Juan odaint:
–  Anta! – súgja. – Tapír.
De messze van tőlünk. Különben is elég sütni való pecsenyénk van odahaza. A tapír bőre nem értékes, csak szíjaknak, lószerszámnak, korbácsnak való. Így ezt a jókora, bivalyszerű növényevőt nem bántjuk. Jól megfigyelhetjük az állatot: zömök termetét, rövid ormányát. Lehet vagy három mázsa. Hamarosan eltűnik a túlsó part sűrűjében. Amint kikapaszkodunk a csónakból a füves partra, Klementino nyomban felmászik egy fára. Alighogy körülpillant, máris izgatott hangon szól:
–  Senhor, sucurit látok.
Elindulunk abba az irányba, amerre Klementino a kígyót látta. Úgy közeledünk feléje, hogy menekülésének a Jatapu felé vezető útját elzárjuk. Sok helyütt puha, nedves a talaj, korhadó fű-réteg borítja, mely törpeszarvasak és örvös vaddisznók nyomaival van tele. A fű fölött s a bokrok rései között időnként arra pillantunk, amerre az anacondát sejtjük. Azt a virágos, alacsony cserjét figyeljük, amelyet már induláskor iránymutatónak vettünk. Annak a tövében szöszmötöl az anaconda. Klementino a winchestert szorongatva igyekszik előre, Juan az öles szigonyt tartja készenlétben. Egy magasabban fekvő helyről megfigyelem, hogy a sucuri nincs összecsavarodva, így minden valószínűség szerint nem alszik, csak a fűben motoz. Majd elbírunk vele így is.
Egyre közelebb jutunk a virágos fához. Minden csendes, szellő sem libben. Csak a vízicsibék és a vízityúkok kotkodácsolnak a partmenti sásban. Egy-egy bogár, hangya kapaszkodik előttem a hajladozó fűszálon. Közben tűzhangyákra akadok, amelyek nagy igyekezettel boncolnak egy jókora zöld hernyót. A hernyó még él, mozog és rángatózik, de a vad hangyák nem kegyelmeznek. Lakomájukat megzavarva egy ágdarabbal elnyomom a kínlódó hernyó fejét. Dühösen sürögnek a hangyák az ágdarab körül, támadásra indulnak. Egyikük felszalad bakancsomra, s az apró vörös bestia, mérgesen feltartva potrohát, belemar bőrömbe a lábszárvédő alatt. Felszisszenek. A vörös húsevő hangya marása nem tréfadolog.
Húsos levelű cserjén kövér éjjeli lepke függ. Vastag potrohával alig tudja magát tartani. Petézik. Az első pete már ott van a csipkés leveleken. A pillangó ritka nagyságú, sötét színű, szárnyain üvegszerűen áttetsző mintákkal, amelyek körül piros és sárga karikák fonódnak egymásba. Szívókája, mint a zsebóra hajszálrugója, karikába szedve. A tenyérnyi nagyságú éjjeli pillangó olyan tarka, hogy akár nappalinak is beillene. Vadásztarisznyámból kiemelem rovargyűjtő dobozomat, közben végigtekintek a cserje levélzetén, hogy emlékezetembe véssem a levelek színét, formáját. Megrakom a dobozt sötét levelekkel, ezeken él majd tovább a pillangó a dobozban. Itt folytatja petézését, s a kicsiny hernyócskák az ilyen levelekből táplálkoznak majd. Ha a kis hernyók megnőnek, be-bábozódnak, s ha a bábok kikelnek – legalábbis így remélem –, megannyi pompás, tökéletesen ép éjjeli lepkém lesz. Bezárom a dobozt. Ezalatt Juan és Klementino már vagy tíz méternyire elém kúszik. Egyszer csak azt látom, hogy Juan teljes magasságában felegyenesedik – már egészen közel van a virágos cserje –, és a súlyos szigonyt hatalmas lendülettel belevágja valamibe. Erős koppanással, döngve csapódik a szigony a célba. Utána semmi sem mozdul. Csak Juan törölgeti meztelen karjával homloka verejtékét.
– Pao! – mondja bosszúsan. – Fa.
De Klementino ekkorra már a fűben hempereg, s magánkívül nevet. De úgy, ahogy embert még nem láttam nevetni: nyerít, vonaglik, és az oldalát fogja a gyönyörűségtől. Juan a fogát szívja, s közben nagyokat káromkodik. Elnéztem! – mondja. Majd átgázol a füvön, s a vastag, görbe, megfeketedett faágból nagy erővel rántja ki a szigonyhegyet. Én is odamegyek, s jókedvűen nézegetem a combvastagságú, foltos, repedezett ágat, amit a víz sodorhatott ide valamelyik esős évszakban, s amelyet mindhárman kígyónak néztünk a magas sásban. Csalódásig hű mása volt a kígyónak ez az ág.
Mire csónakunkhoz érünk, Juan megvigasztalódik. Ilyen csalódásokkal is kedveskedik néha a vadon. Ezen a füves területen nem érdemes tovább időzni. Zajongásunkkal minden erdei vagy vízi állatot – ha voltak itt egyáltalában – messze elzavartunk. Ennyire eredménytelen vadászkirándulásunk a Jatapun még nem volt. A zsákmány mindössze a petézésében megzavart éjjeli pillangó.
Abilio a szálláson pompás, messzeszálló illatokkal fogad bennünket. Bizonyságot tesz, hogy a tapír húsát ő tudja legízletesebben megsütni. Ehhez a pecsenyéhez igazán illik – gyümölcs helyett – az amerikai cseresznyekonzerv. Klementino, aki cseresznyebefőttet még sohasem evett, a vacsora végén nagy gyönyörűséggel köpködi messzire a magokat. Látszik rajta, hogy ezt legalább annyira élvezi, mint magát a cseresznyét. Abilio két fiatal pókmajma is kap a csemegéből. Kíváncsi vagyok, hogyan fogadják a majmok az Újvilág édes gyümölcsét. Abilio egy leszakított falevélen ketrecükbe tesz néhány szemet. Amikor percek múlva visszamegyünk, a levél üres. A fiatal majmok csorgó nyállal nyaldossák a falevelet. Abilióval és Jüannal délután újból vadászatra készülünk. Ezúttal Klementino marad odahaza a vadbőrök és az elfogott néhány állat gondozására. Mindjárt az irtásnál egy ledőlt fa korhadó törzsén jókora gombócot pillantok meg.
–  Oda nézz! – bököm meg Jüant.
–  Ezt kígyó öklendezte ki, Senhor. Látod a szőröket és az apró csontocskákat? A lenyelt állat megemészthetetlen részei.-
Juan kézbe fogja a szőr– és csontegyveleget, amely olyan kemény, mint valami bőrlabda. Vászondarabba göngyölöm, s mint erdei érdekességet, ezt is belerakom vadásztarisznyámba.
Beljebb megyünk a sűrűbe. Juan balra, Abilio jobbra. Én maradok középen. Sörétes duplacsövűm van velem. Ahogy félrehárítom utamból a folyondárokat, a sűrű léggyökereket, eltöprengek.
Sokféle új dolgot kell megtanulnia annak, aki ide, a brazíliai ős-vadonba jön, hogy a vadász, a rovargyűjtő életét élje. Olyan küzdelmekkel jár a vadonbeli élet, amilyenekről csak az alkothat képet, aki vállalja ezt a sorsot. Messziről talán szép, derűs a vadászélet, de a vadász csorgó verejtéke, az erdővel folytatott párviadalban megtépett ing – amely nemegyszer a vadász vérétől barnul meg – egyébről is tanúskodik. Mert nemcsak az állatokkal kell megküzdeni itt az erdőben, hanem sokszor a növényzettel is. És mégis mennyire lehet szeretni az erdőt! Éppen a sok és mindig más vadászkaland varázsa az, ami tart, és ami visszahúz.
Ezekre gondolok, amikor félöles vad ananászlevelek közt patakmeder nyílik meg előttem a sűrűben, a földre bocsátkozó folyondártömeg alatt. Leereszkedem a mederszélre. Félig vízbe csúszva érek partra. Itt egy nagy erdei teknős igyekszik tova, amint meglát. Vagy ötkilós. Hagyom elmenni, pedig tudom, hogy a húsa jó, ilyenkor már nem érzik rajta az urucuri pálma sárga, bogyószerű gyümölcse, amellyel szívesen táplálkozik, s amely húsát keserűvé, élvezhetetlenné teszi. Madarak rebbennek ki a fatörzsek egymásba fonódó lombtömegéből. Azután elhallgat a zaj. Csak a patak csobog és az erdő suttog. A sokrétű titok, ami itt, ebben a zöldnövényű paradicsomban vár, mindig zenél, beszél nekem. Érteni pedig csak az érti, aki bírja ezt a nyelvet, a vadállatok, a fák, a természet nyelvét.
Feltámad az alkonyi szellő. Meglódul az erdő lombfedele. Előttem fenn majmok rikácsolnak a folyondárok, lombok közt. Száraz gallyak esője zuhog le rám, ahogy egy helyütt megmozdítva, átbújni igyekszem alatta. Korhadó moha és apró gallyrésze tapadnak bőrömre, foltozott ingemre, bőr lábszárvédőmre. Térdem vagy három helyen vérzik, tüskék hasítottak meg, amikor egy pálma tövében a korhadt, fekete pálmatüskék közé süppedtem. Röviddel utóbb valami nagy zajjal lódul meg előttem a sűrűségben. Törpeszarvas. Töri, zúzza a lombot, ahogy nekivág az erdőnek. Csak tűnő pillanatra látom sárgásbarna testét, azután dörren a vállhoz rántott duplacsövű. Egyszer, kétszer. Újra csend borul az erdőre. Csak a savanyú lőporfüst úszik a falevelek, az indák közt. A kilőtt sörétek kilyukasztották előttem a faleveleket. Mellettem eltépett inda csüng. Egy fatörzs tövében valami mozdul, az avar enyhén zörögni kezd. Ott van a zsákmány! Odaküzdöm magam. Látom, hogy újabb lövésre már nincs szükség, a törpeszarvas kinyúlva hever az avaron. Nekikészülődöm, hogy megnyúzzam, kizsigereljem. Ennek a vadnak a bőre is értékes. Negyedóra alatt végzek az egész állattal. Most már a jó harminc kilogrammos teherrel visszafelé veszem utamat a partmenti szállásra. Sohasem jártam eddig a Jatapu őserdeiben iránytűvel, de most alkonyodik, előszedem. Megállapítom az irányt: előre, északnyugatnak.
Eltelik fél óra. Verejtékben fürödve, súlyos terhemet cipelve, mind kevesebb vigyázattal gázolok bele a legyökerezett, sűrű folyondártömegbe. Nehezül a teher. Közeledik a sötétség. El kellett volna már érnem a parti szállást az iránytű mutatta úton. Újra és újra előszedem tarsolyomból az iránytűt. Sorra elhallgatnak a nappali erdő neszei, a kolibri apró szárnyacskáinak berrenő suhogása, a piros fejű fakopácsok odúkat vizsgáló zaja, sőt, még az erdő komoly professzorai, az óriáscsőrű tucanok is elhallgattak, már nem nézegetnek le kíváncsian az alattuk elhaladó emberre. Egy helyütt tapír fütyül élesen, másutt zörgő szöszmötölés hangzik, amely azonnal elhallgat, ahogy görnyedő vállammal meglököm egy folyondár korhadó részeit. Ez teknősbéka, amely esti sétájára indul.
Ekkor azonban vízér kerül elém, amely az iránytű szerint délnyugatnak folyik. Mi ez? Az erdei terep enyhe lejtésű, s a delejtű szerint a víz a folyó felől folyik. Vízválasztó nincs errefelé. Mi lehet akkor az oka ennek a furcsa jelenségnek?
Földre dobom a zsákmányt. Vállamon az elrongyolt ing alatt mély árkokat vágott a kötözőnek használt inda. Kutyának való érzés, ahogy ezeket a fájó pontokat életre dörzsölöm. A nap utolsó, búcsúzó sugarai szöknek be hozzám a sűrűsödő homályba. Ismét előveszem az iránytűt. Szinte megbabonázva nézem. Rendületlenül az eddigi irányt mutatja. De még jobban csodálkozom azon, hogy árnyékom az alkonyat ellenére – az iránytű szerint -nyugat felé mutat. Valami nincs rendben a delejtű körül, mert az bizonyos, hogy a keringő föld nem változtatta meg pályáját.
Vizsgálódva nézem a tenyeremen az iránytűt, amely az üveglap alatt békésen, szenvtelenül rezeg. Gondolok egyet. Odább lépek, kissé távolabbra letámasztott puskámtól, s ebben a pillanatban úgy megperdül a tű, mintha oldalról pofoncsapták volna. Majd egészen más irányban állapodik meg.
Ugyanaz történt, ami egyszer másik puskámmal, az uatumai vadászatok idején: mágneses a mostani duplacsövűm is. Visszalépek a puskához. Ismét elfordul az iránytű, mintha szellemkezek perdítenék el. Előveszek egy hosszú, vékony rovartűt tarsolyomból. Odaérintem a puskacsőhöz. Úgy hozzáragad, mintha odacsirizelték volna. Eddig pontosan arrafelé mentem, amerre a hónom alá fogott puska a delejtűt irányította. Zsebre vágom a hasznavehetetlen iránytűt, s a leáldozó nap itt-ott beszökő sugarainak irányítására bízom magam.
Egy helyütt legázolt véres harasztra s egy halom állati zsigerre akadok, amelyet ezernyi darázs, hangya és más rovar nyüzsög körül. Abilio járt erre? Ahogy jobban körülnézek, ráismerek a helyre, ahol az imént megnyúztam a törpeszarvast. Ugyanoda kerültem tehát vissza, ahonnan elindultam.
Utam végét már sötétben teszem meg, csak sejtem magam előtt a fákat. A vaskos folyondárok szüntelenül az arcomba csapnak. Végre nagy sokára kibukkanok a Jatapu vizénél a sűrűből. Csillagok visszfénye hintáz a sodródó vízen. Távolról tűzfény vetődik a folyóra. Ez már a tanya. Embereim régen várják jöttömet. Megkönnyebbülve dobom le a kizsigerelt törpeszarvast.
Abilio a lámpafényben egy botra tekert háromméteres caninanát, zöldes bőrű, karcsú kígyót hoz elém.
– Ezt fogtam, Senhor – mondja nevetve.
Juan nem járt szerencsével, semmit sem tudott puskavégre szedni. Klementino azt állítja, hogy az elfogott kígyó mérges, de Abilio és Juan tagadja. Én sem ismerem mérgesnek ezt a fajt. Abilio ketrecbe rakja. Rázárja a csapóajtót. Csend, a vadon csendje öleli körül a tanyahelyet.
Csak magam vagyok ébren a trópusi éjszakában. Rovartartó üvegemre pillantok, amely ládákból összerakott asztalom mellett áll. Csaknem tele az üveg lámpafényre gyűlt éjjeli rovarokkal. Pörögve csapódnak most is naplóm lapjaira, a lámpa talapzatára. Jó részük a karbidlámpa lángjában leli halálát. A ritkábbak és épek belekerülnek a rovartartó üvegbe, a lepketartó lapos dobozba.
Lámpám karbidja, a fény fogyóban. Nyugovóra térek.

ABILIO ÉS ELEONÓRA

Szállásunkon ülök, amikor Abilio fejebúbjáig csatakosan bújik ki a folyondárok közül. Madzag van a kezében, amelynek másik vége elakadt a bozótban. Nyilvánvaló, hogy van valami a madzag végén, s az vonakodik napvilágra jönni. Bolondos, nagyszívű fiú ez az Abilio. Egy darabig rángatja a madzagot, azután végre elunja a huzakodást, benyúl a lombok alá, s a nyakánál fogva kihúz egy kézzel-lábbal-farokkal kapaszkodó, jókora barna majmot, egy guaribát.
–  Megjöttem, Senhor! – Elém rántja a majmot. Boldog mosolya közben kivillan duzzadt ajkai mögül hófehér foga. – Most fogtam az erdőben ezt a majmot. Eleonóra lesz a neve.
Jót nevet ötletén, s amikor a ráncos, keserű pofájú, ijedt majom most a változatosság kedvéért a kezébe harap, maga elé pöndöríti, s mérgében pofoncsapja. De úgy, hogy ha nem lenne a majom nyakán madzag, métereket csúszott volna. Abilio a pofontól szédült Eleonórát egy ládára állítja. Klementino gyümölcskonzervvel akar kedveskedni a tanya újdonsült lakójának. Kivesz késével egy darab banánlekvárt, s megkínálja vele a foglyot. Eleonóra megszagolja, elejti, majd rávicsorít Abilióra. Láthatóan nem tudja elfelejteni az előbbi rettenetes pofont. De Abiliónak is van miért neheztelnie. Nadrágjába törli vérző kezét, azután zsinegénél fogva elcipeli a bőgőmajmot, amely csaknem akkora, mint egy nagyon sovány ötéves gyerek. A homokos parton túl, az irtás szélén egy sudár fiatal fához köti. Odaveti eléje, egy kéregdarabra a banánlekvárt, azután visszajön hozzám.
–   Senhor! Ezt a majmot, ha visszatérünk Urucarába, elviszem Benének, akinek az apját te is ismered.
–  Rendben van, a majom a tiéd – mosolyodom el.
Ügy látszik, megjött az én derék Abiliómnak is a családalapítási kedve.
Reggeli után befelé indulok az erdőbe. Ahogy belépek az irtásról a sűrűbe, összecsukódik mögöttem az erdő lombfala. A lombréseken még visszapillantok a túlsó partra. Vagy 80 méter széles itt a Jatapu. A vízen éppen egy korhadt fatörzs úszik. Csendesen sodródik az Uatuma, majd az Amazonas víztömege felé.
Dúsan ömlik az erdőre, a vízre a kelő nap sugara. A sűrűben mindenütt harmatosan csillog az aljnövényzet, az avar és az itt-ott ágacskákra feszített pókháló. Pillangók libbennek a nedves, buján nőtt folyondárok között. Ki-kicsapnak a szabad víz fölé, játékosan ejtik, hintázzák magukat könnyű szárnyaikon a napfényben. Azután egymást űzve visszaröppennek az erdő árnyékos félhomályába. Papagájok csapatai riognak tova felettem, majmok tülekednek valahol. Vízcsobbanás, gallytörés hangzik. Mindez élettel telíti a sokszor mélységesen néma ősrengeteget. Elmarad mögöttem a víz, a vízen táncoló napsugár lombokon átszüremlő fénye. Barnafoltos, .kalapnyi ökörbéka toccsan be előttem egy avarral és erdei szeméttel teli posványba, amelybe magam is térdig süppedek. A nagy béka elmerül a tócsába, csak két riadt, cipőgombszerű fekete szeme mered felém a biztosnak vélt rejtekből. Dehogyis bántalak, te árva béka! Kilábalok az ingoványból. A közelben bizonyára patak van. Röviddel később ráakadok a lombok s a pálmatörzsek dús gyökerei közt csörgedező érre. A medret páfrányok rezgő, bóbitás sűrűje öleli. A vízben jókora fehér halak siklanak. Feljebb csobban a víz: egy barna testű vidra tűnik el a hullámok között. Valószínűleg vidratanya van a közelben, de a sűrűtől, ami a partot borítja, még semmit sem látok. Tört ágdarab mellett, lassú mászással jókora madárpók bandukol. Iszákomból zsineget szedek elő, s ráhurkolom az óriáspókra. Hasztalan kapálózik s meresztgeti rám ölő fogait. Belekerül egyik szorosan záródó bádogdobozomba. Odahaza majd preparálom, borszeszbe rakom, rovargyűjteményem egyik dísze lesz.
Egy helyütt beóvakodik a napsugár, ráesik a patak vizére. A fényben ismerős rovarfaj egyede táncol, emelkedik és süllyed szabályos ívben, mintha körzővel rajzolták volna pályáját. Tovább menve, egy fatörzs folyondárai közül óriás, hajlott csőrű tucan villantja rám szemét. Nem röppen el, csak pislogva figyel, bámul. Embert nyilván sohasem látott, s most nem tudja, hova tegye a furcsa, kétlábú szerzetet.
Vagy ötven méterrel távolabb elkanyarodom a patakmedertől, amelyben fáradhatatlanul csörgedezik a víz, és gondtalanul fürödnek a kis barna rákocskák.
Amikor ismét találkozom a kanyargó patakkal, a csobogó vízben jókora sucurit látok elsiklani. Lehet vagy hatméteres. Sajnálom szép bőrét, de túl messze vagyok a medertől. Meg sem kísérelhetem az elejtését. Ma még a puskámat sem lőttem ki. Minden zsákmányom néhány rovar. Különben szívesen gyönyörködöm az őserdő szépségeiben, a víz játékában, az egés2 csodálatosan összehangolt pompás erdei életben. Honvágy fűtötte emlékek, gondolatok is ébrednek a nagy erdei magányban. Egyszeriben odahaza vagyok a Duna menti Felhágó-puszta füzeseiben, a foglyos, fácános kukoricásokban. Visszagondolok az ott töltött gyakornoki esztendőmre. Emlékezem a dunai táj vízi és mezei vadakban gazdag szigeteire, a kis kastélyra, az előtte pompázó, toronyszerű kettős nyárfasorra. A jó horgászások, nyúl– és fogolyvadászatok emlékei elevenednek fel bennem. A következő pillanatban halk avarzörgés hoz vissza a Duna mentéről a jatapui vadonba. Zöldes fatörzshöz lapulva pillantok előre. Vagy hat lépésre tőlem, benn az iszalagsűrűben majd háromméteres surucucu, a mérgeskígyók legveszedelmesebbike, meg egy kétkilós gyík, camaleao viaskodik.
Egyenlőtlen a küzdelem. A surucucu valószínűleg már megmarta zsákmányát, mert a camaleao egyre bágyadtabb. A rettenetes méreg gyorsan elbánik a zöld bőrű gyíkkal. Egy ilyen mérgeskígyó csöves méregfogain kétharmad köbcenti mérget is befecskendez áldozatába.
Sebtiben előkapom araszos kígyófogó botvillámat, rákapcsolom a puskacsőre, s közelebb húzódom a kígyóhoz. Alig másfél lépésre a zsákmányát forgató, de már mérgét vesztett kígyótól, a kibontott zsineghurkot a nagy, gyanútlan kígyó nyakára vetem. Egyetlen mozdulattal befogom a fejét a favillába. A megriadó súlyos surucucu dühében majdnem kirántja kezemből a puskát. Vaskos törzsével, tüskés farkával ostorszerűen felvág, szabadulni igyekezve a hurokból. Gyűrűi közül kiesik a nagy gyík. Mint vaskos, mintás hurkát vonszolom odább a kígyófogó villával. Állandó csapkodásával végül is sikerül rácsavarodnia a kígyófogó bot nyelére, a puskacsőre. A mintegy háromméteres mérgeskígyó oly szorosan rátekeredik winchesteremre, hogy lőni már nem lehet vele. Visszaindulok a parti tanyára. Ritka zsákmány a surucucu.
Délben bukkanok ki az erdőből. Juan mellett ott van Klementino, Abilio pedig majmai körül tevékenykedik. Eleonóra, az új majomhölgy láthatóan barátkozik. Juan friss zsákmánya ott hever a parton. Erdei vaddisznó. Mellette a már ágakra feszített nedves bőre. Odább két újabb lajhár gubbaszt bárgyún, egy fához kötve.
Embereim segítik levenni a puskacsőről a még mindig nagyon is eleven, támadó kedvű surucucut. Bekerülve a sűrű dróthálójú ketrecbe a kutyafejű kígyó mellé, keresztül-kasul kúszva rajta, kétségbeesetten keresi a szabadulást. Szeme fényesen villan, orrának bőre csakhamar lezúzódik a dróthálón. Egy ideig a ketrec elé guggolva még elgyönyörködöm a pompás, eleven zsákmányban, amely ha nem marja halálra a camaleaót, veszedelmesebb ellenfél is lehetett volna. Így azonban – a mérgeskígyók fogásánál egyébként természetes izgalommal – könnyen sikerült foglyul ejtenem. Különben kígyómarás elleni szérum most sincs a gyógyszeres dobozomban. Túl messze van Urucarától Sao Paulo, a Butantan Intézet. A kígyómarás ellen egyetlen orvosságunk van -ez egyben a legbiztosabb védelem –, az óvatosság. Ezenfelül csak élesre fent késsel rendelkezünk, meg egy doboz hipermangán kristállyal, amelyet kígyómarás esetén az alaposan felvágott, kivéreztetett sebbe kell beledörzsölni. De effajta önoperációra ez ideig nem került sor.
Alkonyatkor Abilio már vidáman játszadozik a barnacsuhás nősténymajommal, a Benének szánt ajándékkal. Eleonóra már Abilio kezéből eszik. A jó falatért azt is eltűri – eléggé kétségbeesetten –, hogy Abilio, persze madzagon, vállára ültesse. Egyébként Abilio új kedvence – vagy háromméteres pórázon – a tanya szélén egy vén fa léggyökeréhez van kötve. Abilio megmagyarázza: nem akarja, hogy a még vad Eleonórát tűzünk füstje és tanyánk zaja jobban vadítsa.
Vízmenti szállásunk megszépül. A levagdosott lombot, folyondárhulladékot embereim lehordják a gyors sodrú vízbe. Mire a túlparti vadon felett leáldoz a nap, vadásztanyánk rendezett képet mutat.
Éjfél lehet. A Dél Keresztje négy ragyogó csillaga ferdén fekszik rá az égboltra, amikor Abilio enyhén megrángatva függőágyamat, felébreszt. Nyomban magam is felfigyelek a sustorgó, csusszanó zajra, amely hol elhallgat, hol felerősödik.
–  Hallod, Senhor? – súgja Abilio, s most már az időközben felébredt Jüannal és Klementinóval együtt hallgatózunk a sötétben. Apró ágreccsenés, avartörés jutott fülünkhöz, mintha valami állandóan egy helyben taposna.
–  Mi  lehet ez?  –  töpreng Abilio, majd eltökélten  súgja:   -Megnézem.
Hangtalanul felveszi puskáját, bőrtokba rejtett kardszerű erdővágó kését oldalára fűzi, s alakja máris belesimul a sötétbe.
–   Rettenetes!   –  hangzik  fel  alig egy  perccel  később  Abilio szava.
Hangjában borzadás érződik. Villanylámpámat fölkattintva rohanok a hang irányába, Juan és Klementino a nyomomban. Abilio ott áll a fatörzs mellett, ahová az este Eleonórát kötötte, s a szinte sóbálvánnyá változott erdei ember közelében a majom helyett egy több mint ötméteres sucuri csavarodik ide-oda. Madzagon van, mint a majom. A látvány megdöbbentően tragikomikus.
–  Eleonóra kígyóvá változott! – szakadt ki Abilióból a rémület. Juan és Klementino elhűlve, a megvilágított, nagy kígyóra rácsodálkozva húzódnak mögém. Alaposan  megzilálja  a három vadász lelki egyensúlyát a csodaszámba menő kép. Ahogy végigtekintek embereimen, majd az óriáskígyón, elnevetem magam. Csak most veszem észre, hogy a madzag nem az óriáskígyó nyakára van kötve, hanem a szájából jön ki.
–  Dehogyis történt itt csoda, boszorkányság – lépek közel a madzagon rángó, menekülni igyekvő kígyóhoz. Ez a sucuri a Jatapu vizéből jött zsákmányt keresni. Közben meglelte a majmot. Azután, mi tagadás, elnyelte szőröstől, bőröstől, rákötött madzagostul.
Megfejtve a talányt, egy perc alatt elbánunk a sucurival, erős zsineghurokkal akadályozva menekülését. Öt perccel később Juan és Klementino már semmi áron sem ismeri el, hogy a furcsa erdei boszorkányságtól pillanatra is megriadt. A gyomortájon feltűnően megvastagodott anaconda ketrecbe kerül. Ahogy Abilio két társával visszacipeli a súlyos ketrecet a többihez, sóhajtva állapítja meg:
–   Bene most már soha többé nem kaphatja meg Eleonórát. Napkeltekor az éjjeli sucuri-kalandtól jó hangulatban ébredek.
Egy-két szúnyog dong csak szúnyoghálóm falán. Az este lehamvadt tűz újra lángol. Abilio nyugodt mozdulatokkal sürög körülötte. Tisztítja a ketreceket. Az éjszaka fogságba került sucurit szemlélgeti, amelynek szájából már eltűnt az elvágott madzagvég. Juan most csavarja össze függőágyát.
–  Jó reggelt! – lebbentem fel a sűrű szövésű tüllhálót. Előkotrom függőágyam alól papucsaimat és a winchester-puskát, amelyek éjszaka egymás mellett hevertek csakúgy, mint a mellettük levő villanylámpa. Juan és Abilio jó hangosan köszönnek vissza.
— Bom dias, Senhor!
Lajháraink és a két fiatal majom, amelyek madzagra fűzve sündörögnek, nagyon utálják a kígyók szagát. Legszívesebben mindig a pálmaborítókkal takart élelmiszeres kosarak körül tanyáznának. Mivel azonban egyszer már szétszedtek egy egész napi munkával font pálmaborítót, máshova kötötte őket Klementino.
Ma itthon maradok a szálláson. Csak a három vadász indul cserkészni. Megnézem ketrecében a surucucut. Összecsavarodva hever egy sarokban. Olyan, mint valami túl vastag korbács a kutyafejű kígyó mellett. Ahogy megmozdítom a ketrecet, megmozdulnak a kígyótestek. Ez is, az is felemeli a fejét. A surucucu hirtelen odavág harapásra nyitott szájjal, ahol a kezemet látja. Fogaival – mint más esetben már történt – ez a kígyó is beleakad a drótszövetbe. Fadarabbal segítem, hogy megszabaduljon, de két méregfoga meg néhány tűszerű, hátrafelé görbült foga letörik. Az orrán szerzett sebet kimarják a ketrecbe jutott vörös húsevő hangyák. Megvédem a további alattomos hangyatámadástól. A ketrec lábait üres konzervdobozokba állítom, a dobozokba pedig vizet öntök.

VENDÉGSÉGBEN EGY GUMIGYÜJTŐNÉL

Öt nap telt el azóta, hogy a surucucut megfogtam, s Eleonórát elnyelte az anaconda. Öt nap telt el fárasztó vízi meg erdei barangolással. Az eredmény azonban megérte a fáradtságot. Rovarzsákmány és vadbőr bőven akadt. Ma egy újabb ketrecünkbe költözött új lakó: egy három és fél méteres, tarka mintás erdei óriáskígyó, melyet Abilio és Klementino fogott. Nyilván azért olyan elégedett Abilio és olyan boldog mosolyú Klementino. Juan edényeket mosogat a folyóparton, előtte karbidlámpa világít. Este éjjel egyik emberem sem szeret a vízparton dolgozni. Legfeljebb, lámpafényben. Azt mondják – ezt magam is tudom –, éjszaka könnyen támad a vízi dúvad, a fekete és pápaszemes kajmán.
Abilio elviszi előlem a karbidlámpát. Megnéz néhány ketrecet Felkattintom villanylámpámat, és végigfuttatom fényét a vízen, Itt is a szokásos parázsló pontok fluoreszkálnak. A part lombja alatt és a vízben figyelő kajmánok. Juan végre feljön a kis irtásra az elmosott edényekkel, hóna alatt a winchesterrel. Enélkül nem megy mosogatni este a vízpartra.
Ma egy cuatét, egy mókus nagyságú, bársonyos barna szőrméjű, végtelenül szelíd állatkát hozott a sűrűségből. Juan a két fiatal pókmajom mellett köti ki őket vékony zsineggel. Esztendővel ezelőtt egy másik cuate az erdőből hazafelé jövet már az úton el-szundított karomon. Amikor pedig a szálláson néhány percre őrizetlenül maradt, sorra lenyalta a megkent kétszersültekről a vajat, majd összeharapdálta és félig megette utolsó mosdószappanomat. Erre a cuatére már jobban ügyelünk. Elmondhatom, alig néhány óra alatt, mióta a szállásunkon van, szelíd, játékos kedve miatt mindannyian megszerettük.
Odább óriás teknősbékát köt ki Abilio egy fagyökérhez. Van vagy ötvenkilós. Nagy faúszós, szakáll nélküli horoggal fogta Juan a Jatapuban, csaléteknek pálmabelet használva. Mellette jókora lajhár lustálkodik. Ez is durva szőrzetű, mint a többi fogságban levő társa. Szügyén kékes szélű, élénksárga, szív alakú folt, mint valami pecsét.
Abilio visszahozza, elém állítja a karbidlámpát.
– Minden rendben van, Senhor!
Újra perceg a toll. A lámpafénytől megvilágított fehér papíron egy-egy nagyobb lepke néha elkeni a tintát. Ahogy elpöccintem, újra szárnyra kap, s megtámadja végzetét, a csábító fehér karbidlángot. Megállok az írásban, amikor Abilio dolga végeztével letelepszik mellém egy ládára. Megejtően csendes a folyó, az erdő. Szép az este. Hallgatom Abiliót, aki elbeszéli vadászkalandját, miként fogta el Klementinóval a vaskos erdei óriáskígyót. Csendesen beszél, mint ilyenkor mindig.

–  Déltájban, amikor ma az erdőben egy patak mellett letelepedtünk enni, Klementino hirtelen odafordult hozzám:
–   Nézd odaát azt a kis barna állatot.
A túlparti szikla melletti sűrűbe mutatott. Egyszerre ismertük fel a napfényben sütkérező kis pumakölyköt. A patakmedren keresztülfekvő fatörzsön jutottunk át a túlsó partra, belefogózva a csüngő folyondárokba. Odaát a víz mellett mindjárt két fiatal, igen rossz illatú teknősbékát fogtunk. A pumakölyökkel azonban nem volt szerencsénk, mert megneszelte jöttünket, s mire odaosontunk, nyomtalanul eltűnt. Üldözni, keresni nem volt érdemes. Tovább hatoltunk az erdőbe.  Jó ideig nem hallottunk egyebet az ismert suhogások s a majmok zagyva lármáján kívül. Klementino ugyan egy helyen a korhadó fakéreg alatt talált egy óriás százlábút, de amikor ez ráfutott sarujára, puskatussal agyonnyomta. Végül is leültünk egy öreg fatörzs léggyökereire. Jó messze voltunk már a Jataputól, a szállástól. Klementino mondta, okosabb lesz, ha megelégszünk a két teknősbékával és visszafordulunk. Akkor pillantottam meg a folyondáros sűrűbe bújt lajhárt. Oldalba bököm Klementinót, és oda akarok menni, hogy leszedjem a lombok közül a háromkarmú lajhárt. Akkor veszem csak észre, mi az, amit a lajhár olyan meredten bámul. Önkéntelenül hátralépek, mert alig lépésnyire a lajhártól egy nagy giboiát pillantok meg, amely támadásra készül. Klementino már emelte puskáját, de megfogom a karját. Sem az óriáskígyó, sem a lajhár nem vett észre bennünket. Egyik a rémülettől, a másik a vadászat  izgalmától.   Klementino   a  bennünket   rejtő   iszalagfüggöny mögött, ujját a puska ravaszán tartva, lövésre   készen   figyelt A puskacsőre húzott hurokkal benyúltam a lombsátor alá, két másodperccel később pedig már az óriáskígyó farkával nagyokat csapkodva hiába igyekezett szabadulni. A nyakára hurkolt zsineget ekkor egy  folyondárhoz csomóztam. Klementino hamarosan kivágott egy karvastagságú fiatal fát. Erre azután, amikor a zsineg szorításában elmarkoltuk, hosszában rákötöztük. Fújt, sziszegett. Látszott, hogy minden vágya egy csontot roppantó szorítás, dühödt, hússzaggató harapás. Végül is tehetetlen foglyunkká vált. Hazahoztuk vele a két teknőst és a lajhárt is – fejezte be Abilio. Felállt, s lefekvéshez készülődve kibontotta függőágyát.
A giboia sorsa tehát megpecsételődött. Ha kibírja a fogságot, egy nagyvárosi állatkert üveg– és acélketrecébe kerül. A vadászok jól tudják, mennyire nem bírják a fogságot ezek a jól megtermett vén óriáskígyók, amelyek az erdőben állítólag elérik a száz-százhúsz éves kort is. A vénségükben fogott giboiák és sucurik általában nem esznek. Ez okozza, pusztulásukat. Ismertem egy vén óriáskígyót, amely több mint egy évig állta a koplalást. Egy másik még ezt a csúcsot is megdöntötte.
Szálláshelyünket magunk mögött hagyjuk. Egy napig evezünk a Jatapun. Reggel, amikor rövid út után kikötünk, az ősvadonnal borított part irtásán ráakadunk José Machadóra, s alig hektárnyi, az őserdőt elhódított ültetvényére, sithiójára. José egymagában, remete módra él. Csak erdei és vízi állatokat meg a – sűrűségben vadon tenyésző gumifákat lát maga körül. Ember hónapszámra sem kerül erre. Ezek után nem csoda, hogy azokat a régi képeslapokat, amelyeket ládámból több más, alkalmatlan holmival kiszedek, nagy gyönyörűséggel nézegeti, forgatja. Egy kis kígyóketrecre telepedik, s valamennyi újságot odarakja a keze ügyébe. Az egyik magazinban levő képre egészen ráfeledkezik. Hirtelen felpillant, s odaszól hozzám:
–   Senhor, add el nekem ezeket a szép újságokat, adok értük két tömb nyersgumit!
Elmosolyodom ezen a könnyelmű ajánlaton. José a gyűrött, halzsíros, rovarfoltos lapokért, amelyekről szép asszonyok, filmcsillagok mosolyognak rá, szívesen adna negyven kiló nyersgumit.
–   Neked adom  valamennyit ajándékba – mondom Josénak, akinek barna arca felragyog. Ebben a pillanatban új barátot szereztem a viszontagságokkal teli jatapui vadonban.
–   Senhor, akkor engedd meg, hogy igen szép erdei orchideákat mutassak.
Elfogadom José Machado ajánlatát.
Felhordjuk a poggyászt a magas parton épült tágas, szellős pálmakunyhóba. Egy-két napot időzünk José Machado tanyáján.
Este, amikor kiülünk a döngölt agyagpadlózatú verandára, házigazdám elé terítem Amazonas állam térképét. Megmutatom rajta az Amazonas-folyam vastag vonalát, az Uatuma-folyó torkolatát és a Jataput, amely beleömlik a tószerűvé szélesedő Uatumába.
–  Itt – a térképen egy pontra mutatok –, a Jatapu-folyón a térkép ezen a helyen a Jatapu nevű falut jelzi.
–  Nem jól tudja ezt a te térképed, Senhor – rázza meg a fejét José Machado –, mert itt most nem találsz egyebet, mint néhány lakatlan pálmakunyhót.
Igaza lehet. Urucara is nagy településnek van jelölve, és amikor az ember odaérkezik, mindössze néhány tucat parti kőházat talál, körülötte vagy ötven pálmakunyhóval.
José Machadótól megtudjuk, hogy a vadont járó gumigyűjtők aligha dolgoznak tanyájánál feljebb a Jatapu menti őserdőben.
–  De az is  lehet – teszi  hozzá házigazdánk  –, hogy akkor eveztek fel a folyón, amikor én benn jártam az erdőben.
A Jatapu csodálatos vidékén a változatos élmények és kalandok között elrepül ez a nap is. Frissen ébredünk. José Machado tűzhelyének füstje kékes oszlopban száll az ég felé. Nyugalom ömlik el az erdei szálláson, amely körül a legvadabb őserdő él, lélegzik. Olyan itt az erdő, mintha valami mesebeli óriás borzolta volna össze a föld zöld növényhaját.
Reggeli után nekiindulunk a vadonnak. José biztos érzékkel vezet. Csak ketten megyünk orchideákat keresni. Három vadászkísérőm a túlsó part sűrűjébe veszi be magát. José Machado azt állítja, hogy több olyan majomféle él odaát a Jatapu túlsó partján, amilyent ezen az oldalon sohasem látott. Ezekből a majmokból – ha igaz, amit José mond – szeretnék majd néhányat puskavégre szedni.
Ahogy befelé hatolunk az erdőbe, valami rúgja előttünk az avart, s meglódítja a csüngő folyondárokat. Cutia. Éleseket füttyentve fut. Máris José vállánál az egycsövű sörétes elöltöltő. Dörrenés. A lőporfüstből felém villan José pillantása.
–  Megvan az ebédrevaló, Senhor!
Ott fekszik a lombok alatt a vörös bundájú, fehér húsú erdei .növényevő, mintegy tíz lépésre Josétól. José tölteni kezd. Előszedi lőportartóját, a vágott ólmot és a fakéregháncsot, a fojtást. Gyorsan jár kezében a töltő, amelyet egycsövű puskájának csöve alól húz ki. Ennek végén egy mauser puskatöltény kilőtt rézhüvelye a csömöszölő. Vajon honnan szerezte José ezt a töltényhüvelyt? Beönti a csőbe a gyűszűnyi puskaport, aztán ráveri a fojtást, a fakéregháncsot. Erre szórja rá a vágott ólomdarabokat. Azután újra fojtás következik. Felvonja az ósdi mordály vakrozsdás kakasát a már elsült sárgaréz gyutacsról, apró dobozból új gyutacsot nyom a gyúszegre. Ráereszti, majd felhúzza a kakast. Kész. José átugrik egy patakon, amelynek partján mint vastag derekú erdei katonák állnak a rostos törzsű miriti és urucuri pálmák. Ugrás közben odaverődik izmos, barna lábszárához a derekára kötött cutia. Vérrel fröcskölt be. Int, követem. Röviddel utóbb felmutat egy sima kérgű fatörzsre.
–  Ott van  egy szép  orchidea,  Senhor.  Tömött piros  virágai egészen olyanok, mint egy-egy vitorlás.
José felmászik a folyondárokon, és már vagdalja is a mohos ágakat, amelyekre az orchidea gyökerei ráfonódnak, szívókáikat a fakéregbe mélyesztve.
Másutt is találunk orchideákat. Végül is egy zsákra való, különféle formájú és színű óriásvirágot, parazitát szedünk. Természetesen tövestül, azaz a levágott ágdarabbal, amire települt.
Izzadtak, fáradtak vagyunk mindketten, mire alkonyatkor a nehéz zsákkal megérkezünk a parti ültetvényre.
Abilio Jüannal és Klementinóval már a kunyhó előtt egy ledöntött fatörzsön ül, amikor kibukkanunk az erdőből. Lerakjuk az eresz alá a nehéz zsákot és az elejtett cutia felét. A másik felét az erdőben nyársra húzva megsütöttük.
A tűzhelyen a sötétben mint óriás piros orchidea izzik a zsarátnok. A háromlábú vasfazékban Abilio zsákmánya, egy erdei disznó combja fő. Leves lesz belőle. José nagy igyekezettel besózza a cutiacombot,
José tanyáján nagyon sok a szúnyog. Dongnak, muzsikálnak a fülünkbe. Amikor már nem tűröm tovább, kihozom az egyik előző szálláson kifőzött dohány levével tele üveget. Alaposan bepermetezzük magunkat. A dohányillat valóban elzavarja a kis bestiákat, csak mutatóban zizzen egy-egy a most már dohányszagú eresz alatt.
–   Csodaszer ez – mondja José. – Nálam is akad még néhány köteg dohány odabenn. Én is főzök.
Elmagyarázom Josénak, hogy csak a szúnyogtojók élnek ember vagy állatvérrel, a hímek növényi nedvekkel táplálkoznak. José figyelmesen hallgatja, csóválja a fejét. Hiszi is, nem is. Elmondom azt is, hogy a maláriát, a rettegett lázat is a szúnyog terjeszti. José ezt már jobban elhiszi, mert hallott valamit a fertőző betegségekről. Amikor pedig a malária gyógyszeréről, a kininfa kérgéből készült porról beszélek, és megajándékozom őt vagy fél marékra való pirulával, José boldogan teszi el a kininlabdacsokat a kunyhó sötétjében egy biztos helyre. Megoldódik a nyelve. Szaporán beszél küzdelmes életéről.
Ismerem a caboclók életét, azt a hősi munkát, amit kis ültetvényük fenntartásáért folytatnak. Az erdő rovar– és állatlakói szakadatlanul támadják José kultúrnövényeit is. A tatu kiszedi az elvetett kukoricát, a hangyák a földimogyorót kedvelik. A babot, dinnyét cutia pusztítja. És így van ez sorra csaknem valamennyi növényével. Talán csak a gyümölcsfák, a narancs-, mandarin– és citromfák kivételek, meg a mamao és a caju. A mamao a legcsodálatosabb gyümölcsféle. A borsszemnyi fekete magból egy év alatt három méter magas, egykarú mamao-fa növekszik. Az ág nélküli fa törzsét közben beborítják fentről lefelé a törzsből kipattanó virágok, amelyek lefelé előbb zöld, majd érett gyümölcsökben végződnek. A csúcshoz közel apróbbak és zöldek, lejjebb pedig, egyre nagyobbak és sárgábbak ezek a gyümölcsök. Érett állapotban sárgadinnye nagyságúak. A mamao-fa alsó része így állandóan érett gyümölcsöket kínál, amíg csak él. A hímvirágú fa ágas-bogas, gyümölcsöt nem hoz. Virágai porzójával rovarok termékenyítik meg a másik, a gyümölcsöt hozó anyafát. A mamao-fa fája bodzaszerű, nagy lapulevelekkel. Gyümölcsének íze a sárgadinnye és a sárgarépa keveréke.
A szorgalmas gyümölcstermelő házigazdát szeretném megajándékozni. Egyik ládámból kis zacskót húzok elő. José markába szórok egy csomó dinnyemagot. Ezek a magvak annak az egy szem sárgadinnyemagnak az utódai, amely még odahaza, Magyarországon, Brazíliába indulásom előtt valahogy belekerült bőröndömbe. A Tapajos-menti Ford-ültetvényen ültettem el ezt a magot, s a dinnyetőn szép, édes sárgadinnye termett. Ennek a magvait újból elültettem. Ma már a tapajosi ültetvényeken sok utódja van annak az egyetlen magnak. José Machado is megfogadta, hogy meghonosítja ültetvényén a sárgadinnyét.   .
Miután José gondosan eltette a dinnyemagvakat, saját készítésű fekete szivarjára gyújt. Odatelepszik mellém a padra.
– Senhor! Abilio említette, hogy fel akarjátok keresni a Jatapu forrásvidékén az indiánok faluját. Ha így van, igyekeznetek kell, mert az indiánok könnyen továbbmennek, más, még távolabbi, halban-vadban gazdagabb erdőségekbe, mert a Jatapu felső vidékének állatállományát már alaposan megzavarták. Egyébként úgy hírlik, hogy jóindulatúak.
Házigazdánk is elbeszéli azt, amit már tudok, hogy az urucaraiak 1929-ben elsőnek találtak rá az addig kőszerszámokkal, csont– és faeszközökkel vadászó, halászó indián törzsre. A közéjük érkezett idegeneket zavarba hozta, hogy a barátságos indiánok könnyen kérnek és hordanak el mindent, amit megállítanak. José arról is tudott, hogy még feljebb más indián törzsek  is élnek, amelyek már nem ilyen békességkedvelők. Klementino aggódó pillantást vet rám.
–   Akkor talán  fel  sem  kellene eveznünk a vízesések tájára, Senhor.
Klementino reménykedve lesi szavamat, mert bár a sűrűséget s a mocsarakat szívesen járja, de óvakodik az evezéstől, meg -amint észreveszem – az indiánoktól is. Százszor jobban szereti a puskát, a szigonyt.
–   Egy napot még itt maradunk José barátom ültetvényén   -határozom el –, azután tovább evezünk, és remélem, valahol fenn majd csak megtaláljuk az indián törzset.
Izgat a rejtelmes indián törzs, amely az urucarai gumigyűjtőkkel való találkozásig nem ismert semmiféle civilizációt.
–  Mennyire van ide a legközelebbi emberlakta ültetvény? -kérdezem José Machadót.
–   Egynapi evezés után találtok egy réges-rég gazdátlan ültetvényt, amelyet benőtt az őserdő. Ennek a helynek nagyon régről fennmaradt története van. Olyan régi ez, hogy sokan már nem is emlékeznek rá. Elmondjam?
Szeretem a csillagos esti égbolt alatt a réges-régi, sokszor a caboclo képzeletével is megtoldott erdei történeteket. Klementinóra pillantok, aki fél szemmel José Machadóra. fél szemmel pedig a kormos üstben rotyogó vaddisznócombra ügyel.
Abilio olajos üveget vesz elő. Jüannal a puskákat olajozza. A tűzhelytől, a főzőüsttől jó messzire ég a lámpa, nehogy a fényre idevetődő rovarok megszaporítsák jóízű vacsoránkat. Ezeknek a pusztuló, vadonbeli ültetvényeknek a története kevés derűt ígér, mégis mindannyian érdeklődéssel hallgatjuk Josét.

– Abelardo Mendosa és Carlos de Costa barátok voltak. Mindketten nyersgumiból meggazdagodott gumigyűjtők a Jatapu mentén – kezdj José –, mert akkor még sokat ért a gumi. Mendosa vad természetű volt, akitől rettegtek a caboclók. Carlos de Costa éppen az ellentéte. Meggondolt, nyugodt, jó külsejű ember. Ültetvényük friss irtáson létesült. A két barát minden idejét együtt töltötte. Dolgoztak, vadásztak az ültetvényt körülvevő vadonban, halásztak a halban dús Jatapuban.
Egy napon a folyón hozzájuk érkező bárka – a szükséges holmikon kívül – levelet is hozott Carlos de Costa számára. Mikor Carlos megnézte az aláírást, felkiáltott: Rosita Grand írt! A távoli levélíró arról értesítette Carlos de Costát, hogy szívesen látja őt szülei manausi házában.
Carlos megmutatta a levelet Abelardónak, bár sejtette, hogy fájdalmat okoz vele, hiszen Rositával együtt ismerkedtek meg Manausban.
Carlos néhány nap múlva elindult Rosita és szülei meglátogatására. Hónapok teltek el. Egy napon bárka érkezett az ültetvény kikötőjébe. Carlos fiatal nőt segített a partra. Feleségét, Rosita Grandot.
Abelardo sehogy sem tudott belenyugodni az új helyzetbe. Még ezen a napon átevezett a túlsó partra, hogy új szállást építsen magának. Erdőt irtott, az irtáson pálmakalyibát épített. Emberkerülővé vált.
Carlos sajnálta elkeseredett barátját. Egy napon elhatározta, hogy  meglátogatja.
Az összeeszkábált kalyiba körül minden gondozatlan volt. Abelardót függőágyban, egy üveg cukornádpálinka mellett találta. Rosszkedvűen és ellenségesen fogadta barátját. Carlos alig néhány percet időzött nála. Fordult, s indult vissza ültetvényére.
Mendosán ekkor tört ki az addig lappangó őrület. Csónakba szállt, és átevezett Carloshoz. Puskája, borotvaéles kése s egy összecsavart kötél csónakja fenékdeszkáin hevert. Mendosa a ház eresze alatt találta Rositát. Mendosa előbb az ott dolgozó szolgálólányt lökte félre, majd Rositát ragadta meg, hogy magával hurcolja. A férj puskával a kezében futott ki a házból. Abelardo menekült. Csónakba ugrott. Nagy iramban evezett a túlsó partra. Carlos utána. Abelardo a lombfüggöny védelmében várta be üldözőjét. Amikor lőtávolba került, Mendosa golyójától találva, Carlos holtan bukott a vízbe.
Az eszét vesztett Mendosa ezután visszatért Rositáért, akit ájultan cipelt csónakjába. Azóta senki sem látta őket. A történtekről Rosita asszony halálra rémült szolgálója hozott hírt a folyó alsó vidékére.
José Machado a történet befejezése után nagyot szívott újra meggyújtott szivarjából.
Házigazdánk Klementino segítségével leveszi a tűzről az ízes főtt hússal teli kondért és a nyárson sült cutiacombot. Mialatt a vacsora tálalása körül tevékenykednek, elgondolkozom az erdei dráma részletein. Javarészt talán a caboclók költötték – az is lehet, hogy más folyón történt –, de bizonyára valamilyen valóságos magja is van a történetnek.
Akárhogy is áll a dolog, ijesztő színekkel ábrázolja, milyen pusztító ösztönök hatalmasodnak el a közösségből kiszakadt, társtalanná vált emberen.
Abilio elém teszi a tiszta, szétvágott fehér liszteszsákkal letakart asztalra a tányért, amelyben a vaddisznó húsleves párolog, benne a mandiókagyökér úszkáló fehér szeleteivel. Másik tányéron sült cutiacombot kapok, tökhéjban pedig farinha d'aguát. Megszűnik a beszéd, csak a bádogtányérok és kanalak zörögnek. Házigazdám és az éhes erdei vadászok öt zsíros ujjukkal tömik szájukba a kenyérpótlót, s tempósan harapják erős fogaikkal a sós főtt húst.
Éjszakára kicsit szétszóródunk a szálláson. Ki ide, ki oda köti függőágyát, föléje szúnyoghálóját, mert a kunyhó eresz alatti részére csak José Machado függőágya fér.
Alig hallható zajra ébredek. A karbidlámpa fehér lángja pislogva ég. Felhajtom a szúnyoghálót. Kilépve függőágyamból, lámpát és puskát fogok. A zörejek a partra rakott ketrecek felől hallatszanak. Felvillan lámpám, s látom, hogy a ketrec sűrű huzalhálója mögött a nagy óriáskígyó ide-oda rángatózik.
Ezernyi vörös hangya nyüzsög rajta. Elevenen akarják ízekre szedni zsákmányomat. Itt csak néhány vödör víz segíthet. Miután a víz elmossa a hangyasereget, az óriáskígyó addig kínban vonagló teste megnyugszik. Még idejében vettem észre a bajt. Felébresztem Abiliót, s a ketrecet más helyre visszük.
Az őserdő felett feltűnik a hold. Ezüst paszta kúszik a vízre. A csillagok fénye és a holdfény együtt fürdik a Jatapu vizében.
Zsong az erdő, és újra elaltatja az ültetvény népét.

BELJEBB AZ ŐSVADONBA

Még följebb jutunk a Jatapu-folyón.
Két napja magunk mögött hagytuk José Machado ültetvényét, ahol minden felesleges terhünket és élő állatainkat leraktuk. José szívesen vállalta gondozásukat.
Elevezünk Jatapu falu kunyhói és több más összeroskadt, gazdátlanná vált caboclo-tanya mellett. Százhúsz kilométerre vagyunk az Uatuma-folyó tószerűen kiszélesedő medrétől. Mióta Urucarát elhagytuk, a több hetes vadászúton igen sok élményben, kalandban volt részünk. Olyanokban is, amelyek nem szerepelnek feljegyzéseimben. A fel nem jegyzettek közé tartoznak az eredménytelen vadászkirándulások, a sok nehéz evezés, nem kevésbé a parti szállások fáradságos megépítése is.
Új szállásunk jó vadászterületet ígér. Itt még sűrűbb vadon borítja a hegyes-völgyes tájat. Tegnap jó fogásunk volt. Lent a sziklás parton áll az a nagy, erős, vashálós ketrec, amelyben egy újabb óriáskígyó, egy fekete mintás vízi óriáskígyó kapott szállást. Ez a csaknem hétméteres, pompás rajzú anaconda egyik legértékesebb fogásunk a jatapui ősvadonban.
Megszerettem a sebes vizű Jataput, patakokban gazdag erdőségeivel. Pedig igazán nem tréfadolog ez a gyors sodrású víz s a partjait övező, kegyetlen állatdrámákkal teli őserdő
Abilio odalép a hamvadó parazsú tűzhely füstös kövéhez. Leemeli a feketekávés fazekat. Miközben teleönti bádog bögréjét, hozzám fordul:
–  Senhor, ma újra odaevezünk a Jatapuba ömlő patak zuhatagához, ahol tegnap alkonyatkor az óriáskígyót fogtuk?
–   Igen, és Klementino is velünk jön.
Klementino arca földerül, mert szívesebben markolja a puskát, mint az evezőt vagy akár a főzőkanalat.
Alig tanyázunk itt egy napja, és a kis erdőirtás – sok kényelmetlensége ellenére – immár otthonunknak számít. Ha vadászat közben szó kerül a szállásról, Klementino ezt is már így emlegeti: odahaza!
Reggeli után csónakba szállunk. A kis zuhatag felé evezünk, amelynek tajtékzó vize megcsendesedve ömlik a Jatapuba. Milyen pompázatosan szép helyekre vezethet az őserdőben a sziklák közt örvénylő akármelyik kis mellékpatak! Felettünk – az egyik parti
faóriás mohos, folyondárokkal egybehálózott lombjai között -drágakő színű kolibri berren. Akkora, mint valami apró rovar. Lebegve issza az orchidea vörös virágából a nektárt. Valahol felzendül egy csapat bőgőmajom reggelt köszöntő, dala. Loccsan előttünk a víz: ragadozó hal kergeti áldozatát. A túlparti erdőség felett tűzlángba borul az égbolt. Kel a nap. Ködpárák úsznak a hűvös reggelben, s mi egyenletes evezéssel jutunk mind följebb a gyors sodrású vízen.
Senki sem maradt szállásunkon. Minek is, erre nem jár hívatlan vendég, aki pedig itt él a sűrűben, az nem visz el semmit idegen tanyáról.
Beevezünk a tíz öl magas erdei lombfal között a patak vízlépcsőjéhez, amelyen fehéren fodrozódva zúdul le a víz. Ez az első vízesés a patakon. Alig száz méterrel feljebb újabb lejtős vízfutás, sellő túrja habtajtékká a rohanó vizet. Csónakunk nekiütődik a parttól kimosott gyökereknek.
– Abilio! – fordulok a rövidnadrágos, övig meztelen legényhez, ahogy kikapaszkodunk a partra. – Te menj a patak mentén fölfelé! Juan és Klementino pedig külön-külön induljanak befelé a sűrűségbe.
Legényeim nyomában pár percig még zörög a gally, azután nem halljuk egymás neszét. A fatörzsek koronáiban barnacsuhás fekete bőgőmajmok ringnak. Amint tovább hatolok az ágak és folyondárok fekete-zöld szövevényében, új guariba-csürhét pillantok meg. Arccal a napnak fordulva hol halkuló, hol pedig erősödő bőgéssel köszöntik a reggelt. Abilio vagy Juan biztosan leszedne egyet-kettőt közülük, inert a bőgőmajom pecsenye csábító ínyencfalat számukra. Amerre megyek, mindenütt orchideákat, parazitákat látok ágakra, fatörzsekre tapadva. Bizonyos, hogy erdei kalandozásaim során jó néhány, eddig ismeretlen orchidea faj alatt mentem el. Dúsak, szépek ezek az óriásvirágok. Mindegyikük a természet gazdag teremtő erejéről tanúskodik.
Avarral és száraz gallyal borított sziklás völgybe jutok. Buja növényzet borul fölém. Annyira bő volt a reggeli harmatképződés, hogy vadász-sarum alatt, amely a szokásos nyersgumiból készült, nem roppan az erdei avarszőnyeg. A következő pillanatban mégiscsak hangosan csapódik a folyondár, s vad iramban tör a hegyoldalnak valami szürkésfekete tömeg. Tapír. Winchesterpuskámé a szó. A dörrenés elnémítja egy pillanatra az erdőt, de a lövés után tovább hallatszik a menekülő állat zaja. Még vagy ötven lépésnyi rohanás, azután tompa zuhanás hangja jut hozzám. Odaküzdöm magam, ahol az erdei nagyvad, a tapír a hegyoldalban elbukott. Mozdulatlanul fekszik a letépett folyondárok közé dőlve; legalább hárommázsás lehet a rövid ormányú, bivalyszerű növényevő. Puskacsővel taszítom oldalba. Nem mozdul. Fekete-szürke, ritkás szőrzetű bőrén még átrezdül a tűnő élet remegése. Levagdosom körülötte az indás kúszónövényeket, hogy amikor majd embereimmel visszatérek, könnyebben megtaláljam. Nekifogok kizsigereléséhez. Belső részeit odább rakom. Ez már az erdei rovarok, dögevők zsákmánya.
Ahogy a tapírtól kifelé indulok, gyöngyös vadtyúk repül fel előttem nagy szárnycsapkodással. A jó húsú, kétkilós madár lövésemre tollait hullajtva bukik le a vörösbor színű avarra. Oldalamra kötöm a vadtyúkot, s tovább indulok. Odább, amint a lombok alá nézek, egy jókora, színes mustrázatú kígyót pillantok meg, amely lassú kúszással nyomakodik előre. Végigfut, rajtam a kígyóvadászat izgalma. Olyan sűrű itt a növényzet, hogy kevés a hely a mozgásra, ha a kígyó netán felém vágna. Mégsem tudok lemondani róla. Ahhoz túl szép. Egy perc múlva, amikor előttem kúszik el, a puskatussal egy csöppet sem kíméletesen leszorítom fejét az avarra. Dühös rándulással tekeredik, de már hiába. Megmarkolom a nyakát. Ugyancsak megszorongatom, nehogy vergődés közben megmarjon.
Harminc milreiszt fogtam — gondolom, miközben a fél kézzel előszedett zsineggel odakötözöm a mérgeskígyó nyakát az egyik vastag folyondárhoz.
Amikor a kötözéssel kész vagyok, késemmel fenn és lenn elvágom a folyondárt, azután lefektetem a kígyóval az avarra. Amint közelebbről megnézem a kígyót, látom, hogy törzsén és hátán eltér rokonainak színétől. A kígyó fiatal surucucu – igen veszedelmes szerzet. A gumigyűjtők a csörgőkígyóval együtt ötperces kígyónak is nevezik. Állítólag azért, mert akit megmar, az öt perc alatt meghal. Ez az időpont persze túlzás, de az, hogy a megmart ember öt perc vagy egy nap alatt hal meg, nem változtat a voltaképpeni következményen.
Felveszem a folyondárhoz kötött, veszedelmes, sziszegő, nyelv-öltögető zsákmányomat. Elindulok a parton hagyott csónakunk irányába. Enyhe zúgás tör át a sűrűségen. Ott zúdul lefelé meredek sziklaágyában a patak vize. Délelőtt tíz óra van, amikor megérkezem az indulási helyre. A csónak mellett a parton már ott pihen három vadászkísérőm. Előttük az elejtett zsákmány. Eleven fogás is akad. Lelőttek egy vörös vaddisznót, elfogtak két, kalap nagyságú békát, egy fiatal vidrát és egy rémült bőgőmajom kölyköt. Amint Abilio megpillant, talpra szökken, s elém jön.
–  Ezeket hoztuk, Senhor – mutat a zsákmányra. – Még korán van visszamenni a szállásra.
–   Előbb még bemegyünk az erdőbe, kihozzuk egy elejtett tapír bőrét és a combjait.
A zsákmányt addig is berakjuk a csónakba. A vízen nagyobb biztonságban van minden, amíg visszaérkezünk. Erősen dél felé jár az idő, amikor megtaláljuk a tapírt. Legényeim lefejtik róla a vastag bőrt, a húsos részeket pedig sorba rárakják. A szálláson majd szeletekre vágjuk, besózzuk, és a napon megszárítjuk. Az esetleges szűkösebb napokra jó zsákra való szárított húsunk lesz a tapírból.
Alkonyodik, amikor megrakott csónakunkon visszaérkezünk erdei szállásunkra. Az erdei szenny mindannyiunkat teljesen beborít. Tapírhústól véres ruhánkat facsarni lehet a verejtéktől. Partra rakjuk a zsákmányt. A két béka, amely folyondárral volt megkötve, megszökött. Csak az erdei manók tudják, hogyan. Klementino bosszankodik is miatta. Ő fogta őket, s Abilio most ugratja is emiatt.
Leáldoz a nap, mire a szálláson végzünk a tapírhús felszeletelésével és besózásával. A bőgőmajmok már megkezdték a nap búcsúztatását. Lámpát gyújtunk. Felettünk kigyulladnak a meleg égöv csillagcsodái, hogy fényüket rávetítsék a vad, de gyönyörű világra, a jatapui ősvadonra.
A szép estét még szebb reggel váltja fel. Amikor fölébredek, aranypír fedi a vizet, a zöldellő sűrűt. A Jatapu sötét árja szállásunk előtt siet tova, ringatja a kimosott gyökerekhez kötött csónakokat. Az erdő reggeli hangjait félálomban hallgatom. Vele együtt hozza a szél a tűzhely füstjét. Abilio már főzi a feketekávét, ennek illatát is érzem. Juan és Klementino a szállást rendezi, majd hosszú, vékony fatörzsekre rakják ki száradni a sózott tapírhús szeleteket. A trópusi meleg egyetlen nap alatt keményre szárítja. A parti sziklák között sorakoznak a borítóval letakart vadbőr göngyölegek. A ketrecek mellett pedig már vár a Jatapu menti fürdőszoba: a homok és a két bádogvödör.
Ilyen fárasztó nap után, mint a tegnapi, nagyon jólesik az elcsigázott, sajgó izmoknak a hűvös reggelben a Jatapu vize. Alaposan leöntözzük egymást. Kész a reggeli. Odatelepszem legényeimmel a hamvadó tűzhely mellé. Amint felpillantok a tűz mellől, a szemközt levő rücskös fa lombjai közül nagy csőrű karvalyféle, egy jabiru pislog le rám. Hajlott csőrével félelmetesnek hat, de egyúttal meg is babonáz pompázatos, dús tollazatával. Csak a pápaszem hiányzik róla, egyébként tökéletesen emlékeztet gyermekkori meséskönyveim közismert figurájára, a pápaszemes tudós madárra. Valószínűleg a ketreceinkben levő kígyók illata csalta szállásunkra. Egy darabig még ott ringatja magát az ágon, aztán nyilván elunja társaságunkat, s továbbröppen.
Klementino összenyalábolja az edényeket, és leviszi a vízpartra elmosni. Jüannal és Abilióval nekikészülünk a napi munkának. Fölszedjük vadászszerszámainkat: a lombvágó kést, a rövid csövű winchester-puskát, vállra vesszük a bőriszákot.
Előbb Abilio, majd Juan tűnik el az erdei lombfüggöny mögött. Amint visszapillantok, még egyszer elém tűnik az aranyözönben fürdő parti tanya. A folyó felett kéken tündöklik az égbolt, közepén aranyszínben pompázik a nap.
Tompa, távoli recsegés hangzik az erdőből. Korhadt, vén fatörzs zuhan végig a folyondártömegen. Egy pillanatra elnémul, majd újra felzúg az erdő orgonája. Belekeveredtem egy folyondárrengetegbe, amely földbe gyökerezve sűrűsödik. Ide nem hatol le a tűző napfény, amely oly bőven ömlik az erdő lombtetőzetére. Félhomály üli meg a rengeteget. A patak vize tompán csobog, amint itt-ott megkerüli a pálmaóriásokat.
Ledőlt fatörzs előtt torpanok meg. Puskámat lövésre fogva, guggolva figyelek az indák szövedékébe. Két apró, szelíd erdei emlős – nem nagyobb egyik sem a kölyökmacskánál – játszadozik egy fa tövében: cuaték. Szállásunk egyik ketrecében már van belőlük egy példány. Az ilyen állatok számára kevés a helyem. Nincs is többre szükségem. Pedig szépek ezek a selymes szőrű, apró állatkák. Különösen azért kedvesek, mert fogságukat nem veszik a szívükre, ott is játékosak maradnak. Most is alig húzódnak félre, amikor elhaladok mellettük.
A rengeteg párás levegője szinte ráfekszik a magányos ember lelkére. Ezüstös pókhálók feszülnek mindenfelé. Sárga, vörös meg fehér színű pókocskák ülnek zsákmányukra lesve. Itt-ott a szokásos rovartetemek függnek az ezüstös szálakon. Előttem egy jókora erdei gyík ijed föl az avarban. Bőgőmajmok zajongnak. Néhány, lombtól láthatatlan sárga és kék-zöld tollazatú arara-papagáj rikácsolva túlharsogja őket.
Amikor egy vastag castanha-fa törzse mögül kilépek, pillanatra feltűnik előttem egy menekülő dolmányos hangyász. Rálövök. Félig guggolva figyelek a szélben újra felerősödő erdei zsongásba. Odaküzdöm magam zsákmányomhoz. Erős hímet ejtettem el. Sok erre a termitatelep, ezeket kereshette a sűrűben. Bőrét már jó előre elígértem Abiliónak. Neki már volt a falujában egynéhány, borítókat akart készíteni belőlük. Húsának kellemetlen íze és illata van, nem való másra, mint hogy az erdei vöröshangyáknak és dögevőknek, rablódarazsaknak szolgáljon eleségül. Sietve lehúzom bőrét, s kötegbe kötve vállamra akasztom. Csurog rólam a verejték, karcol a fekete tüskéjű pálma. Véresre hasít a harasztban megbújt éles futófű. Rovarok is akadnak. Ezek belekerülnek rovartartó üvegem börtönébe. A ciánkális gyapoton egymásba kapaszkodva éri őket az elmúlás.
Új zaj veri fel előttem az erdőt. Barna tömeg vágódik egy elzuhant fatörzsnek: puma. Elég ritka állat, csakúgy, mint a vidra, a parti üregekben tanyázó halevő emlős. Kapásból lövök, s a jól fejlett húsevő csúszva fordul bele a fekete-zöld aljnövényzetbe. Új töltényt ismételek winchesterembe. Odaigyekszem a mozdulatlanul fekvő ragadozóhoz. Szeme tört fénnyel, üvegesen mered a semmibe. Erős szálú bajusza véres, csakúgy, mint felhúzott ínye, amely alól kivillannak tömör, fehér fogai. Nyelve kileffen. Füle tövén alig vérző, golyó ütötte lyuk. Pillanatok alatt végzett vele a lövés.
Fél óra alatt megnyúzom a pumát. Korhadt ágcsonknak támaszkodik közben a puskám, iszákom. Előttem hever a két összecsavart, egybekötött vadbőr, a dolmányos hangyász és a puma bőre. Mindkettőben benne a fej is. A puma koponyája nem értékes, golyó verte át, de Abilio szenvedéllyel gyűjti a puma-, jaguár– és vadmacskafogakat. Füzért csinál belőlük Benének. Csak Abilio és Bene kedvéért viszem szállásunkra a pumakoponyát. Mielőtt visszaindulok a parti tanyára, a fatörzs mögött vonuló erdei vízérből nagyot iszom.
Lángol a rőzse, füstszag tölti be a tájat, amikor naplementekor visszaérkezem. Klementino a tűz körül sürög. Juan és Abilio egy sima kérgű fatörzs tövében dolgozik. Előttük ágakra feszített törpeszarvas és örvös vaddisznó bőre. Klementino és a két vadász vidáman köszön. Abilio hozzám szalad, lesegíti vállamról a fejnél vércsatakos bőröket. Klementino, aki szereti a gyomrát, boldog ábrázattal jelenti:
–   Friss pápaszemes kajmán farkahúsa lesz vacsorára, Senhor, délután lőttem.
–   Nem rossz – mosolyodom! el. De isten tudja, valahogy jobban ízlene egy valódi hazai paprikás csirke.
Klementino megforgatja a serpenyőben a sistergő ökörhal zsírban a nagy csigolyájú kajmánfarok jókora darabját. Ha nem tudnám, hogy micsoda, még azt is hihetném húsa fehérsége után, hogy balatoni harcsa. Leballagok a vízpartra a vödrökhöz, hogy megfürödjem.  Árnyékok  vetődnek  a   vízre.   Erősen   alkonyodik.

SZEMBEN A FEKETE JAGUÁRRAL.
SZAPORODIK A ZSÁKMÁNY

Hűvös reggeli szellő kerekedik a víz felől. Mindannyian jó ideje munkában vagyunk. Abilio egy köteg rőzsével és egy háncskalapra való gyönyörű égszínkék tojással az imént tért vissza a sűrűből. Jóízű az erdei tyúk, az inambu tojása. Abilio és Juan örömmel vizsgálgatja a sok viszontagságot látott háncskalap tartalmát. Legalább annyira szeretik a teknősbéka tojásait is, és bár itt van az ideje a tojásrakásnak, eddig még nem találtunk. A teknősbéka forró homokszigetekbe ássa el tojásait, a Jatapu felső vidékén azonban nem láttunk ilyeneket. Még az sem derült ki, hogy igazi kincset lelt-e Abilio, és nem zápok-e az inambu tojások. Mindhárman kíváncsian Abilio köré gyűlünk, amikor egy tojást odakoccant a vasüst széléhez.
–   Nem záp! – sóhajt megkönnyebbülten az ínyenc Klementino. Abilio megkotorja a tüzet, s megteszi az előkészületeket a nem mindennapi rántotta sütéséhez.
–  Ma másfajta ebéd lesz – állítom meg a készülődést –, nem afféle halzsíros erdei lakoma, hanem valódi bécsiszelet.
Nem találok ellenkezésre. Abilio visszateszi rongyos kalapjába a tojást, és gyorsan elmagyarázza a kíváncsi Klementinónak, hogyan is készül a vadonban a bécsiszelet, a Carne de Vienna. Klementino máris gyönyörködve szimatol bele a levegőbe, bár erre a legkevesebb oka sincs, hiszen a reggeli szellő csak a takarítatlan ketrecek és a szikkadó vadbőrök illatát hozza. Abilio és Juan legutóbb az uatumai vadászatokon kóstolta meg ezt a csemegét, szolgálatban legfiatalabb társuk, Klementino előtt azonban még ismeretlen.
A tegnap ejtett törpeszarvas és vaddisznó sózott húsa egy csonka ágon függ felszeletelve, hogy a tűző napon kopogósra száradjon. Ebből készül a mai ebéd is. Ezen a napon Jüanra marad a főzés gondja. Útra kelünk az erdőbe. Abilio a folyó túlsó partjára evez. Klementino az innenső oldalon marad. Jómagam, aki mindig az erdő belsejét kedveltem, a folyondáros sűrű felé veszem utamat.
Jó néhányszor törtem már utat a jatapui vadon liános sűrűjében, de még sohasem éreztem vágyat vadászat közben pihenésre, csöndes, tétlen szemlélődésre. Ehelyett sokkal inkább a tettvágy űzött. Most hirtelen másfajta hangulat tör rám. Talán a fáradtság ütközik ki rajtam? Nem lehet más: pár lépés után lerázom magamról a szokatlan reggeli törődöttséget. Az erdő csendje, a fák, a folyondárfüggönyök szépsége visszazökkent a vadon valóságába. Szürkészöld aljnövényzetbe gázolok. Itt-ott fiatal fák erőlködnek a mohos, rücskös törzsű óriásfák, a lecsüngő, földbe gyökerező indatömegek árnyékában. A tizenhatos duplacsövűt markolva igyekszem előre. Egy helyütt ritkás, lankás, megejtően szép növényzettel borított erdőrészen, ahová a nap is betűz, valóságos kis pókfalura akadok. Még nem volt dolgom ilyen nagyszámú és ilyen sokféle póktársasággal. Akad itt az ágakra, az apró erdei aljnövényzetre feszülő méteres, óriás csillogó pókfonat, és alig tenyérnyi apró szövésű háló is. Gazdáik pedig vagy a széleken, vagy a hálók közelében, falevelek alatt lesnek zsákmányra. Az egyik téglaszínű tüskéspók, amelynek tüskéi kemény potrohából legyezőszerűen meredeznek. Ezekre mint valami mankóra támasztja a pók potrohát. Az effajta potrohtüskéket cipelni bizony nem kis feladat. Milyen gyönyörűsége telne ebben a pók eldorádóban egy magyar múzeumi tudósnak, aki forróövi rovarokat csak preparátumok formájában forgathat kezében!
Az őserdőnek itt igen gazdag a vízhálózata. Lépten-nyomon patakra bukkanok. Épp mikor végigpillantok egy kis erdei patak friss, tiszta vizén, egy ritka fajtájú, fiatal anaconda tűnik el benne gyors cikázással. A vízér túlsó partjáról karhossznyi óriásgyík, teju néz velem farkasszemet. Ekkora gyíkbőröm még kevés van. Ahogy futásra mozdul, rálövök. Előtte csap le a sörétcsomó, de a feje is kap belőle. Mozdulatlanul marad az avaron. Átugrom a patakot. Vaskos farkánál fogva megemelem az első mai zsákmányt: körülbelül négy kiló. Felkötöm egy ágra. Nincs messze a tanya, majd érte jövök, ha valamilyen érdemesebb zsákmánnyal hazatérek.
Amint tovább megyek, sűrűsödik az erdő. Megsokasodnak az avarból kilátszó, mohos, töredezett szikladarabok. Derekamon, nadrágszíjam táján erősbödő viszketést érzek. Ez csak a mouquin kullancs lehet. Nadrágszíjamat, késemet lecsatolom. Valóban. Tele van a bőröm apró piros pontocskákkal. Környékük már erősen dagadt. Nagy területen megfehéredett a bőr. Mintha óriásbolhák martak volna belém, olyan a mouquin kullancs mérgének hatása. Szerencse, hogy a természet ennyire kicsire szabta ezeket a rovarkákat. Elgondolni is rossz, mi lenne, ha netalán tyúktojásnyiak lennének. Alighanem a legmérgesebb surucucuval is versenyezhetnének.
Mikor a kullancsokat nagy keservesen körömmel kivakarom bőrömből, tovább indulok. Régi ösvény nyomaira akadok. Valamikor gumigyűjtők jártak erre. Az ilyen ösvény mindig biztos vezető egyik gumifától a másikig. Jórészt benőtte már a folyondár, elborította az avar. Az ösvény mentén csakhamar ráakadok egy palackszerűen megvastagodott gumifa óriásra. A réges-régi csapolásoktól törzse körben rücskös, egészen, ameddig az egykori gumigyűjtő felért. Feljebb már sima, ép a kéreg, zöld a lomb, és a gumifa teljes erejében pompázik. Amint tövéből elkotrom az avart, szétrozsdásodott gumitejgyűjtő csészécskékre akadok. Lehet vagy húsz esztendeje, hogy gazdájuk ittfeledte ezeket.
Zajtalanul osonok előre, mintha magam is az őserdő szülötte lennék. Az egykori ösvényen fatörzs zuhant keresztül, ez rántotta magával a liánszövevényt. Túl a fatörzsön hirtelen feketefoltos állat szökken fel, s perdülve fordul szembe velem. Hat lépés a távolság. Látom erős, tüskés bajuszát, rövid fülét hátracsapja, lekushad. Puskám mindkét csövéből rálövök. A fekete jaguár a szügyébe és a fejébe kapja a két töltést. Úgy bukik fel a kettős adagtól a nagyerejű óriásmacska, mintha letaglózták volna. Tátongó, sörét tépte sebeiből vér bugyog.
Kezemfejével letörlöm a verejtéket homlokomról. Csak most érzem a szorítást, amikor előttem fekszik a félelmetes erdei nagyvad teteme; mint mindig, amikor veszedelmes zsákmányt ejtek. Arra a halott caboclóra gondolok, akit nem is olyan régen a Cupary-torkolat közelében a tapajosi erdőségben láttam. Fejét szétharapta, mellét, oldalát feltépte és kirágta a vad. Nyilván eltévesztette a lövést, vagy kevés volt a fenevad számára az elöltöltő egycsövű puska néhány szem vágott ólma. Rápillantok az előttem fekvő nagy vadra: ennek már sem szeme, sem orra töve nincs, mindent véres hús– és csontpéppé zúzott a gyűszűnyi sörétcsomó. Jobb lett volna golyóval elejteni. Koponyája így szép trófea lenne.
Puskámat fatörzsnek támasztva lerakom nehéz tarsolyomat, s nekikezdek a fekete foltos jaguár nyúzásának. A félig szétrágott törpeszarvast, amelyen a jaguár lakmározott, félredobom. Meglehetősen gyorsan végzek a nyúzással. A fejet egyszerűen körülvágom a fülek alatt. Félregördítem a dögöt a bőrről, amelyet szoros kötegbe kötök. Vállamra veszem zsákmányomat. Indulok vissza az erdei szállásra.
Juan a vízparton egy lapos kövön halakat tisztít. Amikor meglátja véres, szutykos ingemet, rövid, tépett nadrágomat, a kötegbe kötött vadbőrt, belevágja kését a homokba, és hozzám szalad.
– Jaguár! – kiáltja, s megsimogatja a barna alapszínű, feketefoltos bőrt. Kiveszi kezemből a gyíkot, amelyet visszafelé magamhoz vettem, s odadobja a vadbőrökhöz. – Majd Abilio megnyúzza.
Jüant most csak a nehéz jaguárbőr érdekli. Gyors mozdulattal vagdalja el a kötéseket. Kiteríti az avarra. Gyönyörködve nézi, tapogatja. Amikor betelt vele, együtt megyünk a folyópartra. Juan újra nekifog a haltisztításnak. Pontylazacokat fogott. Levetkőzöm. Néhány vödör vizet zúdítok magamra. Ruhámat is kimosom. A bécsiszelet mellé pontylazacból halleves is lesz. Utána banánlekvár és feketekávé: igazi lakoma.
Délfelé érkezik meg Klementino. Nem sokkal utána Abilio is sietve evez át a gyors sodrú folyón. Klementino csak egy jókora erdei teknősbékát hoz, Abilio pedig egy háromméteres boa-constrictor bőrét emeli ki a csónakból.
– Nem tudtam elevenen megfogni, Senhor! – mentegetőzik. – Nem volt helyem hozzá, hogy meghurkoljam.
Klementino és Abilio megfürdik, azután együtt megyünk a tűzhelyhez, ahol Juan éppen az utolsó hússzeleteket süti a serpenyőben. Pompás illatok szállnak a bádogtálból, amelyen szakácsunk a fejszefokkal vékonyra vert rántott szeleteket egymásra tornyozza. Klementino gyönyörűséggel járkál körülötte. Végre! Körülüljük, és vidáman, jó étvággyal elpusztítjuk az ízletes lakomát.
Esteledik. Fogoly majmaim vinnyogva húzódnak meg ketrecükben, amint a szellő feléjük sodorja a szikkadó jaguárbőr szagát. Fejünk felett már feltűnik a Dél Keresztje. Zúg az erdő, és feketén hömpölyög a Jatapu vize. Naplóírásba fogok azzal a vadász-szívet melengető érzéssel, hogy utunk sikeres^ szaporodik a zsákmány, a vadbőr.

EGY GUMIGYŰJTÖ SZOMORÚ HISTÓRIÁJA.
A TÜSKÉS RAJA

José Machado váratlanul érkezik tanyánkra.
–  Unatkoztam ültetvényemen nélkületek, Senhor, s így utána-tok eveztem – mondja mosolyogva.
Jól felszerelt csónakján többek között egy edény gumitejet is hozott, amit útközben több Jatapu-parti gumifából csapolt. Szívesen látom a tagbaszakadt embert. Már csak azért is, mert José Machado– avatott ismerője a jatapui vadonnak. Emellett igen sok érdekes történetet – többször csak mesét – tud róla. Abilio, aki néhány nappal ezelőtt a túlsó parton elvadult ültetvényre és kunyhóromokra talált, hamarosan el is kezdi a faggatást.
–  Mondd, José, miféle kunyhóromok azok odaát, a folyó túlsó partján?
–  Egy régi gumigyűjtő ültetvény maradványai ezek. Én is onnan vittem ültetvényemhez, a banántöveket.
–  Miért nem inkább itt telepedtél meg? – kapcsolódom a beszélgetésbe. – Odaát minden készen állt, csak ki kellett volna irtani az idegen növényzetet az elvadult gyümölcsösből.
–  Azt nem lehet, Senhor – feleli José Machado –, odaát megölt emberek szellemei kísértenek.
Úgy látszik, Klementino ismeri az ültetvény történetét, mert sűrűn bólogat. Megkérem hát Josét; mondja el nekünk is. Köréje ülünk, ő pedig elkezdi:

– Ezt a régi történetet apám mesélte, ő meg nagyapámtól hallotta. Nagyapám egyszer akkor evezett erre, amikor egy sebes iramban lefelé rohanó csónakkal találkozott. A csónakban egy idősebb és egy fiatalabb néger evezett. Elrohantak nagyapám csónakja mellett, majd eltűntek a folyókanyarulatban. Néhány perc múlva jó néhány, ugyancsak sebesen evező csónak jelent meg a vízen; gumigyűjtők ültek bennük. Nagyapámnak is odakiáltottak, látta-e a két fekete csónakját. Semmi kétség: a gumigyűjtők a négerek üldözésére indultak. Amikor nagyapám partra lépett, izgalom fogadta. A tanya gazdája, egy idegen, aki öccsével együtt lakott itt, nyersgumit váltott be a gumigyűjtőktől. Az idegen, aki régebbről ismerte nagyapámat, előadta az izgalom okát. Elmondotta, hogy néhány napja egy néger kuruzsló érkezett csónakján fekete bőrű társával az ültetvényre: Pobre Diabo volt a varázsló csúfneve (szegény ördögöt jelent). Többször is járt már a tanyán, mert a gumigyűjtők között sok babonás emberre akadt.
Az idegen nem sokat törődött a dülledt szemű öreg néger varázslóval, mikor az új fogással lepte meg a gumigyűjtőket. Kihirdette, hogy varázserejével képes megmenteni bárkit a kígyómarás okozta haláltól, aki nem sajnálja tőle a megfelelő ajándékot. Az idegen előbb jót nevetett ezen a “varázslón", mert kiderült, hogy az a kígyó, amellyel a kuruzsló médiumait megmaratja, ártalmatlan, fiatal Boa constrictor. A babonás gumigyűjtők egyre-másra jelentkeztek abban a reményben, hogy a kígyóméreg ezután nem fog rajtuk.
Az idegen egy fiatal gumigyűjtő előtt megjegyezte, hogy Pobre Diabo ezzel a kígyóval ugyan hiába marat meg bárkit, az se nem árt, se nem használ. Ez a szerencsétlen gumigyűjtő azonban félreértette az idegent, bement az erdőbe, s nemsokára fogott is egy mintás bőrű surucucut, az erdő legrettegettebb mérgű, támadó kígyóját. Ekkorra már elterjedt a gumigyűjtők közt, hogy a Boa constrictor marása ártalmatlan. Mindenki a fiatal gumigyűjtőt várta vissza az igazi mérgeskígyóval. Ezután derült csak ki, hogy Pobre Diabo egy kicsit őrült is volt már, mert maga is hitt természetfeletti erejében. Az előzetes szertartás után a fiatal gumigyűjtő odanyújtotta bal karját a fekete kuruzslótól tartott surucucu szájához. A surucucu belemart. Alig telt el néhány perc, a fiatal caboclo arca eltorzult, egész teste görcsösen rángatózni kezdett, majd összeesett, s rövid idő múlva bekövetkezett a halál.
Az idegen öccse csak ekkor vette észre a rémült caboclókon, mi történt. Odarohanva bozótkéssel csapta le az eldobott, menekülő surucucu fejét. A varázslatra összegyűlt gumigyűjtőket megdöbbentette a vad, végzetes jelenet. Ezalatt a kuruzslónak alkalma nyílt a menekülésre.
Nagyapám részt vett a fiatal gumigyűjtő temetésén. Koporsóul a halott fiatalember függőágya szolgált. A trópusokon szokásos, a halála utáni csaknem azonnali temetésen részt vett gumigyűjtők visszavárták az üldözőket. Másnap reggel egy távoli, parti erdőrész felett nagy csapat dögkeselyűt látott keringeni nagyapám. A gumigyűjtők bosszút álltak.

José Machado története – vadságával – mindannyiunkat megborzongatott. A szörnyű erdei igazságszolgáltatás – minden mese-szerűsége ellenére – mutatta, hogy a gumigyűjtők szemében milyen felbecsülhetetlen érték az emberi élet, s milyen súlyos vétek ellene kezet emelni.
Juan kitálalja a vacsorát. Az egyszerű erdei fogásokra – főtt tapírhúsra és sült halra – vendégül látjuk Josét.
Hajnalban valamennyien Klementino balszerencsés öltözködésének vagyunk tanúi. Ráül egy ketrecre, hogy nyersgumiból öntött vadászsaruját lábára húzza. Ezúttal azonban csak az egyik saru megy fel egészben, a másik agyonkoptatott jószág felébe hasad. Klementino mérgesen hajítja a folyóba a csúful járt erdei cipőt. Nincs más hátra, újat kell öntenie. Bár ez nem volt megvalósíthatatlan, Klementino mégsem szívesen fog hozzá. Előbb kaptafát kell faragnia, s erre ráöntenie a fehér gumitejet, a nyersgumit. Szerencsére José Machado jószívű ember, és szívesen ad egy kis edény nyersgumit Klementinónak.
–  Legalább ezt nem kell csapolnom – sóhajt megkönnyebbülten a megajándékozott. Azután mégis nekivág az erdőnek, hogy megfelelő puhafát keressen a lábminta faragásához.
–  Erre rámegy Klementino egész napja – jegyzi meg Abilio.
A gumisarura azonban szükség van. Az ilyen lábbelit nem lehet az őserdőben nélkülözni. Igaz, nagyon megizzad benne a meztelen láb, de tökéletesen megvédi a sok ezernyi tüskétől.
A caboclók sokféle, nyersgumiból öntött használati tárgyat készítenek az őserdőben. Nemcsak sarut, hanem dohányszelencét, vadásztarsolyt, sőt, gumizsákokat is eső ellen. A gumizsák például úgy készül, hogy a közönséges vászonzsákot egyszerűen leöntik gumitejjel, megfüstölik, s már kész is a caboclo holmiját, lőszerét, függőágyát biztonságosan védő gumizsák. Tökéletesen vízhatlan, csak a trópusi nap heve ellen kell védeni, mert a vékony gumiréteg a vászonanyagon megrepedezik. A gumizsákon kívül a többi, gumiból készült vadászfelszerelést is ugyanígy készítik. Kifaragják a kívánt tárgy mintáját, s ezt körülöntik gumitejjel, majd megfüstölik az urucuri pálma magjának tüzén. Ennek a pálmamagnak olyan erős a tüze, füstje, amint az éppen szükséges. A feketére füstölt, megszilárdult tárgyat körülvágják a kellő helyen, majd lehúzzák a mintáról. Az ügyesebb gumigyüjtők a mintafákat különböző díszítésekkel, faragásokkal látják el. Ezekbe a díszítő motívumokba belefolyik a fehér gumitej, és megszilárdulva pontos mását adja azok rajzának. Az ilyen tárgyakat kifordítva használják, hogy hatásos legyen a művészi díszítés. A kész gumitárgyakat – ez is fontos – használatba vételkor finom mandióka-liszttel szórjuk be, hogy ne tapadjon. Egyébként úgy is lehet mintázni a gumitárgyakat – és ez az egyszerűbb módja –, hogy a félig megszilárdult gumiba afféle derelyevágószerű szerszámmal mintákat rajzolnak.
Ezen a napon José Machadóval ketten maradunk a szálláson. Klementino után Abilio is beveszi magát az erdőbe, Juan pedig csónakba száll, hogy a túlsó parton próbáljon szerencsét. Machado szorgalmasan dolgozik, önti, füstöli az urucuri mag tüzének füstjében a nyersgumit, amely engedelmesen megszilárdul, rétegesen vastagodik a keze alatt. Két földbe vert favillán fekszik a tízkilós gumitömbös dorong, amelyet nyársként forgat a tűz felett. Forgatás közben újabb és újabb rétegben önti a dorong vastagodó tömbjére a gumitejet.
Délelőtt a pillangók, rovarok osztályozásával, papírhengerekbe helyezésével foglalkozom.
Árnyékban is annyira forró a levegő, hogy csuromvíz ingem rám tapad. Szellő sem rezdül. A folyó felett mozdulatlan a levegő. Lefelé indulok a partra, hogy leöntsem magam néhány vödör vízzel. Éppen rálépek arra a vízbe dőlt fatörzsre, amelyet fürdőpadnak használnak, amikor megzörren a parti sűrű, s Klementino riadt arca tűnik elő.
–   Senhor! – lihegi –, megbabonázták ezt az erdőt, mert egy magas fa ágai közt vaddisznó röfög, az egyik vízbe dőlt odvas fában pedig szellem bújt meg, ami sír és nyög.
Abilio is megjelenik egy ölre való virágos orchideatövet hozva. Puskáját letámasztja egy cserje tövéhez. Lerakja az orchideákat is.
–  Mi baj, Klementino? – fordul társához.
Klementino neki is eldadogja a folyondárok közt tanyázó vaddisznó és az üres fába bújt síró szellem históriáját.
–  Menjünk! – mondom Abiliónak. – José Machado addig a szálláson marad, mi pedig megnézzük azt az erdei csodát.
Negyedóra múlva megérkezünk Klementinóval egy patakhoz, amelynek alámosott partjait buja növényzet takarja.
–  Nézd, Senhor – didergi –, abban a patakba dőlt fában lakik a szellem.
Abilio rám kacsint, mosolyog. Ő sem akar hinni az erdei szellemben. Ez már azért is érthető, mert az olyan szellem, amely odvas fába bújva morog és sír, még errefelé is ritka.
–  Senhor! – suttogja Klementino –, hiába lőttem bele majd minden töltényemet a fa üregébe, a szellem tovább nyögött, néha szinte üvöltött a fatörzsben. Ha jól figyelsz, már innen is lehet hallani az ágak közt tanyázó vaddisznó röfögését. Figyeld csak!
Tényleg. Az ördögbe is ... Jó kőhajításnyiról tisztán hallatszik a röfögés. Egymásra nézünk Abilióval. Odamegyek a vízbe dőlt fatörzshöz. Rémült vadászomnak mintha igaza lenne: a fatörzsből síró-rívó hangok, nyöszörgés szüremlik ki. Mintha valóban elátkozott szellem ütött volna tanyát odabenn.
Klementino hozzám óvakodik.
–  Szellemek – súgja. – Hátha ez a fatörzs a tanyájuk!
— Eredj, bolond – próbálom észre téríteni. Puskatussal megkopogtatom az üreges fatörzset. A jajgatás, a sírva zúgó hang egy pillanatra sem szűnik.
–  Belelövök söréttel – lihegi Klementino, és odaugrik a sötét torkú fatörzs elé.
–  Állj meg – kiáltok rá –, inkább gyere, segíts. Fogd meg te is, Abilio.
Mindhárman nekifohászkodunk a jól megtermett fatörzsnek, nagyot emelünk rajta, aztán kivonszoljuk a patakmederből a partra.
A szellem elnémul.
–   Látod, Klementino – fordulok mosolyogva a még mindig rémült legényhez.  –  Nincs  itt egy fia szellem sem.  A fa üreges része beleért a vízbe, s a víz örvénylése, csobogása felerősödve verődött vissza az üregben. Innen származott a nyögés és sírás.
Klementino Abilióra pillant, aztán lehajtva fejét, restelkedve nézegeti lábujjait. Arra igazán nem számíthatott, hogy ilyen semmiség okozza ezeket a földöntúli hangokat. Az ő gondolatvilágának jobban megfelelt volna, ha mégis ráakadunk a szellemre. Abilio most már nem titkolja jókedvét, Klementino pedig egy cseppet sem szíves pillantással méri végig vadásztársát. Azt még az őserdőben sem szereti senki, ha kinevetik.
Egy pillanat múlva azonban Klementino ismét hozzám fordul, s éledő reménnyel mutat a lombok közé.
–  De azt már igazán elhiheted, Senhor, hogy az örvös vaddisznó nem tud fára mászni, csak valami, erdei szellem röföghet a fa tetején.
Abilio verejtéktől csillogó arcáról csak úgy sugárzik a derű, amint barátjára pillant. Néhány perc múlva ott vagyunk a dús léggyökérzetű, parakérgű fa alatt. A röfögés azonban ekkor abbamarad.
Csendben figyelünk.
Azután hirtelen megszólal a röfögés a magasból. Abilio nagyot ugrik, majd leveri lábáról az ijedt Klementinót. Puskacsövek emelkednek a lombok felé. Most már nem lehet letagadni a magasból hangzó örvös vaddisznó röfögést.
Én mégsem vagyok hajlandó a fán vaddisznóra lőni, s ezért inkább körüljárom a fatörzset. A százados faóriás felső részén végre megpillantok egy jókora odvas nyílást, benne pedig egy szépen fejlett – óriásbékát. Még azt is jól megfigyelhetem, ahogy brekegés közben lüktet a torka.
Ezúttal az én nevetésem vet véget a szellemvadászatnak. Felejthetetlen pillanat, amikor legényeim puskáikat szorongatva kémlelnek a magasba, s a fa odvából egy mit sem sejtő, jámbor béka ijesztgeti őket. De el kell ismerni, az óriásbéka brekegése, amint a fa odvában visszaverődik, a csalódásig híven utánozza a vaddisznó röfögését.
A nevetés még odahaza is folytatódik, amikor elmondom Juannak és José Machadónak kalandunkat a két szellemmel, amelyek közül az egyik még Abiliót is megugratta. Azt azonban nem mondom el társaimnak, csak magamban mosolygok rajta, hogy egy alkalommal engem is megtréfált egy ilyen üreges fatörzsben brekegő béka. Ha szellemre nem is gyanakodtam akkor, de alaposan meglepődtem, s csak nehezen jöttem rá az uatumai vadonban a titok nyitjára.
Délután José Machadóval átevezünk a túlsó part vadonába. Csónakunkat letört fatörzs gyökereihez kötözzük. Behatolunk a sűrűbe, és csakhamar elérkezünk néhány kunyhóromhoz. A banáncserjék már kis erdővé sűrűsödnek, pedig valaha talán egyetlen banángumót ültettek ide. Közötte kávécserjék tengődnek. Már Csak rövid idő kell, hogy mindent megfojtson az őserdő. A kunyhóromok ereszei alatt cserjék magasodnak, fák lombja töri át a még meglevő pálmatetőzetet.
Visszatérve tanyánkra, José egy-két napig még ittmarad, mi pedig elbúcsúzva tábort bontunk, mert tovább evezünk felfelé. José még felkeresi a környéken a megcsapolható gumifákat, azután indul vissza ültetvényére.
Klementino még a csónakban, evezés közben kölcsönadja Juannak lábszárvédőjét, mert kikötés után az erdőbe kell indulnia friss húst szerezni. Az csak némi ellenkezés után veszi föl, mert sohasem szerette meztelen lábszárán a kemény bőrpáncélt. A parti erdőrésznél Juan evezőjével megméri a vízmélységet, s amikor már csak araszos a víz, puskáját kézbe fogva kilép a csónakból, s a part felé tolja. Alig tesz két lépést, valami nagyot csap a lába alatt. Hideg járja át minden tagomat, amikor egy nagy, piszkossárga, lapátszerű haltestet pillantunk meg a vízben. Juan a sekély parti vízben egy hatalmas, szinte férfiernyő nagyságú tüskés farkú rájára lépett. Ennek a halfajnak farktüskéje piszokkal, szennyel fertőzött. Támadás közben erős, rövid farkát skorpió módra hátrahajlítja, és áldozatába döfi. Most is ez történt. Juan, amint visszanyeri egyensúlyát, nyomban a csapkodó halba lő, amely a sekély vízből szabadulni igyekszik.
– Megszúrt a rája? – kérdezem odaevezve, nehezen titkolt nyugtalansággal.
– A lábszárvédőmbe döfte tüskéjét – feleli Juan.
Mindannyian tudjuk: csak kevésen múlt, hogy nem kell Juan sírját megásnunk itt, a Jatapu sziklás partján. A szerencse kedvezett. Juan partra húzza, a rángatózó nagy halat. Megvizsgálja farktüskéit, s látja, hogy a vastag tüske hegye hiányzik. A letört tüskedarab csaknem átdöfte a lábszárvédő kemény bőrét, amikor beletört. Ennek a halnak olyan érdes a bőre, mint a balatoni sügérnek. A brazíliai indiánok ezt a bőrt faeszközeik, íjaik, lándzsájuk fényesítésére használják. Körülbelül olyan módon, mint nálunk a csiszolóvásznat.
Abilio, mihelyt megnézte, visszarúgja a szétlőtt ráját a folyóba, Juan pedig újratöltött sörétes puskával most már megnyugodva, eltűnik az erdőben. Klementino partraszáll, gallyakat szed, miközben Abilio a csónak ülése alól kikeresi a tűzgyújtáshoz az erdei gyantát.
Ropogva ég a rőzse. Klementino kivagdalja a fiatal cserjéket, fákat a parti szirtek közül, s elkészíti szálláshelyünket. A földbe vert villás ágra főzőüst kerül. Abilio belerakja az előbbi napon horoggal fogott nagy tambaqui nevű pontyfajta sózott húsának egy részét. Paprikát, apróra vágott hagymát dob utána, és ecetet is önt hozzá, a málhák közt őrzött üvegből. Így készül a halleves.
Negyedóra múlva dörrenés tompa moraja hangzik a sűrűből. Percek múlva Juan jelenik meg az erdő szélén, meztelen, izmos vállán jókora törpeszarvast cipelve.
Ügy tapasztalom, hogy a Jatapu nem olyan széles és nem annyira erős sodrású folyó, mint testvére, az Uatuma. A későbbi vízesések feletti köves, sellős vízlépcsőktől nem tartok. Csónakjainkat remélhetőleg könnyen feljebb tudjuk szállítani a következő csendes folyószakaszra, ahonnan mindig továbbevezhetünk. Szeretném hinni, hogy nem lesz túl sok bajunk a sellőkkel, a sziklák közti vízfutásokkal.
A Jatapu partját jóval kevesebb ember lakja, mint az Uatumáét. Eddig mindössze José Machadóval találkoztunk. Persze lehetséges, hogy többfelé tanyáznak gumigyűjtők és vadászok szanaszét az erdőben, csak elkerüljük egymást. Egyre többször jut eszembe a Jatapu felső vidékén tanyázó indián törzs. Vajon milyen messze lehetnek mostani szállásunktól?
Beesteledik. Szúnyogháló nélkül fekszünk függőágyainkba. Ezen a vidéken már nincs mocsár vagy állóvíz. A hegyes-völgyes tájon nem telepedik meg a vérszívó. Itteni szállásunk jó magasan lehet az Amazonas sárga víztömege felett.
A sziklák közé szellő suhan, s a sötétben kicsipkézi a lámpa lángját. Az éles világítás körén túl a sötétség olyan sűrű, hogy szinte falnak tűnik. A csillagtalan égbolton felhők gomolyognak. Éjjel valószínűleg eső lesz.

A LEGELSŐ VÍZESÉSNÉL. ESTI LES

Messziről halljuk már a vízesés monoton zúgását. Erős lendülettel evezünk. Én Abilióval elöl, Juan és Klementino a másik csónakban mögöttünk. Kétoldalt, a toronyszerű erdőfal aljában sustorogva örvénylik lefelé a Jatapu. Szemben mint párázó, omló fehér fátyol tündöklik az első meredek vízfal. Gyönyörű a kép. Az, hogy ember nem járta helyen, csak mi közelítünk hozzá, külön varázst kölcsönöz neki.
Kikötünk a porzó, roppant zúgással aláörvénylő vízfal aljában. Egymás szavát is alig halljuk, úgy harsog a víz.
Sorra kirakjuk minden holminkat a partra, még a fenékdeszkákat is. Ketrecek, élelmiszeres kosarak, ládák. A sokféle szükséges holmi két jókora halmot képez a sziklás, ágaktól, folyondároktól lecsapkodott parton.
Nekivágunk egymás mellett a sűrűnek, szorosan a víz mellett. Négyen dolgozunk, kezünkben késsel, fejszével. Utat vágunk a növényzetben, fel, a vízesés felső részéhez. A partra húzott nehéz csónakokat majd ezen az úton kell felvonszolni a vízesés fölé, hogy ott ismét vízre eresszük.
Négy erdőirtó kés nagy erőt jelent. Az út egy óra alatt elkészül. Szélesen, faárnyékban húzódik, s alja mintha zölddel, szinte szőnyeggel lenne terítve. Furcsa az ilyen növényzetbe vágott hosszú folyosó akkor, amikor a sűrűhöz vagyunk szokva. Ilyet szinte sohasem vágtunk. Persze csak azért, mert nagy munkával jár, s ezt inkább elkerültük.
Saját csónakom az első, amibe verejtékezve belekapaszkodunk, s vonjuk, toljuk felfelé a folyosón. Abilio fiatal fatörzset vág ki, méteres görgőket készít, s ezen gurul csónakunk.
Odafenn, amikor verejtékezve vízre eresztjük, újabb vízfutás állja utunkat. De ezzel már könnyen elbánunk.
Délre mindkét csónak, az összes ketrec, málha a vízesés feletti folyórészen van. A csónakok fenékdeszkáit, mint utolsó terhet, vállán hozza utánunk Juan. Ledobja. Ki-ki helyére rakja, beleillesztve saját csónakjába valamennyit.
Vízre toljuk az első csónakot. Száguldva robajlik le a víz a sziklatuskók között. Begázolunk a vízbe, s nekifeszülünk a csónaknak a rég ismert módon, hiszen az Uatumán sincs más világ. Az is sellős, vízfutásos, sziklatuskós, vad táj.
Gyakorlatunk mindannyiunknak megvan, még Klementino se újonc az ilyesfélében.
Derékig vízben, nekifeszülve az áradatnak toljuk felfelé az elsőnek vízre tett csónakot.
Derékig, néha félcombig, máskor mellig vízben gázolunk felfelé a sziklatuskók között. Mindig legalább hat kéz fogja a csónakszéleket, nehogy elragadja a sodrás ereje. Egyikünk-másikunk néha elcsúszik, elbotlik a fenék hordalékos, elkoptatott szikláin. Kemény munka, s a hűvös vízben is megizzadunk.
Végre fenn vagyunk. Jobbról jó szálláshely ígérkezik. Csónakba szállva itt már evezőt foghatunk. Baj, veszedelem nem fenyeget, amikor erős sodrásban vagyunk, mert az ilyen vizet még a hústépő pontylazac sem bírja. A vízesés alatt és felett persze más a helyzet.
A túlparton réges-régi, alighanem gumigyűjtők vagy vadászok vágta ösvényt pillantok meg. De így – vízen – mégis jobb ide felhozni a csónakot. Ezen az oldalon is vágunk majd egy kis ösvényt, mert a málhákat csak jobb lesz így felhordani. Talán nehéz munka az ösvény irtása, de gyorsabb, könnyebb a málha, a sok ketrec, apró holmi, élelmiszer és pálmaborító átszállítása.
Késő délutánra minden idefenn van. Keményen, egyfolytában dolgozunk. Ilyenkor, amikor vízesés, sellő állja utunkat, mást nem tehetünk. Ez teljes erőt kíván.
Most végre minden itt van, idefenn. Véget ért az első költözködés.
Rendezzük a tábort. Kis pálmaereszt rak Klementino és Juan a féltett holmik számára. Csak most eszünk valamit. Konzervet. Farinha d'agua különben mindig akad a kosárban, csak be kell nyúlni egy-egy marékért.
–  Senhor! – szól Abilio. — Indulok, megnézem, mi van oda benn.
–  Eredj   csak!   –  nézek  utána,   amint  eltűnik  az  őserdőben Kedvelt szokása Abiliónak az alkonyi vadászat, akárcsak jómagamnak, mert ez egyben szórakozás is.
Magam is veszem duplacsövűmet. Klementino velem tart. Juan marad, ő a szállást rendezi, főzi a vacsorát.
Jó ideje hatolunk befelé, amikor egy szerteágazó fiatal fa avarig lecsüngő lombsátorába keveredünk. Ennek a fának csipkézett, csillogó szőrű, mélyzöld levelei úgy égetik bőrünket, amikor hozzáérünk, mint az eleven tűz. Égő hólyagokkal, daganatokkal borítva kerülünk ki az óriás csalánozó lombjai alól. Minden porcikánk víz után áhít. Klementinónak, aki köznapon nem visel inget, olyan hevesen kell vakaróznia, hogy nagy mérgesen visszafordul, s erdővágó késével szabdalni kezdi a fát. Bosszúszomja azonban hamarosan lelohad, mert a gyilkosan maró levélzetű fa derekasan állja a harcot. Az én nyakam, karom, térdem is úgy ég, mint a parázs.. Elhatározzuk, hogy megkeressük a patakot amely a sziklás vízfutás felett ömlik a Jatapuba.
Amikor rátalálunk, Klementino úgy belehemperedik a vízbe mint valami kisebb bivaly. Csak az orrahegye látszik ki a térdig érő vízből. Én is megfürdöm a tiszta, friss vízben. A kínzó fájdalom sokat veszt hevességéből. Daganataink is lelohadnak valamennyire.
Klementino azt ajánlja, hogy az alkonyi sötétben ne menjünk már vad után, hanem várjunk, majd helyünkbe jön.
–  Majd inkább vadászcsellel idecsalogatom az őserdő állatait! –  mondja. Megtisztítja a földet az avartól,  azután leguggolva, erdővágó késének markolatával  ütemesen verni  kezdi  a talajt, mint ahogy a párját hívó törpeszarvas vagy az aranynyúl dobbant mellső lábával. Hátát egy vastag, repedezett kérgű fatörzsnek veti. Türelmesen veri a csalogatót. A várakozás nem kellemetlen, pihenünk. Szúnyog nem jár. A vadásznak azonban tudnia kell, hogy ezekre a hívogató dobbantásokra nemcsak a társát kereső vad jöhet, hanem a húsra éhező erdei ragadozó is, amely éppen olyan jól ismeri a dobbantások jelentését, mint például Klementino. Előfordult már a Tapajos-folyó vadonában, hogy amikor egy vadász ezzel a  módszerrel  csalogatta zsákmányát, jaguár jelent meg, csak gyors lövéssel tudott szabadulni a veszélyes helyzetből.
Klementino óvatosabb. Ezért veti hátát a fának. Én Klementinótól vagy tizenöt lépésre egy vén fa tövében telepedem le. Cserje és sűrű aljnövényzet takar el bennünket egymás szeme elől is.
Egyhangúan, lassan telik az idő. Sötétedik. Klementino dobol, majd fülel. Azután újra dobol és újra fülel. Én szorgalmasan vakarózom, nem tudom megállapítani, a csalántól-e vagy a kullancsoktól. Alighanem Klementino is hasonló bajokkal küszködik. Hirtelen félbeszakad egy dobbantássorozat. Halk zörrenés hangzik a sűrűből. Valami közeledik az esti sötétben. Az aljnövényzetben megbújva alig-alig mozdul előre. Megjött tehát a várt, a dobbantásokkal idecsalt vadállat.
Klementino is észreveszi. Tudom, csak azért nem lő, mert attól tart, hogy a sötétben engem talál. Én ugyanezért nem lőhetek. Odább mozdulok. Zajtalanul beállok egy fatörzs mögé. Sehonnan nem hallatszik zaj. A vad mozdulatlanul lapul köztünk a sötét aljnövényzetben. Nyilván dobbantásra vár, hogy azután odaszökjön, és végezzen zsákmányával. Alighanem nagyobb erdei ragadozó. Végre sikerül megkerülnöm a fát. Kijutok Klementino lővonalából. A duplacsövű a fatörzs kérgéhez simul. A sötétben alig mozgó valami egy vonalban van velem. Mielőtt elhúzom, a ravaszt, Klementino winchestere nagyot dörrenve lángot vet. Az eddig mozdulatlan test most felugrik, s ezzel egy időben Abilio indulatos kiáltását halljuk:
–  Ne lőj, én vagyok!
–  Te? ... – nyögi rémülten Klementino.
Verejtékemet törlöm. Abilio tehát az, aki a dobbantásokra ideóvakodott, hogy elejtse a vélt törpeszarvast. Ha előbb lövök, mint Klementino, jobb helyzetemből biztosan agyonlövöm őt.
–   Nem sebesültél meg? – kérdezem a legényt.
–   Ez a bivaly csak a vadásztarisznyám szíját szakította át a golyójával.
Hármasban indulunk kifelé az erdőből. Majdnem megszaporítottuk eggyel a Jatapu vadonának drámáit. Mi történik, ha Abilio lő előbb, vagy én? Zsákmányunk nincs, szívünkben azonban elégedettek vagyunk. Úgy érezzük, mintha megmentettük volna egymás életét.
Amikor Juannak elmondjuk veszedelmes erdei kalandunkat, csak ennyit mond:
– Az semmi, Senhor, mert nem történt semmi. Ezt nézd meg!
Jókora foltos tigrismacskát, vadmácskát húz elő.
–  Itt lőttem a szállás mellett. De még más is van. – Most egy dorongra kötött sárga-fekete-piros gyűrűkkel ékes kígyót, egy korallkobrát hoz elénk.
–  Ezt meg itt fogtam a málhák közt.
Abilio és Klementino leteszik a puskát, a vadásztarszinyát. Nekifognak a mintegy tízkilós vadmacska nyúzásának. Jüannal a kígyók ketrecéhez megyünk, s a dorongról leszedett mérgeskígyót beeresztjük a többi kígyó közé. Juan előhozza a felszerelés közül az állati csontok kifőzésére szolgáló üstöt. Félig tölti vízzel, és ráteszi a parázsra.
Egy jó órát forr a vadmacska feje. Mikor lefőtt róla a hús, a lámpafényben magam elé állítom a még gőzölgő koponyát. A tömör fehér fogakat kiszedem, azokat egy vászonzacskóba rakom. Csak akkor illesztem majd vissza eredeti helyükre, ha a koponya teljesen megszikkadt. Ezt a műveletet gumiarábikummal végzem el, a fogak alá fehér gyapotot szorítva. Szokatlanul nagy és szép a vadmacska bőre, amely ágakra feszítve a ketreceknél szikkad. Nappal mindig árnyékban marad a száradó vadbőr, mert a tűző napsütés kioldaná belőle az enyvanyagot, s így cserzésre alkalmatlanná válna.
Elmerülök a naplóírásban, amikor kövér esőcsepp koppan a karbidfényben fehérlő papíron. Felpillantok a sötét égboltra. Sehol egy csillag, csak nyugaton rajzol tűzcsíkokat az égre a lobbanó villámfény. Újabb esőcsepp koppan naplóm tintasorain. Zivatar készül. Ha a vízesés nem zúgna, már hallanám is a közeledő eső dobolását az erdő lombkupoláján. Így még csak szelét érzem, amely meglobogtatja karbidlámpám fehér lángját, megtépázza naplómat.
Alig rakom be papirosaimat vízmentes ládámba, amikor megnyílnak a vihartól hajtott felhők csatornái, és amúgy istenigazában önteni kezdik a vizet. Embereim, akik már feküdtek, sietve ugranak ki függőágyaikból. Kapkodva oldják le azokat a fákról, és egyéb víztől kímélendő holmijukkal együtt vízhatlan gumizsákjaikba gyömöszölik. Magam is biztonságba helyezem függőágyamat, és már csak magam ázom. Viaszosvászon esőkabátom megóv a kis pálmaeresz alatt a zivatar nagyjától, de legényeim a tropikus égtáj ellenére úgy fáznak és reszketnek mellettem, mintha hirtelen az Északi-sarkra kerültek volna.
Amikor már minden kényesebb felszerelésünket elhelyeztük a pálmatető alatt, végre ők is magukra húznak egy-egy pálmaborítót, s alatta takarójukba burkolóznak. Nekivetem hátamat az alacsony eresz alatt egy tartófának, s onnan nézem az elemek tombolását, a cikázó .villámfényeket, amelyeket olyan dörgések követnek, mintha az égbolt és a föld akarna összeszakadni. Szél süvít a zivatar verte sziklás folyón. Dühösen rázza meg a fákat, a lecsüngő indákat. Bentről, az ősvadonból, innen is, onnan is recsegések, ropogások nyomják el a vízesés harsogását.. Fatörzsek, időtől mart erdei óriások dőlnek ki, omlanak az enyészetbe.
Emlékezetes marad ez a viharos trópusi éjszaka. Aztán amilyen gyorsan jött, éppolyan gyorsan vonul tovább a zivatar. Csak a lombozatról omló víz csöpögése hallatszik. Abilio és két pajtása újból felköti a fákra a vizes függőágyakat. Aludni térünk.
Már érzem, újra utolér a láz.
Didergek, fázom függőágyamban. Takaróm, lepedőm csuromvíz lett. Káprázatok szállnak meg. Nem tudom már elválasztani a valót a láz játékától. Abilio hajlik függőágyam fölé, kezét homlokomra teszi. De lehet, hogy nem is ő az, hanem José Pinhero. Két szem kinint erőltetnek fogaim közé. Pokoli keserű. A víznek pedig, amelyet utána iszom, mocsár íze van. Pedig a Jatapu tiszta, friss vizet szállít. A vízben látni vélem a pontylazacokat. Láz, verejték, didergés. Gyomortájon, a májban húzó fájdalom: ezek váltakoznak bennem. Mintha rettenetes módon elrontottam volna a gyomrom. Szakadatlanul inni kell, de a vizet ihatatlannak találom. Narancs kellene vagy citrom. Hol vegyünk? Az Uatuma partján most érik a narancs. Amikor ott jártam egy elhagyott ültetvényen, már valamennyi narancs kiszikkadt a fán, csak a száraz gyümölcsök függtek rajta. Uatuma, Jatapu! Toronyiránt is több száz kilométer az ősvadonban.
Arcom, szemem fehérje sárgul. Sovány vagyok. Mostanáig sem volt rajtam szemernyi felesleges hús. Az őserdő már leszedte rólam. Ez a láz is az erdő ajándéka. Még előbbi vadászutaimon szedtem össze. Milyen jó, hogy itt nincs szúnyog! De mintha indiánokat látnék! Ránk törnek!
–  Hé, Abilio, a puskámat! Vigyázz!
–  Csak Juan és Abilio épít nagyobb pálmatetőt, Senhor – csendesít Abilio.
Megnyugszom, aztán rám zuhan a lázas álom. Mérgeskígyó mar belém, sziklás zuhatagon elszabadulnak csónakjaim, és darabokra törnek, a ketrecek, a málhák, a felszerelés szétmorzsolódik, és nem tudok segíteni. José Machado a víz közepén áll, és kárörvendően vigyorog. Semmi sincs a lába alatt, csak víz, azon áll. Majd eltűnik, és helyette óriás hústépő pontylazac tatja felém fűrészes fogazatú száját. José Machado újra megjelenik, és az óriás piranha elnyeli. Sajnálom Machadót, bár úgy találom, hogy megérdemli, mert miért kellett rajtam nevetnie. José Machado most újra ott van a vízen, pórázon fogja ugyanazt a piranhát. A halnak ezüst nyakörve van, és ő is vigyorog. Mintha Joséra hasonlítana. A nagy sucuri is kimászik ketrecéből, és felém csúszik. Három-négy gyűrűvel is átfon. Szorít. Nem kapok levegőt. Hol a késem? Tapogatok magam körül, aztán felnyitom a szemem. Abilio és Juan szorosan lefog.
–   Mi történt? – kérdezem.
Friss zöld pálmatető borul függőágyam fölé.
–   Ki akartad magad vetni lázálmodban a függőágyból, Senhor – mondja szorongva Abilio. – Alig tudtunk benn tartani.
–  Engedjetek felkelni.
–  Előbb ezt a két kinint, Senhor! – Abilio a félig kiürült dobozból két kininlabdacsot vesz elő.
–   Hát a többi kinin hol van?
–  Beadtuk neked, Senhor. Öt napja szinte eszméletlen vagy a . láztól.
Gyomrom valóban érzi a féldoboz kinint. Ahogy megnyomom a májam, belehasít a fájdalom. Alig tudok lábra állni. Ilyen erős lázrohamom még nem volt.
Megmosdom egy vödörben. Abilio vadtyúklevest és sült szarvascombot hoz. Az első korty leves– nehezen megy le, de azután szinte észrevétlenül megjön az étvágyam. A sült már ízlik, pedig kemény, rágós, alighanem öreg bak húsa. Hallom, amint mögöttem Klementino odasúgja Juannak:
–  Végre. Már azt hittem, meghal Gabriel.
Estére minden rendbe jött. A sziklás parton megfürödtem, s úgy érzem, rohamosan visszanyerem az erőmet. A szálláson mindent rendben találok. Csak két mérgeskígyó döglött meg. Amíg beteg voltam, szép szálláshely épült. Meglesz az örömük az utánunk következőknek, mert a pálmatetők, a kis irtás, a kövekből
rakott tűzhely sok munkától szabadítja majd meg az erre vetődő vadászokat.
Amikor a Jatapu felett lemegy a nap, olyan, mint egy óriási tüzes narancs, amelyet láthatatlan zsinóron eresztenek az őserdő mögé. Villog a víz a roppant sugárzástól. Itt is, ott is megrezdül valami hang a sűrűben. Abilio hozzám lép, és legalább ötszáz rovart önt elém a naplóm mellé terített szutykos itatóspapírra.
– Ezt majdnem elfelejtettem odaadni – mondja mosolyogva. -Addig gyűjtöttük, amíg beteg voltál.
Behajtom naplómat, s hozzálátok vadonbeli életem legpihentetőbb foglalkozásához, a rovarok osztályozásához.

EGY GIBOIA A HUROKBAN

Újra egészséges vagyok. Acélkéken tündöklik felettem a trópusi égbolt, s a zöldellő őserdők közt tajtékozva ömlik a fehér sziklákra a Jatapu vize. Porzik, csillog a víz, tündökölve bontja színeire a nap sugarait. A két parton a vízre borulva suttog az őserdő, de a 2uhatag dübörgése túlharsogja a rengeteg suttogó és kiáltó hangjait. Ezt a csodálatos képet figyelem a zuhatag feletti szálláson. Mögöttem Abilio forralja a konzervtejet. A rőzsetűz füstje mint fehér torony emelkedik a magasba. A két másik erdei vadász nagy vágyakozással tekintget a kormos bádogedény felé. Szó alig hangzik. Egy-egy pillanatra mégis áttör a dübörgő vízesés örök fortisszimóján valami papagáj vagy csirkéit hívogató vadtyúk kotlása.
– Kész a reggeli, Senhor – jelenti a tűztől Abilio.
A láz utáni fáradtságot még tagjaimban érzem, de erőm és étvágyam már visszatért. Abilio bögrékbe meri a kávét, és előveszi a fehér cukornádport, a világ legpompásabb édesítőjét. Előkerül a farinha d'agua is, amely az európai gyomornak – századszor állapítom meg – bizony inkább csak gyötrődést okoz, mint élvezetet.
Reggelire csak negyedóra jut. Azután mindannyiunk mögött bezárul az erdő folyondárokkal összebogozott fala. Ma senki sem marad a parti szálláson. Amint még egymás közelében befelé gázolunk, most is – mint annyiszor – a magyar Felhágópuszta füzesei
közé szállnak gondolataim. Nehéz erdővágó késem tokja szaporán veri combomat. Mintha emlékeztetni akarna a környező valóságra. képzeletben mégis a Duna mentén járok, ahol már zúzmarásak a fák, az ágak, és fütyülve kergeti a havat a szél. Itt rekkenő meleg van, pára, tűző nap. Csak Abilio puskájának szavára merül el a távoli otthon képe. Felriasztott disznócsorda zajos menekülése hangzik az avarban. Még semmit sem látok. Abilio szava harsan:
–   Egy erdei disznót lőttem, Senhor.
Az erdei disznó húsa nem nagyon jó, bőre azonban megér tucatnyi puskatöltényt. Mire a sűrűben odagázolok, Abilio már vállára is kapta, és siet vissza a szállásra. A zsákmány nem lehet több, mint 35 kiló. Jüannal letelepszünk egy korhadt fatörzsre, s megvárjuk Abiliót. A fatörzsön üldögélve Juan elunja magát, lefejti a korhadt fakérget. Lapos pókskorpió tűnik fel alatta, araszos ostorszerű tapogatóival, száz más rovar között. Elfogjuk az értékes példányt, s még sok más bogarat, amelyre a pókskorpió vadászott. Rovartartó üvegem gyorsan megtelik a bő zsákmánnyal. Mire Abilio visszaérkezik, nem fér több rovar az üvegbe.
Utunkban patakmeder állít meg. Ide már nem hatol a vízesés zúgása, csak az erdő zúg a szélben. Abilio nyomában Juan átkapaszkodik a patakmeder feletti holt fa törzsén. Követem őket. Klementino már rég elmaradt tőlünk. Másfelé szerzi meg a napi zsákmányt.
Abilio egy széles gödörnél megtorpan.
–   Ott alszik egy óriáskígyó! -' suttogja.
A gödörben, amely egy néhai óriáspálma tövének mélyen kikorhadt öble, békésen szunnyad az erdei óriáshüllő. Ügy összecsavarodott, mint egy roppant színes rétes. Lehet nyolcvan-száz esztendős. Közel négyméteres, combvastagságú törzsét dús színek és cifra minták díszítik. Hozzá hasonló óriáskígyót csak egyet láttam, az Uatuma vidékén. Az az óriáskígyó már a Tapajos menti Boa Vista telepén egy jókora szellős ketrecben várja, hogy útra kelhessen a Budapesti Állatkertbe.
Abilio puskáját emeli, de megfogom a winchester csövét. Szótlanul rám néz, érti gondolatomat. Leengedi a puskáját. Zaj nélkül, gyors mozdulatokkal zsineget veszek elő bőriszákomból. Nagy halaknak való horogzsinór ez. Juan verejtéktől és erdei maszattól csapzottan, puskáját lövésre fogva mered a kígyóra. Őrá vár a feladat, hogy ha a boa menekülne, lelője. A zsinegköteg egyik végén ólomnehezékes horog csüng. Ezt Abilio fiatal cserje tövéhez kötözi. A másik végére hurkot bogozok. Odaosonok az avarral bontott gödör széléhez. Az őserdő kígyókirálya még mindig előbbi helyzetében hever. Feje széles, állkapcsánál különösen erős nyelőizomdudorokkal. Alvás közben is nyitott szeme igen érdekes, fele barna, mint bőrszíne a szeme táján, másik fele pedig világos színű, s egybeolvad bőrének ottani színével. Fejét törzsére fekteti, amelyen durván gyűrődik a bőr. Törzse vaskos, tömött, látszik, hogy nem régen, talán az éjjel lakott jól valami óriáskígyónak is becsületére váló falattal.
A zsineghúrok becsúszik a széles fej, a felemás színű szem alá. Lassan húzom a szinte súlytalan zsineget, amit a vén boa álmában talán holmi csatangoló rovarnak érez és nem törődik vele. Lüktet bennem a vadászizgalom. Vadállatot lelőni modern puskával, még ha közben megszorít is a vad – könnyű dolog. De ekkora, nagy erejű jószággal megküzdeni, és elevenen elfogni nem kis feladat. Ezt Abilio és Juan szobormerev arcán is látom.
Különös, hogy a vadászat izgalmával túlfűtött pillanatokban mennyi idegen benyomás fogja el az amúgy is erős próbára tett figyelőkészséget. Hangyákat pillantok meg a földön. Kalózhangyákat! Nagy csapatban cipelik fehér tojásaikat. Ez a fajta nem épít tanyát, nomád életet él, vonulása közben vadul támad és rombol, tojásait pedig az új kalózhangya nemzedék állandóan magával hurcolja. Csillanó szárnyú légy repül a hangyacsapat fölé. Szempillantás alatt lecsap az egyik hangyatojásra, s tojócsövét belefúrva villanásnyi idő alatt belepetézik. Körözve továbbrepül, majd újra lecsap egy hasonló célra kiválasztott hangyatojásra. Milyen nagy lesz a meglepetése valamelyik derék kalózhangyának, amikor eljön a tojások kikelésének ideje, s a várva várt ifjú hangyacsemete helyett egy színes szárnyú légy búvik ki a tojásból!
De a hurok már a helyén van. Nagy rántással húzom be a széles, férfitenyérnyi kígyófej alá, amely ugyanabban a pillanatban óriás rugóként csap a magasba. Az óriás állat suhanó csúszással siklik ki a gödörből. Megfeszül rajta a zsineghurok, elrántja, s dühvel csap a legközelebb álló Abilio felé. Abilio elugrik, majd puskatussal fogadja a hurokban vergődő kígyó támadását. A húrként feszülő zsinór cserjetőbe akad, a vén boa Juan felé üt. A következő pillanatban nagy gombolyagba kavarodva küzdünk a sziszegő óriáskígyóval, amely elkeseredett dühvel védi szabadságát.
Orrunkba csap sajátságos bűze, de hiába rángatózik, csavarodik, gyűrűit sorra átkötjük.
Lihegünk, verejtékünk szemünkbe csurog, mire végleg lebírjuk az erdei óriást. Juan vérző vállát törli tenyerével, amelyet a kígyó megharapott. Nagyobb baj nincs, mert az óriáskígyó nem mérges. Juan azonban nem könnyen tér napirendre az eset felett. Dühösen belerúg gumisarus lábával az avaron heverő óriáskígyóba. Jatapui vadászatunk egyik legszebb sikere ez a kígyófogás. Aligha kerül nála mutatósabb példány ketrecünkbe.
Juan hamarjában karvastagságú, mintegy négyméteres fát vág ki, megtisztítja satnya koronájától, s erre kötözzük rá hosszában a boát. Délfelé érünk vissza vízesésmenti tanyánkra, ahol belecsavarjuk az óriáskígyót egy ketrecbe. Lehet vagy hatvan kiló. Amikor elkészülünk, nem mozdulunk egy ideig ketrece mellől. Gyönyörködve nézzük a dühösen kiutat kereső óriáskígyót.
Elhagyjuk a sziklás vízesést. Új, vadban dúsabb tájra költözünk. A folyópart cserjés félszigetének homokzátonyán dolgozom embereimmel. Abilio, Klementino és Juan mindent megtesz, hogy lakályossá tegye a helyet, ahol európai még sohasem tanyázott. A térkép úgy mutatja, hogy tanyánktól valahol északra vonul az egyenlítő. Reggeli után a szálláshelyet rendbe rakva, nekikészülünk a vadászatnak. Papagájraj repül tova, szinte úszva a napsugárban. Éktelenül riognak. A víz meg-megloccsan. Vidrák ugatnak. Partra húzott csónakjaink mellett olajozzuk puskáinkat. Napi eleségünket belerakjuk tarsolyunkba, majd előbb Juan és Klementino tűnik el a sűrűben, azután Abilio és én kezdjük szaggatni az ezüstös pókhálókat.
Egy vén, sűrű indázatú fánál Abilio megszólal:
– Adeus, Senhor! Innen egyedül megyek tovább!
Enyhén harmatos a lomb, az avar, az olajzöld növényzet. Jó vadászat lesz, mert nem roppan léptem alatt a száraz gally, avar. Alig sétapálcányi, szürke foltos kígyó kúszik tova előttem. Befelé igyekszik a sűrűbe, egy pillanatig utat keresve valami gyökér előtt, azután balra veszi útját, és eltűnik a haraszt között. Jararaca. Mérgeskígyó. Ezen a helyen olyan sűrű a folyondár, hogy meg se kísérelem az elfogását. Jobb egy meg nem fogott kígyó, mint – mozgást gátló folyondárok között – egy jararaca marás.
Kövek közt tovaörvénylő erdei patakhoz érek. Sugárzó fényözön ömlik be az erdő félhomályába. A túlsó part felől zajt hallok. Fatörzs mellé húzódom. Egy-két perc múlva szomjas örvös vaddisznó csorda csap ki a sűrűből. Legázolnak a lejtős parton a vízhez. A patak kiöntésében valamivel odább vagy féltucat, csordától elmaradt vaddisznó tocsog a sárban. Célba veszem az egyiket. Meghúzom a ravaszt. Dörrenés. Az erdei itató partján leroskad egy vaddisznó, a többi pedig nagy zörgéssel tűnik el a sűrűben. Kilépek a fa mögül, belegázolok a vízbe. Odaát a lombok alatt újból megugrik valami. Apró vadmalac visítását hallom, amelyet itt felejtett az eliramló csürhe. Rövid rohanás, ide-oda kergetőzés, s a kis vadmalac egyenesen lábszárvédőim közé rohan, ahol gyöngécske, ijedt röfögéssel fennakad. A dobogó szívű apró jószág kétségbeesetten visít, amikor felemelem. Alig lehet több háromhetesnél. Miközben a visító malaccal bíbelődöm, egyszerre vad horkantásokkal kevert dühös röfögés hangzik a sűrűből. Sebesen fordulok meg, s az apró jószágot elejtve, lövésre kapom puskámat. A támadó egy vaddisznó emse, a vadmalac anyja. A dörrenő winchester éles füstcsíkot hasít a levegőbe. A marján örvös erdei disznó alig ötlépésnyire leroskad. Letörlöm gyöngyöző homlokomról a verejtéket. Az efféle dolog nem tréfa. A malacát védelmező vaddisznóemse a jaguárnál is veszedelmesebb. Nincs az a kölykeit védelmező jaguár, vagy tojásait őrző kajmán, amely dühösebb, támadóbb kedvű lenne, mint a malacáért küzdő örvös disznó.
Körülpillantok, keresem az eleresztett malacot. De az már eltűnt, hogy anyja élete árán megtartsa szabadságát. Mozdul a lomb. Abilio barna képe jelenik meg előttem. Arca, nyaka verejtéktől csapzott. Vállán barna szőrméjű nagy vidrát cipel. Lendülettel dobja a patakpartra az elejtett halrablót.
– Jókor jöttél, Abilio. Segíts csak.
Nekifogok Abilióval a két örvös vaddisznó és a vidra nyúzásának. A vaddisznók húsdarabjait lecsapott ágak csonkjaira akasztjuk. A legázolt haraszton hever az állatok feje, oldala, zsigere és egyéb hasznavehetetlen része, mellette a vidratetem. Abilio magához vesz egy köteg húst, és indul vele a tanyára. Egy óra múlva Juannal tér vissza. Hárman összeszedjük a maradék húst, meg az összekötött bőröket, és megindulunk a tanya felé.
Az alkonyi fény még itt-ott keresztültöri a sűrűséget, kiszínezi a Jatapu fehér sziklákkal telerakott, sötét vizét. Tanyánkat magasba emelkedő füstgomoly jelzi. A bográcsok körül Klementino
Szorgoskodik. A frissen elejtett vaddisznó húsából vacsorát főz. Előtte ketrec, amely reggel még üres volt, de most fiatal állat ugrándozik benne. Fellobban bennem a vadászöröm, amint felismerem: foltos jaguárkölyök. Klementino ugyancsak büszke fogására. Ahogy a bográcsot kavarja, fél szemmel zsákmányára pislog. A pompás kis erdei macskát egy dőlt fatörzs alatt szorította meg, amikor az menekülni igyekezett előle. A küzdelem hevességéről azok az éles hasítások, gyulladt szegélyű, mély karmolások tanúskodnak, amelyek Klementino felsőkarját és vállát ékesítik. Ez volt az ára annak, hogy legényem végül is kihúzhatta a fatörzs alól éles karmú zsákmányát.
Juan kétméteres kígyót hoz. Törzse bordó színű, oldalán feketén pettyezett. Mérgeskígyó. Elfogása nem kis ügyességet és gyorsaságot kívánt. Jüanból nem hiányoznak ezek a tulajdonságok. Ebből a ritka kígyófajtából ez volt az egyetlen példány, ami a Jatapu vidékén eddig zsákmányul esett.
Sötétedik. Szellő fodrozza a vizet, s mi a vacsora után függőágyunkon pihenve figyeljük a sűrű meg a Jatapu hangjait. A ketrecekben meg-megmozdulnak a szabadulást kereső állatok. Felettünk itt is, ott is hunyorogva gyűl ki egy-egy csillag. Lehalkulnak a függőágyak apró, reccsenő neszei. A parti homokon is kialszik a tűzhely zsarátnoka.
Újabb sziklás vízfutást érünk el. Vadásztanyánk a Jatapu cserjékkel telenőtt homokos félszigetén terül el. Sokat halászunk, vadászunk az ősvadonban. Szaporodik a vadászzsákmány. Egyre több gondot okoz az elhelyezése. Csónakjaink ugyan meglehetősen hosszú, öblös, széles fenekű vízi alkalmatosságok, teherbírásuk azonban mégiscsak véges. Bár készletünk állandóan csökken, ez mégsem olyan mértékű, mint a zsákmány szaporodása.
Elő állatainkat újból át kellett csoportosítani ketreceikben. Egy ketrecbe kerülnek az összes mérges és nem mérges kígyók. Akad köztük surucucu, jararaca, korallkígyó, zöld papagájkígyó, caninana, aranyfoltos zöld surucucu, meg néhány– más fajta. A nagy sucurik is kénytelenek megelégedni közös szállással. Egybeköltöznek a Boa constrictorok is. Az óriáskígyók alig mozdulnak. Csak a kisebbek mozognak, csúsznak, tekergőznek. A kisebb persze viszonylagos fogalom, mert jócskán akad köztük két-, két és félméteres példány. Olyan ennek a ketrecnek a képe az örökösen kiutat kereső, ide-oda kúszó kígyókkal, mintha a régi görög mondabeli Medúza haja elevenedett volna meg.
Az emlősöket nehezebb elhelyezni. Néhány majmot eleresztek, csak az értékesebb emlősöket tartom meg. Ketreceink kicsit rozogák. A folytonos ki-berakodás, a szállítás meglazítja eresztékeiket. Nem hiszem, hogy akármelyik állatkert vállalkozna arra, hogy akár csak ártatlan siklókat is tartson egy olyan ládában, amilyenbe én mérgeskígyóinkat zárom. Ebben a társaságban talán a díszes mustrázatú “néma" surucucu a legveszedelemesebb; lenőtt szarucsörgői miatt nevezik némának. De a jararaca sem játékszer. A bordó bőrű, fekete pettyes kígyó is mérges. Feje a koséhoz hasonlít széles állkapocsizom-dudoraival. Izmos teste legalább kétméteres, férficsukló vastagságú. Ennyire gonosz tekintetű, szinte luciferi ábrázatú kígyót még nem láttam. Ha megállok a ketrec előtt, szembenéz velem, és csillogó fekete szemében fenyegetés lángol.
Egyre közelebb kerülünk a Jatapu forrásvidékéhez. Őserdők, végeláthatatlan vadon vesz körül. Sehol emberlakta hely. Csak hó-mezők és sivatagok lehetnek ennyire néptelenek. Ott a jég, a homok az úr, itt a sűrű növényzet, a tropikus klíma.
A hegyes-völgyes tájon mindent elborít az ősvadon. A sűrűben és a Jatapu vizében mindenfelé bazaltszirtek emelkednek. A Jatapuban nem ritka a 8-10 méter magas, toronyszerű bazaltkúp sem. Egykori tűzhányók működésének maradványai ezek a szirtek. Óriás kő– és bazaltgátakon robajlik le a víz, néha kilométeres hosszúságban. Emberre, állatra egyformán veszedelmesek ezek a vízfutások. A rohanó vízáradatról nem lehet tudni, mit takar: néhol ugyan kilátszik belőle a bazaltgát, másutt azonban rejtett, alattomos kobakok bújnak meg a sustorgó felszín alatt. Jaj annak a csónaknak, amely a vízfutás kőtuskói, kiálló és rejtett szirtjei között nem találja meg az utat! Mint a diót a kalapács, töri össze a csónakot a néhol ötven-hatvan kilométeres sebességgel rohanó víz alatt megbújó szikla. Ha nem zúzódik szét a sziklákon a csónakos, a vízesések aljában, a megcsendesedett vízben csaknem mindig ott leselkednek zsákmányukra a fekete piranhák. Ezek a halszörnyek ilyen helyeken strázsálnak, várva, mikor juttat számukra valamit a sziklás vízfutás. Megzúzott halat, lesodort emlőst, vagy akár saját sebesült társukat egyforma mohósággal falják fel.
Nem könnyű munka ezeken a sellőkön felvonszolni a csónakokat, de mégiscsak egyszerűbb, mint az őserdőben utat vágni, és fa-hengereken felgörgetni. A sellőátkelésnél a legfontosabb s talán az egyetlen szabály, hogy akik a csónakot a szirtek között, a zúgó áradattal szemben felfelé tolják, sohase engedjék azt keresztbe fordulni, mert akkor vége mindennek. Az ilyen csónak dióhéjként roppan szét a szirteken, és magával ragadja a belékapaszkodó embereket is. A vég pedig ott vár a sellő aljában, a hústépő pontylazacok között.
Egy esetben magam is veszedelembe kerültem az Uatuma-folyó egyik nagy, szirtes sellőjén, ahol pedig csak térdig, félcombig ért a száguldó víz. Ma is pontosan emlékszem minden másodpercére ennek a veszedelmes kalandnak. Hogy baj nélkül végződött? Ugyanaz szükséges ehhez is, mint ami az őserdőben a hörrenve szembeforduló jaguár elejtésénél, a mérgeskígyó fogságba ejtésénél kell: lélekjelenlét! Kapkodó izgalom, zavar biztos véggel jár az ősvadonban. Pillanatok alatt kell a helyzetet felismerni, mert ha nem így történik, zsákmányul esik maga a zsákmányt kereső is.
Az Uatuma felső vidékén, a vízválasztó felé eveztünk, amikor az emlékezetes esemény történt. Egy kisebb zúgónál, amely nem lehetett hosszabb száz-százhúsz méternél, a szokásos módon felhordtuk a terhet az erdős parton átvágott ösvényen a felső partrészre. Aztán nekifogtunk, hogy az első csónakot az örvénylő áradatban feltoljuk. Sok volt a szikla, a kőbak, és gyöngyözve rohant a víz. Abilio és José elöl húzta a csónakot, Juan és én hátulról toltuk. Félcombig érő vízben, övig meztelenül, rövid nadrágban, mezítláb küzdöttünk a robajló áradattal. Félig már feltoltuk a csónakot a sellőn, amikor egy bazaltkúp mellett haladtunk el. Önkéntelenül arra gondoltam, ha a csónak mellől elsodorna a víz, ebbe a töredezett bazaltkúpba kapaszkodnék. Nem sokkal később, amikor már csaknem fenn voltunk a zúgó felső részén, víz alatti sziklagödörbe léptem. Mellig lemerültem, s egy másodperc múlva a roppant víznyomás már el is szakított a csónaktól. Mire felszínre kerültem, háncskalapom mellettem rohant lefelé az áradatban. Embereim rémült arca is felvillant. A pillanat századrésze alatt arra gondoltam: napszúrást kapok, ha a víz elviszi a kalapomat. Bal kezemmel elkaptam a háncskalapot, és jobbommal máris a szirtbe kaptam, amely mellett a gyorsvonat sebességével igyekezett tovaragadni a sustorgó áradat. Nagy nehezen felküzdöttem magam a kobakra. Kicsaptam kalapomból a vizet, és fejembe nyomtam. Alig lesz pompásabb ülőhelyem életemben, mint akkor az a víztől mart bazaltkúp volt. Csak akkor gondoltam a veszedelemre, amikor már elmúlt. Abilio és a többiek akkor már kikötötték a csónakot, és hosszú szigonykötelet dobtak le hozzám. Derekamra kötöttem, és ők partra húztak.
Ez volt az emlékezetes sellőkaland, amelynél veszedelmesebb helyzetbe aligha kerülhet ember az ősvadonban.

KAJMÁNFOGÁS – LAJHÁRRAL

A reggel, amely éppolyan narancsszínben és bíborvörösben tündököl, mint máskor, azzal kezdődik, hogy Klementino megsajnálja a három, régóta ketrecbe zárt lajhárt, s leviszi őket a partra, hogy egy kicsit szabadon mozogjanak. Mind a hármat odaköti a homokon heverő hatalmas fatörzs gyökércsonkjaihoz. A három lajhár -derekukon az erős zsineggel – a hosszú ketrecfogság után kínos lassúsággal nyújtózik, kapaszkodik a fákra, a gyökerekre. Láthatóan jól érzik magukat. A legény jó ideig nézi a lajhárokat, azután a tűzhöz megy, hogy levegye a kávésfazekat. Juan a sűrűben tűzre való fát vág, Abilio pedig hálót foltoz. Nagy mérgesen kötözgeti a lyukakat, amelyeket tegnap este a fekete piranhák haraptak ki. Egy sem maradt közülük a hálóban. Én a pálmaeresz alá húzódom. Naplóm felett elgondolkozva nézegetem az őserdőt, a szelíd vizet, amely mintha nem is a Jatapu lenne. A homokban nagy legyek fürdőznek, az aranyos színűek pedig a sózott húst röpülik körül. Nem ízlik nekik a sós hús. Nekünk viszont a légypetés hús nincs ínyünkre.
– Jaj, Senhor! – üvölt hirtelen a reggeli csendben Klementino –, a lajhárok!
Amint odapillantok a partra, egy háromméteres kajmán a vízből félig kimászva, karmos mellső lábával éppen rácsap az egyik lajhárra, amelynek köteléke belecsavarodott a fatörzs gyökerei közé. A lajhár összehúzódik a karmos talp csapása alatt, a kajmán csőrös szájába kapja, s húzódik vele vissza, a vízbe. A gyökércsonkok közé bogozódott kötelek azonban nem engedik a lajhárt. Minél erősebb ellenkezést érez a vízi fenevad, annál nagyobb dühvel húzza, ráncigálja áldozatát. Juan, kezében fejszével kifut a sűrűből, a cserjék közt a fatörzs túlsó oldalára kerül, ahonnan a fekete kajmán nem látja. A méter magas fatörzsre ráhasalva hatalmas lendülettel reccsend bele fejszéjét a lajhárral vesződő kajmán fejébe. A túlságosan erős lendülettől azonban kifut Juan meztelen talpa alól a laza homok, és átbukfencezik a fatörzsön. A kajmán kínjában óriásikat csap a farkával. Juan nem ereszti el fejszéjét, oldalt gurul, s talpra szökkenve újból belehasít a kajmán fejébe. Abilio puskája ebben a pillanatban szólal meg. A winchestergolyó a fekete kajmán alsó állkapocscsontját találja. A golyó elpörög a vízen, s mint holmi kavics, óriásikat ugorva a Jatapu tükrén, majdnem a túlsó partig jut. Juan kezében újra meglendül a fejsze. Kirúgom magam alól a ládát, és puskával a kezemben segítségére sietek Juannak. Mire odaérek, Juan fejszecsapásai már eldöntötték a küzdelmet. A hatalmas fekete kajmán, fogai közt a szétmorzsolt lajhárral, utolsókat rándul a homokon.
–  Az anyját!! Ezzel a kajmánnal majdnem megjártam! . . . -törli meg a homlokát Juan.
Megnézem a kajmánt. Juan első fejszecsapása, amit a kajmán szeme fölé szánt, elcsúszott, csak a halántékát hasította be ujjnyi mélységben. Ez csak arra volt elég, hogy a vízi dúvad egy pillanatra elkábuljon, s Juan talpra szökkenve újabb fejszecsapásokkal intézhesse el sorsát. Abilio golyója négy ujjnyival a szeme alatt érte a kajmán fejét. A lajhár már kimúlt. A kajmán foga hátáról félig lerántotta a bőrt, gerince eltörött, háromkarmos karja, bordái megroppantak. Ha elszakad a derekára kötött zsinór, a kajmán baj nélkül elmenekülhet zsákmányával. Egyébként meglep, hogy a fekete kajmán ilyen magasra is felúszik a Jatapun. Alighanem csak egy magányos kalandozóval volt dolgunk.
Mikor Klementino reggeli után a vízparton az edényeket súrolja, elégedetten jegyzi meg:
–  Éppen időben történt ez a kajmánfogás. Néha nagyon szaggatja a karomat és a vállamat a reuma. Nincs erre jobb orvosság, mint a kajmánszalonna. Megyek és kiszedem a farkazsírját.
Fogja a kését, és indul a partra. Nem sokkal utóbb éles, szitkozódó kiáltásokat hallok. Összenézek legényeimmel. Nem múlt volna ki a kajmán? Felkapjuk puskáinkat, és Klementino felé rohanunk. Igen kényes helyzetben találjuk: lábát rémülten kapkodja, táncol, kezeivel csapkod, és közben üvölt, mintha megbolondult volna. A távolról láthatatlan ellenfél azután láthatóvá válik: fel-hőnyi sárga darázs támadta meg Klementinót.
– Feküdj a homokra, mert megölnek a darazsak! – ordítom.
Klementino hasra vágja magát. Arcát, fejét eldugja karjai közé. A dühös darazsak mint valami zümmögő felhő, egy ideig még felette gomolyognak. De a fekvő embert már nem támadják. Hajából is kibújnak az odakerültek.
Klementino jó tíz percig hever mozdulatlanul a homokon, mi pedig a lajhár tragédiáján okulva, a parton vigyázunk. Amikor a darazsak visszahúzódnak az erdőbe, fatörzsben levő fészkükbe, Klementino talpra áll. Arca, felsőteste feldagadt. A szálláson szót sem szól, csak kigöngyöli függőágyát, felköti és nyögve belefekszik, Abilio közben vizes ruhával takargatja. Csak délután vágja ki a kajmán gyógyító szalonnáját.
A kajmándögöt láncra kötve csónakkal vontatjuk be a Jatapuba. Hadd örüljenek a hústépő pontylazacok. Már vontatás közben támadják a dögöt a fűrészes fogú pontylazacok ezrei. A vasláncon percek múlva már csak a lengő kajmáncsontvázat sodorja a víz.

EGY LEZUHANT ÁG KÖVETKEZMÉNYEI

Már egy napja távol vagyok a szállástól. Sietve evezek csónakomban négy frissen elejtett óriásvidrával. A levegő zivatar-szagú, és a szél borzolja már a vizet, hajlítja a parti sűrűt. Az erdei állatok, madarak a vackukba bújnak, megérezve a villamossággal telített levegőben a közeledő vihart. Az előttem levő evezőpadon, amelynek puskám és erdővágó késem támaszkodik, jókora esőcsepp koppan. Amint felpillantok háncskalapom alól a gomolygó égboltra, kövér esőcsepp éri arcomat is. Azután tíz, ötven, ki tudja, mennyi, majd egyszerre mintha vödörből öntenek, megindul a felhőszakadás, az igazi Jatapu vidéki eső. Buborékol körülöttem a víz, kopog, zeng az erdő a bővizű esőtől. Szürke, vastag vízfal vesz közre.
Ingem, foltozott rövidnadrágom egyszerre csuromvíz lesz. Kalapom pereme lankadatlan, lehajlik, s kis patakok csörgedeznek róla a vidrák esőverte  szőrméire, amelyek a csónak fenekében hevernek egymásra dobálva. Függőágyas gumizsákomra, puskámra, erdővágó késemre is bőven jut a vízből. Nyersgumi vadászsarum vízbe merül, amikor lábamat nekifeszítem a csónakfenék deszkájának, hogy minél gyorsabban evezzek. Rövid néhány perc alatt bokáig ér a csónakban a víz. Nincs mivel kimerni! Ha a kalapommal meg is próbálnám, nem tudnék versenyre kelni a záporral. A víz színén apró szökőkutak verődnek, amint a zúgó eső súlyos vízcsíkjait beleveri a Jatapuba. Mert nem cseppekben, hanem csíkokban ömlik a víz, áthatolhatatlan függönyként. A fák koronáján is nagy erővel dobol.
Olyan a világ a magányos csónakból, mintha vízen, erdőn és esőn kívül semmi egyéb sem lenne. Végre. Megpillantom a sűrű esőfüggönyön át erdei szállásunkat. Újult erővel húzom az evezőt. Megcsikordul a parti fövenyen a csónakfenék. Az evezőpad alá hajítom az evezőt, s a csekély vízbe ugorva kivonszolom a súlyos alkotmányt a partra.
Amikor embereim megpillantanak a kis pálmatető alól, már kászálódnak is kifelé.
–   Nem kell jönnötök, maradjatok!
Kidobálom a csónakból a nagy testű vidrákat, amelyeken nincs golyóütötte seb. Egy perc, és a négy vidra meg a nehéz vadásztarisznya puskámmal és késemmel együtt a pálmatető alatt hever. Odakinn mintha éppen csak ezt várta volna, még nagyobb erővel tombol a melegövi zivatar. A pálmatetőről patakok csurognak. Apró érként futnak a homokos parton, hogy rövid életüket a Jatapu víztömegébe fojtva, egyesüljenek vele. Abilióék előszedik övükből késeiket, s egy-egy vidrát húzva maguk elé, nekifognak a nyúzásnak.
–   Hol ejtetted az óriásvidrákat, Senhor?
–   Innen négy kilométerre, egy kis lombtól takart pataköbölben akadtam az este üregükre. Az üreget még akkor betömtem kővel, földdel, tört lombbal. Az ilyen vidratanyák előtt mindig tele van a part halpikkelyekkel. Így könnyen rátaláltam. Ott is éjszakáztam. Ma reggel aztán kibontottam az üreget. Egymás után négy vidra igyekezett kifelé. Doronggal csaptam agyon valamennyit, ahogy kibújtak.
Néhány percig nézem embereim munkáját, akik gyors vágásokkal nyúzzák a vidrákat. Kicsapom háncskalapomból a vizet, ingemet, rövidnadrágomat egy ládára terítem, majd puha, bolyhos törülközőmmel   alaposan   megtörölközöm.  Abilio,  akinek  leggyorsabban vág a kése, guggoltából felpillant:
–   Senhor!   Nem   kellene   kényelmesebbé   tenni   a   tanyánkat? Meddig maradunk itt?
–   Legalább egy hétig.
Csitul a gomolygó felhők haragja, s az ősvadonra újra rásüt a felhőkön itt-ott átbúvó napsugár. A brazíliai ősvadonban – ellentétben azzal, ahogyan sokan hiszik – a legszárazabb időszakban is vannak bőséges esőzések, és a legesősebb évszakban is derült, napsugaras napok, sőt hetek. A mostani eső – a csónakokban meggyűlt vízből ítélve – vagy 200 mm-es lehet. De már újra rovarok döngenek a levegőben, a lombok közt, a víz felett. Itt is, ott is megzendül a csepegő erdő egy-egy hangja. Ilyenkor cseppet sem irigylésre méltó az ázott bundájú, fázós majmok sorsa. Szerencse, hogy ilyenkor kezd érni az erdei castanha, a gyermekfejnyi sziklakemény dió, ezzel vigasztalódnak, ettől híznak és lustulnak. A Jatapu másik partja felől lomha vidraugatás hangzik, utána nyomban a foltos jaguár szólal meg. Mintha az erdei szállás közelében major lenne, úgy hallatszik az inambu kakas hangja.
Abilio és Klementino ágakat vagdos az irtás szélén, ezekre feszítik a négy vidrabőrt. Juan a lemeztelenített vidrákat hordja a vízbe. Bár már sokszor láttam ehhez hasonlót, most is elnézem, amint a dögök elmerülnek.
–   Megjöttek a dögökre a pontylazacok – kiált Juan.
A fekete piranhák habosra verik a parti vizet a vidratetemek körül. Ha most bárki is a vízbe gázolna, ezek a zömök, oxidált ezüstszínű feketés halak, amelyek alig nagyobbak a férfikéznél, elevenen széttépnék. Olyan a fogazatuk, mint két éles, szembenálló fűrészlap. Még szerencse, hogy nem foglalják el a brazíliai folyókat egész hosszukban, csak egy-egy vadászterületet választanak, akárcsak a boto encarnadók: az édesvízi cápák.
Juan nagy faúszós horgász alkalmatosságot hoz elő, egy darab friss vidrahúst tűz a horogra, s belehajítja a folyóba. Alig telik bele egy-két pillanat, nagy erővel rántja le valami a faúszót. Juan meghúzza a zsineget, az feszül, rángatózik, heves ellenkezés közben közeledik valami a parthoz. Egyméternyire a parttól Juan nagy lendülettel rántja ki a vízből a ficánkoló, félkilós pontylazacot, amelynek fehér húsa jóízű. Nem veszi el étvágyunkat az sem, hogy a hal nagy étvággyal fogyasztja az emberhúst is. A horgász óvatosan emeli fel a zsinórnál fogva a halat, nehogy a szívós természetű jószág a tenyerébe harapjon. Nézi, vizsgálja, miképpen lehetne a mélyen nyelt horgot napvilágra hozni. A piranha ezalatt elkeseredetten morzsolgatja az acélhuzalt, de hiába, nem tudja elrágni.
Öt perc sem kell hozzá, s Juan kifogja az ebédre meg a vacsorára valót. Vagy fél– tucat rablóhal hever a parton agyoncsapva, felhasítva. A gyorskezű legény tempósan bánik el a veszedelmes, apró vízi ragadozókkal.                                                             

Alkonyodik. Abilio a karbidlámpát tölti, Juan Klementinóval a függőágyakat bontja ki és köti fel a napközben viharállóvá épített pálmaeresz oszlopaira. Ropog a tűz a fakampóra tett kormos kondér alatt. Fő a piranhaleves. Amikor elkészül, Abilio és Juan leakasztja a tűzről. Letelepszünk melléje bádogtányérjainkkal.
–  Jaguárhörrenést hozott a szél a zivatar után a túlsó partról – szólal meg Abilio a leves kanalazása közben. – Holnap átnézek, Senhor.
Derült, napsugaras reggelre ébredünk. Juan egy lapos parti sziklán helyezkedik el, s újra meg újra beleveti a vízbe a hosszú zsinóron fityegő csalit, egy narancsmagot. Klementinóval a pálmatető alól figyeljük a szenvedélyes horgász küzdelmét a balszerencsével. Mintha valami szellemkéz söpörte volna el a folyóból a finom húsú növényevő halakat. Végre Klementino biztató jelet vesz észre.
–  Mozog már a buktató, Senhor.
Juan, aki már egészen nekikeseredve ül a forró sziklán, megélénkül. Egy-két pillanatig feszülten figyeli a gyűrűket vető buktatót, aztán meghajlik kezében a magasba lendülő bot, s a következő pillanatban az ég felé repül a zsákmány – egy alig tízcentis halacska. Klementino jót nevet, Juan pedig dühösen markolja meg a ficánkoló halat, hogy leszedje a horogról. A markolás csak pillanatig tart, mert utána horgászbotját elejtve, nagyot ugrik, s mint a harag megelevenedett szobra csapja sziklához a halat.
–  Hé, miféle a zsákmány? – kiált oda Klementino.
Juan szeméből harag villámlik, de azért restelkedik is, hogy őt, az erdei vadászt egy ilyen tüskehal ennyire csúffá tette. A halacska   ugyanis   veszedelmes   szúrószerszámokkal   felfegyverzett.   És minden uszonyvég kemény, tüskeszerű hegyben végződik. Juan a zsineget a botra csavarva ballag hozzám.
–  Nincs szerencsém, Senhor! Inkább bemegyek az erdőbe. Percek múlva már zöreje sem hangzik, úgy elnyeli a lombos, kúszónövényes erdő. Klementino, akinek barátságos képéről sohasem fogy el a mosoly, odafordul hozzám:
–   Senhor, nekem nincs itt semmi tennivalóm, én is bemegyek a sűrűbe.
Abilio kora reggel óta nincs a tanyán. Már napkeltekor útra kelt, hogy felkutassa a túlpartról hörrenő jaguár nyomát. Odaát egy leütött törpeszarvasra akadt, pontosan ott, ahol kikötött. Visszafordult csónakján, s elhozta a még jó szarvascombokat. Csak azután indult el ismét a törpeszarvast leütő jaguár nyomában.
Magam is elindulok a sűrűbe.
Óriási urucuripálmákkal és apró cserjenövényekkel telenőtt völgyre akadok, amelynek az avar alól itt-ott kilátszik vöröses talaja. Bokáig süppedek a morzsalékos földbe – a termeszek, a fehér hangyák munkája ez. Beljebb patak csörgedezik, egyike a brazíliai ősvadont behálózó tízezernyi vízérnek. Régi termeszkúpra akadok. Másfél méter magas a termitavár, amely egy kiszáradt, derék vastagságú fa körül épült. De ennek a mohos, sárga, agyagszínű, régi termitakúpnak már nincs lakója. Ezeket a kihalt termeszkúpokat az erdőlakók néhol kemencének használják. Alul kivágják a kemencenyílást a rendszerint fa köré épített termita-kúpon, a facsonkot pedig kiégetik belőle. A kúpot ezután belül megtisztítják, fenekét agyaggal kitapasztják. Nincs az a kemence, amelyikben jobban megsülne a hús vagy a kenyér.
A patak völgye mintegy két kilométerre fekszik a Jataputól. Amikor továbbindulok, ráakadok egy vándorló termitaseregre. A termiták fél arasznyi széles úton haladnak, amelyet óriási munkával tisztítanak meg az avartól. Sima ez a termitaút, akár az ember építette országút. A termeszek csápjaik közé fogva, hátukra vetve másfél-két négyzetcentiméteres levéldarabkákat cipelnek. A leveleket egy közeli fáról hordják. Egy részük fegyelmezett sorokban halad felfelé a fa törzsén, más részük pedig lefelé tart. A  lombok közül itt is, ott is, mint zöld konfetti, szállingózva hullanak az avarra a levélszeletkék. Nézem a fát, amelynek leveléből az okos  kis termiták a  legkitűnőbb komposztföldet  korhasztják bolyuk mélyén. Ebben a komposztföldben termesztik táplálékukat, egy gombafélét. A gombacsírát, ha a boly költözik, mint féltett kincset viszik magukkal. Ezzel ültetik be az új bolyban a gombatelepet.
A termiták talán a világ “legbecsületesebb" teremtményei, ha saját fajtájuk, társaik érdekéről van szó, mert nehogy azt higgye bárki, hogy van olyan “okos" termita, amely – nem akarván a fára mászni – az avaron szedi össze a körülrágott és földre ejtett levélszeletkéket, más termiták munkájának gyümölcsét. Ezt egyetlen termita sem teszi meg. Egyik sem nyúl idegen levélszelethez. A fáról fáradtságosan lekúszó kis termita – amely talán nem is olyan kicsi a rovarvilágban, mert egy-másfél centis termetével valóságos óriás – a levéldarabkát csápjai közé veszi, hátára fordítja, és úgy indul a termitaút dolgozóinak ezrei között, viszi a zsákmányt.
A termitavár pompás építmény. Belső berendezése a világ legtökéletesebb bányafolyosóit is felülmúlja. Gondoljunk csak a szellőzésre, amely tökéletes, bár sok ezer járaton keresztül több méteres mélységbe kell a levegőnek lehatolnia. Mindenütt jó és friss a levegőellátás, pedig a nagy bolyokban tízezernyi járat, forduló, folyosó, keltetőhely, és legbelül egy vagy több királynő tojóhelye van, ahol egész életén át petézik. A legérdekesebb azonban mégis az, hogy a termitatojásokból a dolgozók olyan termitákat tenyésztenek, amilyenekre a közösségnek az életfenntartás szempontjából szüksége van. Egyes kutatók szerint ezt úgy érik el, hogy a táplálékot megfelelően adagolják. Tetszés szerint nevelnek tehát a tojásokból katonát, dolgozót, herét, vagy királynőt.
Néhol a fákra is felvezető barna vonalakat látni. Ezek termita-alagutak, amelyekben a napfény és ellenségeik elől elbújva közlekednek. Ha lerontanám az alagút egy darabját, bizonyos, hogy a termitakatonák óriás csápjaikat támadásra tartva, mint hősök rohannának ki. Ezek a hősök, ha váruk falát ellenség rongálja, bármily reménytelennek látszik is a küzdelem, felveszik a harcot az ellenséggel. Ez feltétlen pusztulást jelent számukra, mert amíg küzdenek, mögöttük a dolgozók gyomruk tartalmával és földdel betömik, elfalazzák a rést.
Táplálkozásuk is csodálatos. A dolgozók emésztik meg, dolgozzák fel gyomrukban a táplálékot, az általuk termesztett gombát, és hordják szerte. Ha a termitadolgozót valamelyik termitakatona
Vagy hím megvakarja a lábával, ez azt jelzi, hogy éhes és enni kér. A termitadolgozó nyomban rendelkezésére áll. Kiürít gyomrából annyit, amennyi elegendő az éhes katona vagy here ellátására, azután indul tovább. Az óriáspotrohú termeszanyánál egész sereg dolgozó látja el ezt a szolgálatot, eteti az anyát. A folytonos petézéshez rengeteg táplálékra van szüksége.
Rajzásuk, az új boly alapítása úgy történik, hogy gyenge repülési tudományukkal szárnyra kelnek, rövid utat tesznek meg repülve, azután a földön társat találva megtartják nászukat. Szárnyukat ekkorra már elvesztik, levetik. Erre nem lesz többé szükségük. A nőstény, ha új bolyt alapít a vele maradó herével, a boly királynője lesz. A petékből kikelt termiták pedig lassanként benépesítik a bolyt, azután újra kezdődik a körforgás.
Persze, ellenségük is akad a termitáknak. Pókok, békák, gyíkok, de a legveszedelmesebb egy vak kígyófajta, amely betör a bolyba, és helyben találva táplálékát, állandóan pusztítja a termesznemzetséget. Ezzel az ellenséggel szemben a derék termitakatonák bizony tehetetlenek. Érdekes ez a kígyó. Eddig csak néhányat ejtettem fogságba fajtájából. Az egyiket egy kirobbantott óriás castanhafa aljában levő termitavárban találtam, onnan vetette ki a robbanás ereje. Nem pusztult el, élve maradt. Amikor Abilio meglátta, így szólt:
– Ez egy kétfejű kígyó, Senhor. Ez az egyik és ez a másik feje – mutatta.
Persze, nincs két feje, csak egy, de a fej tökéletes mása a farokrésznek. Természetesen azon nincs szájnyílás, sem tompa fényű, hályogos, elcsökevényesedett szem. Minden részvétem ezeké a sárga, félméteres, sétabot vastagságú, állítólag vak kígyóké. Föld alatti életükben, a termitavárban az évtízezrek során nem volt szükségük szemre, s így látószervük visszafejlődött. Abilio megmondta az erdőben használatos nevüket: cobra de duas cabecas, kétfejű kígyó.
Elmarad mögöttem a szép erdőrész, az élő és holt termitavár, amely utóbbiból lehet, hogy kétfejű kígyók ették ki a termita-nemzetséget.
A patak felett, a cserjés parton szitakötők repülnek. Ráülnek a vízi növényekre, az avarra. Hatalmas példányok is akadnak közöttük, vagy tizenöt centiméteres potrohhal, amely olyan, mint valami barna vagy sárga ceruza. Az avarban a cserjék alatt gyíkok lapulnak. Itt is, ott is megzörren futásuktól az avar levélzete. Rovarokra vadásznak, vagy a hullott, erjedt pálmagyümölcsökből lakmároznak. Négyfélét is látni rövid percek alatt. Akad teju, jacuruxi, jacuraru, és amiből mindenfelé a legtöbb van: camaleao. A hatalmas, szép gyíkok bőrét megbecsülik a vadbőrkereskedelemben.
A patak kanyargó útját követve beveszem magam a félhomályos, nedves, sűrű őserdőbe. Még nem lőttem ki puskámat, inkább bogarászom. Sokféle rovart szedek össze. Jó ideje rájöttem már, hogy vadászni és rovart gyűjteni egyszerre nem lehet. Vagy a rovargyűjtés, vagy a vadászat látja kárát. Kifelé tartva az erdőből, fekete pálmabogarakra akadok. Fel akarom szedni őket az avarról. Eközben erdővágó késemmel levágok egy útba került folyondárt. Mozdulatomra nagy zörgéssel lezuhan egy vékony, száraz ág, rá a lomb alatt hirtelen mozduló színes tömegre. Csukló vastagságú kígyó csap ki az ág alól: surucucu, “néma csörgőkígyó". Támadása villámszerű, de oldalt ugorva elkerülöm, Winchesterem nekiverődik egy ágnak és elsül. A kígyó újra támad, s a hárító puskatusba mar. Borotvaéles bozótvágó késemmel a mérgeskígyóra sújtok. A penge mint a vajat szeli le a surucucu tátott pofájú, széles, izmos fejét. A fejetlen test összetekeredik, görcsös rángások futnak végig rajta.
Ennyire közel sohasem álltam a véghez. Az uatumai sellőkaland csak játék volt ehhez képest.
Tízcentis nyakrésszel csaptam le a kígyófejet. Ott hever kétlépésnyire az avaron. Ágdarabbal szétfeszítem a csonk száját. A csatornás, tűhegyes méregfogak mint apró ördögszarvacskák mutatják a másvilágra vezető utat. A méregfogak áthatolnak a vastag ruhán, cipőn, még a nyersgumi sarun is. Verejtékezve rúgom félre a kimúlt surucucut. Az egészet otthagyom a dögevő rovaroknak.
Lerakom a nehéz tarsolyt, amely tele van rovarfogó üveggel, dobozzal. Új töltényt teszek a csőbe, majd a puskát tarisznyám mellé akasztom. Belegázolok a bokáig érő patakba, megmosdom és nagyot iszom. Amikor puskát fogva továbbindulok, megint jókedvű vagyok. Szeretem újra az erdőt, mert a veszedelem elmúlt.
Ma nem vadászom tovább. Indulok vissza rovarzsákmányommal a parti tanyára.

A TITANUS GIGANTEUS

Szállásunkat több napos fárasztó vadászat után ma csónakon hagyom el. Beevezek egy kb. négy méter széles erdei patak torkolatába. A patakot előtte való nap fedeztem fel egy sziklás kis sellő aljában, a Jatapu egyik ágában. Gumizsákomban szárított halhúst, némi egyéb élelmet, valamint a szokásos felszerelést, függőágyamat viszem. Abiliót és a többieket – akik nem vették jó néven tőlem az ilyen elkalandozásokat – otthon hagytam. Az a véleményük, hogy a tanya közelében is akad elég vad. Vadászterületeinket, szállásunkat pedig amúgy is sűrűn váltogatjuk. Embereimnek igazuk van, ha a caboclo észjárást követem. Én azonban a minél rejtettebb erdőzugokat keresem azzal a titkos reménnyel, hogy mindig más és egyre érdekesebb élményben lesz részem, az eddigieknél szebb természeti képekben gyönyörködhetem. Gyakran megtettem, hogy feleveztem néhány órányira a folyón, ott kikötöttem, tanyát vertem, és kedvemre vadászgattam, gyűjtöttem vízen és erdőn.
Jó hangulatban fordulok be a Jatapuról az erdei patak lombrejtette torkolatába. Dús növényzet magasodik fölém. Úgy elfogja a napot, hogy teljes árnyékban evezek. De így is verejtékezem a melegben. Érdemes volt eljönni. Szebbnél szebb látvány tárul elém a hegyes-völgyes jatapui vidéken. Csábító a vadászremény is; talán összeakadok néhány óriásvidrával, amelynek sokszor értékesebb a bőre, mint a jaguáré. Ezen a tájon különben sokkal több a vidra, mint másutt; az ember nem járta tájakat keresik. Hol találhatnának kedvezőbb életfeltételeket, mint az ilyen embertől talán soha nem látott patak belső részén!
Mióta az első vízesést meg a későbbi sellőket elhagytuk, sokszor találkoztunk vidratársaságokkal. De a kis vidrákat nem ejtettük el, bár csónakjainkat sokszor játékosan, kíváncsian körülúszkálták. Néha mérges, magas hangon ránk ugattak. Könnyű lett volna elejteni őket, mert nyolc-tíz méterre is megközelítették a csónakot. De eltalálva elmerülnek, és így pompás, barna, sima szőrű bőrük örökre elvész. Nem is lőttünk rájuk. Csak egyszer történt ilyesmi, amikor reméltem, hogy a zsákmányt a sekély parti vízfenékről kiszedhetem. De ez mégsem sikerült. A hústépő pontylazacok ott termettek, s egy-két perc múlva már sűrű piranha rajok vették körül a hosszú tisztítórudat, amellyel csónakomból a vidrát kerestem a fenéken. Annyi volt a pontylazacokból a csónak alatt, hogy sűrű lett a víz tőlük. A patak felszíne gyűrűzött, szinte forrt a tülekedő, egymást dühvel gázoló halcsordától. Szerény becsléssel is több ezer halról kell beszélnem. Ennyi piranha pretát egy tömegben még sohasem láttam. Vajon miből él ez a tömérdek halragadozó? Ügy gondolná az ember, hogy egyetlen más halfaj sem marad életben, ahol ezek felütik fejüket. Mégis akad, sőt, bőven akad más halfaj is. A természet olyan szaporán önti az életet ezekbe a trópusi folyókba, hogy az ilyen nagy tömegű rabló csordák sem tudják kimeríteni gazdagságát.
A sokszor nyolc-tíz öles lombfal aljában sűrűn fordul, kanyarodik az erdei  patak.  Pálmacsoportok maradnak el  mögöttem. Szapora, egyenletes húzásokkal evezek a csónak elején guggolva. Furcsa, sütőlapát alakú evezőm könnyen  forgatom, de maga a csónak nagy, kissé nehéz. Szerencsére a patak sodra nem gyors, így aránylag elég tempósan jutok előre. A második fordulóban a simára lecsúszkált partoldalban vidratanyára akadok.  Nedves a partoldal, vastagon tele halpikkellyel, amelyet a vidrák gyomra nem emészt meg. A vidratanya tehát lakott, s alighanem népes. Vidrát mégsem látok, csak feljebb bukkan elő három mérgesen prüszkölő jószág, majd egy perccel később már mögöttem buknak fel, és onnan riognak rám. Azután eltűnnek a Jatapu irányában. Nagyobb óvatossággal veszem a fordulókat. Egy újabb vidratanya aljában  óriásvidrát  pillantok  meg.   A  partoldal  aljába  hasalva majszol valamit. Alighanem halat. Lehet vagy negyven méterre. Óvatosan ráhurkolom a csónak kötelét egy ágra. Mikor megállapodik a csónak ringása, winchesteremmel rálövök. Fején éri a golyó. Helyben marad. Újra töltök, és a csónakot eloldva odaevezek. A vidra éppen piranha pretát lakmározik. Félig már fel is falta.  Gyönyörű  állat.  Lehet vagy százhatvan  centiméter, beleértve sűrű, apró szőrrel borított, lándzsaszerűen kihegyesedő, lapos farkát. Kitűnő kormánylapát ez úszáskor. Behúzom a vidrát a csónakba. Tovább előre! A mai napra esedékes zsákmány-minimumot elejtettem. Csitul bennem a vadászvér. De ahogy a szenvedélyes kártyás sem tud megállni, ha nyer, és tovább kergeti szerencséjét, én sem tudok megállni az első zsákmánynál. Lássuk, mit oszt számomra ezután az ősvadon?
Szerencsém van. Kikötök, és rövid időn belül három mérgeskígyót is fogok. Egy csörgőkígyót, később egy szürke jararacát, majd egy hátsófogas korallkígyót. Mintha találkozót adtak volna egymásnak kis ketrecemben. A jararaca, amikor odább teszem a ketrecet, felém vág, de méregfogai fennakadnak a rézhálón, és csak nehezen szabadul. Visszaszállok a csónakba, elégedetten tovább!
Két órai evezés után kis sziklagát állít meg, amin sustorogva zúdul le a patak. Nem tudok tovább menni csónakon. Visszaevezek vagy kétszáz métert, ahol a parton pálmacsoport bólogat. Ritkásabb itt a növényzet, a nap idesüt. Itt ütöm fel szállásomat. Bár ez az erdőrész alig tíz kilométerre lehet a Jataputól, bizonyos, hogy ember még nem tanyázott itt. Nyoma sincs emberkéz munkájának. Ha szerencsés vadászat után elevezek innen, lehet, hogy századokig megint nem keresi fel senki ezt a helyet. A fényben zöld-arany urucuri-pálmákat talán most látja először, egyben utoljára, emberi szem.
Nem építek pálmaereszt. Csak elvenné időmet. Esőre amúgy sincs kilátás. A parti homokpadra vonszolom csónakomat, s nyomban tucatnyi teknősbéka nyomra találok. Alighanem tojásrakó helyükre akadtam. Kihegyezek egy ágat, beleszúrom a homokba. Amint kihúzom, a homok lepereg róla. Más helyen újra leszúrom és sárga, homokos ragacs tapad a hegyes ágra. Itt vannak tehát a teknősbéka tojások! A puha héjú tojást átszúrja az ág. Fészekre akadtam. Majd később kiásom a tojásokat.
Első dolgom, hogy kikössem az éjszakai harmattól kicsit nedves függőágyamat két, egymástól vagy négy méterre levő fára. Tüzet rakok, és felteszem a kormos bográcsban a szárított sós halat. Nincs mindig idő friss halat fogni. A fölém magasodó sűrűtől nem látom, hegyes-völgyes vagy sík vidéken járok-e. A levegő nedves, párás. A nap az egyenlítő forróságában rendületlenül tűz. Meleg van, szívet dobogtató meleg. Verejtékes rajtam az ing, a nadrág, és meztelen lábam izzadt a feketére füstölt, agyonkoptatott nyersgumi saruban. Bár kísértést érzek rá, mégsem teszem le lábszárvédőmet, mert enélkül a folyondárok ezer sebet karcolnának rajtam. Nem lebecsülendő a kígyóveszély sem, bár a nagyobb' mérgeskígyó többnyire magasan harap, combba, karba, sőt a támadás lendületében néha még az arcba is. Kellemetlenek az efféle gondolatok az őserdőben, hát még ha eszembe jut a közelmúlt surucucu-kaland, amely majdnem pontot tett vadász pálya futásomra. De nem gondolok többé a kígyókra. Megértem Juan és Klementino idegenkedését a kígyóktól, amelyet eddig olyan nehezen tudtam összeegyeztetni minden próbát kiállt bátorságukkal. A kígyóméregtől igen gyorsan, órák, sőt percek alatt elpusztulhat az ember az őserdőben, a legszörnyűbb kínok közt.
Elkészül a kis erdei tanya. Estére, ha visszatérek, csak bele kell heverednem a függőágyba. Árnyékban szikkad a vidra bőre is. A dögöt a patakba eresztem. Nyomban megjelennek a piranha preták. Előbb a vidra ette meg a piranhát, most a piranhák a vidrát. A sors forgandó.
Vagy tíz percnyire haladva tanyámtól, két barna foltot pillantok meg a sűrű növényzet aljában. Célzok. Dörrenés. Az egyik ottmarad, a másik megugrik. Amikor a sűrűben odakeveredem, meglepetéssel ismerem fel zsákmányomat. Megint óriásvidrát lőttem. Erdőben még nem ejtettem vidrát, bár vadászoktól hallottam, hogy néha elkalandozik más húsféléért is, amikor ráun a halakra. Visszacipelem a patakhoz a nehéz vidrát, és lenyúzom a bőrét.
A nap lassan eltűnik a túlsó, felmagasló erdőfal mögött. Nem megyek be újra a sűrűbe. Amint körülnézek, rám száll az elhagyatottság érzése. Mégiscsak más a Jatapu-parton. Ott körülvesz három ember, szívükkel, szavukkal, itt pedig nincs semmi más,« csak az erdő, amely mintha csendesebb, némább lenne. Megüli a csend a tanyát, csak rovarzümmögés hangzik. A bőgőmajmok sem vitáznak, pedig jócskán akad mindenfelé belőlük, fekete is, barnás is. Hirtelen sárga színű nagy majom tornázik el felettem. Amikor egyszer Abilio ilyet lőtt, cuate braneónak nevezte. A szép majom kíváncsian néz rám, aztán eltűnik. Nem lövök rá. Akkora, mint egy hároméves gyerek, csak karcsúbb, vékonyabb. Nem szeretek majomra lőni. Egy-két sebzett, véres majom néma, panaszos tekintete jó időre elvette a kedvemet vadászatuktól.
Meggyújtom a karbidlámpát. A világosságra megindul a rovarok processziója. Zúgva, pörögve érkeznek, belehullnak a csónakfenékbe, mert a lámpát a csónak egyik evezőpadjára állítottam. Szaporán szedegetem a bogarakat. Jó néhány érdekes akad közöttük. Majd egyszerre, mint egy repülő ruhakefe, vagy inkább egy kis repülőgépmodell, elém vágódik egy hatalmas bogár. Óriáscincér. Titanus giganteus. A világ legnagyobb bogara. Háncskalapommal rácsapok, és az izgalomtól kimelegedve, vigyázva nyúlok a kalap alá. Egy ilyen rovar 100-200 dollárt is ér. Ez még az eddig fogottaknál is szebb példány. Nagyon ritka bogár. Az Uatuma vadonában fogtam az utolsót, azóta színét sem láttam.
Kapar, menekülni igyekszik az óriás cserebogárhoz hasonló óriáscincér. Tora és potroha közé zsineget kötök, nehogy megsérüljön, aztán élelmiszeres dobozomból mindent a csónakfenékbe döntve; ebbe zárom jatapui utam eddig legértékesebb zsákmányát. Felszítom a tüzet, vizet merek a bográcsba. Tíz perc alatt rotyogva forr. Ekkor kiemelem a dobozból az óriásbogarat, és a zsinegnél fogva beleeresztem a zubogó vízbe. Egyetlen pillanat alatt vége van. Egy percig főzöm, azután kiveszem: kész a preparálás. Büdösödni már nem fog, csak a hangyáktól kell óvni. Ha a dobozban hagyom elevenen, szinte bizonyos, hogy reggelre összetöri magát.
Az újabban érkező rovarokkal már alig törődöm, bár az a színes formagazdagság, amelyet a természet rájuk rakott, sokkal több figyelmet érdemelne. Még egy óriáscincért szeretnék fogni.
Hiába virrasztok fél éjszakát, amíg kiég lámpámból a karbid, csak kisebb rovarok, éjjeli lepkék érkeznek. Éjfél után elrakom a megszárított óriáscincért. Elégedetten heverek az erdei sötétben függőágyamban. Elalszom, mint a tej. Csakhogy álmom, az erdei ember álma, éber. Mikor a közelben recsegve lehull egy apró száraz faág, felébredek. Pirkad. Öt óra lehet. Első gondolatom az óriáscincér. Kiugrok függőágyamból: megvan! Nem álom hát a pompás fogás!
Kiások a homokból néhány teknősfészket, s megrakom a pinponglabda nagyságú, puha héjú tojásokkal a csontfőző bográcsot. Legényeimnek viszem, akik közül különösen Juan szereti. Kár – most jövök rá –, hogy egész éjszaka pislákoló lámpám miatt a tojásrakó teknősök elkerülték a kis homokpadot. Különben közülük is foghattam volna.
Forró égöv! Száz szép jelzőt is alkalmazhatnék rá, de töménységben, kifejezőerőben ez az egyetlen szó többet mond minden testvérénél. Csónakom elejéről pillantok végig a patakon. Hűvös légáramlatot hoz az apadtában is örvénylő víz. Ez a hűvösség az, ami a nappal negyvenfokos kánikulája után dús harmattal rakja meg reggelenként nemcsak felszerelésünket, hanem az ősvadon lombját, harasztját, eleven és holt növényi részeit, állatvilágát. Aranylón tűz le a napkorong a kis homokfélszigetre, amely szőkeségében olyan kedvesen simul a víz és a sűrű ősvadon közé, mint- ha azt mondaná: öleljetek. A vadon, a víz öleli is, simogatja. A víz még bolondos dolgokat is locsog hozzá.
Homokba vert cövek – az este vágtam ki, gallyaztam le a fiatal fát – tartja kikötött csónakomat, mert a hirtelen, áradás akkor is veszedelmes, amikor majdnem egészen partra húzom a külvilággal összekötő csónakomat. Tökhéjkupa vízmerő fekszik harmatos fenékdeszkán, rövidnyelű evezőm odafenn hever függőágyam, winchesterem, holmival teli gumizsákom szomszédságában. Csónakomban az óriáscincér doboza mellett a kígyóketrec áll. A kifejlett csörgőkígyó élénken tapogatja belülről orrával a sűrű rézhálót, ami a ketrecet borítja. Mögötte, mint igénytelen szürke rétes, az alig hatvancentis jararaca hever. Gyanúsan, mereven. A harmadik ketreclakó a ragyogó színű, fémesen csillogó korallkígyó. Sárga, fekete, vörös törzsgyűrűi olyanok, mintha minden reggel frissen viaszolnák. Odalépve élére állítom a két csónakpad közt a kígyóketrecet. A korallkígyó és a csörgőkígyó mérgesen csúszik a rézfalhoz, de a jararaca rétese nem bomlik ki, hogy dühében megint odavágjon, s fogaival fennakadjon a szitaszöveten. Amikor ilyen előfordul – ezzel történt tegnap –, le kell tördelnem a hálón kibújó méregfogakat, hogy kiszabadítsam a kígyót. Késem alkalmas erre. Csak végig kell húznom élét a rézhálón, s a letör fogú kígyó megszabadul. Fájdalmas lehet az ilyen műtét, mer utána jó ideig nincs kedve az ilyen lécesfogaitól meg méregfogaitól megfosztott kígyónak – semmibe véve a rézhálót – felém vág ni. Ez most beledöglött.
Csónakom felszerelésében különben csak winchesterem és három elemes winchester-vadászlámpám számít korszerűnek. Minden más eszközöm, az acélhorog, a szakállas, zsinegre kötött hajítószigony, a finom, sodrott zsineg, amely egy bivalyt is elbír, formájában ősi. Két bogrács, gyufa, kis zsák só, egy marék kinin, ökörhal zsírjával töltött literes üveg, kevés hagyma, erőspaprika egészíti ki felszerelésemet. A paprika különben az amerikai kontinensről származik. Európába – így Magyarországra is – úgy került, mint a dohány, a kukorica. De akármint is van, errefelé is igen jó ízesítő a paprika, ami itt évelő. Akkora paprikafám van a Tapajos-folyam melletti erdei szálláson, mint egy jól megtermett hazai őszibarackfa. Kétcentis, hegyes, megpirosodó termése – ecetbe rakva – méregerős. Méregerős az ecet is, legfőbb csemegém. Úgy izzaszt ez a paprika, mint két órai evezés tűző napon.
Gyomor és torok is kell hozzá, aminek az olyan tornádó sem árt, mint egy magam paprikázta halleves. Ilyen halpaprikások után szinte vallásos tisztelettel néznek rám a bográcsomhoz vendégül hívott erdei vadászok, caboclóim. Fogalmuk sincs szegényeknek az igazi szegedi halászléről.
Gyönyörű az őserdő, a kelő nap, amely aranyossá változtatja maga körül a kéklő eget. Az előttem sodródó víz partján horogbotot markolni – lesni, mit vet horgomra a víziszerencse –, a legkitűnőbb erdei szórakozás. Hiába élek itt jó ideje – mindig újat és egyre újabbat ad a víz. Vadász– és gyűjtőszenvedélyem csak a bogarak, emlősök, kétéltűek, az erdei meg a vízi kígyók világára terjed ki. Madárra, halra nem, mert preparálási lehetőségem nincs. Sokszor nézek fájó szívvel az ilyen zsákmány után, amit eleresztek vagy eldobok. Sok borszesz kell a hal, a kisebb kétéltűek, kígyók preparálásához, és az túl sokba kerül, nem vállalhatom. Szegény vagyok, noha minden ősvadonbeli gazdagságot a magaménak mondhatok. Keserű érzés.
Füst vág felém. Mielőtt lejöttem a csónakhoz, hogy a nagyobbik vízmerő tökhéjjal magamra öntve a vizet – a piranha veszélye miatt a parton állva – megfürödjem, odafenn tüzet raktam. Az este homokkal megsikált főzőbográcsot telemerem vízzel. Felviszem a parázsló, gyér füstöt vető tűzhöz, és a ferdén homokba vert villás ágra. parázs fölé akasztom a bográcsot. Az, ami belekerül, még a folyóban van. Vadhúst ritkábban teszek bográcsomba, mint halat, mert a legjobb törpeszarvasból is legfeljebb háromszor süthetünk, főzhetünk. Negyedszerre büdös az egész. Így – megnyúzva az elejtett vadat – csak egyik combját, tapírzsákmánynál is csak egy részét visszük a kötegbe kötött bőrrel a mindenkori vízparti szállásra.
Horogbotom mindig van a halfogáshoz. De nem szabályos, modern horgászbot. Kihúzom a kígyóketrec mellé dugott hajlékony botot, a másfél méteres rácsavart zsinórral, amin a horgon kívül sem nehezék, sem úszó nincs. Mi legyen a csali? – pillantok körül. Nyershús ma nincs. Giliszta? Az sincs.
Rongyos szárnyú kék óriáslepke ül egy feketedő, erjedő gyümölcsön. Leveszem szélesperemű háncskalapomat, amelyet puszta megszokásból tettem fejemre, amikor fürödni jöttem a csónakhoz. Hátulról ráborítom, odatérdelek mögéje, és óvatosan emelve peremét, kiszedem alóla a részeg óriáslepkét. Megroppantva mutató- és hüvelykujjam közt torát, kész is a csali. Rátűzöm a rongyos szárnya miatt értéktelen lepkét a meglehetősen nagy horogra.
Csónakomba lépek a ketrecek mögött, és kiülök a már vízben levő csónakvégre. Csend vesz körül, olyan csend, amilyen csak az ősvadonban található. Most minden élő reggelit les. Ha pedig már szerzett, csendesen emészt valahol. Kopottságában is szép a horgon a tenyérnyi, a kék száz változatában tündöklő óriáspillangó. Engedelmesen fekszik rá a vízre, nem merül el a zsinóron. Óvatosan emelem ki, majd újra ráeresztem a vízre, ahonnan az imént elsodródott. Elúszott előttem, kéken, a napfény ragyogásában tündökölve. Nincs itt hal, ami ráfanyalodna? A huszadik le-úsztatásnál megtörlöm homlokomat. Ver a napfény. Mellem, hátam – egyetlen rongyos rövidnadrág van csak rajtam – fénylik az izzadságtól.
Mint örvénylő, tajtékot vető mérges sellő, vág fel a vízből egy hatalmas hal. Az óriáslepke eltűnik a megkavart víz örvénylésében, én meg belekapaszkodom az evezőpadba, mert olyan rántás éri jobb karomat, hogy majd vízbe bukfencezem. Evezőtől, fejszétől kérges tenyerem szorosan markol. Ujjaim mint kapcsok tartják a rövid botot, aminek végére a többszörösen ráhurkolt, fonott zsineg annál jobban ráfeszül, minél erősebb a rángató húzás. Markolásom állja a vad, víz alóli rántásokat. A csónak -– amint előttem ide-oda cikázik a vizet élesen hasító zsinór – velem leng. Méteres mélységben küzd a nagy hal. A vizet vágó zsinór surrogó hangot ad. Bal kezemmel eleresztem az evezőpadot, és beletérdelek a csónakfenékbe. Térdeim a csónakvég deszkaülése, padja alá kerülnek. Gyomortájjal a padnak támaszkodom. Már két kézzel markolom a botot. Ügyelek, hogy hosszába húzza az erős, nagy hal, mert a zsineget elszakítani nem, de botomat eltörni annál könnyebben tudná. Ez az egyetlen veszély a zsákmány megszerzésénél. A függönyzsinórnak is beillő fonott, horogzsineg, amin a hal küzd, sohasem mondta még fel a szolgálatot. Az a veszély pedig, hogy a nyilván mélyre nyelt csalis horogról a hal leszakadjon, nem fenyeget. Egyik markolással a másik után mind közelebb kerülök a botvéghez. Végre! A húrként feszülő, ide-oda húzó zsineget hirtelen alányúló mozdulattal rácsavarom jobb kezem csuklójára. Most már látom a mind rövidebb zsinóron ellenkező, forgó, legalább tíz-tizenkét kilós halat. Olyasféle formájú ez a hal, mint egy hatalmas tükörponty. Az ereje is ilyen. Mozdul, lódul húzása erejétől a csónak. Új és kétszeres zsinegcsavarintás a csuklómra. Mélyre vág bőrömbe a hurkolódó zsineg. A hal az ujjamon átvezetett zsinegtől fél méternyire ellenkezik. Nekifeszülve még közelebb húzom. A hallal folytatott verekedés közben súlyommal folytonosan ingatom, hintáztatom a csónakot, s az hirtelen elszabadul a zátonyról. Lendülettel emelem ki a rövid zsinegre fogott nagy halat, rávetem a ketrecekre, telefröcskölve magamat és a csónakot is. Sodródom a csónakkal lefelé. Rozsdás kalapács hever a csónakelő padja alatt. Vadbőröket szoktam kiszegezni vele. Felmarkolom a kalapácsot, s a zsinóron óriásiakat ugró halat, amint a ketrecek és a csónakoldal közé csúszik, rövid, erős ütéssel fejbeverem. Egyszeriben aprókat verdes széles, nyálkás farka, farokrésze rövideket csattog a deszkán. Két újabb kalapácsütésre végleg megcsendesedik.
Húsz, majd harminc méterre marad mögöttem a homokos part. Evező nincs a csónakban. Kihúzom a ketrecek alól az egyik fenékdeszkát, azzal evezek. A hallal folytatott küzdelem hevében helyéről kimozgatott, vízre csúszott csónakot nekiviszem deszkaevezőmmel a zátony alatti, vízre csüngő parti sűrűnek. Nagy nehezen behúzom a csónakot a növényzet alá. A ledobott kalapácsot a csónakfenékben ide-oda loccsanó kevés vízből a helyére rúgom. Átlépve a ketreceken, a csónak mellett vízen úszó cöveket leoldom a kötélről. Kikapaszkodom a kimosott gyökerek közt a magas, laza partra, körbecsavarom a csónak kötelét egy rostos pálmatőre, és indulok az evezőért.
Csónakom újra az előbbi helyén, a letaposott homokra húzva hever. Fejszével még mélyebbre verem a kikötő cöveket. A hatalmas, az evezőpadról lelógó halat megnyúzom széles, rövidnyelű evezőlapátomon. Feje jó részét, pikkelyes bőrét, belső részét vízbe hajítom. Enyhén besózom a szép nagy szeleteket. Ilyen nagy szálkájú halat szeletelni, főzni külön gyönyörűség. Levagdalok fél ölre való zöld, széles és nagy levelet, kiteregetem a homokra, és rájuk rakom a halszeleteket. Estére fél zsákra való, tartalékba eltett, szárított halam lesz.
Fogom a függőágyamnak támasztott winchestert, nyakamba kanyarítom iszákomat, s csak az őserdő sűrűsödő félhomályából pillantok vissza a homok sárguló ragyogására, ahol a szélein már kunkorodó zöld leveleken szikkadnak a több sorban lerakott halszeletek. Szeretem az ilyen, lukulluszi lakomákra emlékeztető finom ínyencségeket.' Igencsak jó volt ma reggel hozzám a sodródó víz. Teli kígyósketrecem idefenn az erdőárnyékban pihen. Nem tettem ki lakóit a nap ma különösen nagy erejű sugárzásának. Kígyóféle nem szereti ezt, mert más az, ha önszántából hever ki a napra – akármikor otthagyva helyét, ha túl melegnek találja –, mint az, ha kiteszik, s lassan pörkölődik. Nagy hőség van. Az őserdő párázó, hevülésnek induló levegője hamarosan felszikkasztja a vadászatot, a zajnélküli előrehatolást elősegítő bő éjjeli harmatot. Sűrűség, folyondártömeg áll elém minden lépésnél. Folytonosan azt képzelem, hogy növényekkel benőtt kis kamrában állok, aminek falai velem vándorolnak. Sűrű ősvadon ölel, ezernyi nyüzsgő élettel. Madarak, parányiak és nagyok, hüllők, mérgesek és méreg nélküliek, emlősök. Mindezeket – ösztönösen mozgó, mindig éber életüket – egyre magam körül keresem.
Tocsogós földkupában bogarászó óriásgyíkot pillantok meg. Csaknem méteres camaleao, szép példány. Húsa kedves csemegéje az őserdő vad indiánjainak. Tömérdek erdei, sárga és örvös vaddisznó nyoma látszik körülöttem. A szép gyík, mint valami díszes köntösben pompázó apró kajmán, gondtalanul forgatja bogarak után a korhadó avart. Hat lépésre lehet. Felemelem a winchestert. Belezúg a dörrenés az őserdő csendjébe, szúnyogtömegeket riasztva fel. Farkánál markolva viszem kifelé az elejtett gyíkot. Mögöttem marad a tocsogó. Odakinn a homokpadon vetkőztetem majd ki bőréből a nagy gyíkot.
Kipillantok a növényzetből a homokfélszigetre, mikor a zöld vadon és a sárga homok határára érek. Káromkodva eresztem magam mellé a lőtt fejű, súlyos gyíkot.
A napfény beragyogta homokon a levelekre terített halszeleteket feltúrva találom. Zöldes páncélú, pápaszemes kajmán csemegézi zsákmányomat, s a homokba taposott levelekről éppen az utolsó halszeleteket tünteti el. Most már csak az asztalkendő hiányzik, hogy megtörölje a száját. Kétméteres példány, s a tíz lépésre levő csónak semmiben sem zavarja. Először alighanem a vízből mustrálgatta dülledő szemmel a zátonyt – nyilván kedves napozóhelyét –, míg kimerészkedett, s rácsapott finom halszeleteimre. Ez most már az ő zsákmánya. De ő meg az enyém! A növényzet indái közt felhúzom a winchestert. Három karmú, tömzsi lábain, vaskos farkával kanyarodva, körbe keres még a kajmán, akad-e némi morzsa? Rálövök. Ügy marad, mintha a lövéssel Vigyázz !-t vezényeltem volna. Kesernyés lőporfüst, a lelőtt kajmán gyászfátyla leng körül, amikor kilépek a sűrűből a napfényre. Letörlöm verejtékemet. Most nézhetek megint hal után, kezdhetem elölről az egészet, mert a majdnem vén kajmán farkahúsát ugyan meg nem eszem. Meg sem nyúzom. Itt marad.
Berakodok a csónakba. Könnyű szívvel, erőteljes evezőcsapásokkal húzok lefelé a kis patakon.

Csónakom a jatapui szálláson ráfut a homokra. Abilio és két pajtása megkönnyebbülten fogad. Partra dobom a két óriásvidra bőrt, kirakom a kígyós ketrecet, nekik adom a teknősbéka tojásokkal teli  bográcsot. Megmutatom a dobozban az óriáscincért.
– Mégiscsak érdemes volt azon az erdei patakon felevezni! -mondja mosolyogva Abilio.

HUROKBAN AZ ÓRIÁS ANACONDA!

Vadászszállásunkat mindig otthonunknak tekintjük. Úgy megyünk el a vadászatokra, mintha otthonról távoznánk, és úgy jövünk oda vissza, hogy hazajövünk. Pedig meglehetősen kevés dolog az, ami az ősvadon e parányi pontján az otthont jelenti. Két nagy, erős halászcsónak, egy halom ketrec, jó részük állatokkal teli, majd a pálmatető alatt néhány láda, puska és egyéb felszerelési tárgy. Otthonunk jelképe a lapos kövekből összerakott tűzhely.
Ismét magasabban vagyunk a jatapun. Tűzhelyünktől alig néhány méterre terül el az igazi ősvadon, tele élettel, szüntelenül küzdve, védekezve és támadva. A tanya szélén barna lombrágó rovarok iparkodnak tova korhadéktól megtisztított erdei útjukon. Ezeket a szorgalmas rovarokat nem zavarja közelségünk, sem a sok különféle szagú holmi, ketrecben tartott állat, de mindez annál inkább zavarja azt a csapat majmot, amely egy lapos, szikla menti erdőrészről vicsorog és kiáltozik felénk. Szemmel láthatóan utálják az embert, ezt a furcsa szerzetet, vele pedig minden szerszámát, állatját. Amikor lemegyek a partra, hogy jobban megnézzem a majmokat, nagy zajjal, lombzörgetéssel tűnnek el.
A Jatapu vize egyenletesen, szinte közömbösen folyik az alig negyven méter széles mederben. Pedig benne is él és működik a trópusok telített élete, csak éppen eltakarja szemünk elől a mélység. Amikor visszatérek a pálmaeresz alá, pirostarajos madár csap ki a sűrűből. A fejét koronaszerűen díszítő taraj miatt nevezik királykeselyűnek. Leszáll a partra, s az imént kidobott halbeleken és halfejeken lakmározik. Néhány perc múlva tisztán hagyja maga mögött a partot. Megreggelizett.
Újból nekivágok az erdőnek. Ma csendesebb, mint máskor, madár is alig szól, csak a patak csobog a lombok alatt. Kövér indák, zöld aljnövények bólogatnak, apró, barna rák pihen egy kődarabon, amely kiemelkedik a tovasurranó vízből. Amikor átlépem felette a kis erecskét, lebukik a vízbe, s eltűnik a kövek alatt. Bókol a vad ananász, és meglendülnek a vízbe csüngő indák, amikor felkapaszkodom a meredek túlsó parton, a kimosott gyökerek között. Utamat egy sima kérgű fatörzs zárja cl, amelyen egy felfelé igyekvő kis kígyót pillantok meg. Ez a kígyó azonban olyan nyílegyenesen és meglepő sebességgel kapaszkodik fel a sima kérgű fatörzsön, hogy csak elámulok. Odalépve, a puskatussal lesodrom a fáról, majd amikor az avaron menekülni igyekszik, leszorítom a nyakát, megint csak puskatussal. Nagy rovargyűjtőüveg van velem. Ebbe rakom bele a sziszegő kis zsákmányt. Abilio vagy társai megmondják, miféle. A literes üveg nagy parafadugója alatt egyre kifelé igyekszik, sziszeg és nyelvecskéjét öltögeti rám. A dugót jól beverem az üveg szájába, nehogy kellemetlen meglepetés érjen, ha legközelebb a tarsolyomba nyúlok. Mikor befejezem a zsákmány elraktározását, csattogó szárnyalással süvít el mellettem egy jókora madár. Megismerem: kígyópusztító karvaly, amelyet alighanem most fosztottam meg zsákmányától.
Néhány négyszögölnyi tisztásra érkezem, amelyet egy öreg, kidőlt fa tört a sűrűbe. Beszökik a napsugár. Itt a napfényt kedvelő sokféle rovar, pillangó és más erdei bogár kergetőzik. Gyíkok zörrennek az avaron, s a ledőlt fa ágainak kusza tömkelegében keresnek védelmet. Amikor tovább indulok a napsütötte tisztáson, egy füttyentgető aranynyulat riasztok. Ezt is eleresztem, bár Abilio csóválná a fejét, ha látná. Végre megpillantom, amit keresek: vaddisznó csürhe kap lábra előttem, törtet befelé. Kapásból lövök a lombtömeg alá. Inkább érzem, mint látom, hogy találtam. Egy ideig távolodva recseg, törik a lomb, azután csend lesz. Puskámat lövésre fogva gázolok előre, lábam előtt itt is, ott is vérpettyes az avar. Harminc lépésre megpillantom a  fekete-szürke, örvös vaddisznót, a sűrű növényzettel körülnőtt vastag castanha-fa aljában.
Acélkék fémdarázs búg tova, mikor az örvös vaddisznót vállamra emelem. Sajnálkozva nézek a szép, élénk színű rovar után, amely végérvényesen eltűnik a falevelek közt. Kifelé veszem utamat. Délkeletre van a parti szállás. Remélem, hamarosan ráakadok az erdőben a késsel vágott útra, amely úgy vezeti ki a vadászt a sűrűből, mint Ariadné fonala Thészeuszt a Minotaurus labirintusából.
Néhány lépés után elibém kerül egy levágott ágdarab, majd odább kettévágott folyondár fehér nedvet csurgató sebe világít a zöld gallyak közül. Ez már a visszafelé vezető szál. Egymást követik az újabb nyomok: itt két letört ágdarab mutat egy irányba, ott még egy. Ráakadok Abilio útjelére is. Nem sokkal ezután szemem elé tárul a Jatapu alkonyi fényektől tompán fekete vize, csak a búcsúzó nap egy-két sugara pettyezi itt-ott gyöngyszürkére. De még nem vagyok túl az őserdővel való küszködésen. Itt a partrészen különösen sűrű az erdő. Lépten-nyomon belekapaszkodnak – zsákmányomba a gallyak, iszalagok. Egy régebben lecsapott ág-csonk jobbfelé mutatja az alkalmi ösvényt. Még öt perc. Verejtékben fürödve lehajítom vállamról a vaddisznót. Elborít a szenny, a disznóvér, az erdei szemét. Ruhám, hajam, bőröm korhadt kéregrészecskékkel, barnult mohaszálakkal van tele. Csak most érzem, hogy itt is, ott is fáj, sajog a bőröm az ághorzsolásoktól és a vörös mouquin-kullancsoktól.
Leteszem puskámat, és bőriszákomból kiemelem a kígyótartó üveget. Recsegés hangzik a szállás mögötti sűrűből. Klementino lép ki, karjában ölre való tűzifával.
–  Nézd csak meg ezt a cifra kígyót! Milyen fajta? Klementino a tűzhely kormos kövéhez dobja terhét, és hozzám
lépve szemügyre veszi a zsákmányt.
–  Ez a fára is szívesen mászik: folyondárkígyó, de nem mérges. Bár tisztelem Klementino szakértelmét, mégsem nyugszom bele jóhiszemű megállapításába. Alapos vizsgálat után kiderül, hogy a kígyó mégis mérges. Klementino csak azért nem tartotta annak, mert ennek a fajtának a méregfogai hátul vannak. Ezek a kígyók harapás közben nem tátják úgy ki a szájukat, hogy a méregfog minden esetben az áldozatba hatoljon, ellentétben a surucucuval, amelynek méregfoga elöl van.
A vizsgálat után a kellemetlenül sziszegő kis kígyót belerázom egy sűrűhálós ketrecbe két jararaca, egy csörgőkígyó és egy sárga-fekete-piros törzsgyűrűs korallkobra társaságába. Most már Klementino is változtat véleményén. Amint bezárom a láda fedelét, így szól:
–  Igencsak jó társaságba került a kis kígyó!
A vashálós ketrechez hív. Új Boa constrictor nyugtalankodik benne, fiatal jószág, alig háromméteres. Sziszeg, nyelvét öltögeti, ide-oda csavarodik a rács mögötti ládafenéken.
–  Hol fogtad?
Klementino a sűrűvel benőtt Jatapu-partra mutat.
–   Ott, egy fatörzs alatt!
Abiliót pillantom meg a túlsó parton. Most löki el a csónakját. Juan előtte érkezett meg. Öt is alaposan beszennyezte az erdő. Egy tigrismacskát cipel. Abilio csónakjában összetekert jaguárbőr hever; nem nagy példány, de szép.
Ősvadon. Mennyire tömör, komor ez a szó, amely legtalálóbb a brazíliai erdőrengetegre. A gyűjtés, a vadászat vágya hajt újból előre. Legutóbbi szállásunkon is sokáig táboroztunk, de most megint csak megrakjuk gyűjteményünkkel csónakjainkat, ezúttal már szinte merülésig.
Beevezünk a Jatapu egyik keskeny oldalágába. Előttem Abilio forgatja az evezőt, a másik csónakban Juan és Klementino erőlködik. Csónakjaink mélyen merülnek, mintha tutajok lennének. Jobb kéz felől kis sziget erdősége mellett haladunk el, amelynek homokpadján gyér cserjés ágaskodik. Vajon van-e itt teknősbeka-fészek? Aligha, mert a teknősök okos jószágok. Jól tudják, hogy a víz a legkisebb áradásnál is elönti az alacsony homokpadot, ez pedig a tojások biztos pusztulását jelenti. A parti sűrűből néha kiáltozó madarak rebbennek fel. Egy csapat úszó vadkacsa fordul ki a cserjék közül. Sietve kapnak szárnyra, amikor csónakjainkat megpillantják. Igen gyanakvó természetűek. Tegyük hozzá, nem ok nélkül. Nagyot csobban a víz. Óriás, legalább ötvenkilós teknősbéka merül alá. Nagy kár, hogy ilyen közel volt a vízhez. A homokpadon könnyen elcsíphettük volna.
Kikötünk legújabb tanyánk helyén, a sziget egyik repedezett, agyagos partrészén. Jobb kikötőhelyet nem kívánhat magának vadonbeli vadász. Gyorsan kivagdaljuk a vén fatörzsek árnyékában nőtt fiatal fákat, cserjéket s a lecsüngő folyondárok földbegyökerezett függönyeit. Alakul a parti szállás.
Fellobban a szigetparton a rőzseláng. Abilio az egyik csónakkal a Jatapu közepe felé evez, hogy onnan hozzon ivóvizet. Ma Klementino a szakács, ő tölti bográcsba a vizet, dobálja bele a szárított pirarucu húst. Ráakasztja a tűz mellett ferdén földbe vert fa-kampóra. Juan a másik csónakot üríti ki ezután Abilióval. Ládáink, ketreceink, felszerelésünk magasan tornyosul a fák árnyékában. Míg a készülődés tart, csónakba szállok, hogy körülnézzek a környéken. Abilio löki el csónakomat a parttól.
– Jó utat, Senhor – kiált utánam.   .
Szorosan a part mellett evezek. A folyókanyarulatban jobbra fordulok, és eltűnök embereim szeme elől. A lomb, a víz, az ég megragadóan szép. Néhol partmenti madarak, ciganák hördülő, rekedt hangja tör elő a lombok közül. Ezek a tyúk nagyságú madarak Brazília-szerte nyugodtan szaporodhatnak, mivel senki nem vadászik rájuk. Húsuk élvezhetetlen.
A fordulón túl néhány evezőcsapásnyira egy vízbe dőlt fatörzs tűnik elő, rajta vaskos óriáskígyó. Sucuri. Törzsgyűrűi át- meg átfonják a töredezett ágcsonkokat. Napozik. Hogyan juthatok a közelébe? Csendben behúzom a csónakomat a parti növényzet alá. Kikapaszkodom a partra, azután odaosonok a sűrű folyondártömegben az anacondához. Néhány perc múlva megközelítem. Ágakra csavarodva, lustán pihen. Nem látom körülötte az apró, sárga darazsakat, amelyek jelenléte mindig elárulja, hogy alszik. Lövésre fogom a rövid csövű winchestert. Előreóvakodom. Nagyot csobban a víz, s egy béka merül alá. Még felriasztja az óriáskígyót! De nem. Semmi sem mozdul. Nyoma sem látszott a nyugtalanságnak a sucurin. Lehet vagy hat-hét méteres. Gyönyörűség a szemnek a természetnek ez a remeke.
Elevenen kellene fogságba ejteni. Ez az igazán vadásznak való munka, bár bőre, csontváza sem megvetni való zsákmány. Köpűs acélszigonnyal – hozzá tíz öles zsinórral – könnyű volna ebből a távolságból eltalálni. Majdnem annyira könnyű, mint egy házinyulat fülénél fogva kiemelni ketrecéből. De szigony nincs velem. Lassan árnyékba kerül a vízbe dőlt fatörzs, akkor pedig bizonyosan felébred az óriáskígyó, és másik, még napos helyet keres magának. Ha ugyan nem tűnik el örökre előlem a mély vízben.
Alig vagyok öt méterre a sucuritól. Izgalommal telít az érzés, hogy nem választja el tőlem állatkert acélrácsa, vastag üvegfala.
Vadásztarsolyomból kiemelem a zsinegköteget, amellyel az elejtett állatok lenyúzott bőrét szoktam összehurkolni. Nyolcméteres ez az erős, fonott zsineg, sokhelyütt barna az elejtett állatok vérétől. Végére hurkot kötök, a másik végét cserjetőhöz erősítem. Lerakom puskámat, késemet meglazítom a tokjában. Kibújok a sűrűből, hogy oldalról kerüljek a vízbe dőlt fatörzshöz. Amikor ölnyire vagyok tőle, mégis észreveszem a feje körül azt a két-három sárga darazsat, mely most már biztosan jelzi, hogy alszik. Fejét egyik törzsgyűrűjére fekteti, amelyet egy vastag ágra tekert, mintegy vállmagasságban. Csendben kihúzom bozótirtó késemet, ráakasztom a szétlazított zsineghurkot, és odaemelem a szürkefekete foltos óriáskígyó fejéhez. Kiver az izgalom verejtéke. Ilyesfajta óriás állat elejtése mégsem tréfadolog. Ha megriad és felébred, rugóként vágó törzsével akár a folyóba lökhet. Ha pedig belesodor a vízbe, a fekete piranhák közé, aligha kerül ez a sucuri – vagy a bőre a parti szállásra.
Ott függ a szélesre vont hurok a borotvaéles nehéz penge végén, az anaconda feje fölött. Egy pillanat, a fatörzs mögé bukva rárántom az erős zsineget a nyakára. Mintha a halott fatörzs szabadult volna cl, annyira recsegnek a csonka ágak, azután felettem elcsapva, a vízbe vág valami oszlopszerű tömeg. Alig tűnik el, újra felbukik a tajtékzó hullámokban. Odahúzom a zsineg végét a fiatal fához. Szorosabbra kötözöm. A zsineg végén a vízbe dőlt fatörzs körül a pokol szabadult el. A vízi dúvad vadul csapkod, kavarja a vizet. Mindenáron szabadulni igyekszik a fojtó szorításból. Ezért annál inkább beleszorul. Nem szabad engednem, hogy megfulladjon! Segíteni kell!
Levegőbe lövök egyszer, kétszer, háromszor.
Még kijjebb húzom, kötözöm a ránduló zsineget a vízből, nehogy a nagy kígyó a fatörzs víz alatti ágaiba keveredjen, mert ez esetben menthetetlenül belefullad a vízbe.
Rövid idő telik el a lövések után. Az öböl előtt feltűnik három kísérőm csónakja.
– Ide hozzám! Sucuri!
Gyorsan kötnek ki az ágas-bogas fatörzsnél. A félig megfulladt óriáskígyóval négyen könnyen boldogulunk. Kiszedjük a vízből, aztán jól összehurkolva beemeljük a csónakba.
Mire kikötünk a szálláson, a sucuri magához tér. Mikor pedig beszorítjuk a régebben elfogott, kisebb anaconda mellé, minden erejét megfeszítve ostromolja belülről a ketrecet.

KLEMENTINO HORGÁSZIK

–  Senhor! Egy több ágú, szakállas acélhorogra találtam a felszerelésben. Ezzel szeretnék ma a sziget végén horgászni – mondja Klementino.
–  Jól van, de előbb buktasd meg a kígyóketreceket a vízben!
–  Nem lesz benne hiba, Senhor!
Csónakba szállok. A túlsó partra evezek, ahova Juan és Abilio már jóval előbb megérkezett. Kikötök a sűrű, vízre hajló lombozatban, és a partra kapaszkodom. Egy darabig még hallom a sziget túlsó oldaláról a vízesés zúgását, aztán elfojtja ezt a sűrűség mindenfelől hozzám érkező hangja. Forróság üli meg az erdőt. Verejtéktől csapzottan ereszkedem le egy völgybe, amely a Jatapuval párhuzamos. Mohával rakott nagy kövek bújnak ki lépten nyomon az avarból. Közöttük gyíkok iramodnak. Éppen egy nagy jacuruxi tűnik el a harasztban. Bőre megérné a lövést, de csak kis kaliberű, 6 milliméteres puskával lehetne rálőni, mert az ennél nagyobb golyó vagy sörét töltés elroncsolja az értékes, szép gyíkbőrt.
Csaknem pulyka nagyságú jacu röppen fel előttem a növényzetből. 16-os lancasterem sörétei megtépik a nagy madár tollat, és puffanva ér földet, egy palackszerűen megduzzadt, csapolásoktól heges gumifa meg egy másik, dús léggyökérzetű fa között. Abilio szereti a húsát. Tőlem jobbra az erdőben két lövés dörren rövid időközökben; ez Abilio puskája. A vadpulykát vállamra akasztva arra felé veszem utamat. Amint Abilio lövéseinek irányába tartok, nagyobb erdei vadat riasztok, de nem tudom, mifélét, mert elnyeli az erdő. Füttyentgetve keresem Abiliót. Végre jó negyedóra múlva felel valaki. Megkerülöm a fatörzseket, átbújok az ágak alatt, aztán a sűrű léggyökerek és folyondárok közt feltűnik Abilio alakja. Hatalmas tapír fekszik előtte.
–  Kétszer kellett rálőnöm – újságolja –, az első golyót csaknem elvitte.
Abilio máskor bőbeszédű, de ezúttal csak a pillantása beszél, miközben letérdel, és széles pengéjű késével folytatja a tapír nyúzását. Én is segítek a csaknem bivaly nagyságú, rövid ormányú tapír nyúzásában, feldarabolásában. A tapír bőre iparilag nem sokat ér. Múzeum számára azonban rendkívüli szép példány. Húsa sózva,  napon  szárítva  tartalék  élelmiszer.  Abiliót  nem  nagyon
kell biztatni. Szaporán vágja szét a lefejtett bőrön a tapír húsos részeit. Mégis meglehetősen sokáig tart a művelet.
Szinte megfőttünk a fülledt, párás erdei levegőben, mire nehéz terhünkkel ismét kijutottunk a Jatapu partjára. Berakodunk az egyik csónakba. Alighogy átérünk a szállásra, Klementino után kiáltok. Nem kapok választ, a tűzhely körül sem látok semmiféle előkészületeket az ebédfőzéshez, pedig már délidő van. A ketrecek sincsenek kitakarítva. A tele vödör víz is úgy áll, mint reggel.
–   Hahó! – kiáltok a sziklás sellő hozzánk szüremlő zúgásában. – Hol vagy, Klementino?
–  Erre, itt, Senhor! Jöjjetek! – hangzik a kiáltás jókora távolságból.
–   Klementino  alighanem  bajban  van!   Gyerünk!   –  mondom Abiliónak.
Sűrűn ismétlődő kiáltása nyomán ráakadunk a legényre, akit szokatlan helyzetben találunk: a víz felett jó magasan, egy, a folyóra kinyúló ágon ül, az ág pedig, mint valami erős rugó, le s fel hajladozik a súlya alatt. Minden pillanatban letörhet.
–   Mit csinálsz odafenn, Klementino?
Abilio arca sem fejez ki túlságos nagyrabecsülést Klementino észbeli képességei iránt, amikor mint valami lajhárt látja hajladozni az ágon.
–  Senhor, nagy fogást csináltam, de nem tudok innen lemászni, mert akkor elszabadul a horgon levő hatalmas hal.
–   Hogyan kerültél az ágak közé, Klementino? Ügy ülsz ott. mint valami lajhár – pillantok fel rá.
–   Innen eresztettem a horgot a vízbe – nyögi panaszosan. -Elvittétek mind  a két csónakot, s így nem tudtam  vízről horgászni.
–   Miért nem jössz le?
–   Nem tudok, mert amint a vízbe engedtem a horgot, mindjárt elkapta valami nagy hal, s majdnem kirántotta kezemből a horogzsinórt. Éppen hogy sikerült csuklómra. majd egy faágra csavarni. Azóta itt kapaszkodom, s lesem, hogy valaki visszatérjen közületek a tanyára, és segítsen kifogni a vízből a halat.
–  Tarts ki, amíg visszajövünk!
Negyedóra múlva ott vagyunk a csónakkal a Klementinóval lengő  ág  alatt,   amely  a   húrként  feszülő  horogzsinór  húzására néha csaknem a vizet érinti. Abilio, aki a csónak elején ül, gyors, erős mozdulatokkal hurkolja át az evezőpadra a zsineget. Klementino  megkönnyebbülve ereszkedik le a csónakba.
–  Senhor!  – mondja, amikor nagyot sóhajtva leül az evezőpadra –, már nem sokáig bírtam volna az ágon . . . Ha nem jöttök, eleresztem a zsinórt, s akkor megszökik a hal.
–  Fogj evezőt, Klementino – szól hátra Abilio a csónak elejéből. A hal a folyó közepe felé visz bennünket. Klementino sietve szedi ki a pad alá dugott evezőt. Most már hárman evezünk. Sokáig tart, amíg a horgon vontatott halzsákmánnyal szállásunkra érkezünk. Csak amikor kikötünk, akkor lanyhulnak a horogra került, mintegy harminckilós hal rángásai. A kifárasztott nagy halat minden erőlködés nélkül fogjuk ki a vízből.
Juan is megérkezik. Ma nem volt szerencséje. Kedvetlenül szedi ki csónakjából puskáját, vadászholmiját. Odajön hozzánk, akik körülálljuk az agyoncsapott halat.
–  Mi történt? – érdeklődik.
Abilio nevetve meséli, hogyan trónolt reggel óta Klementino a hajladozó ágon, amíg sikerült megszabadítani. Abilio elbeszélése közben arra kellett gondolnom, hogy az eset talán nem is olyan mulatságos a Jatapu vize felett, mint amilyen másutt lenne. A folyó tele van fekete, hústépő pontylazaccal, s így a hűséges, de kicsit lusta Klementino cselekedete, ahogyan a horogra került nagy halra ügyelt, áldozatosnak is mondható.
A halat feldaraboljuk és besózzuk azután rendbehozzuk a szállást és magunkat is.
–  Reggel újból átevezünk a túlparti vadonba, fel a Jatapuba ömlő patakon – fordulok embereimhez.
Korán ébredünk. Úgy pompázik körülöttünk az ősvadon, mintha valami pazarló kéz díszítette volna fel. Megszámlálhatatlan zöld színárnyalat, aranysárga meg kék levelek, barna fatörzsek, amelyeken olyan sűrű és finom a moharuha, amilyet talán sehol sem látni a világon. Odalenn a szirtes parton pattog a rőzsetűz. Idefenn egy rücskös parakérgű, dús lombú fatörzs alól végigkutatom a Jatapu túlsó partját. Minden magányos: a sűrűség, a folyó, az ég. Nyoma sincs állatnak. Csak a sziget túlsó oldalán, a lejtős sziklaágyban zuhog folytonosan a víz. Szerencse, hogy a szigetnek ezen az oldalán nincs sellő, bár a víz futása gyors. Így elkerülhetjük a vízesés sziklapadján lezúduló vízben a csónakok és a teher szállítását a felső folyórészre. Az is jó, ha az ilyen gyors sodrú sziklazúgókban nem fenyegeti az ember életét semmiféle veszedelmes ellenség, s így nyugodtan lehet a vízben gázolva vontatni csónakjainkat.
Nem szűnő eréllyel kell védekeznünk a mindannyiunkba befészkelt malária ellen. Kininünk bőven van. Rendszeresen bevehetjük hetenként háromszor a napi másfél grammnyi adagot, amely minden valószínűség szerint jó előre, csírájában elfojtja az esetleges lázat. Ha pedig mindezek ellenére fellép a láz, akkor egy nagy culha. keserűsót kap a beteg, utána egy napig csak teát, majd ezután háromszor naponként egy-egy grammnyi kinint. Ilyenkor gyomorrontásszerű érzése van a betegnek a láztól, de ekkor már javában birkózik a kinin a betegséggel, és három-négy nap múlva lázmentesíti az embert.
Kinin-osztás következik. Klementino számára keserves alkalom, mert ő most is – csakúgy, mint az első napokban, amikor szinte belekényszerítettem a kinin-labdacsokat – szétharapja és összerágja a méregkeserű pirulát. A világért sem tudja egészben lenyelni, így aztán még negyedórával a gyógyszerosztás után is köpköd, és öblítgeti a száját.
– Maradj idehaza a szálláson – fordulok hozzá, mikor végre leteszi a tökhéj kupát.
Indulunk Abilióval és Jüannal az erdei patak felé, amely a túlsó parton ömlik a Jatapuba. Mindhárman evezőt szedünk elő. Majd negyedóráig evezünk, szorosan a parti lombozat árnyékában, mire elérkezünk a patak torkolatához. Abilio erőteljes evezőhúzásokkal kormányozza be a csónakot a patakba. Vagy félórát evezünk még, amikor egy keresztben fekvő fatörzs elrekeszti az utunkat. Kikötünk. Puskáinkkal s a szíjra fogott tarsolyokkal kikapaszkodunk a haraszttal fedett, kimosott gyökérzetű partra.
Ahogy felérünk, Abilio végigpillant a vízbe dőlt fatörzsön, amely körül halomban hever a levált kéreg. Odalép a fatörzshöz, és lefeszíti egy darabon a még megmaradt kérget: fekete és barna rovarok futnak szét. A fekete rovarok különösen érdekesek: talán 4 mm szélesek, de legalább 40 mm hosszúak. Hátukon színaranynak tűnő vonalak látszanak. Összeszedem a rovarokat a nagy parafadugós üvegbe. Az meg ott micsoda? Surranó nesz a fatörzs alól. Abilio is, én is megismerem: papagájkígyó. Abilio lenyomja a puskatussal a fejét, Juan zsineget kap elő tarsolyából, és a feje alatt meghurkolja a nyakán. A mintegy 80 centiméteres zöld kígyót ráköti egy levágott gallyra. Ez a fajta többnyire fán tanyázik, s kisebb madarakra vadászik. A faághoz kötött kígyó a csónak ülése alá kerül.
– No, ez is megvan! – mondja Juan. – Akkor hát indulunk, Senhor!
Abilióval együtt eltűnik a sűrűben.
Barna termeszek útja akad megint elém. Elszántan cipelik a hátukra vett levéldarabokat, amelyeket ki tudja, honnan hoznak, merre visznek. Sem a fát, sem a termesztelepet nincs kedvem megkeresni. Harmatos a korhadt avar, az ezer színárnyalattól áttört erdei szőnyeg. Jó reggeli torna az ilyen vadászkirándulás, mert az indák, a léggyökerek, az ágak alatti bujkálást, a fatörzsek kerülgetését a legkülönfélébb testhelyzetekben zajtalanul kell újra és újra, százszor és ezerszer végrehajtani. Ez bizony kifárasztja a vadászt.
Néha egy-egy erdei gyík csaknem akkora zajt üt tovarohantában az avaron, mint egy jókora törpeszarvas. Repedezett kérgű vén fatörzs állja utamat, amely mellett úgy sűrűsödik a lomb, a folyondár, mintha eleven fala lenne az őserdőnek. Sokáig tart, amíg a gyökerek elvagdosásával átjutok rajta. Hátamon elhasad az ing. Alig van már szállásomon némileg is ép fehérneműm. Fehérnemű? Túlzás így nevezni azokat a gyakori mosás ellenére is bizonytalan színű, foltozott, erdei növények nedvétől megviselt holmikat, amelyeket Európában az ócskapiacon még ingyen sem fogadna el senki. Lassan nemcsak erdei szokásaikat, vadászmódjukat, de erdei öltözködésüket is utánzom embereimnek.
Puskám beleakad egy megcsavarodott folyondárba. Alig tudom kiszabadítani. Túl a folyondár akadályon semmivel sem javul a helyzet. Új sűrűség, új küzdelem. Másfél órás előretörés után olyan helyre érkezem a sűrűségben, ahol frissen levagdalt, alig fonnyadó gallyak, iszalagok fekszenek egy kivágott növényi alagútban. Eltöprengek: Abilio vagy Juan járt erre? Nem, mert egyikőjük sem vág nyílást az ilyen sűrűben, inkább visszafordul, és nagyobb kerülővel halad előre. Néhány pillanat múlva rájövök, hogy ezt az alagutat én magam vágtam. Hatalmas kört írtam le az őserdőben, és most újra a csónak, az erdei patak közelében vagyok, ahonnan reggel elindultam. Zsákmány, erdei vad, semmi. Minden eredmény a verejtékes fáradtság, és a hátamon cafatokra szakadt ing. Persze az ősrengetegbe egyetlen négyzetcentiméterre
sem süt be a nap, s ez lehetetlenné teszi a tájékozódást. Csak így történhetett, hogy körben jártam.
Kibukkan előttem a patak. Nem sokkal ezután meglelem a vér fatörzset, a melléje kötött csónakot. A csónakban madár ül, feje eltűnik az evezőpad alatt, és rángatva cibál alatta valamit. Valahogy úgy, mint amikor a tyúk gilisztát talál. A papagájkígyót falja! Segíteni persze már nem tudok. Csendben figyelem, hogy a kígyópusztító karvaly miként tünteti el a hurokból a papagájkígyót. Mikor befejezte a lakomát, elégedetten pillant körül. Csőrét megtörülgeti a csónak fáján, aztán mint aki jól végezte dolgát, suhogva berepül a lombok közé. A csónak evezőpadja alatt nem marad más, mint egy ágdarab a rákötött zsineggel, meg. egy kis nedves maszat.
Leülök a vén fatörzsre, az elomló kéregre, onnan figyelem az erdőt. Nagyszerű szórakozás ez annak, aki tud olvasni, gyönyörködni az élet sok furcsa megnyilvánulásában. Amott egy orchidea-tő élősködik egy vastag, mohával fedett faágon. Itt az omló fatörzs alatt két szorgos bolondhangya, ahogy állandó futkosásuk miatt a caboclók nevezik. Rovarhullát cipelnek, de újból és újból elejtik. Nem türelmetlenkednek, hanem ismét nekifognak, míg végre eltűnnek zsákmányukkal egy korhadt kéregrész alatt. Lenn a partoldalban, mint a többi patakmeder falán, apró üregek látszanak. Bennük rákocskák tanyáznak. Odébb, a magas parton, jóval a víz fölött, másfajta üreg látszik, nyílását selyemfényű, harmatcseppekkel ékes pókháló zárja. Jókora diónyi pók fészkel benne, szőrös, tüskés lábú. Vagy három araszos, a földbe rézsűt vájt lyuk a tanyája, amelyet más esetben már kiástam, hogy megfigyeljem a benne tanyázó óriáspók szokásait, megnézzem lakását. Vizet kellene itt is beönteni a pókhálóval lezárt lyukba, és akkor egy szép példánnyal megint gazdagodna borszeszes üvegem tartalma. Mégsem öntök a lyukba vizet, hadd éljen a pók. Tovább figyelem az erdőt.
Súg, búg, dorombol az ősvadon, mint egy szép macska, mikor gazdája simogatja. Lágyan libben tova a napfényben a szellő, amely a föld smaragdzöld növényhaját simogatja. Csak érteni kell ezt a sokféle hangot, az élet százféle megnyilvánulását, és az erdei ember, az idetévedt vadász lelke legmélyéig megrendül a természet csodálatában.
Oldalt pillantok a sűrű lombozatba. Meglátok egy fa recés törzsén egy sétapálcányi kígyót, amely a kérgen szerpentin vonalban kúszik felfelé. Gyorsan végzi ezt a bűvészmutatványt. Odalépek a fatörzshöz, hogy elcsípjem. Az új zsákmányt rákötözöm egy ág-darabra, és lerakom a fatörzs árnyékába, mert az emelkedő nap a csónakba tűz. Nincs sok időm az új kígyóra figyelni, mert Abilio jön ki az erdőből, karvastagságú, hosszú fatörzset húzva maga után. Egyik vége a vállán, másik az avaron. A képe maszatos, de vigyorog.
–   Senhor!  –  mondja, miközben vigyázva leengedi válláról  a fát –, fiatal sucurit hoztam abból a fajból, amit te már megfigyeltél. Most már két példányunk lesz.
Elégedetten szemlélem a pompás, ritka fajtájú, karcsú anacondát, amely mellé egy kilenc öves páncélos emlőst, tatut is hozott Abilio. Juan kis hangyászt fogott. Ilyen még nem szerepelt állataink között. Elbeszélem a két vadásznak, milyen véget ért a papagájkígyó.
Berakodunk a csónakba. Kievezünk a jatapura.
Odahaza Klementino a parton vár bennünket. Parázslik a tűz. A villás faágakon feketére füstölt bográcsok. Egyikben a tegnapi hal sózott húsa, a másikban tapírhús.
–   Holnap elhagyjuk a szigetet, feljebb evezünk!
Este berakodunk a csónakokba, hogy hajnalban ne kelljen sok időt vesztegetni a készülődésre. Szívesebben evezünk a reggel hűs óráiban, mint a nappali forróságban.

VÍZIDISZNÓLESEN

A napkelte előtti hűvös szellő odakinn talált az őserdő lombos, természet építette árkádjai alatt. Nedves faágon telepszem meg, vagy hat méter magasságban a földet borító aljnövényzettől. Elégedett vagyok a helyemmel ezen a rücskös fán, amelynek ágai olyan mereven hajlanak szét, mint vénember karjai. Szép a hajnali őserdő. Jatapu felőli oldala nyitva áll előttem. Valamikor egy felhőknek ágaskodó óriásfa dőlt itt be a sebes sodrú vízbe, és azóta még nem tudta befoltozni a rést a folyton építő természet. Most itt hever – félig a parton, félig a vízben – ez a csonka, elfeketedett fatörzs. Körülötte erős örvényeket kavar a víz. Tar, töredezett ágai között, amelyek a vízből kiállnak, folyondárok és más erdei növények akadnak fenn. Ezeket mi is megszaporítjuk új szállásunk építésekor, amikor a levagdosott lombokat és fiatal fatörzseket a vízbe dobáljuk.
Vízidisznólesen ülök. Keleten, a túlparti erdő felett lassan rózsaszínű fényt kap a látóhatár. De egy-két perc után hirtelen, mint valami szeszélyes asszony, tűzvörösbe, majd narancsszínűbe öltözik. Aztán mindent elborít az aranypír: a zendülő lombú erdőt, a vizet. A reggeli szellő selymesen fodrozza a folyót, játékosan libbenti leshelyem alatt a dús szövésű folyondárfüggönyt. A vízidisznók útja itt vezet el leshelyem alatt. Jobban elhelyezkedem a faágak közt, puskám térdemre fektetem. A fatörzs mögötti sűrűben zörgést hallok, de a zaj hamar elhal. Újra csendes minden. Valami nagy gyík falhatta be rovarreggelijét. Feltűnik az ősrengeteg felett egy óriás narancs. A nap.
Odabenn az erdő mélyén erős hang zendül. Skálázva harsog mind magasabban, azután elakad, majd ismét végigzeng a sűrűn. Elmosolyodom leshelyemen. A zörgő lombok faágról faágra ugráló majmok közeledését jelzik. Előbb egyet, ötöt, aztán húszat, százat pillantok meg a sűrű szövésű iszalagok között. Behúzódom a vastag fatörzsön kúszó folyondárok közé. Nem vesz észre a bőgőmajom csorda. Érdekes látványt nyújt felettem a nagy csapat szőrös majompofa, a kapaszkodó kezek, lábak és ágra csavarodó farkak. Ők adták a reggeli hangversenyt. Daloltak az aranyos fényű tűzgömbnek. A majomkórus minden tagja, amint rejtekhelyemről megfigyelhetem, szemmel tartja az előénekes majmot, a csapat vezetőjét, s az ő jeladására zendítenek rá. Magas brekegő csuklással kezdi az előénekes öreg hím. Amikor megszólal a majomkórus, olyan az egész, mintha egy türelmetlen óriás jókora zsák diót rázogatna. Mikor kifogynak a szuszból, mélyebb hangon újra kezdik, és szájukat csücsörítve, egyre magasabbra kanyarítják. Megragadó az erdei hangulat, a közvetlen közelemben énekelve üvöltöző majmok kórusa.
A majomhad üvöltésének szünetében zörgés hangzik. Jönnek a vízidisznók. Előre sajnálom a szegény majmokat, mennyire megrémülnek nemsokára. A vízbe dőlt fatörzs gyökereinél egy csoport lassú mozgású állat igyekszik előre. A majmok és a vízidisznók nem figyelnek egymásra. A kétfajta erdei állatnak, úgy látszik, nincsenek egymást keresztező érdekei. Felemelem a rövid csövű winchestert. Rálövök az elöl haladó vízidisznóra, amelyet vagy nyolc-tíz társa követ. Visszhangot ver a lövés döreje, és végighullámzik a rengetegen. Csattan a puskazávár, új dörrenés. A szétugró csoportból egy másik vízidisznó is ledől az avarra. Menekülnek a vízidisznók. De felettem, az erdő lombsátorában a bőgőmajmok között is pánik tör ki. Gallyak törnek, zuhannak, falevelek esője permetez. Nincs kizárva, hogy velük együtt egy-két fiatal majom is lehull. A bőgőmajmok olyan gyorsan szedik kezüket, lábukat és farkukat, hogy egy-két pillanatra fán függő óriási gyümölcsöknek látom őket, amelyeket valami vad vihar ráz, hogy majd egy szálig lepotyogtassa.
A folyondárokba kapaszkodva leereszkedem leshelyemről. Csend van az erdőben, hirtelen támadt csend. Messze még egy-egy lehulló ág zaja hallatszik, de a vízidisznóknak és a majmoknak már nyomuk sincs. Befogadta őket az oltalmazó erdő. Rövid idő múlva bizonyára megnyugszik a bőgőmajom csürhe is. Tovább keresgélik majd a fák friss hajtásait és rügyeit. Közben nem vetik meg az erdei gyümölcsöket, rovarokat, sőt, a madárfiókákat és a tojásokat sem.
Szürke-zöld harasztban fekszenek a vízidisznók. Jól megtermett példányok. Kivonszolom őket a sűrűből, és nekifogok a nyúzásnak, zsigerelésnek.
Mögöttem a reggel, mire elkészülök. Vérdarazsak, hangyák tülekednek a vízidisznók kivágott zsigerein. A forró egyenlítői nap már felitta a hajnali harmatot, és most tűzesőt lövell a földre. Mielőtt elindulok a vízidisznók bőrébe kötött hússal, megpihenek a vízbe dőlt fatörzs korhadó teteme mellett.
Vállamra veszem a nehéz terhet, és “toronyiránt" keresem az utat a szállásra.
Madár sem rikkant, levél sem zörren. Pedig ezernyi élet küzd, tülekedik a sűrűség párázó, rothadó avarán, a ráboruló növényzet közt. Rekkenő meleg. Itt-ott harmatcseppek csillognak az ágak végein, amelyeket csak déltájt szív fel a párával telt levegő. Vizes, csatakos az avar, rothadás szaga ül a levegőben. A vízidisznó bőrök egyre jobban vállamra nehezednek. Ráadásul egy kétrészes bádogdoboz lóg iszákomra kötve, amelyet kígyók számára tartogatok. Mindenütt a csend, a magány lelket nehezítő érzése. Sehol egy pillangó, egy zümmögő rovar, vagy a fatörzsek lombozatában megbúvó állat. Mintha kihalt volna a Jatapu vadona. Bőriszákom, winchesterpuskám is nehéz. Komor, csaknem kriptaszerű az erdő.
Megpihenek egy kidőlt fatörzs mellett. Jó ideje, hogy elhagytam leshelyemet. Abilióra és a többiekre gondolok. Ők nem szeretik a túl sűrű erdőt, annak sötétjét, szerény állatvilágát, amelyből csak ritkán kerül ki a sovány örvös vaddisznó vagy a törpeszarvas. Meztelen talpú embereim különben sem szívesen járnak ezeken a helyeken, ahol pálmák törzséről lehullott tüskék leselkednek az avarban. Kíváncsian nézegetem, vajon mit rejt magában ez a tüskés, pálmákkal teli erdő.
Odább a folyondárfüggöny alatt rétesszerű tömeg mozdul. Lépéseim zörejére szétgyűrűzve bújik a vörösbor színű harasztba a sárga-fekete törzsgyűrűs papaovo. Két és fél méteres lehet. Ledobom vállamról terhemet, és a kígyófogó botfejet egy pillanat alatt ráillesztem a puskacsőre. A zsineghurkot széthúzom a fa-villa ágai közt, és elibe kerülök a kígyónak, oda, ahonnan a folyondárfüggöny alól előbukkanhat. Jól számítottam. A sárgafekete test kisiklik a növényzet alól. A zsineghurkot elibe vetem. Máris a nyakára rántom, behúzva a favilla ágai közé. Sziszegve ölti ki nyelvét, hatalmas, karvastagságú törzsét megrántja. Villámszerűen rácsavarodik a favilla nyelére, a puskacsőre, hogy támadóját megroppantsa. Rángatózása közben gyűlölettel sziszeg, és a két fekete kígyószem fenyegetően villog. Vagy félelemmel? Megtörlöm verejtékes arcomat. Nem mérges a szép papaovo. Nagy nehezen beszorítom a szitaszerűen lyukas bádogtartályba, és rázárom a fedelét.
Egyre nehezebben viszem súlyosbodó terhemet. Újra sűrű pálmaerdő vesz körül. Hónom alatt a winchestert, hátamon a nehéz vízidisznókat, kezemben a papaovót fogva tartó bádogládát cipelve, egy pillanatra arra gondolok, hogy terhemnek egy részét lerakom, és visszajövök érte. De nem tehetem, mert erre mindenfelé vörös húsevő hangyák tanyáznak. Ha egyedül hagynám a szerencsétlen papaovót, percek alatt rátalálnának a hangyák, s a szellőző lyukakon keresztül elevenen szétszednék, ízenként elhordanák. Klementinóval fordult elő a közelmúltban, hogy egy fiatal, alig másfél méteres Boa constrictort zárt ebbe a bádogládába, és hátrahagyta az erdőben egy faágon. Amikor visszatért érte, a fatörzsön az ágak közt már tömött sorokban jöttek-mentek a húscipelő tűzhangyák, s a fiatal óriáskígyóból nem volt több, mint cafrangos, itt-ott már teljesen letisztogatott csontváz.
Lábszárvédőm   ezernyi   karcolástól   tépett,   nadrágom,   ingem csuromvíz a verejtéktől. El-elfog a fáradtság. Mégis, egy pillanatra sem bánom, hogy idevetett a sorsom. Európai fehér ember még sohasem járt ebben a sűrű vadonban; ezt Abilio és Klementino is megerősíti. Ez a túlságosan sötét és magányos tájék azt is megriasztja, aki vágyódva jön ide. Mégis, mi az, ami engem ide vonz? A természet szeretete? A vadászizgalom utáni vágy? Az ismeretlen megismerésének csillapíthatatlan szomjúsága? Nem tudok rá pontosan válaszolni.
Negyedóra múlva újabb kígyót pillantok meg. Fehér farkú jararacát. Egy békát les, az meg dermedten bámulja. Nem tétovázom. Újból lerakom terhemet, rácsatolom puskámra a favillát. Egy-két mozdulat, s a békán elrévült szép jararaca máris dühös szisszenéssel csavarodik a puskacsőre. A béka ugrik, s beleloccsan az előttem levő sűrű, fekete tócsába. Bizonyos, hogy a fekete lé legfenekébe bújik ijedtében.
Most már végképp hazafelé indulok. Egy helyütt betűz a nap a pálmaerdőbe. Pontosan dél van. Az egyenlítőn ebben a percben nincs árnyék: rajta állok. Pár perc múlva már néhány centiméteresre nő. A nap nyugatnak fordul. A nap útját követve én is nyugatnak tartok.
Tüskéktől tépázva, fáradtan érek a szállásra. Bádogládám foglyai ketrecbe kerülnek. A társaságukban levő, eleségül szolgáló békák, gyíkok most már őrajtuk is keresztülugrálnak, futkosnak. Sajnos, a kígyók közül elég gyakran elhull egy-egy az önkéntes koplalástól. Pedig ápoljuk őket. A ketreceket néha megmerítjük a folyóban, ihatnak is, s ürüléküktől megtisztul a vízben otthonuk. Másként aligha lehetne a sok kígyót tisztán tartani, s egyenként mosdatni őket nem volna kívánatos mulatság.
Szájam íze kissé keserű. Májam rendetlenkedik. A nap rendületlenül tűz. Érzem, hogy láthatatlan láz táncol körül, s csak a pillanatot várja, mikor vegyen forró karjaiba, hogy megdideregtessen. A meleg most legalább 42 Celsius-fok lehet árnyékban. Lehet, hogy a láz hasztalan ostromolja a kinin védelmi övezetét. Ha sikerül keresztültörnie rajta, bizony keserű napok elé nézek.
A Jatapu néhol csak húsz-huszonöt méter széles, a táj pedig gyönyörű. Őserdővel borított sziklás dombok, völgyek váltogatják egymást, a vízen néhol zúgók állják utunkat. De már ezek sem jelentenek különösebb akadályt. Annyira belejöttünk a csónakok, a felszerelés szállításába, hogy néha egyetlen óra alatt átjutunk egy sellőn. Ezekben a napokban leginkább az foglalkoztat: milyen messze lehet az indián törzs faluja, maloccája? Utunkat egyre nehezebbé teszik a szaporodó terhek, a zsúfolt ketrecek, vadbőr göngyölegek. Jó lenne már visszafordulni.
Óvatosabban járjuk a sűrűt, figyelve a vizet, a rengeteget. Mindannyiunk gondolatában ott játszik a lehetőség, hogy egyszer csak összetalálkozunk valami vad indiánnal, amint éppen vadászik, vagy a vizet járja. Nem szeretnénk megriasztani. Abilio még azt is fölveti, vajon nem nyilazna-e ránk?
Reggel körülnézegetem a ketreceket és a szerszámokat. Úgy határozok, mégiscsak nekiindulok az erdőnek. A láztól való aggodalom sem tud itthon tartani. Egyébként Abilio sincs valami jó állapotban. Klementino is betegen fekszik szállásunkon. Három napot lázrohamok között hánykolódott. Csak Juan áll, mint a szikla. Az ő ereje töretlen, dolgozik akár három helyett is.
Lajhárunk nincs már egy se, sőt, majmunk se. Ügy jártunk, mint a mesebeli kincskereső, aki elérkezve a kincsesbarlangba, megtöltötte a zsákját ezüsttel. Amikor azonban tovább ment, a barlang második csarnokában arannyal telt ládákra bukkant. Kiöntötte tehát az ezüstöt, arannyal rakodott. Tovább ment a harmadik csarnokba. Ott meg gyémánt volt minden. Mit tehetett, kiöntötte az aranyat, s gyémánttal tömte meg a zsákját. Ilyesféleképp jártunk mi is. A folyó alsó részein elfogott apró emlősök helyét most már az értékesebb kígyófélék foglalják el, s bár több elpusztult közülük, számuk mégsem apad. Vadbőr készletünk is megnőtt. Ezekre nem kell különösebb gondot viselnünk. Csak a penésztől óvjuk. Megvan a nemrégiben fogott kis jaguár is. Nem akar szelídülni. Egyre dühösködik, kezünk után kapkod. Ha szerét ejtheti, meg is karmol. Nem csoda, hogy jaguárt még senkinek sem sikerült megszelídítenie. A cuate is megvan, sőt, társat is szereztünk neki. Annyira szelíd állat, hogy játéka még a darabos Juant is szórakoztatja.
Átnézem a rovarládát. Ez gyűjtésein legértékesebb része. Abilio egy óriás culha feketekávét hoz a rovarnézéshez, vagy háromnegyed liternyit. A rovarládából erős bűz árad. A papírhengerek közt sok naftalingolyót helyeztem el, de a hangyafélék – különösen a bolondhangyák – így is megtámadják az elrakott rovarokat. Az óriásbogarakat külön kis ládába helyezem. Itt van az óriás-cincér, vagy egy tucat Herkules-bogár – hímek, nőstények –, továbbá a tojás nagyságú acélkék orrszarvú bogarakból is legalább tíz darab. Ez a gyönyörű színű rovarfajta többnyire tapírtrágyában található. Roppant erőt tud kifejteni előre-hátra mozdítható orrszarvával. Sokféle pillangófajta is szerepel gyűjteményemben. Legszebbek a morphók, az óriáslepkék. Az őserdőben persze a lehető legnehezebb ép példányra szert tenni. Húszat, ötvenet is meg kell fogni, amíg egy épkézláb példányt találhat az ember. A sok lomb, folyondár, amelyek között cikázva repülnek, letörli szárnyaik hímporát, s összetöri szárnyaikat is.
Lepkegyűjteményemben akadnak olyan csüngő szárnyvégű pillangók is, amelyeknek hátsó-belső szárnycsúcsa úgy úszik a pillangó után, mintha díszes uszály lenne. Ezekből a legnehezebb ép példányt fogni. Sajnos, sem banánom, sem cukornád nincs, hogy csaliitalt erjesszek. Ezt csak ott lehet megtenni, ahol emberi lakhely, ültetvény van. Itt magunk is meginnánk, megennénk az ilyen csaliitalt. Az erjesztett, szeszes banánra úgy mennek a rovarok, a részeges lepkék, mint a megszállottak. Rettenetesen becsípnek, és akkor, mintha csak fából lennének, össze lehet szedni valamennyit. Erjesztett cukornádié híján lepedő mögül világító karbidlámpa is megteszi csaléteknek az éjjeli sötétben.
A kávé egészen felélénkít. Mintha elmúlt volna a gyomrom körül a szorongó érzés s a keserű szájíz. Klementino és Juan már elmentek az erdőbe. Abilio is készülődik.
–  Maradj itthon, Senhor! – jön oda hozzám, miközben nyakába kanyarítja vadásztarsolyát. – Sárga a szemed fehérje, sápadt vagy!
–  Mindegy, Abilio, akár itt talál a láz, akár az erdőben. Abilio más véleményen van, fejét csóválja, azután eltűnik a lombos aljnövényzetben. Úgy látszik, a láz tesz türelmetlenné. Nem tudok otthon maradni, dobol bennem a nyugtalanság. Nekivágok az erdőnek. Hevesen törtetek előre, zsákmányt akarok mindenáron. Bármire kilőném a puskámat.
Szájamban ismét érzem a keserűséget. Forróság önt el. Köpködök. Inni kellene. De hol találok patakot? Végre aprócska vízér avarral borított meredek partjához érkezem. Látszik, hogy az esős évszakban sok vizet szállít. Most alig folydogál valami a meder fenekén. Vize tiszta és friss, de a szájamban ennek is íze lett. Ez a láz. A malária karikákat táncoltat előttem– Nem tudok másra figyelni, mint a májamra. A gyomrom – úgy érzem – homokkal van telítve. Pedig ma csak kárét ittam.
Követem a patakot a vízfolyás ellenében. Puskámat markolom, néha hónom alá veszem. A tercadót most nem használom, nincs hozzá kedvem, erőm. Ügy bújok át az iszalagok, lombok csüngő függönyei alatt. Vajon miért is mentem befelé?
Felettem a fák tetején suhog a szél. Idelenn ebből semmit sem lehet érezni. Fülledt, forró az erdő. A patak túlsó partján hirtelen valami nekizúdul a sűrűnek. Jaguárhörrenés. Lövök. Az erdő felerősítve veri vissza puskám hangját, de a hatalmas gerinces eltűnik a lombozatban. Elhibáztam. Tíz méterről golyóval, egy férfi-kalapnyi célpontot, a jaguár lapockáját. A balfogás kijózanít. Mi történt volna, ha megsebzem, s a vad saját vérétől, fájdalmától felingerelve nekem ront? Lázas állapotomban bizonyosan alul maradok. Kábultan fordulok vissza, s már nem is tudom, igaz volt-e csakugyan, hogy jaguárt láttam és elhibáztam.
Déltájban vetődöm haza kimerülten, legalább 40 fokos lázban. Abilio már otthon van, s azonnal kibontja, fákra köti függőágyamat. A nap sugaraiban óriáshalakat vélek látni, köd-jaguárokkal kergetőzve.
Abilio belém tölti a kinint. Embertelenül keserű. Elalszom.
Két napig gyötör a láz. Magamhoz térve a valóság és a láz képei mindig összefolynak, bár dél óta láztalan vagyok. Most már nem szeretem a sziklákat, fákat, amelyeket – mint Abilio mondja – annyiszor megszámoltam magam körül a láz önkívületében.
Holnap tovább indulunk.

ÜNNEP AZ ŐSVADONBAN

Kilábaltam végre a lázból. Este újra karbidlámpám mellett ülök, naplóm fölé hajolva. Megint följebb vagyunk a Jatapun. Új tanyánkra bőven szórják fényüket a melegövi csillagok. Arra gondolok, milyen jó is lenne Budapest utcáin járni a frissen hullott ropogó hóban. Jó lenne nézni a fényes kirakatokat, és ajándékot vásárolni azoknak, akiket szeretek. Milyen jó lenne tudni, hogy vár valahol a szeretettel teli otthon, a feldíszített fenyő. Ma karácsony van.
De az őserdőben ez a mai nap is csak egy a sok, fokozódó nélkülözésben eltelt nap közül. Mindazt, amire vagyok, nagyon távolinak érzem. Mégis, mintha ünnepibb lenne ezen a napon az ős-vadon. A sziklás zugokon lefelé örvénylő folyó talán ugyanaz, de az otthoni emlékek az ősvadonban mégis ünnepi hangulatot árasztanak. Eszembe jut az esztendő előtti karácsonyeste, amelyet az uatumai sűrűben töltöttem. Akkor egy arra kalandozó európai rovarkutatóval akadtam össze. Azóta egy év telt el, s ez a karácsony ismét az őserdőben ér.
Karácsony napjának tennivalója a vadonban ugyanaz, mint a többié. Abilio nehéz ágat vonszol a tűzhelyhez a sziklás folyópartról. Nagyot dobban, amikor földet ér. Már kora reggel rekkenő a hőség. Abilio háncskalapját levéve törölgeti arcáról a verejtéket. Klementino is segédkezik a tűzrakásban. Hamarosan füstcsík kanyarog felettünk a sötétben összeboruló lombsátor felé. Juan is kiveszi részét a munkából: fejszét hoz elő a felszerelés közül, s nekiáll a nehéz faág darabolásának. Abilio hirtelen rákiált:
–   Megállj!
Juan markában a nehéz fejsze sújtás közben lódul félre. Éle alig éri a fát. Abilio már ott is térdel az avaron, s ágdarabbal valami nagy bogarat szorít a földre. Erre már én is odamegyek.
–  Bicho! – pillant fel Abilio. – Herkules-bogár, ahogy te nevezed, Senhor.
A jatapui ősvadon karácsonyi ajándéka ez a szép bogáróriás. Az üres faágból került elő, most pedig egy jól záró bádogdobozban kap szállást. Ez a föld legnagyobb bogarainak egyike. Abilio már mindenhez ért, ami az óriás Herkules-bogár preparálásához szükséges. Vékony zsineget köt rá, aztán horpadt bádogedényt szed elő a holmik közül, félig teleönti vízzel, és ráteszi a rőzse-tűz lángjára. Szarvaival legalább 15 centiméteres a bogár. A leghatalmasabb bakonyi szarvasbogár csak kis öccse lehetne. Abilio a szokásos módon egy percig főzi, azután a zsinegnél fogva kiemeli. Amikor megvizsgálom, látom, hogy karmos talpainak apró rekeszeiből a forró víz -kioldotta a ragacsos anyagot, amelynek segítségével jól tud tapadva járni. Potrohának alsó lemezei közé élősdiek, kullancsfélék fúródtak. A Herkules-bogár most már akármeddig eláll valamelyik múzeum rovargyűjteményében.
A váratlan zsákmány után Abilio főzéshez készülődik, edényei közt zörög. Ökörhal zsírban hagymát pirít, azután rárakja a megtisztított, apró darabokra vágott vaddisznó húst. Már megtanult
magyaros módra pörköltet készíteni. Juan is abbahagyja a favágást, nagy halat szed elő. Kése alatt sercegve pattognak szerte az ötkilós hal jókora pikkelyei. Horoggal fogta. Ma halleves is lesz.
Az ünnepi ebéd után pihenőnapot tartunk, amelyre talán még nem is volt példa jatapui utunkon. Hétköznapokon azért vadászunk, mert hétköznap van, vasárnap pedig azért, mert máskülönben ránk telepedne az unalom. A vasárnapot és a hétköznapot egyébként valószínűleg össze is keverjük, mert csak a már említett rovás-naptárunk van. Néha elfelejtjük, vagy éppen többen is húzunk rovátkát. S az ősvadon kifogyhatatlanul kínálja az élményeket, így nem szívesen töltjük a szálláson időnket.
Lángol a rőzsetűz, a kis bográcsokból vacsoraillat szállong. A Dél Keresztje felettünk fénylik. Az ünnepi vacsorához konzervgyümölcsöket bontunk, amelyek a félretett, utolsók közül valók. Ezután kerül sor az ajándékozásra. Egyik ládámban személyes holmijaimat tartom. Kiszedem a jó előre elkészített töltőtollat, amelyre Abilio egyszer azt mondta, ha ilyen tolla lenne, a kedvéért akár írni is megtanulna. Van itt egy régi zsebóra is, amelyet Klementino áhított meg. Egy kissé siet ugyan, de a barna legény úgysem ennek alapján kel és fekszik. Juannak egyik bőr lábszárvédőmet szánom. Azóta szeretne ilyet, amióta az emlékezetes rája-kaland történt vele. Kiszedem a láda fenekéből a vakrozsdás, erdei szeméttel szennyezett kis táskagramofont. Sohasem használjuk, pedig lemezek is akadnak hozzá egy dobozban. Ládára állítva fölhúzom a nyikorgó, recsegő zeneszerszámot, amely körülbelül két éve nem látott olajat. Ráteszek egy lemezt, amelynek címét már nem lehet látni. Embereim körém gyűlnek. Mielőtt megindítom a lemezt, átadom Abiliónak a karácsonyi ajándékot. A töltőtoll egy kicsit vastagon ír, amikor tenyerébe rajzol vele, de arany hegye van. Egyszeriben nagy tintapacnit ejt a tenyerén, amelyet közvetlen mozdulattal töröl nadrágjába. Klementino boldogan szorítja füléhez a ketyegő ezüstórát. Juan öröme is teljes. Az izmos, darabos mozgású caboclo nyomban felcsatolja meztelen lábszárára a szíjas-csatos bőrvédőt.
–  Senhor – fordul hozzám Abilio –, köszönjük, hogy gondoltál ránk. Nekünk nincs olyasmink, amit neked adhatnánk, de az őserdőből mindazt elhozzuk, amit találunk.
Klementino is, Juan is rábólint.
–  Úgy lesz, Senhor – teszi hozzá még Klementino. A karbidlámpa világában elégedetten nézegeti a kis másodpercmutatót, majd becsukja az óra fedelét, és nadrágja zsebébe csúsztatja. Juan sem akar megválni lábszárvédőjétől. Abilio szorgalmasan dörgöli tenyerét bizonytalan színű, agyonfoltozott nadrágjába. Megindítom a gramofont. A meleg, csillagdíszes őserdőben felcsendül a melódia. Csendül? . . . Inkább krákog, prüszköl, míg végre aztán kialakul valami zeneféle. Régi, kedves keringő hangfoszlányai szólalnak meg a lemezről. Újabb lemezt teszek fel, amely esztendővel ezelőtt az Uatuma partján szólalt meg, de meg is sérült. A gramofont Manausban kaptam az ottani Német Klub egyik tagjától, aki mielőtt hazautazott Európába, szétválogatta felesleges holmiját. Egynéhány lemezt is adott ráadásként. Mindannyian, még talán a ládában lakó Boa constrictor is – bár előbb nyugtalankodott -nekifeledkezve hallgatjuk a zenét.
Klementino megfőzi a feketekávét. Mikor minden lemezt lejátszottam, elrakom a gramofont. Abilio, Klementino is ásít. Későre jár, éjszakára fordul az idő. Abilio odaállítja a ládámra a kávét és a meggyújtásra váró karbidlámpát. Kifogyott belőle a karbid, újra töltjük. Még írni szándékozom.
Lentről, a vízparti fák felől hirtelen hörrenés hangzik, azután zuhanás. Utána mintha állat fújna a mély sötétben az avaron. Abilio felkapja a villanylámpát, és máris a sötétségbe szóródik a sugárkéve. Ahol délután a félbevágott vaddisznó részeit ágakra tűztük, az egyik húsdarab a homokon, a sziklák közt hever. Megpillantunk a húson egy erős pumát, amely mereven a fénybe bámul. Klementino felveszi a kezeügyében levő puskámat – céloz – dörrenés! Abilio kemény idegekkel tartja a fényt. A puma golyótól találva lehemperedik zsákmányáról. Vergődik a homokban, sziklákon. Juan mögöttünk áll. Az erdővágó kést markolja. Félelmetes fegyver ez az ő kezében.
–   Jól van, Klementino! – mondom elismerően.
Abilio azonban lefogja Klementino kezét, amikor az másodszor is bele akar lőni a még mozgó pumába.
–   Hagyd! Ne rongáld a bőrét.
Lemegyünk a barna szőrméjű, kimúlt ragadozóhoz. Félrehúzzuk a megcsendesedett pumát. A caetitu húst visszaakasztjuk az ág-csonkra. Juan és Klementino felcipeli a hamuba roskadt parázshoz a zsákmányt. Jókora hím, igen szép példány. Ez a ragadozó szereti az éjszakai kalandozásokat, gyakran betör a vadonbeli ültetvényekre is. Jobb híján – akárcsak nálunk a róka – a baromfiállományt pusztítja. Ha szerét ejtheti, borjúra, házidisznóra is rácsap. Vérszomjas természete miatt brazíliai oroszlánnak is nevezik.
Abilio és Juan hamar lerántják a puma szép, barna bőrét, és ágakra feszítik. Abilio szakértő szemmel nézegeti a puma tömör, fehér fogait, azután levágja a dögről a fejet.
– Holnap kifőzöm! Máris kedveskedett valami ajándékkal a jatapui vadon – mondja nevetve, és a pumabőrt nézegeti, amely szélesre feszítve, mint egy rosszul szabott vitorla ágaskodik a letakart bőrkötegek mellett.
Elcsendesül az ünnepi esten őserdőbeli szállásunk. A Jatapu sötét vizét mintha ezüstszegekkel verték volna ki. Abilio és a többiek az igazak álmát alusszák. Befejezem a naplóírást. Nyugodalmas erdei karácsonyt, baj nélküli jó éjszakát!

Félnapos vadászat után a szállásunkra tartok a liános sűrűben. Zsákmányom megint egy dolmányos hangyász és egy elevenen elfogott, alig négyhetes tigrismacska kölyök. A hazafelé vezető utat keresem a sűrűségben – karomban megkötözött, karmolászó zsákmányommal –, amikor hirtelen füstszag csap meg. Abilio vagy Klementino rakott itt tüzet, akikkel együtt indultam? Nem hiszem. Lerakom egy fatörzs tövébe az összekötözött tigrismacskát és a hangyászbőrt. Vigyázva óvakodom előre a füstölgő fa fojtó szaga nyomán. Halk beszédhangokat hallok, bár látni semmit sem látok. A tűz már egészen közel lehet. A sűrűbb növényzet azt is elárulja, hogy víz közelében vagyunk. Amint a lombok közül kinézek, megpillantom a nedves fától füstölgő tüzet, mellette pedig két erdei vadászt, caboclót. Egyikük éppen edényt tesz a tűzre, a másik rőzsét tördel. Egy fatörzshöz öreg winchester-puskák támaszkodnak. Mellettük gumigyűjtő szerszámok, edények. Arra gondoltam idejövet, hogy talán a jatapui őserdő indiánjaira akadok, akik errefelé barangolnak. De a reményem egyre kevesebb, hogy összeakadok velük. Készleteim nagyon fogynak. Már közel az idő, amikor vissza kell fordítanom vadbőrökkel és tele ketrecekkel rakott csónakjaimat. Azonban az is lehet, hogy ezek a caboclók valami újat, érdekeset tudnak a jatapui vadon indián-törzséről. Félrehajtok néhány elém akadó folyondárt, és kilépek a lombok közül. Mindkét caboclo háttal áll felém. Nehezen mozognak, alighanem betegek. Odaköszönök:
–  Bom dias, Senhores!
Mintha kést szúrtak volna a hátukba, úgy perdül sarkon a két rongyos ember. Amikor fölismerik, hogy “caboclo" köszön rájuk, megkönnyebbülnek. Örömmel viszonozzák az üdvözlést:
–  Bom dias!
Nem mindennapi dolog az őserdőben, száz és száz kilométerre minden ember lakta helytől, hogy valaki megszólal az ember háta mögül, és jó napot kíván. A magányos rengetegben az emberek is fölveszik a vadak egy-két tulajdonságát: felfigyelnek minden apró zajra és bizalmatlanok. Én is, ha a caboclók kezében puskát látok, kétszer is meggondolom, hogy egyszerű Bom diasszal lépjek eléjük.
Apránként elmondják dolgaikat. Ott keresték keserves kenyerüket a vadonban. A gumiárak már egy esztendeje a mélyponton állnak. Egyikük, aki a tűz körül tesz-vesz, sovány, láztól gyötört ember. Egész testében remeg. A másik sincs jobb állapotban. Elmondják, hogy parti gyökerekhez kötött csónakjukban vagy három mázsa nyersgumi van. St. Anne faluba igyekeznek, ott van a kunyhójuk, családjuk. A láztól elgyötörve azonban nem tudták folytatni az utat, azért az erdei patak partján kikötöttek. A gumit a patak forrásvidéke táján csapolták. Megkérdezem tőlük, hallották-e lövésemet. Mindketten tagadóan rázzák fejüket.
Az egyik caboclo lábszárán elmérgesedett, gennyes sebek éktelenkednek, piszkos ruhadarabokkal betekerve.
–  Mik ezek? – fordulok hozzá.
–  Ezek, Senhor? Ezek piranhák harapásai.
–  Jöjjenek el az én erdei tanyámra, ott van gyógyszer, kinin láz ellen, és a sebeket is rendbe hozzuk.
A két gumigyűjtő csónakjába rakom a hangyászbőrt meg a vinnyogó kis tigrismacskát. Magunk is beszállunk a csaknem merülésig terhelt vízijárműbe. A két caboclón látszik, örülnek is, nem is hívásomnak. A puskás idegenek iránti bizalom az őserdőben bizony nem könnyen terem. Nem veszem rossz néven bizalmatlanságukat. Azért a három mázsa nyersgumiért, amely csónakjukban van, egészségüket áldozták. Nem csoda, ha féltik. Annál szomorúbb, hogy a gumi árának legutóbbi zuhanása óta a három mázsa nyersgumi alig 15 dollárnak megfelelő milreiszösszeget ér. Ezen a 15 dolláron két családnak kell osztoznia.
A lombokkal szegélyezett patakról a széles Jatapura jutva, a part mentén haladunk felfelé. Fél óra múlva megérkezünk a kis irtáson levő szállásra. Csak Juan van a tanyán. Két társa a sűrűben jár. A két gumivadász – Carlo és Benedicto – Juan láttán megnyugszik. Jól ismerik egymást.
Benedictót, akinek szemefehérje egészen sárga és rázza a láz, belefektetjük függőágyába. Hatalmas culha oldott keserűsót kényszerítünk belé. Fél óra múlva két kininlabdacsot kap. Ugyanezzel vendégelem meg Carlost is. Juan élvezetesebb vendéglátásról is gondoskodik: tapírsültet, főtt mandiókagyökeret tesz Carlos elé. Benedicto nem tud enni. Amikor a javakorabeli Carlos végez az evéssel, lebontatom vele sérült lábáról a kötést. Alóla genny csurran ki. Juan forró vizet hoz, és én melegvizes ruhával áztatom ki a sebeket. Csak ekkor látom, milyen mélyre rágta be magát a genny a húsba. A sebek meggyűltek. A két gumivadásznál – mint általában a caboclóknál – nem volt semmi orvosló szer. Ezért is halnak meg a latin-amerikai erdőlakók olyan könnyen vérmérgezésben, sokszor csak jelentéktelen sérülések miatt, s ezért találkozunk olyan gyakran magányos fejfákkal egyes folyók vízre néző irtásain.
Benedicto rongyos takarójába burkolózva keservesen nyög, egyre rázza a láz. Cserepes ajka, sárga bőre, sovány, agyongyötört arca messziről elárulja a maláriást. Délután újra kap két kininlabdacsot, este ugyanennyit. A napi adag három-gramm egészen addig, amíg a kinin legyűri a maláriát. Addigra remélhetőleg Carlos lába is rendbe jön, és továbbevezhetnek. Néhány napig mi majd az itteni őserdőt járjuk.
Négy napig tart a betegek gyógykezelése. Éppen a közelünkben kiabálnak a bőgőmajmok, amikor Abilio és Juan rátaszítja a Jatapu vizére a nyersgumival rakott csónakot a gyógyult Benedictóval és Carlossal.
–  Adeus, Senhor! Obrigada! – Isten veled, Uram! Köszönjük! – szólnak vissza a csónakból, amikor evezőjüket vízbe merítik.
Röviddel utóbb a két erőre kapott gumivadász csónakja eltűnik a fordulóban, a vízbe csüngő parti növényzet mögött.
Sajnálom, hogy a jatapui indiánokról ők sem tudtak semmit.
–  Ma még itt vadászunk, holnap azonban tovább evezünk!

INDIÁNOK

Sok élmény, viszontagság és bizony kevés öröm jut osztályrészül annak, aki a Jatapu boldog őstunyaságban szunnyadó tájaira behatol. A vadászszenvedély egyre messzebb, egyre feljebb szólít. Sok fáradságba kerül, amíg áthatolunk az újabb és újabb sellő-akadályokon. Amikor pedig végre keresztülvergődünk a zúgók sziklák közti vízfutásán, megkönnyebbülve kötünk ki a felső cserjés parton, ahol a megapadt folyómederben mindig jó kikötőhely kínálkozik. Az esős évszak a nyakunkon van. Néha sűrű szemű felhőszakadás ver milliónyi kis szökőkutat a Jatapu vizébe. Csuromvíz lesz ilyenkor mindenünk. Az erdő is órákig párázva csepeg. A Jatapu mintha áradt volna.
Abilio és két pajtása a zúgó sustorgásban nekifog a szokásos munkának. Itt csak egy éjszakát töltünk, reggel indulunk tovább. Amíg a vacsora készül, ládaasztalomon naplójegyzeteimet forgatom. Megakad szemem azokon a sorokon, amelyeket a Tapajos partján írtam:

,,Boa Vista, Estado do Para. Ki gondolná odahaza, a messze Magyarországon – olvasom –, hogy a legjellegzetesebb tiszai rovarféle, a kérész egy fajtájának rajzását itt, Brazíliában, az észak-brazíliai Tapajos partján is megfigyelhettem. A folyó májusi vize meghozta ezt az itt nem várt jelenséget, a kérészek sohasem látott tömegű rajzását. Az itteni kérészfajta szürkésfehér, nagy, fekete pontszemű, selyemfényű, lágy, hengeres testű, mintegy 20 milliméter hosszúságú rovar. Két ízeit, ostoros farksertéjük 25-30 milliméter. Az első szárnypár nagyobb, legalább háromszorosa a hátsó szárnypárnak. Reggel réteges ködök úsznak a folyó felett, amikor vadászszállásom előtt, szorosan a vízparti őserdő mellett, szállingózni kezdenek a sodródó víz felett a fehéres kérészek. Meglepődve ismerek fajtájukra. Rajzásuk kezdetekor még jól látszik az itt vagy másfél kilométer széles Tapajos túlsó parti vadona, a folyó közepén a lomb borította sziget. Röviddel utóbb olyan sűrűn rajzanak a kérészek, hogy elvész a kilátás a nászra induló rovarok sűrű, felhőszerű tömegétől. Érdekesek ezek a milliárdszámra repülő rovarok, amelyek ezekben az órákban élik röpke, csak egyetlen napig  tartó  életük   minden   gyönyörűségét.   Minden   idejüket  a szerelemnek szentelik, még táplálékot sem vesznek magukhoz. Előttem vonul – szorosan a parti növényzet vonalát követve – a fehéres felhő, a kilátást elzáró kérésztömeg. Nem térnek el a folyómedertől, nem közelítik meg a parti cserjés víz borította részét, az árterületet. A kérészek életében, mint annyi más, ez is ösztönös. Ugyanis a víz borította árterület felett repülő, párzó kérészek petéi egy szálig elpusztulnak, ha elvonul a víz. Egyetlen napig – néha csak órákig tart a kérészek élete. Repülés közben élik fajfenntartó szerelmi életüket. Egy-egy nőstényt sok hím űz. A szerencsések a levegőben egyesülnek, majd belehullanak a folyóba. Ahogy elmerülnek, az elpusztult anya bomlás során széteső testéből a megtermékenyült peték belekerülnek a vízfenék iszapjába. Itt álcává fejlődnek, a következő rajzás idején felemelkednek a víz felszínére, ahol burkukat levetve, elválva a vízi élettől, megkezdik repülésüket. Este – lámpagyújtás után is -tízezerszámra repülnek parti kunyhómba a fényre gyűlő kérészek. Lehetetlen a kellemetlenkedő, mindenbe belehulló kérészektől a világos kunyhóban megmaradni. Kiviszem a lámpát a folyópartra, és beleállítom partra húzott csónakomba. A messzesugárzó fény tömegével csalja oda a kérészeket. Amikor reggel kimegyek a lámpáért, a csónak és környéke óriás tömegű kérészhullával borított. A lámpa körül több mint 40 centiméteres vastagságban, kis hegyként hever a kimúlt kérésztömeg."

Becsukom rongyolt naplóm vaskos kötetét, a Tapajos-vidéki feljegyzéseket. Azért is érdekes ez a leírt kérészrajzás, mert tudtommal észak-brazíliai előfordulásukról eddig egyetlen kutató, egyetlen  tudományos  szakkönyv sem emlékezett  meg.
Abilio szava rezzent fel gondolataimból:
– Elkészült a vacsora, Senhor!
Vacsora után, amikor meggyújtom a süvítő karbidlángot, újból nekiülök régi jegyzeteim olvasgatásának.
Éjféltájban ketrecrecsegésre ébredek. Az egyik ketrechez két, újabban fogott lajhárt kötöttünk. Ezek napnyugtakor egy alacsony cserje lombjai közé másztak, és hosszú karmaikkal az ágakhoz kapaszkodva, hanyatt lógtak. A zajra Abilio és a többiek is azonnal talpon vannak. Villan a nagy fényerejű lámpa, megvilágítja a lajhár lakta cserjét. Az egyik még ott van, de a másikat feketefoltos,   comb  vastagságú   sucuri  gyűrűzi  a  parton.  Abilio
szigonyt ragad, odaszalad, s nagy lendülettel vágja a lajhárra fonódó sucuriba. Az lecsavarodik a lajhárról, oldalában a szigonynyal. Menekülni akar, de nem éri el a vizet. Abilio visszafogja a szigonyzsinórral. A durva pikkelyű óriáskígyó vadul csapkodva küzd szabadságáért.
Amikor összehurkoltuk, Juan kivájja oldalából a köpűs szigonyhegyet. Felemelem a homokban heverő, derekán zsineggel megkötött, durva szőrű lajhárt, de abban már nincs élet. Megroppantotta a vastag, hat méternél is hosszabb sucuri. Klementino egy, már lakott ketrecet nyit a sucuri számára. Reméljük, hogy a szigonydöfés ellenére megmarad.
A többnyire éjjel vadászó kétéltű óriáskígyók igen falánkok. Ez a második eset a Jatapun, amikor szállásunkra egy ilyen vízi dúvad  betör,  és  megfojtja fáradságosan  elejtett zsákmányunkat.
Juan elvágja a pórázt, és bedobja a kimúlt lajhárt a sötét folyóba.
Abilio a minap elmondott egy történetet. Hitelességéért persze nem vállalok felelősséget, mert amíg hozzá eljutott, alaposan felhizlalhatta a caboclo-képzelet. Ismerve azonban a sucuri éjszakai vadságát, a történet lényege nem járhat messze a valóságtól.
Történt ugyanis, hogy egy caboclo pescador, az őserdők halásza feleségével csónakon rokonaihoz igyekezett a szomszéd faluba. Folyóparton érte őket az este. Letáboroztak. Éjjel kijött a folyóból egy óriás sucuri, amely a történet szerint tizenkét méternél is hosszabb volt. Előbb a pescadort, aztán a feleségét roppantotta össze, és mindkettőt lenyelte. Az asszony már nem fért egészen a kígyóba, lábai kilátszottak a szájából, s emiatt az óriás sucuri nem tudott visszamenni a vízbe. Reggel halászok eveztek arra. Észrevették a nehezen mozgó óriáskígyót, és agyonverték, két áldozatát pedig kivágták belőle és eltemették.
A magam részéről a 12 méteres sucuriban egyáltalán nem hiszek, mert a leghosszabb, amiről tudnak, 11 méter 28 centiméter. A caboclo-fantázia azonban 30 méteres, boroshordó vastagságú szörnyetegről is regél.
Aludni térünk. Újra megnyugszik körülöttünk a víz, a sűrűség.
Reggel továbbevezünk. Délben friss parti irtáson verjük fel új szállásunkat. Táborunkat szürke sziklák övezik. Az ősvadonban a tanyaépítés beidegzett munka. Három legényem rövid idő alatt megépíti a tanyát, partra rakja a holmit, a nehéz ketreceket.
Kora délután áll már a pálmatető váza is. A pálmaleveleket szorgalmasan rakják rá, vékony folyondárral kötözve oda. Ez már tökéletesen megvéd bennünket a hirtelen jött esőktől. A brazíliai vadonban teljesen hasznavehetetlen lenne a vízhatlan vászonsátor, amelyet Afrikában a vadászexpedíciók olyan szívesen használnak. A ponyvasátorban levegőt sem kapna a vadász, annyira füllesztené a párás forróság. Néha még a szúnyogháló is elfogja a levegőt. A folyók alsóbb táján egy kis friss levegő kedvéért gyakran inkább a szúnyogokat is elviseljük, felhajtva – szúnyoghálót.
Vadászataim során mindenben alkalmazkodtam a bevett caboclo-szokásokhoz. Caboclo vadászmódszer nélkül soha egyetlen erdei vagy vízi vadat nem ejthettem volna. Mindennek megtanulása alkalmazkodóképességem  próbaköve volt.
Végeztünk a szállásépítéssel. Főtt pirarucut és banánlekvárt eszünk. Szállásunk előtt örvényeket kavar a víz. Elégedetten üljük körül feketekávénkkal a tüzet. Minden egyes megállás, tanyahely új reményeket ébreszt. Úgy érezzük, talán éppen az új hely lesz az, ahol a legértékesebb zsákmányunkat elejtjük.
Vadászszállásunkat a legszűzibb ősvadon öleli körül.
Furcsa érzések nehezednek rám, amikor vadászatra indulva otthagyom tanyánkat. Juan, Abilio és Klementino már benn járnak az őserdőben. Mintha láthatatlan szemek figyelnének. Amint megfordulok, nem látok semmit, csak lombot, folyondárt, sziklát és vizet. Kivetem magamból ezt a gondolatot. A Jatapu vízválasztója táján különben is képtelenségnek tűnik ez.
Két órát jártam a sűrű erdőben. A zsákmány mindössze néhány tucat rovar. ízeltlábúak, pókok, gyönyörű acélkék darazsak. Emlős zsákmány semmi.
Három vadászom izgatottan fogad a szálláson. A felszerelést vizsgálják.
–   Senhor – lép elém Abilio –, amíg távol voltunk, valaki itt járt. Elvitték az egész lőszer-, gyufa– és cukorkészletet. Elvitték gumizsákjainkat,  valamennyi  függőágyunkat, a két bográcsot, a fejszéket és a te zsákodat is, amiben minden holmid volt.
–  Indiánok jártak itt! – mondja ki mindannyiunk véleményét Klementino.
Abilio bólint. Juan nadrágzsebéből fél marék töltényt szed ki, és belenyomja winchestere tárába. Csak annyi a töltényünk, amennyi puskáinkban van. Furcsa, heves izgalmat érzek. Most aztán rátaláltunk az indiánokra, akiket annyira kerestem. Ezekben a pillanatokban persze korántsem vagyok biztos abban, hogy valóban annyira áhítom társaságukat.
Abilio mogorván szedi össze evezőinket.
–  Az indiánok legközelebb majd ezeket viszik el, hogy ne tudjuk csónakjainkat használni.
Csónakjainkat még reggel a partra húztuk. Most is békén hevernek az árnyékban, a víz marta szürke bazalton. Ha hívatlan vendégeink ezeket is elviszik, akkor búcsút mondhatunk minden vadászlehetőségünknek, valószínűleg életünknek is. A szaharai homoksivatagban könnyebben lehet ivóvíz nélkül gyalogosan előrejutni, mint a brazíliai őserdő növénytömkelegében. Több száz kilométert gyalogosan, lőszer és tűz nélkül megtenni a rengetegben – még a folyó útját követve is – teljesen lehetetlen. Az első száz kilométeren éhenhalnánk. Nem mi lennénk az elsők. Biztosra vehetjük, hogy a barna bőrű atyafiak a többi holmiért is visszatérnek, mert táborunkat szabad prédának vélik. Véleményemet közlöm embereimmel.
–   Igazad van, Senhor – helyesel Abilio. – Menekülésről szó sem lehet.  Ha az indiánok megneszelik, hogy megfutamodunk, gyorsabban utolérnek, mint azt gondolnánk. Legokosabb, ha itt, a szállásnál behúzódunk a sűrűbe. Itt kell bevárnunk látogatóinkat.
Juan és Klementino már tömik is iszákjaikat, zsebeiket mindenféle aprósággal: horoggal, szárított pontylazaccal. Persze nagy kérdés, hogy ha meg is fogják a halat horoggal, hogyan sütik meg gyufa híján, tűz nélkül? A szárított nyers pirarucu, amely hónapok óta dobálódik Juan csónakjában, nem lehet túlságosan jóízű, hiszen főve is rágós. Magunkhoz vesszük puskáinkat. Abilio felcsatolja tercadóját. Elrejtőzünk a ketrecek mögötti folyondáros sűrűben. Leshelyünkről jól megfigyelhetjük a friss parti irtást, a csónakokat, minden holminkat. Hozzám Abilio áll legközelebb, Juan és Klementino kissé távolabb.
Az a gondolat, hogy az indiánok rejtekből küldött nyílvesszővel, vagy fúvócső mérgezett tüskéjével találhatnak el, esetleg lenyúzott fejjel, holtan dobálnak bennünket a Jatapuba, egyikünket sem ringat a legjobb hangulatba.
Nem sok idő telik el, amikor a folyón fatörzsből vájt indiáncsónak jelenik meg, benne két idősebb indián. Óvatosan pislognak a partra. Amikor úgy találják, hogy ott senki sincs, partra eveznek. Kiszállnak, s rakodni kezdenek a kis lélekvesztőbe.
– Elhordanák az egész tanyát – súgja Abilio.
Kilépek a sűrűből. Látogatóink, a meztelen, barna bőrű, kiálló pofacsontú, ferde szemű, mongoloid indiánok szinte sóbálvánnyá válnak, amikor megpillantanak. Abilio is előlép, majd Klementino és Juan is. Barátságosan közrefogjuk “vendégeinket", mert most már nem akarjuk, hogy faképnél hagyjanak. Beszélni nem tudunk velük. Másfajta érintkezési formát választok: banánlekvárral és keksszel kínálom őket – abból, amit meghagytak nekünk. Egy csomag használt borotvapengével ajándékozom meg a két idős indiánt. Jelekkel érintkezünk, mert magánhangzókkal zsúfolt, primitív hangzású beszédükből  szót sem értünk.
Mire kissé összebarátkozunk, delelőre fordul a nap. Maradék felszerelésünket csónakba rakjuk. Elindulunk felfelé a Jatapun, előttünk pedig a két indián evez keskeny csónakjában. Nyomára akarunk jutni az elvitt holmiknak. Elmegyünk értük akár az indiántörzs falujába is. Útközben az indiánok sziklás partrészen kötnek ki.. Örömünk teljes, mert csak eddig hozták holmijainkat. Nekifognak, hogy csónakjukba rakodjanak. Itt az alkalom, hogy visszavegyük tulajdonunkat. Abilio szeme villámokat szór, de belátja, hogy a békés utat kell választani. Az indiánok nagyon elszomorodnak, amikor megértik, hogy nem vihetik el szerzeményüket. Két nagy horoggal sikerül őket megvigasztalni.
Késő délután érkezünk az indián faluhoz. A Jatapuba ömlő nagy patak torkolatánál tanyáznak.
Amikor a két indiánnal bevonulunk, zajos ámulással fogadnak, különösen ami az asszony-, a gyereknépet illeti. Hasonló érdeklődéssel néz az izmos fiatal főnök.
–  Antonio –  mutat saját magára.  Főnöki  rangját egyébként tolldíszéről is megállapíthatjuk, de hogy miképpen jutott az Antonio névhez, egyelőre nem tudjuk.
–   Antonio – mondja újra a főnök. Alkalmasint az ezredes fia nevezte el így – gondolom.
A Jatapu partján ütünk tanyát. Hogy stílusos legyek, jó nyíllövésnyire  az  indiánok  falujától.  Vagy háromszázan  lehetnek  a törzsbeliek. Lakóhelyük, az őket körülvevő őserdő, fehér foltként szerepel a térképen. Amíg az urucarai gumigyűjtők nem akadtak rájuk, csak kőfegyverekkel, kőbaltákkal, csonthegyű lándzsákkal és halszálkákkal tűzdelt nyílvesszőkkel vadásztak. Nem ellenségesek, inkább túl barátságosak. Nem ismerhetik a magántulajdont, ezért vitték el holminkat is. Mindent megpróbálnak elkérni, és amikor nem adom, cserélni akarnak. Kérik puskámat, háncskalapomat, ingemet, csónakomat. Általában mindent, amit megpillantanak. Ezek helyett sót és cukrot adok nekik, amelyekből fölös készletet hoztunk, mivel arra számítottam, hogy a  Felső-Jatapu  sűrűségeiben  csereáruként használhatom  a gumigyűjtőknél.   Odaadom   mindazt,   ami   nagyon   megfogyatkozott   készleteinkből feleslegesnek, nélkülözhetőnek látszik.
Naplementekor Antonióval és a körém gyűlő törzsbeliekkel bejárjuk a pajtaszerű alacsony kunyhókból épült falut. A fiatal lányok, asszonyok ágyékkötővel, a férfiak meztelenül járnak. Ferdevágású szemüket látva felmerül bennem a gondolat: nem kerülhettek-e ennek a törzsnek az ősei Ázsiából erre a földre? Talán a történelem előtti időkben a magas északon jutottak át az amerikai kontinensre – mint az egyik elmélet mondja –, majd lassan, évezredes vándorlás során jöttek mind lejjebb és lejjebb az egyenlítő menti ősvadonba.
A fákból és pálmalevelekből épített kunyhóba lépve szívesen fogadnak bennünket. A fákat folyondárkötés tartja össze olyan erősen, mint a vaskapocs. Egy ilyen hosszúkás, alacsony kunyhóban több család él. Az indián faluban különben minden tárgy közös tulajdona a törzsnek. Megítélésem szerint afféle időszakos házasságban élnek, s a gyerekeket is közös törzsi tulajdonban nevelik. Az indián házastársak nem mindig maradnak sokáig együtt. Az  alacsony  kunyhók  rekeszeiben  sűrűn  kötik  ide-oda függőágyaikat.
Közöttük járva megfigyeltem, hogyan érintkeznek egymással, és az “volt a benyomásom, hogy ez az indián törzs talán a világ legegyetértőbb népe: mindenütt derű és mosoly fogadott, nyomát sem láttam ellenséges érzületnek. Valószínűleg ez a törzs is -mint a többi – többé-kevésbé nomád életet él. Ha egy-egy nagyobb kiterjedésű erdőrészt “kivadásztak" – megfogyatkozott vagy elmenekült a vadállomány –, újabb vadászterületre költöztek. Szállásunkon ezalatt Klementino ügyel a poggyászra, felszerelésre. Amikor visszatérünk, Klementinót nagy barátságban találjuk a törzsbeliekkel. Nem értik egymást, csak kezükkel mutogatnak, szemüket forgatják beszéd helyett. Estére a főnök egy tapírcombot és egy kosár halat küld.
Reggel, amikor a homokos Jatapu-parton a friss szellőben hajladozó fák és cserjék közt rendbe hozzuk éjjeli szálláshelyünket, már ott szaladgál körülöttünk egy csapat indián gyerek. Édesgyökér darabokat rágva, szopogatva gyülekeznek. A gyerekek nyomában a nők is megjelennek. Férfiak is jönnek, nagy szemeket meresztve. Erősek, talpuk kérges, vagy fél centis bőrkeményedés van rajta. Abilio kibont egy doboz banánlekvárt, és szétosztja az ámuló barna bőrű gyerekek közt. Ad az agyondolgozott, ványadt asszonyoknak, fiatal lányoknak is, akik sürgölődve fogják körül. Alig tud szabadulni.
– Senhor, jön Antonio – szól Juan. Az ösvényen, amely a folyóhoz vezet, feltűnik a főnök. Nem egyedül jön, fiatal indiánasszony és egy pöttömnyi gyerek, a “trónörökös" kíséri. Odaérnek a szállásra. Az indián asszony, a főnök felesége, az apró indiángyerekkel vágyódva nézi az asszony– és gyereknépet, amely banánlekváros ujjait szopogatja. Van még vagy tíz doboz banánlekvárom a poggyászban. Kiemelek egyet a ládából, és átnyújtom Antonio asszonyának. Boldogan kapja el a lapos, kerek dobozt, forgatja, nézi, majd szinte esdve nyújtja vissza Abiliónak. A legény megérti. Konzervnyitójával körülvágja a dobozt, s visszaadja. Az asszony mind az öt ujjával belemélyed. Maréknyi lekvárgombócokat töm saját, valamint a főnök és a főnöki utód szájába.
Juan a csónakok mellett a kilőtt töltényhüvelyeket osztja szét a köréje gyűlt fiatal lányoknak, akik nyomban nekilátnak, hogy fényesre csiszolják egy fadarabon. Tizenkét esztendő körüli indián leány apró nyersgumi tarsolyokat hoz. Odakínálja Abiliónak. Az elfogadja, s megveregeti a leány barna, meztelen hátát. Csak úgy csattog a tenyere. A leány mosolyogva tudomásul veszi a köszönet e különleges megnyilvánulását, de nem mozdul. Végre észbe kap Abilio, és két üres puskatölténnyel jutalmazza az ajándékozót.
Időközben a falu is életre kel. Jönnek, mennek, gyülekeznek az indiánok. Olyan a part, mint a megbolygatott méhkas. Javakorabeli indián rostokból font szurtos függőágyakat rak elém, mellé egy tucat halszálkás hegyű nyílvesszőt, s egy öles íjat.
Antonio önmagára, a holmikra, majd rám mutat, jelezve, hogy ez az ő ajándéka. Bőrtokba dugott erdővágó kést húzok ki a felszerelésből, és odanyújtom. Antonio utána kap, kivonja a tokból, és boldogan tűzi dereka madzagjára. Olyan az ifjú főnök, mint egy kisfiú, aki apjától születésnapjára kardot kap ajándékba. A kötegbe kötött nyílvesszők végén – az íjon is -színes papagájtollak kis csokra díszeleg. Az íj simára kimunkált, teljes férfierőt igénylő fegyver. Az indiánok kedvelt, rugalmas fájából, a jutahiból készült. Olyan sima, tükörfényes, mintha kipolitúrozták volna, pedig csak a tüskés farkú rája bőrével csiszolták ilyenné.
A faluban tompán megperdül valami dobféle. Berreg, brummog, közben pedig szaggatottan, nagyokat dörren. Összenézek Abilióval. Mi ez? Antonio felkel, megindul előre, és visszaint, hogy kövessük. Mögötte halad felesége, karján a pöttöm utóddal, aztán mi Abilióval és Jüannal. Klementino visszamarad őrségnek – kissé nyugtalanul. Nyomunkban tódul a hangos indiánsereg.
Az egyik kunyhósor előtt, közel a sűrűséghez, lehántott kérgű fatörzsre telepszik a főnök, eléje több fiatal indián leány. Lángra gyúl egy rőzsemáglya, és a falubeliek ujjongása, a dob tompa puffanásai közben forogni, táncolni kezdenek. A táncot vén indián, alighanem főember vezeti. Sétálva, ringatózó testmozgással kezdődik az ünnepi tánc, majd egyre gyorsabban forognak. Táncuk végeztével pihegve, csillogó szemmel fordulnak a tűző napkorong felé. A vén indián jelt ad, s ahány lány, annyi fiatal indián csatlakozik a csoporthoz. Antonio is odalép. Intésére az ifjak kézen fogva elvezetik párjukat. Most értem meg a szertartást: alkalmasint így történik a házasságkötés az őserdőben.
Odalépek a doboshoz, aki európai kartársainak konokságával veri szerszámát. Megnézem a nem mindennapi alkotmányt. Belül kivájt, már megfeketedett fatörzs. Oldalán hosszanti irányban ujjnyi széles rés mutatja ürességét. Másfél méter hosszú, a végén régi tapírbőr feszül. A dobos azonban nem a bőrt veri, hanem a dob faoldalát. Gyerekfejnyi nyersgumi buzogányt forgat a kezében, s ha lesújt vele az üreges fatörzsre, úgy hangzik, mint az ég-zengés.
Antonio nem marad el mellőlem, amikor a falut bejárom. Nézegetem az érdekes kunyhókat, amelyek hasonlítanak a brazíliai caboclók kunyhóihoz. Mi is ilyen ereszféléket építünk az őserdőben, ha szállást verünk, csak éppen az oldalait nem fedjük be pálmalevéllel. Bizonyos, hogy a caboclók ősei ezt az indián építkezést sajátították el, hiszen jócskán akadt köztük indián eredetű. Vasszerszáma alig van a törzsnek, csak az, amit az urucarai ezredes fia és a később ideérkező caboclók hoztak. Kő– és csonteszközöket használnak leginkább, de akad fegyvertárukban vadászbunkó, meg egyéb szúró– és vágószerszám is.
Az egyik pálmakunyhó eresze alatt két idős indiánt pillantok meg, akik a földön ülve szorgalmasan tördelik az előző nap nekik ajándékozott használt borotvapengéket. Ők voltak hívatlan vendégeink. Nyílvesszők hegyére curua fonallal kötözik a borotvapengék darabjait. Erdei gyantával is bekenik a nyílvesszők kötését. A gyantaanyagot fekete agyagedényben melegítik. Ezt a könnyen gyúló anyagot jól ismerem, mi is használjuk tűzgyújtáshoz esős időben, ha nedves a fa.
A délután azzal telik el, hogy lefényképezem az indiánokat, akik nemsokára talán ismét belevesznek az ősvadonba, új vadászterületeket keresve. Sajnos, csak két hatfelvételes filmtekercsem van, s így kevesebb felvételt készíthetek, mint amennyit szeretnék.
Mire befejezem a fényképezést, alkonyul. A vízparton a cserjéknél, ahol a törzs kéregcsónakjai vannak, tüzek gyúlnak. Az indiánok apraja-nagyja köréjük gyűlik, majd monoton, sokszor szavalásszerű dalba kezdenek. Az izmos, meztelen testek különös mozdulatokkal hajlonganak a tűzfény bíborában. Elbűvöl ez a látvány.
Mikor feltűnik a hold ezüstkaréja a sötét ősvadon felett, elszélednek az éneklők. Mi is aludni térünk.
Bármilyen érdekes volt ez a két nap, amit indián környezetben töltöttünk, tovább evezünk. Főként azért, mert az a veszély fenyeget, hogy vendéglátóink apránként egész felszerelésünket elkéregetik. Az indiánok (a törzs nevét, nuarua, csak második amazóniai expedícióm idején, 1972. év novemberében sikerült megtudnom) barátságosan búcsúznak. Arra számítanak, hogy visszafelé ismét a falu alatt vezet el utunk. Továbbra is a Jatapun evezünk
felfelé. Nekivágunk a folyó szürke sziklákkal tűzdelt vizének, hogy ahol újra miénk az ősvadon, tovább folytassuk vadász– és gyűjtőmunkánkat.

A BRAZÍLIAI “ORDAS".
HAT VIDRABŐR
MEG EGY JAGUÁRKÖLYÖK

Messze mögöttünk a falu. A körülöttünk levő erdőrengeteg fehér foltként szerepel a térképen. Rabja, szerelmese vagyok ennek a buja, csodálatos őserdőnek, a vízi és erdei állatokban gazdag tájnak. Már vissza kellene fordulnunk Urucara felé, készleteink rohamosan fogynak – állapítom meg. De nem tudom magam rászánni. Mindennap vizsgálom készleteinket, töprengve számolgatom, meddig bírjuk még. Úgy kell beosztani mindent, hogy elég legyen, amíg – végső szükségben – José Machadónál valamennyire kiegészíthetem készletünket.
Szállásunkról  behatolunk  az  erdőbe.  Abilio  és  Juan   előttem halad, valamivel távolabb – jelzésük nyomán – követem a két vadászt. Klementino marad odahaza táborőrnek a Jatapu öblében épült szállásunkon. Most már óvatosabbak vagyunk. Nem szeretnénk újból hívatlan látogatók prédájául hagyni felszerelésünket.
Rövid árnyékom nyugatra mutat. Közeledik a dél. Tócsákkal, víztükrökkel teli helyre érünk. Juan, aki az imént előttem járt, most mögöttem kerül ki a folyondárfüggöny mögül. Abilio mérgelődve gázol egy térdig érő pocsolyában, aztán eltűnik a kiöntéseket tápláló erdei patak sűrűjében. Ebben a völgykatlanban, úgy látszik, meggyűlt már most, a lassan beálló esős évszak idején a víz. Szúnyog nincs. Odalenn az Amazonas partján nyáridőben is felhőnyi a szúnyog. Itt hírmondó sem akad belőle, de nem is hiányoljuk a társaságukat.
Abilio erdei disznók nyomára akadt. Juannal egymás mögött haladva, az egyik folyondártömeg közül kibukkanva, megpillantjuk Abiliót, aki térden állva, merőn figyel a sűrűségbe. Mi is leguggolunk két százados fatörzs közé. Így már jobban látjuk, mi mozog az aljnövényzetben.
– Csak egy teknős, Senhor – súgja csalódottan Abilio.
Mindhárman nevetünk. A teknős zörgése mindannyiunkat megtévesztett. Úgy motozott az avarban, mint az erdei vaddisznó. Teknőst fogni nem valami nagy dicsőség, mert azzal a kétéves caboclo-gyerek is könnyen elbánik. Madzagra köti, mint valami macskakölyköt, s maga után rángatja. Új hangok zörrennek a sűrűség avarszőnyegén. Most már valóban vaddisznók baktatnak közvetlenül az urucuri pálma gyümölcsét lakmározó teknősbéka mögött. Abilio int. A három winchester egyszerre dörren bele az erdő csendjébe. A lövésekre felettünk csapatnyi majom kerekedik fel, s ágról ágra dobálva magukat, menekülnek. Papagájok kodácsolnak, majd minden nesz elhal, csak a teknősbéka motozása hallatszik a lehullott pálmagyümölcsök között. Winchestereink füstje körülöttünk terjeng. Juan és Abilio belegázol a lombtömegbe, s üggyel-bajjal kivonszolja a zsákmányt, három erdei disznót. Az egyik disznóval meglöki a teknőst, amely erre ijedten döcög el a sűrűbe.
Dél van, mire elkészülünk az erdei disznók nyúzásával, kizsigerelésével.
Délután – miután hazavittük a vaddisznók bőrét – ismét behatolok az erdőbe. A nap hátralevő részét bogarászással töltöm. Szépen  akad  rovarzsákmány.
Mikor hazatérek, már vörösen izzik a nap. A frissen fogott rovarokat még vacsora előtt osztályozom s elrakom.
–   Senhor – újságolja Abilio –, kikeltek a ládában a nagy éjjeli lepke petéi.
Csakugyan, közel kétszáz apró hernyócska mászkál ide-oda azon a friss, lombos ágon, amely növényfajtát az aranylepke petézésekor Abilióval megfigyeltem. Úgy reméltük, hogy az apró hernyók bábozódásukig ezzel a cserjelevéllel táplálkoznak. Juan és Klementino nem győz csodálkozni, mi lett a sok apró petéből.
–  Gondosan etetjük a kis hernyókat – szólok –, hogy bábjaikból sértetlen lepkék keljenek ki.
Miközben a hernyócskákat nézegetem, erős döngés támad, s egy nagy, aranyos fémdarázs köröz előttem. Olyan szép, mint a cseppenő arany.
–  Szaladj, hozd a lepkehálót! – kiáltok Klementinónak.
Mint valami tapír, fut vissza a barna legény, s a nagy igyekezetben persze elriasztja az aranyos darazsat. Pillantásommal követem röptét. Bosszankodom. Szerencsére a darázs nem röppent be a sűrűbe, hanem odább, a meleg napfényen marad. Odafutok, feléje csapok, s egy pillanattal később a háló sarkában zúg a csillogó rovar.
Az aranyos fémdarázs is elcsendesedik a ciánkális üvegben. Elrakom a rovarfogó üveget, a lepkehálót. A tűztől, a bogrács felől jóféle illatok áradnak. Juan délután tévedésből – elnézte -egy nagy, háromujjú lajhárt lőtt. Ez a bárányhúsra emlékeztető pecsenye sül most paprikás, hagymás lében.
Bőgőmajmok hangversenye altat függőágyamban. A holdfényben a Jatapu mindkét partján bömbölnek csürhéik. Szél fodrozza a vizet. A hullámok kikötött csónakjaink oldalán locsognak. A hold megvilágítja az égbolton itt-ott úszó felhőket. Eső lesz.
Abilio reggeli előtt faágra kötött kígyóval tér vissza az erdőből. Csörgőkígyót hoz, cifra mustrás cascavelt. Csaknem olyan vastag, mint egy férficsukló. Abilio leszedi a faágról. Vigyázva beengedi a fenevadat a mérgeskígyók ketrecébe.
–   Senhor –  pillant rám  –, tudom  már,  mit  viszek Benének Eleonóra helyett.
Abilio csokoládébarna arca ragyog, szinte szépnek mondható most a tömpe orrú, nagy fogú,  széles  szájú legény.
–  Engedd   meg,   Senhor,   hogy   néhány   állatot,   amit   ezután fogok vagy elejtek, Benének vigyek.
–  Szívesen!
Abilio boldogsága teljes. Látszik, hogy szívvel gondol arra a barna leányra, aki a messze Urucarában él. Juan félnapi vadászat után csak néhány rovart hoz, nagy fedeleshátúakat. Vén fatörzs mállott kérge alól szedte ki őket. Hiába, nem fizet mindig dúsan a jatapui erdő.
Ketreceink csaknem tele vannak. Egyre több a folyondárral átkötött vadbőr göngyöleg.
A kígyóbőrök közt van egy hatalmas giboiabőr, életem legnagyobb Boa constrictora; kár, hogy csak a bőrét sikerült megszerezni. Van még egy több mint hétméteres sucuri bőr is, amelyet nemrégen ejtettünk. Egyik zsúfolt ketrecben két fiatal Boa constrictor, több nagy gyík, köztük egy camaleao kapott szállást. A camaleao ma reggelre eltűnt, az egyik fiatal Boa constrictor viszont kétszer olyan vastag, mint előző este. Szegényebbek lettünk egy nagy erdei gyíkkal, de gazdagabbak egy boával, amely már nem tart éhségsztrájkot!
Délutánra a két csörgőkígyó közül a nagyobb példány elnyelte a fele akkora kisebbet. Nem nagyon bántam. Azóta, hogy Juan délután ezt az újabb ketrecdrámát észrevette, az összetekeredett, kényelmesen emésztő nagy csörgőkígyó nem mozdul.
Alkonyodik. Juan, Abilio és Klementino egy lapos sziklán ülnek és cigarettáznak. Ritka náluk az ilyen szórakozás. A cigaretták sem valami kecsesek. Fekete dohánykötélböl aprították és sodorták legényeim ujjnyi vastag dohányrúdjaikat, amelyekhez tőlem kértek újságpapírt. A cigaretták kimondhatatlanul erősek, én meg lassan kifogyok minden magyar újságomból.
Mindannyiunkban szűnik a feszültség, amelyben a Jatapun vadászva eddig éltünk. Közel az az idő, amikor visszafordítjuk nehéz csónakjainkat az Uatuma irányába.
Az esti erdő csendjében talán már fájó gondolatokat hoz a búcsúzás hangulata. A bőgőmajmok hangversenye éppen úgy zeng, mint azelőtt, amikor még befelé törtünk a Felső-Jatapu vadonába. Juan vízbe dobja cigarettacsonkját, előkeresi a karbidlámpát, és leviszi a partra. Megtölti vízzel, karbidot tesz bele és lezárja. Mire visszatér, kikészítem ládaíróasztalomra naplómat, ő meg belesandít a vastagodó íráskötegbe.
Erősödik az esti szellő. Könnyedén szétfújja a nappali hőséget. Gyorsan sötétedik. Karbidlámpám sivító fehér lángocskája olyan, mint egy dühösen sziszegő kígyó nyelve. Az erdőből komor hang nyomja el a guariba-üvöltést.
– Jaguár – mondja Juan –, most indul esti vadászatra. Mintha utoljára hallgatnánk itt a gallyak recsegését az erdőből, amely talán őzet jelez, de az is lehet, hogy jókora erdei gyík kotor az avarban. Elszáradt súlyos ágdarab szakad le százesztendős anyjáról. A Jatapu vizében Száz meg száz hal esik ezekben a percekben is a ragadozók zsákmányául.
A parázsló tűz felett nesztelen szállnak az ősvadon denevérei. El-elkapják a rovarokat, amelyek a tűz meg lámpám körül gyűlnek. Az erdőfal sötétjében itt is, ott is feltűnik egy-egy világító bogár, röppen, aztán megtelepszik egy levélen. Juan tűzre akasztja a bográcsot, Klementino rőzsét rak alá. Abilio ráköti a fatörzsekre a függőágyakat.
–   Reggel szerezz valamit Benének – szólok Abilióhoz –, mert kifutunk az időből.
Napkeltekor ébredek. Abiliót már vadászatra készen látom a kormos edényű tűzhelynél. Sietve hörpinti ki feketekávéját. Klementino ott sürgölődik körülötte a füstölgő tűznél. Abilio az utolsó korty kávéhoz fél marék farinhát dob a szájába.
–  Akkor ma Benének vadászom! – pillant rám, mikor észrevesz.
–  Járj szerencsével!
Abilio hamarosan eltűnik a sűrűben. Magam is készülődöm. Winchesteremet viszem. Fél marék töltényt nyomok a nadrág-zsebembe. Kezembe kerül fényképezőgépem, mikor a zöld töltényes dobozt visszarakom ládámba. Erdei korhadékkal van teli. Megtisztogatom. Iszákomat is rendezem, mit kell magammal vinnem, mit nem.
Mögöttem marad a szállás. Abilio lefelé megy a víz mentén, én befelé. Szokásos körülöttem minden. Korai a reggel, alig múlt el az éjszaka, mégis fáradtságot érzek.
Gázolom a félhomályos erdei sűrűben a barnult avart, kerülgetve a tar, korhadékkal, hullajtott rőzsével teli sziklákat. Emlős, hüllőzsákmány semmi.  Néhol   megállok bogarászni.
Délidő. Jól benn járok valami mély völgyben, amelyben nehezen jutok előre. Patak, víz nincs benne. Növényzete dús, boltozatos. Nézelődve jutok előre, figyelve a talajt, nehogy a rőzse, az avar megroppanjon lépésem alatt. Túl nagy a párás, megszoruló forróság, csuromvizes rajtam minden. Rápillantok verejtéktől nedvesedő oldalú iszákomra, amelybe beleszorítottam fényképezőgépemet is. Éppen úgy hajt, zsákmányra éhes most hunytszemű lencséje, mintha maga is olyan kíméletlen szerszám lenne, mint füstös csőtorkolatú winchesterem. Pillanatra táruló lencséje éppen úgy elejti a maga zsákmányát, mikor elhúzom oldóját, mint puskám a ravasz elhúzásakor. Unalomnak nincs tere errefelé, hiszen belülről mérgező hatása egyetlen parányi bogár, színes lepke vagy szép falevél megpillantásakor elenyészik.
Mind előbbre jutok a völgy sűrű őserdőjű barna avarán. Szorosan markolom, lövésre fogom a nagyöbű golyóst, amely éppen olyan  biztonságérzetet ad, mint a felhőnyi magasból  mélységbe pillantónak a korlát.
Korhadó héjú, vén folyondárfüggöny mögé érek. Vaskos, villás ikertörzs zárja el a továbbjutást. Odakinn – jól látom a ragyogó napsütésben – kidőlt faóriás szakított nagy rést az őserdő növényzetében. Próbálok átlátni a pusztult törzs lombnélküli, töredezett ágain, a talán 150 négyzetméteres, napfényberagyogta szakításon, mikor a csüngő folyondárfüggöny elé — jól látom a villás ikertörzs résén – farkas formájú, hosszú lábú állat kerül. Megáll, végtelen biztonságérzettel nézelődik. Igen ritka állat, guará, vadkutya. A braziljai őserdők “ordasa". Veszélyesebb a jaguárnál, mivel, ha éhes, rámegy az emberre. Erőteljes, szép hím. Odább lép. Csendesen nekitámasztom winchesteremet az ikertörzsnek. Biztos, eltéveszthetetlen a zsákmány. Most mégsem lövök. Belekotrok iszákomba, elérem a Kodakot. Igen, ez kell. A guará mozdul, látszik kutyamódra való leülésén, vakaródzásán, élvezi a napsütést, a kullancsoktól szabadulás gyönyörűségét. Felkel, megrázza magát. Láthatóan nincs “dolga". Horpasza teli, megjelenése olyan, mintha jó reggelizés után ődöngve sziesztázna. Beállítom a Kodakot. Benn áll a hosszúlábú vadkutya a nézőke kicsinyítő tükrében. Most! Csendesen szól a fényes kis kallantyú. A halk zörej csak a surranó bogár neszét idézi, nem ugrasztja el a guarát. Felveszem a törzsnek támasztott winchestert.
Öt lépésnyire napozik a vöröses, pusztuló, azon a helyen rőzse-nélküli avaron a guará. Odább mélyül a dőlt fatörzs földből kiszakadt gyökértalpának a gödre. Lobban bennem a zsákmány óhaja. Mélyet lélegzeni. Figyelem a vadkutyát. A guarára emelem a villás ikertörzs és a folyondár sűrű résén keresztül a winchestert. Lesből már lőttem a tapajosi ősvadonban, a Ford-irtáson guarákat, amelyek farkas módra rátamadtak egy elbitangolt tehénre. Ez sem más itt, mint nyugalmas céllövés. A szép erdei “ordas" elfordul, majd visszalép. Nézelődik. Teljes lapockatájt mutat. Most! A nézőke és a célhasáb, a lapockaszőrzet közepe, minden egyben. Bumm! – szól óriásit szürke füstöt lövellő winchesterem. Savanyú lőporfüstben igyekszem kifelé, megkerülve a hatalmas ikertörzset, hárítva az újra töltött puskával a korhadó kérgű, vastag indákat. Pillanatra sem tévesztem eközben szem elől a vadkutyát, amely úgy maradt, ahogy odavágta magát lövésemkor az avarra. Szívlövés. Az bunkóz így le.
Látom az állat tört szemén, leffent, nyálas nyelvén, amelyre már hangyák kapaszkodnak, hogy kimúlt a guará. Megrugdosom. Kezemben a lövésre fogott nagyöbű. Az állat erre az inzultusra
sem mozdul. Szőrét behordta a golyóverte résbe a dum-dum lövedéknek beillő lapos ólom. Átfordítom másik oldalára a vadkutyát. A golyó átvágott rajta, a kimeneteli nyíláson már látszik néhány vércsepp.
Erősen tűz rám a nap. Verejték önt cl. A tűző nap, vagy éppen a vadász-öröm sajtolja? A legjobb – gondolom –, ha behúzom a guarát az erdőárnyékba, ott húzom le a bőrét.
Az erdő árnyékába húzott guaráról az ikertörzs-korhadékba rakott Kodakra pillantok. Elveszem, becsukom, miután megszabadítom az ócska gépet a rajta keresgélő, nagyszámú hangyanéptől. Elteszem a Kodakot iszákomba, amelyet winchesterem mellé állítok. A guarának csak bőrét és koponyáját viszem el – határozok. Kést húzok.
Végre lenn van, indával átkötve a bőr. Félkarommal letörlöm arcomról a verejtéket. A guará félrelökött, fejnélküli, nyúzott törzse torzan fest az avaron. A folyondárral átkötött nedves bőr – szőrzettel kifelé, benne az éles fogazatú koponya – mellettem hever az avaron. Felemelem iszákomat, vállamra vetem átizzadt hevederét. Második ,,iszák"-nak kerül vállamra a szőrmés bőrköteg.
Felveszem fának támasztott winchesteremet. Indulok vissza a Jatapu-menti szállásra. Gázolom kifelé a sűrűt. Irtom magamról a guará bőréből kifelé igyekvő, rámtelepülő duzzadt kullancsokat.
Délutánra fordul a nap. Amott már szelídül a sűrű, tűnik az árnyék. A Jatapu. Nehéz és kellemetlen illatú a kötéséből kileffenő lábú, karmos kutyabőr. Csurog rólam a verejték, nehezen hárítom, kerülöm az indákat, winchesterem is súlyosodik.
Egy pillanatra megállok a mély Jatapu szakadékos, lombtakarta partján. Irányt veszek felfelé. Egyre nehezebben törtetek, hiszen – kipillantok a vízre – jól benn járok a délutánban.
Végre a szállás. Odavetem a tűz parazsa, fehérlő hamuköre mellé a guará bőrcsomagját. Klementino ámul, örvend, nyomban munkába veszi, ágakra feszíti a ritka zsákmány bőrét. Magam lehúsolom a koponyát, megszabadítva az agyvelőtől, edénybe rakva, vízzel feltöltve a tűzre teszem, hogy kifőzve, preparáljam.
Nem sokkal ezután megjön Abilio. Hat nedves, hatalmas kötegbe kötött ariranha bőrt cipel a hátán, iszalaggal megkötve, és akár valami  csomagot –  pár hetes,  fúvó,  morgó  jaguárkölyköt
hoz puskája mellé fogva. Lerakodik. Ámul a kifeszített guarábőrön, az első vadkutya-példányom, amit a Jatapu vadonában ejtettem. Abilio kezefeje, karja karmolásokkal teli. A kis onca pintada, az apró jaguár munkája. Első dolga Abiliónak, hogy alkalmas  ketrecbe zárja.
–  A mai zsákmány tehát Bene ajándéka?
–  Igen, Senhor!
–  Mit csinálsz a bőrökkel és a kis oncával, Abilio?
–  Bene apja, Velho Abelardo jó áron eladja. Függőágyakat, főzőedényeket és más egyebeket vesz belőle Benének.
–  Ej! – mosolyodom el. – Hogy kaphat Velho Abelardo ennyit hat ariranha bőrért és egy jaguárkölyökért?
–   Okos ember az! – derül Abilio.  – Elviszi Parintinsbe, az Amazonas-menti városba, és az ott kikötő valamelyik nagy tengeri hajón eladja. Azokon a hatalmas hajókon mindig sok külföldi utazik, akik mindent megvesznek.
Hat vidrabőr alapozza meg tehát Abilio jövőjét, hozzá a kis jaguár ára – nem beszélve a kitűnő üzleti érzékű apósjelöltről, no meg a jatapui vadászút keresményéről.
Árad a Jatapu. A magas vízben már nem fenyeget a veszély, hogy a sellőkön leszáguldva sziklákra futunk. Holnap elindulunk Urucarába. Nekieresztjük tehát csónakjainkat a tajtékzó vízfutásoknak, itthagyjuk ezt a zöldellő, bazaltsziklás vadont, hogy Urucara szerény civilizációjával cseréljük fel kemény vadászéletünket.
Sok gondot okoz a megfelelő rakodás. Abilióval a vadbőröket osztályozzuk. Töméntelen vöröshangya lepte el az állatbőröket. Amikor lesepertük, leráztuk őket, még belénk is martak.
A Jatapu túlsó partján kel a nap. Búcsúzunk. Holnap már nem talál itt bennünket aranyos sugárzása. A Jatapu sziklás, lombtól takart öble felől vidrák prüszkölése hallatszik. Ezeket már nem bántjuk. Szakadozott szárnyú, kopott pillangó libben el a csónak felett. Bennünket is így koptatott, tépett meg a jatapui őserdő.
Utoljára emelkedik itt a magasba tűzhelyünk füstje. Végigtekintek mérges– meg óriáskígyó gyűjtésem ketrecein. Mennyi vadászkaland, élmény zsúfolódott ezekbe a ketrecekbe! A legtöbb ember csak könyvekben, folyóiratokban, esetleg az állatkert biztonságos, üvegfalú vagy vashálós ketreceinél találkozik az ősvadon e félelmetes lakóival. Mennyivel szebbek, mennyivel tisztábban csillannak meg színeik, dús mintázatú bőrük, ha az erdő avarán, a száraz gallyak közt találkozunk velük! Milyen sok küzdelembe kerül elfogásuk! Ha meg már végre ketrecben vannak, milyen gyakran pusztul el egyik-másik!
Tekergőznek a tarka kígyók a ládákban. Nézem szép formájukat. Vajon mi készteti a gyűjtőt, a vadászt a sok veszély, küzdelem vállalására? Nehéz erre válaszolni. A folyondáros ősvadonban a gallyak, a szürke haraszt között sokszor kevés a híja, hogy a vadász marad alul. A könnyen hajló kigyótest egyetlen, hirtelen odavágó mozdulata elég, hogy pontot tegyen .1 gyűjtő "küzdelmes életére.
Indulunk. A kis irtás szélén korhadt fatörzs hever. Félig levált kérgét lehasítom. Alatta tucatnyi csillogóan fekete rovart találok. Fémes, fekete hátpáncéljukon hosszú arany vonalak díszlenek. Abiliót szólítom, aki hozza is a rovartartó üveget. Odább zöld levélen barna folt: ezt a rovart ugyancsak ellátta a természet jól szabott ruhával, de óvatosságot nem adott hozzá, különben nem telepedne barna ruhájával az. élénkzöld falevélre. Leszakítom a húsos, zöld levelet, s a bogarat beleeresztem széles szájú üvegembe.
Jó vadászat volt a jatapui ősvadonban. Az utolsó percek eseményeit még bejegyzem naplómba. Dúsan fizetett az erdő, bár mi is nagy vámot fizettünk. Küzdelmet, fáradságot, egészséget. Szívem mélyén mégis sajnálom otthagyni a bazaltsziklás tájat, az őserdőt.
Csónakjaink lefelé úsznak. A nap mind magasabbra emelkedik. A felhőgomolyos égről egyre forróbban tűz a nap.
Búcsúzunk tőled, Felső-Jatapu. Isten veled!

A JATAPUTÓL BOA VISTÁIG

A  Jatapu-torkolat.   Hosszú  csónakút áll   mögöttünk.    Fáradt evezéssel haladtunk el az imént a régi romtemplom mellett.    . Magunk mögött hagyjuk az Uatumán St. Anne falut. Urucara. Amint kikötünk, körénk gyűlnek a parton a környező házak, kunyhók emberei. Hamarosan Pinhero is megjön, akit értesítettek érkezésünkről.
Kirakodunk csónakjainkból. Sorra partra kerülnek emlős– és kígyósketreceink, nem kis bámulatára az urucaraiaknak, akik -noha az ősvadonban élnek – állatainkhoz hasonlókat csak kevésszer láttak. A zsúfolt ketreceket, vadbőröket, a még használható felszerelést Pinherónál és Miguelzinhónál helyezem cl.
Amikor végzünk, Abilio hóna alá veszi a nehéz vidrabőr göngyöleget, kézbe fogja a zsákba dugott, méltatlankodó kis jaguárt, és indul Benéékhez. Az ajándékhoz én is hozzájárulok egy Deuzilhánál hirtelenében vásárolt lánccal, nyakörvvel, amelyet Abilio ráköt a zsákban fúvó kis fenevad nyakára. A lánc végét, ami kilóg a zsákból, csuklójára csavarja. Abilio estére Bene apja, Velho Abelardo és családja vendége lesz.
Embereim Miguelzinho Uatuma-parti kunyhója előtt – túl a banánoson – külön ládákba rakják, szegezik az elszállításra váró gyűjtési anyagot, közte két zsák orchideát, növényi parazitát.
Naplementekor ér véget a munka. Abilio ujjai alatt most megpendül a gitár. Vadászkísérőm férfias basszusa kíséri a gitárhangokat. A banáncserjék ligetén át hol halkulón szüremlik, hol szárnyalón zeng a dal. Körülpillantok a becsomagolt ládákon. Csaknem minden készen van. Santarem érintésével a Tapajosra, Boa Vistára indulok. Gyorsan megy minden.
Éjszakától veri az eső az Uatuma hömpölygő fekete vizét. Reggel, az Urucarában töltött második napon, naplementekor felszakad a sűrű felhőzet. A túlsó erdőszegély felett – amely az urucarai lápot elválasztja az Uatumától – aranyos köntösben áldoz le a nap. Előóvakodik a gyöngyszürke alkony is, Abilio kedves napszaka. A szép Bene most siet a folyópartra vízért. Tegnap is megállt senhor Miguelzinho pálmakunyhójánál, karcsú alakjával nekitámaszkodott egy tetőtartó faoszlopnak, úgy hallgatta a gitározó Abiliót. Szeme meleg tekintettel pihent rajta. Abiliót nem lehet szépnek mondani, de férfias erő van benne, s ezt nemcsak Bene, de a többi falubeli leány is észreveszi. Száll a dal, de csak Benének.
Apró piricito-papagájok zöld serege repül tova. Csicseregnek, mint odahaza a fecskék. Vénhedt castanha-törzs csonkján urubuk ülnek. Sajnálom, hogy megzavarom Bene és Abilio idilljét. Holnap indul Emanuel lanchája Remansóba, addigra el kell készíteni az elszállítandó ládákat, ketreceket. Kilépek a banánosból.
–  Még az este rendbe kell tenni, jól megszegelni a többi ketrecet is! – szólok Abiliónak. Bene mosolygós arccal pillant rám, Abilio ujjai alatt pedig – mintha szemrehányón tenné – utolsót pendül a gitár.
A lány felkapja bádogvödrét, s amint a sziklás parton lefele szalad, még visszaint.
–   Nem szeretem, hogy Bene ilyenkor megy vízért! – mondja Abilio kis bosszankodással. – Túl sok a kajmán!
Valóban, az urucarai szikláknál igen sok a vad, húsra éhező kajmán. Csakhogy az este olyan szép, Bene pedig olyan szívesen hallgatja Abiliót. Jó lehet ilyenkor vízért menni.
Bene bádogvödre hirtelen zörren a parton. Sikoltás hangzik, amelyet guruló vödör zaja követ. Abilio arca elszürkül. Felkap egy fejszét, s máris rohanunk le a kitaposott ösvényen a sűrű bokroktól, fáktól borított partra. Abilio jókora szökéssel megelőz. Villámszerű minden mozdulata. Alig látni tíz-tizenkét lépésre a bokrok közt a sűrűsödő fák árnyékában. De a parton -az utolsó métereknél – már jól ki lehet venni, hogy a kövek közt vaskos, fekete tömeg vonszol valamit a vízhez.
–  Bene! – ordítja Abilio, s nekiront az ájult lányt cibáló fenevadnak.  Röpített szigonyként csap a kajmánra, hatalmasat vág fejszéjével erős farkába. Ezután még két fejszecsapás a nyakába, majd újabb három rücskös, széles csőrű fejébe. A kajmán mozdulatlanná,  tehetetlenné  válik.   Csak  félig  levágott  farka   verdes.
–  Bene! – Abilio karjába veszi a leányt.
A kunyhó eresze alatt, a padkán fekszik Bene. Megkönnyebbülten látjuk, hogy piheg, szaggatottan lélegzik. Amikor vízzel lemostam az arcát, zúzott, véres karját, vállát, felsóhajt. Kinyitja szemét, amelyben hálás rémület bujkál.
–  Hol van?
–  Agyoncsaptam, vége! – lélegzik mélyet Abilio. Megnézem  Benét,  nem  tört-e  el  valamije?  A  vad  támadás,
amellyel a fekete kajmán ledönti áldozatát, csontot törhet, gerincet szakíthat. A leány csak karját, oldalát fájlalja.
–   Amikor a kajmán a vízből kicsapva nekem támadt, elugrottam – meséli. – Azt hiszem, nem ért a támadása teljes erejével.
Ezt magam is így gondolom. Mert ha a kajmán teljes erővel kapja el Benét, aligha sugározna most szelíd mosolya Abilióra.
Az eresz alól apró, barna bőrű gyerek jön. Szurtos kis öklében nagy vödör.
–   Senhor – kezdi, de ijedten elakad hangja, amikor megpillantja  a  padon  fekvő  nővérét.  Abilio  megpenderíti  a  gyereket.
–   Szaladj, hívd ide anyádat. Benét egy jacarétől szedtük cl. A gyerek rémülten csapja le vödrét, majd eltűnik a banánlevelek között.
Közeledő sírás veri fel a banánligetet. Bene anyja. Bene már ül, mosolyogni próbál, de ez bizony nehezen megy.
–   Mi van veled? – borul Benére anyja. Öleli, csókolja. Közben egyre azt kérdezi: – Mi történt? Hol fáj?
–   Nincs baj. Bene egészséges – nyugtatom meg a sovány asszonyt, akinek ijedten kapaszkodik a szoknyájába Bene öccse.
Bene apja, Velho Abelardo is megjön.
–   Hol  van  Abilio?  –  kérdezi  röviddel  később Bene  öccsét. A fiú a kunyhó mögé int. Értem.
–  Tehát vasárnaphoz három hétre!
Ezeket a hangokat nem nekem szánták, csak a szél hozza felém.
–   Még három hét!
Bene hazatér szüleivel, magam is indulok szállásomra.
Odaátról a mocsár éjszakája zeng, a falu felől pedig Urucara esti életének hangjait hozza a szellő.
Pinherónál Remansóból csónakon hozott friss posta vár. Újságok, levelek. Útitervem kész. Érintem Santarem városát, ott elszállításra átadom a gyűjtött anyagot. Csak egyes vadbőröket, ritkább élőállatot viszek magammal Boa Vistára. Mindig szerettem volna Boa Vistán berendezni egy kis állatkertet, ahol kedvemre tanulmányozhatom az állatokat. Most talán lerakom az alapját.
Három   kísérőm   megkapja   bérét.   Ráadásul   a   gumizsákokat, függőágyakat, mindazt, amit csak nélkülözhetek. Igen kevés pénzem maradt, éppen csak az utazásra elég  Két csónakom – ezt is elintéztem – Pinherónál marad.
Urucara alszik. Csak magam vagyok ébren Pinhero házában Búcsúzom a szivemhez nőtt két folyótól, az Uatumától és édestestvérétől, a Jataputól. Búcsúzom Abiliótól, aki  nemsokára házasember lesz. Klementinótól, a sokszor kicsit lusta, de mindig hűséges caboclótól, Juantól, a darabos, de egyeneslelkű, mindig meg-
bízható vadásztól, aki – ha kellett – egy bogárért akár a fél őserdőt is felforgatta.
Holnap itthagyom Urucarát. Emanuel gőzbárkáján magammal viszem a jatapui zsákmányt, amely híven tanúskodik ezeknek az időknek öröméről, minden küzdelméről.
Délelőtt lenn pöfög az urucarai kikötőben Emanuel hajója. Megállapodom a hajósgazdával, aki nehéz fiú, ha üzletről van szó. Remansóig megyek a hajóján, onnan majd valamelyik Amazonas-járó gőzhajón utazom tovább Santarembe.
Legényeim csónakon hordják a gőzbárkára gyűjtésemet, az állatbőrök kötegeit, málháimat. Elhelyezem a hajócskán a szállítmányt, és visszamegyek még a faluba elbúcsúzni.
. Egy óra múlva olyat dudál a kis lancha az indulás tiszteletére, amekkorát Urucara vén kőházai, roskadt pálmakunyhói még nem hallottak. Csónakomból, Abilio mellől kapaszkodom a gőzbárkára. Odaállok a kis fedélzetre, Emanuel mellé. Barátaim a parton állnak, Pinhero, Juan, Klementino, José, Miguelzinho is ott van, fentről pedig, a magas partról, az ezredes fia integet édesanyjával meg a kis Pedróval. Abilio a csónakból int búcsút.
Emanuel a kormánykerékhez lép. Leszól a fényesre tisztított rézcsövön a parányi gépházba:
– Teljes gőzzel előre!  (Nagy szavak a parányi hajón!)
Abilio meg a többiek ott maradnak a csónakban, a parton. Velük szívem egy darabja.

Remanso.   Kikötünk  José   Prestes   barátom   tűzifarakodóján. Prestes, amint meglát, leszalad hozzám a partra.
–   Boa tarde, Senhor!  – Mikor kezet szorítunk, megkérdezi: – Emlékszel a Vak Ördögre?
–   Hogyne!   –   veregetem   meg  mosolyogva   brazil   barátsággal José vállát, hátát.  – Alig esztendeje, hogy átküldtük ezt a vad kajmánt a boldog vadászmezőkre.
– Azóta békesség van itt. Ilyen vérszomjas kajmánnal  azóta sem találkoztunk  –  mondja  Prestes.
–  Nono – mosolyodom el.
Prestes előhúzza zsebéből azokat a fényképeket, amelyeket annak idején készítettem.
–   Nézd, tizenegyen állunk itt a Vak Ördög széthasított fejű teteme mögött.
José Prestes favágói felhordják a partról málháimat, gyűjtésemet. Mi is felmegyünk. José kisfia, aki alig háromesztendős, ott sündörög körülöttem. Alig lehet távol tartani a ketrecektől.
–  Jókor érkeztél – mondja Prestes –, reggel jön a Zeantunes. Megy a Tapajosra, Boa Vistára.
Ennek örülök. Minél előbb Santaremben. akarok lenni értékesítésre szánt gyűjtésemmel.
Emanuel gőzbárkája hosszút dudál a tűzifa rakodónál. Kifelé indul az öbölből. A hajósgazda a kormánykerék mellől búcsúzva integet.
Santarem. A Zeantunes, amelyen utazom, tizenkét órát áll a kikötőben. Rakodik, felveszi a szállítandó árut. Dolgom végeztével meglátogatom ismerőseimet.
Alkonyatkor hagyja el a Zeantunes a santaremi fa kikötőhidat. Boa Vistára hajózunk a Tapajoson, amely szép, széles folyamon Santaremnél torkollik az Amazonasba.
Nem túlságosan forró délutánon köt ki a Zeantunes Boa Vista kis fa kikötőhídjánál. Partra rakodom málháimmal, a felszereléssel.
Elfoglalom régi, időjárástól megviselt pálmakunyhómat az őserdő folyammenti irtásán. Idehozom jatapui zsákmányomból mindazt, amit Santaremben nem értékesítettem.
Este. Amikor alaposan rendbe hozott, kijavított kunyhómban, kényelmes függőágyamban heverek, hatalmába kerít a jatapui napokra való emlékezés. Szép vadászút volt. Emlékezetes. Vajon most Észak-Brazília melyik ősvadonába induljak gyűjtőútra? Mert a jatapui vadászút fáradtságából már mit sem érzek.
Elhatározom, hogy nem megyek messzire. Mielőbb indulok a Tapajos mellékfolyójának, a Cuparynak állatokban gazdag, ember nem járta felső rengetegébe. Sárból vert falú, magányos kunyhómban, amelynek pálmatetőzetében, a vert agyagfalban patkányok zörögnek, pihenni térek.
Csillagfény villant be a Tapajos felőli magas küszöbű ajtórésen. Kinézek a szép folyamra.
Vajon mit hoz a Cupary vadon?

Vége