NNCL1678-599v1.0
DR. NYISZLI MIKLÓS

ORVOS VOLTAM
AUSCHWITZBAN

HARMADIK KIADÁS

IRODALMI KÖNYVKIADÓ BUKAREST 1968

Ez a könyv 1946-ban jelent meg először, a szerző kiadásában, Nagyváradon
Eredeti címe
DR. MENGELE BONCOLÓORVOSA VOLTAM
AZ AUSCHWITZI KREMATÓRIUMBAN

A borítólapot DEÁK FERENC rajzolta

A könyv felelős szerkesztője: Bonyháti Jolán
Műszaki szerkesztő: Bálint Lajos

A nyomdai munkák megkezdése: 1967. 10. 20.
A nyomás megkezdése: 1968. 02. 10.
A megjelenés éve: 1968.
Példányszám 13500+60 fűzve, 3500+60+10 kötve.
Papír: g-os félfamentes és famentes.
Alak: 54X84/16.
Kiadói ívek száma:9.
Nyomdai ívek száma: 13,50.
Megrendelés száma: 7935. E: 15 384/1967.
Tizedes osztályozás nagy könyvtárak számára: 8(498)94.511-92.
Kis könyvtárak számára: 8(498)94.511.

Tiparul executat sub comanda nr. 758/1967,
la Intreprinderea Poligrafică Cluj, str. Brassai nr. 5-7,
Cluj - Republica Socialistă România.

NYISZLI MIKLÓS KÖNYVÉNEK ÚJ KIADÁSA ELÉ

Századunk bizonyára a történelem hőstettekben, emberiességben leggazdagabb, de ugyanakkor - pusztításai és embertelensége révén - egyik legtragikusabb időszaka is. A huszadik század első fele a szocialista humanizmus fenséges tanulságait és a vele szövetséges, kritikailag osztálya ellen forduló polgári új humanizmus ítéleteit hagyományozza az utókorra, ám a borzalom s az iszonyat szörnyű emlékeit is. Közelmúltunk képe így egész és így igaz: nagyság és ocsmányság shakespeare-ien feltételezik egymást.
Mint a történelemben eleddig, a holnap humanistája is fel fogja kutatni az előtte jártak históriájában az emberit, s ennek letagadhatatlan ellentéteként óhatatlanul rá fog bukkanni korunk hagymázos lázálmára: az élettől, az emberitől elidegenedés végkonzekvenciájára - a fasizmusra. Korunk embere a jövő színe előtt kénytelen vállalni az igazságnak ezt a teljességét, még akkor is, ha a fasizmus bűnei szégyennel fröcskölik be emberi nemünket s mindenekelőtt a fasizmus bölcsőjét, a kapitalista Európát.
Akárcsak elődeink után mi, emberségünk minősége után kutatva, a jövő humanistája szintén belelapoz majd évtizedeink konfesszióiba, emlékirataiba és tanúvallomásaiba. Megáll majd ennél a könyvnél is, hogy kételkedve fogadja s talán el is utasítsa az egyetemes tragikum tényeinek e szörnyű dokumentumát. Hiszen mindaz, amiről Nyiszli Miklós vall: a milliós tömeggyilkosságok átgondolt, aprólékosan kitervelt és megvalósított módszeressége, a humánumnak abszolút ellentétévé, abszolút bestialitássá fordulása, a hazugság, hamisítás és csalás maradéktalansága, a halálfélelem legfelsőbb fokozatai - mindez még a kortárs számára is úgy hangzik, mint egy beteges fantazmagória. Holott a kortárs nem keveset élt át a fasizmus és a háború rémségeiből.
Az ember s az emberi értékek megsemmisítésére törő fasizmus elmélete és gyakorlata - a bomlás szakaszába züllött monopolkapitalizmus közvetlen terméke. A fasizmus történelmünk szégyenfoltja; hullafolt az emberiség testén. Ahol megjelent és ahol megjelenhet, ott a jogfosztás, az erkölcs és szabadság eltiprása, az anyagi és művelődési javak barbár elpusztítása, a tömeges emberirtás és a háború veszélye üti fel hidrafejét.
Ha a gyalázat, az ember aljassága, a bűn lehet tökéletes, ez a Hitler-fasizmusban elérte a tökélyt; abszolutizálta a rombolást és nem is egyszerűen a gyilkosságot, hanem a népirtást. Nyiszli Miklós könyve, egyedülálló vallomástételével tömeghalálról és halálfélelemről, jelen és jövő előtt ennek „tökélyéről” rántja le a leplet. Páratlan dokumentum, amely a megírás művészi vagy nem művészi voltától, a részletek minősítésétől függetlenül, a század egyik nagy, különös helyet elfoglaló humanista tanúságtétele.
Hátborzongató rémregény? Aki csak így olvassa, annak halvány fogalma sincs a fasizmus halál-lényegéről, abból hiányzik az emberiesség legelemibb reflexe is. De mi más lehetne ez a hűséges tükör, mint idegtépő rémregény, ha maga a német fasizmus a legocsmányabb ponyva, a világtörténelem legbecstelenebb kalandortörténete, az ember kifordult szellemének és kancsító leleményének halált lehelő szemete, a gengszter morál univerzális ponyva-valósulása? Nyiszli Miklós tehát akarata, érzékenysége, literátor-fertőzetlensége ellenére rémregényt írt, mert igazat írt, mert a rémregényszerűség a fasizmus halál-lényegében van jelen.
Irodalmi finnyáskodásnak, esztétikai spekulációnak tehát e munkával szemben aligha lehet helye. Roppant paradoxon ez a könyv: emlékiratként azért irodalom, mert nem irodalom; s mert rémregényszerűsége ellenére is - forrása és eredménye végül is a győztes antifasiszta humanizmus szelleme. Mihelyt Nyiszli Miklós naplója „irodalom” lenne, megszűnnék dokumentum lenni: elveszne az újabb háborús literatúra tengerében, elveszítené bizonyító erejét. A szerző finom intuícióval kerülte ki ezt a veszélyt. S nemcsak azért, mert Nyiszli Miklós nem regényíró, hanem azért is, mert az ő páratlan élményét lehetetlen regényíteni, komponálni, tipizálni; ugyanis a könyvében objektivált fasiszta halál-valóság velejében antiirodalmi. E képtelen, mert emberileg elfogadhatatlan valóság visszaadásának formája még vérbeli író kezén sem válhatott volna egyébbé, mint rekonstruált puritán naplóvá, szűkszavú emlékirattá, kommentár nélküli vallomássá, szigorú jelentéssé. Ebből az emberi értelmen és arányokon túli, nem élet-, hanem halál-anyagból a legnagyobb író is csak egy kivágott kockára építhetett volna esztétikai törvényekkel egybevágó irodalmat, de az „egész'', a „teljesség” akkor is ellentmond bármilyen művészetnek.
Ez a dokumentum az emberi értelem egyetlen vonító segélykiáltása a nyolc hosszú hónapig tartó haldoklásban, a fasizmusra végső büntetést követelő tény-kiáltvány, világtörvényszék elé kívánkozó vádirat. Ezt a katasztrófaanyagot - gyanítjuk - őrületes teljességében csak nem író adhatta vissza, aki képes volt rá, hogy a személyes napló-forma ellenére is köznapi személytelenséggel, minden írói manírtól mentesen, közvetlen módon s áttételek nélkül tükrözze a fasizmus vég-valóságát, a maga teljes brutalitásában, meztelenségében, émelyítő elviselhetetlenségében.
És mégis. Ahogyan a tömeghalál e förtelmes tornádójában emberi, egyéni sorsokat villant fel a szerző, ahogy az antihős Mengele doktor alakját vagy Mussfeld „természetes” fenevad arcát vázolja fel - írói rátalálások ezek. Azt sugallják, hogy Nyiszli Miklós, ez a nagyon is tudatosan nem-író, valójában s rejtve mégiscsak az. A halált szünetlenül megélő ember íratja vele könyvét...
A Hitler-fasizmus a maga nincs-továbbjával, képtelenségével, ultra-kalandorságával kiprovokálta a második világháborúval járó döntést: magára zúdította a hóhért államrenddé szerveződött fasiszta militarizmus leveretését. A fasizmustól kikényszerített fegyveres mérkőzésben a még relatíve józan ész maguknak a monopolkapitalista államoknak is azt parancsolta, hogy szövetségre lépjenek a döntő küzdelemre provokált Szovjetunióval. Nem tehettek egyebet, ha nem akarták, hogy saját tébolyult gyermekük borítsa lángba fejük fölött a tetőt. A monopolkapitalizmus által létrehozott fasizmusban tehát az imperializmus egy újabb ellentmondása jött létre: a fasizmus - bomlasztó nihilizmusával, totális pusztító szellemével - belülről fenyegette szétrobbanással a lejáró gazdasági és társadalmi rendszert. A gyermek feltámadt szülőjét felfalni. A fasizmus az imperializmus benső törvényeinek konzekvenciája: az önmagába harapó, a teljes anarchia - a téboly fokán. Megszüntet minden ésszerűséget, feje tetejére állít minden törvényszerűséget.
Nyiszli Miklós emlékirata fellebbezhetetlenül szuggerálja: a hitleri uralom rabszolgasorsot, ciánhalált, embermáglyát, világméretű emberirtást szánt a Föld népeinek. A napló, húsz esztendővel a történtek után még ellenállhatatlanabbul izeni: Auschwitz négy gázkamráját és krematóriumát húszezer halott napi kapacitással a fasizmus nem Endlösungnak, nem végső megoldásnak szánta, csak annak hazudta. Auschwitz, gázkamráival és krematóriumaival a fasiszta perspektíva szempontjából csupán miniatűr kísérleti telepnek számított, amely igazi nagyüzemmé, gigászi máglyává akkor nőtt volna, ha beteljesedik a lehetetlen, ha Hitlerék győznek...
Mi ez - kapjuk fel riadtan a fejünket -,mi ez, ha nem az anticipált atom-tömeghalál koncepció, amit a „liberális demokrata” imperializmus Hirosimában és Nagaszakiban három hónappal Hitler veresége után ki is próbált?! A rémületes kísérlettel, az atombombának emberi életeken történt kikísérletezésével a háborús monopoltőke a Hitler-fasizmus halál-lényegét folytatta egy magasabb technikai szinten. Mert mit változtat a lényegen az, hogy a krematóriumok halottainak hamuja nem sugározta tovább a halált, de a hirosimai, a nagaszaki emberhamu radioaktív maradt? Mert mit változtat a tömeggyilkosság minősítésén az az árnyalat, hogy Auschwitzban a napi húszezer emberhalál teljesítőképesség mellett félmillió ember egy hónap alatt omlik hamuvá és egy félmillió halálkapacitású atombombától néhány másodperc alatt? Ami megmarad, ugyanaz: fantasztikus kiterjedésű hullafolt az emberiség testén.
Az emberiségnek meg kell akadályoznia a hullafolt terjedését, a fasizmus áttételes feltámadásának lehetséges következményeit, amelyek mellett a második világháború minden rémsége laikusan kísérleti jellegűvé törpül. Ennek a veszélynek a neve: atomfasizmus. Nyiszli Miklós könyve a számadáson, a fasiszta halál-lényeg rögzítésén túl, erre az új veszélyre is figyelmeztet. Az atomfasizmus jegyében, abba bekebelezve szerveződött újjá, színeződött át a „klasszikus” fasizmus, amelynek veresége átfordult a kapitalista konjunktúra új hullámába, a gazdasági csodába. A revansista szoldateszka, az Auschwitz-fasizmus lényegét megőrizve borult „lázadása” után az őt szülő monopoltőke keblére, hogy a „szuper-társadalom” és az antikommunista és neoimperialista „demokrácia” átneveltjeként folytassa ott, ahol a Hitler-fasizmus a történelmet abbahagyta, illetve ahol abbahagyatták vele a történelem józan erői. Az atomfasizmus jegyében alakul át a második világháború után az atombombára - a még tökéletesebb Auschwitzra - áhítozó „klasszikus” fasizmus, születnek új személyi diktatúrák, készülnek új háborúk, készülődik az új, a harmadik ismétlődés.
Meg kell akadályozni a hullafolt terjedését. Erre figyelmeztet lényegében Nyiszli Miklós könyve. Innen az utóbbi esztendők felfokozott érdeklődése e könyv iránt. Akkor is, ha az „irodalom”, az „esztétika” önmagán kívül helyezi az újabb európai memoárirodalomnak ezt a hallatlan termékét.
Ezzel persze ennek a tiszta ész határait meghaladó valóságnak az irodalmat érintő kérdése nem szűnik meg. Hacsak elhallgatás vagy felejtésként nem. Ami már önmagában is minősítené nemcsak magát az irodalmat, hanem a minden irodalmat szabályozó társadalmi lelkiismeretet is.
Fennmarad a kérdés: miként felel az irodalom az eddigi törvényei szerint kimondhatatlanra, hogyan fogalmazza meg emberien - ezért irodalom - az addig kimondhatatlant teljesen, egészében, „önmagaként”, mint univerzális tragikumot?
Az irodalomra nézve is lényeges elem, hogy Nyiszli Miklós könyve mindenekelőtt emlékeztet.
Marx Károly a kapitalizmust, ezt az embert önmagától, az emberitől elidegenítő világot „elvarázsolt világ”-nak nevezte. Benne nem az értelem, nem a törvényszerűségek felismerése és nem az értelemre törő akarat uralkodik, hanem minden önmaga ellen fordul, minden az eldologiasodás bűvölésének esik áldozatul. Az értelmen és az emberen túli absztrakciók, az irracionalizmus és a metafizika, a transzcendenciák és a mítosz válnak uralkodókká; évszázadunkban - a húszas évek militarista, nacionalista ellenforradalmaitól kezdődően - a fasiszta halál-mítosz.
A szocialista tábor és a szabadulásukért harcoló népek széttépték és minden pillanatukban széttépik a kapitalizmus varázslásait. A forradalmi osztályküzdelmekben, a nemzeti függetlenségi harcokban valósuló új emberré válás egyik fundamentális feltétele: a múlt számbavétele, a szépítéstől mentes történelem, az ember kendőzetlen történetének megismerése. Lenin arra figyelmeztetett, hogy a háború morbus-át magában hordozó, a Marx megnevezte „elvarázsolt világ” megszüntetésének egyik legfontosabb eleme az
  e m l é k e z é s:  minden hamisítás elkerülésével - a múlt szemügyre vétele.
Csak az szabadíthatja fel magát, aki tudja, milyen „varázslattól” kell megszabadulnia. Mindig és újra fel kell hát idézni a tegnap teljes igazságát. És ma, az atomfasizmus veszélyének árnyékában, az élet fennmaradása érdekében az egész emberiségnek emlékeznie kell; fel kell tárnia nemcsak jó és szép, hősi és fenséges, de végzetes és megszégyenítő emlékeit is. Nyiszli Miklós emlékirata ehhez segít hozzá.

A haláltábor új dantei pokolbugyraiban az utolsó szálig elpusztult sorstársaival együtt Nyiszli Miklós törvényszerűen az antifasiszta harc aktív szövetségesévé vált. Szövetségesévé lett ott mindenki, akinek csak kedves volt az emberi élet, szeretteinek sorsa, népének léte, mindennek végső biológiai summája: a saját élete. Térdepelve folytatott ellenállás volt ez, de mégis az élet parancsolta ellenállás, amely akkor is elismerést és hódolatot követel, ha a szervezett politikai küzdelem hatósugarán kívül alakult, robbant ki.
Az élet törvénye szülte az auschwitzi krematóriumokban a halálra szánt foglyok spontán felkelését. A fegyveres felkelés gondolata és valósulása a szerzőt mély értelmű felismeréshez juttatta el: az ő haláluknak lesz értelme, mert nem adják ingyen az életüket. Itt már felderengett: van több is, nagyobb is a biztos halállal szemben, mint a pusztán biológiai summa: a saját élet. Ezt odadobni órákkal, napokkal hamarabb, és önkéntesen vállalni a halált a tettben - a mások menekülését hozhatja. Az élet törvénye íratta vele a krematórium árammal telített szögesdrótjai közt asoha elő nem került palackpostát, amelyben a siralomház rabszolgái üzenetet küldtek a világnak. De a történteket hírül vinni Nyiszli Miklósnak egyedül adatott meg.
Az élet erkölcse munkálkodott Nyiszli Miklós tudatában, amikor a rémület infernójában már-már megszállottan ragaszkodott a gondolathoz: a tanúságtételnek, a vádnak mindenáron az emberiség színe elé kell kerülnie. S ha pokoljárásán legendába illő módon életben maradt, ebben eszessége, akaratereje mellett ez játszotta a döntő szerepet.
Hogy az emlékirat szerzője eredetileg polgári-kispolgári tudatú értelmiségi, a haladó polgári hagyományokat ápoló nagyváradi intelligencia egy számunkra még a közelmúltból ismerős típusa - a hazai olvasó előtt hamarosan kiderül. Polgári gondolkodásának szubjektivitását mégis legyűri a tapasztaltak objektív, tárgyilagos előadása, az emlékiratba átmentett életanyag maga.
Ne feledjük: a szerző orvos, és úgy tűnik, igen jó orvos, akinek tehát mestersége folytán hivatása a halál ellen küzdeni. A természettudományos szemlélet ilyenképp nemcsak legyűri szubjektív polgári hajlamait, de hozzá is segíti őt, hogy az élet és halál párharcának nyomonkövetésében szünetlenül az élet pozitívumát állítsa szembe a kétségbeeséssel, a fasiszta nihilizmussal. Ezzel egyben állandó és különös, mondhatnók azt is, hogy sajátosan artisztikus feszültséget produkál, ami által éppen azok a sajátosságok domborodnak ki, amelyek Nyiszli Miklós könyvét a rémregény fölé emelik, a fasizmus ponyvajellegével humanista módon szembehelyezik.

Formalizmus, hajszálhasogatás lenne a szerző gondolatainak árnyalatait fürkészni, ezt vagy amazt a munka félreérthetetlen egészéből kiragadni. A maga szubjektív és objektív adottságai között Nyiszli Miklós a maximálisat valósította meg: a papírra vetett mondatok, az egymásból kigördülő fejezetek a fasizmus még korántsem befejezett történelmi perében az emberiség fasizmus elleni vádiratának rangjára emelkedtek. A gázkamrák, az emberégető-gyárak, és az élők, a félholtak és agyonlőttek lobogó embermáglyái közvetlen szomszédságában, és az emberiség legelvetemültebb gonosztevőinek kényszerszolgálatában leélt nyolc hónap a szerzőt felmenti minden szociologizáló és esztétizáló bírálat alól. Márcsak azért is, mert a halál ilyen páratlan dimenziójú megélése őt magát is eljuttatta az élethez való ösztönös ragaszkodást meghaladó, tudatos és aktív humanista szemlélethez, a meggyőződéshez, hogy a fasizmus által rájuk mért halál ellen azok harcolnak a legemberibben, akik a fegyveres ellenállást választják.
És tagadhatná-e bárki, hogy e tanúságtétel írója, könyve igazával a forradalmi munkásosztály igazát és emberileg egyetemes érvényű követelését támasztja alá: a fasizmust ki kell irtani? Nyiszli Miklós vádirata az elpusztítottak izenetét továbbítja: bármilyen áttételekben, bárhol jelentkezzék is, a fasizmust meg kell semmisíteni. Minden lehető eszközzel meg kell akadályozni önnön vak törvénye teljesítésében: egy új, még borzalmasabb világégés kirobbantásában.
Ha Nyiszli Miklós gondolkodásának útjai nem is voltak ellentmondásoktól mentesek, eszmei fejlődése egyenesvonalúan konzekvens volt. E vallomás írója a kommunista párt tagjaként hagyta el az élők sorát. Valóban szabad emberként, ahogyan arra a halállal eljegyzettségében vágyott. Ezerkilencszázötvenhatban halt meg, szabadulása tizenegyedik évfordulóján. A halál birodalmában szerzett szívbaja ölte meg, alig ötvenöt éves korában.
Emlékirata szeretett városából, Nagyváradról felszállt a nagyvilágba, emlékeztetni, vádolni, óvni, mozgósítani, az egyetemes emberségű antifasizmust és a józan békepolitikát világszerte segíteni.
Elmondhatjuk róla, hogy ezzel a megismételhetetlen emlékirattal maradandó emberi tettet hagyott maga után. S egy feladatot: a ránk maradt páratlan dokumentumot az irodalomban továbbgondolni.
Az első világháború irodalma egész könyvtárnyi. A második világháború szépirodalma, vallomás-irodalma és szakirodalma már eddig is annak sokszorosát teszi ki. S mintha e műfaj, melynek ma fő jellemző vonása az antifasizmus, még nagyon is távol lenne az elapadástól. Nem is lehet ez másképpen, mert amíg kapitalizmus van a földön, fennmarad a szünetlen emlékezésre és éberségre kényszerítő fasizmus. Nyiszli Miklós könyve már elejétől kivált az átlagos háborús vallomás-irodalomból; belevegyült a háborús bűnösök fölött ítélkező nürnbergi Nemzetközi Katonai Törvényszék vádanyagába, s igazságával e világfórumon perdöntő szerephez jutott. A vallomás jellegének, logikájának természetes folyománya ez.
És most, amikor az emberiség a földgolyó minden részén az atomfasizmus fenyegetése ellen hallatja száz nyelvű, de egy hangú tiltakozását, Nyiszli Miklós tanúságtétele nem hiányozhat az élet legyőzhetetlenségének e felviharzásából. Ezért jelent meg ez a munka az 1946-os hazai kiadás nyomán Magyarországon, az Egyesült Államokban, Kanadában, Olaszországban, a Német Szövetségi Köztársaságban, Franciaországban. A világsajtó legkülönbözőbb pártállású, de józan hangjai ugyanolyan megrendülten reagáltak erre az emlékiratra, mint az egykori ellenállók és a széles arcvonalú egész nyugati antifasiszta baloldal. Nyiszli Miklós írásának visszhangjaként egy kórusban szólalt meg a kapitalista világ háború- és fasisztaellenes közvéleménye. És természetszerűleg ott hatott elsősorban, ahol a fasizmus egyre inkább újraszerveződött: Nyugat-Európában. Egyedül a párizsi három kiadást a francia sajtóban közel száz cikk, méltatás és ismertetés követte.
A méltatók közül a legfigyelmeztetőbb a kommunista Pierre Daix hangja, a francia gondolkodónak az Aragon nevével jegyzett párizsi Les Lettres Françaises-ben megjelent vezércikkében. Ő nevezte ezt a könyvet a század egyik legégbekiáltóbb vádiratának és harcra mozgósító dokumentumának.
Világszenzáció? Világsiker? Azt hisszük, egészen hamis megnevezése lenne ez a Váradról felröppent, tragikus felhangú nemzetközi népszerűségnek. Nyiszli Miklós a fasizmus halál-lényegének tárgyszerű feltárásával, könyve cáfolhatatlan igazságával inkább a világ egy szükségletét elégíti ki, amikor maradéktalan fogalmat és képet ad arról, amitől az emberiség retteg, s ami ellen minden ösztönével, értelmével és közösségi erejével harcol. Igen, Nyiszli Miklós könyve a világ lelkiismeretének kiáltványa. Pierre Daix kritikusi tekintélyétől bátorítva merészeljük leírni ezt a maximumot.

MÉLIUSZ JÓZSEF
1963. november

NYILATKOZAT

Alulírott dr. Nyiszli Miklós orvos, A. 8450 tetoválási számot viselő volt KZ fogoly, e szerzésemben megjelenő művet, mely az emberiség történetének legsötétebb lapjait foglalja magában, minden indulattól mentesen, a valóságnak megfelelően, a legkisebb túlzás és színezés mellőzésével írtam meg, mint közvetlen szemlélője és szereplője az auschwitzi krematóriumok és máglyák munkájának, melyeknek tüzében apák, anyák és gyermekek milliói enyésztek el.
Mint az auschwitzi krematóriumok első orvosa, számtalan boncolási és törvényszéki orvostani jegyzőkönyvet szerkesztettem és láttam el tetoválási számom kézjegyével. Ezeket az okmányokat főnököm, dr. Mengele ellenjegyezte, így postáztam a Berlin-Dahlem-i Institut für rassenbiologische und anthropologische Forschungen címére, a világ egyik legnevesebb orvosi fóruma számára. Minden valószínűség szerint ma is fellelhetők a nagy kutatóintézet irattárában.
Munkámmal nem törekszem irodalmi sikerre. Nem író, orvos voltam, amikor a minden képzeletet felülmúló borzalmakat átéltem, és most, hogy leírásukra sor került, most sem az író igényével, hanem az orvos tollával írtam meg könyvemet.

Kelt Nagyváradon, 1946. március havában

dr. N y i s z l i  M i k l ó s

ELSŐ FEJEZET

A forró, májusi délutánon már kibírhatatlanná válik a szögesdrótokkal behálózott ablakú, csukott teherkocsiban a kilencven összepréselt, mosdatlan ember kigőzölgése s a színültig telt ürülékes vedrek bűze.
A deportáltak vonata - negyven ilyen kocsiból álló szerelvény - már negyedik napja rója Szlovákia, majd a Generalgouvernement földjén a kilométereket, és visz bennünket előttünk még ismeretlen célja felé. Magyarország egymillió főnyi, megsemmisítésre ítélt zsidóságának első csoportja van a vonaton.
Mögöttünk marad a Tátra. Átrohanunk Lublón, majd Krakkó következik. A háború folyamán mindkét város hírhedtté vált: gyűjtő-, illetőleg megsemmisítő helye lett Európa náciellenes polgárainak, akiket az „új európai rend” képviselői hurcoltak ide az általuk megszállt területekről.
Krakkót elhagyva alig egy órát fut vonatunk, aztán egy nagyobb állomáson megáll. Gót betűs felirat adja tudtunkra az állomás nevét: Auschwitz. A név nem mond semmit. Hírét soha nem hallottuk, sem vasúti, sem egyéb viszonylatban.
Vonatunk körül, amint a vagon résein keresztül figyelem, nagy a jövés-menés. Eddigi SS-őreink leszállnak. Helyüket új őrség foglalja el. Elhagyja helyét a vonatkísérő vasúti személyzet is. Mint az elejtett szavakból kiderül, elértük utunk végcélját.
A szerelvény elindul, és mintegy húsz percnyi út után szirénáját hosszan búgatva megáll.
Rést találok, ahol ismét kinézhetek. Körös-körül kopár, sík vidék, sárga agyagos, mint a kelet-sziléziai tájak általában. Csak helyenként bontja meg az egyhangúságot egy-egy zöldellő liget, vagy a Visztula kanyargó vonala. Az elém táruló sivár terület a látóhatárig körülkerítve szabályos sorokban elhelyezett betonoszlopokkal, köztük több soros szögesdróthuzal. Porcelánszigetelésük és a sűrűn elhelyezett feliratok elárulják, hogy magasfeszültségű áram kering bennük. A betonkerítések nagy négyszögeket alkotnak, ezeken belül zöldre festett, kátránytetős barakkok százai, köztük hosszú, egyenes utcák.
A drótokon belül csíkos rabruhás alakokat látok. Egyik csoport deszkapallókat cipel. A másik szabályos sorokban menetel, az emberek vállán ásó. Odébb teherautók rakodnak nagy bálákkal. A kerítések mentén, egymástól harminc-negyven méter távolságra, emeletes tornyok teszik jellegzetessé a helyet. Őrtornyok. Mindenikben zöld egyenruhás SS-katona könyököl állványra szerelt gépfegyverére.
Ez az auschwitzi koncentrációs tábor. Vagy ahogy a németek mondják - ők mindent rövidíteni szeretnek -: KZ: Ejtsd: Kácett.
A kép nem biztató, de a kíváncsiság feszültsége egyelőre elnyomja bennem a félelem érzését.
Körülnézek vagontársaimon. Huszonhat orvos, nyolc gyógyszerész, feleségeink, gyermekeink, néhány agg férfi és nő: kollégáim szülei. Csomagjaikon vagy a padozaton ülve gondterhelt, fáradt arccal néznek a semmibe. Talán a balsejtelem az, ami még az érkezés izgalmában sem engedi őket apátiájukból kizökkenni. A gyermekek egy része alszik, néhányuk a maradék élelemből eszeget, többnyire kenyeret. Akinek ez sem jut már, hasztalan húz végig száraz nyelvecskéjével szomjúságtól és éhségtől kicserepesedett ajkain.
Súlyos léptek alatt csikordul a kavics. Hangos vezényszavak szakítják meg a várakozás egyhangúságát. A vagonok lakatjait nyitogatják. Az ajtó félregördül, és már hangzik is a parancs: csomagokat benthagyni, kézicsomaggal mindenki kiszáll! Karjainkban szedjük le a másfél méter magas vagonokról gyermekeinket, asszonyainkat. Már sorba is állítanak bennünket a szerelvény előtt.
Szemben velünk fiatal, lakkcsizmás, aranyrozettás SS-tiszt áll. Láthatólag utasítást ad a parancsaira váró katonáknak. Az SS rangjelzéseket még nem ismerem, de a tiszt karján levő Aesculap-jelvényről sejtem, hogy orvos az illető.
Később megtudtam, hogy a tiszt SS Hauptsturmführer. Neve: dr. Mengele; az auschwitzi koncentrációs tábor első orvosa. A rámpán minden szerelvény érkezésénél jelen van. Ő a szelektáló orvos.
A auschwitzi szelektálás egyes mozzanatait perceken belül átéltük. A többit csak később ismertük meg, ki-ki végzete szerint.
Kezdődik is! Az SS-őrség sietve különválasztja a férfiakat, nőket és a tizennégy éven aluli gyermekeket. Ezek az anyjukkal maradnak.
A hosszú front a vagonok előtt így kettévált. Nyugtalan érzés fog el mindannyiunkat. Máris elszakadtunk családunktól. Az őrök megnyugtató hangon válaszolnak aggódó kérdéseinkre: semmi az egész - mondják. - Fürödni, fertőtleníteni visznek, itt az a rend, utána mindenki összekerül ismét a családjával.
Amíg a négyezer főnyi csoport szétválasztása befejeződik, van időm körülnézni. Az alkonyodó nap fényében plasztikusan domborodik ki a vagonrésen át megpillantott kép. Itt már többet látok. Az első, ami figyelmemet megragadja és szinte magához szögezi, egy óriási, négyszögletes, fölfelé keskenyedő, vörös téglából épített kémény, mely egy hatalmas, ugyancsak vörös téglából készült kétemeletes, gyárszerű épület végéből ugrik ki.
Furcsa formájú gyárkémény. Ami megdöbbent: a belőle feltörő, nyolc-tíz méteres lángoszlop, a kémény négy sarkán elhelyezett villámhárítók között. Találgatom, miféle pokol konyhája lehet az, amiben ilyen nagy tűzre van szükség. Hamar ráeszmélek a válaszra. A krematóriumok országában vagyok; Németországban, ahol tíz évig éltem mint diák és orvos. Már akkorról tudom, hogy krematóriuma van minden német kisvárosnak is.
Ez tehát krematórium! Nem messze tőle egy másik, sőt meglehetősen elrejtve, egy ligetben felfedezem a harmadik hasonló épületet is, ugyanolyan tűzokádó kéménnyel.
Az enyhe szél felénk hozza a füstöt. Égő hús, pörkölődő haj émelyítő szaga üti meg orromat. Orvos számára ismerős szag ez! Égő emberhús akroleint árasztó szaga, akárcsak a dögfaggyúból készült templomi gyertyáké.
Töprenghetnék még bőven, de következik a szelekció második mozzanata. Libasorban vonulnak el a férfiak, nők, gyermekek a szelektáló bizottság előtt. A szelektáló orvos, most már nevén nevezem, dr. Mengele intésére újra ismét jobbra vagy balra sorakoznak fel; két csoportra osztottak tehát. A bal oldali csoportban, mint megfigyelem, főleg öregek, nyomorékok, véznák és nők, tizennégy éven aluli gyermekeikkel. A jobb oldali a munkabírók csoportja. Itt pillantom meg feleségemet és tizenöt éves leánykámat. Beszélgetésre már nincs alkalom. Csak integetünk egymásnak.
A járni nem tudó betegeket, öregeket, elmebajosokat vöröskeresztes autókra rakják. Felkérezkedik néhány öreg orvostársam is. Elsőknek az autók sora indul el. Utána a bal oldal vonul, ötös sorokban, lassú léptekben, néhány SS-őr kíséretében. Pár perc múlva el is tűnnek szemünk elől az egyik liget fái alatt. A jobb oldal még a helyén vesztegel. Dr. Mengele az orvosokat szólítja fel külön csoportosulásra. Mikor ez megtörténik, a körülbelül ötven orvost számláló csoporthoz lép, és jelentkezésre hívja fel azokat, akik német egyetemen végezték tanulmányaikat, a kórboncoláshoz tökéletesen értenek és jártasak a törvényszéki orvostanban.
„Jó lesz azonban vigyázni - mondja -, hogy a követelményeknek meg is feleljenek, mert...” - és utána fenyegető, sokatmondó mozdulat következik. Jobbra-balra pillantok, figyelem társaimat. Talán nincs szakember közöttük? Vagy a fenyegetéstől ijedtek meg? Nem jelentkezik senki. Mindegy! Már döntöttem is. Kilépek a sorból, dr. Mengele elé állok, és megmondom a nevem. Alaposan kikérdez: hol folytattam tanulmányaimat, hol, melyik tanárnál tanultam kórbonctant, hol szereztem törvényszéki orvostani ismereteimet, mennyi ideig működtem ezen a szakon, stb. Pontos válaszaim valószínűleg kielégítették, mert nyomban külön állított. Kollégáimat visszaparancsolta a jobb oldaliak csoportjába, majd pedig elindította őket a többiekkel együtt, egyelőre az élet útján - a táborba. Mert most már megmondhatom, amit akkor még nem tudtam: a bal oldali csoport az indulás után néhány perccel a krematóriumok egyikének kapuján lépett be. Onnan pedig nem volt visszatérés...

MÁSODIK FEJEZET

Itt állok most már egyedül. A bennünket sújtó végzetre gondolok és Németországra, ahol annyi évet töltöttem el, fiatalságom legszebb éveit...
Fölöttem már csillagos az ég. Magasan, épp a fejem fölött - akárcsak odahaza, Nagyváradon - kigyúlt a Göncölszekér. Az esti széltől lehűlt levegő felüdítene, ha nem fújná felém a Harmadik Birodalom krematóriumaiból az égő halottak szagát, az akroleint.
A nagy ívlámpák százai vakító fényt szórnak a betonoszlopokról. A fénylánc mögött azonban mintha összesűrűsödött volna a levegő. Mint nehéz fátyol fekszi meg a tábort, halványan rajzolódnak ki belőle a KZ barakkok sziluettjei.
Már elnéptelenedett a rámpa, csupán néhány rabruhás fogoly üt némi zajt, amint a vagonokban hátrahagyott csomagokat rakja teherautókra. A negyven üres vagon, eddigi sorsunk hordozója a sötétben mindjobban összeolvad a környező tárgyakkal, a vidék homályával.
Dr. Mengele is kiadta utolsó utasításait a még ott várakozó SS-katonáknak, majd Opel-kocsijához lép, elfoglalja helyét a vezetőülésen, és felém int: szálljak be. A hátsó ülésen egy SS-altiszt telepedik mellém. Elindulunk.
Kocsink a tábor agyagos, a sok tavaszi esőtől kimosott, hepehupás útjain rázkódik. Gyorsan villannak el mellettünk a drótkerítések fényes ívlámpái. Rövid ideig megyünk csupán. Csukott vaskapu előtt állunk meg. Az őrszobából elősiet az SS-altiszt. Kaput nyit dr. Mengele gépkocsija előtt. Még néhány száz métert haladunk a tábor fő útvonalán, a kétoldalt sorakozó barakkok között, s megállunk az egyik gondozottabb épület előtt.
Dr. Mengele kiszáll. Utána kiszállok én is. „Táboriroda” - olvasom sietve a bejáratnál elhelyezett táblán. Belépünk. Több értelmes arcú, rabruhás férfi ül az íróasztaloknál. Valamennyien felugranak helyükről. Szótlanul merev vigyázzba vágják magukat.
Dr. Mengele az egyik ötven év körüli rabruhás, kopaszra nyírt foglyot szólítja. Pár méterrel mögöttük állok. Nem értem, mit beszélnek. Dr. Senkteller bólint; mint később megtudom, ez a neve a fogolynak, ő az F kórháztábor főorvosa. Magához int, és egy másik fogoly íróasztalához kísér. Az írnok nyomtatott kartotékot vesz elő. Megkérdezi személyi adataimat, és bevezeti egy terjedelmes könyvbe. A kitöltött kartotéklapot a kísérő SS-altiszt kezébe adja. Már indulunk is kifelé. Meghajtom fejemet dr. Mengele előtt, mire dr. Senkteller inkább gúnyosan, mint haragosan rám szól, hogy ne játsszam itt hajlongásommal a szalonok emberét; szokjam meg mihamarabb, hogy ez itt KZ!
Csupán a harmadik barakkig megyek kísérőmmel. Ott újabb felírást látok: fürdő és fertőtlenítő. Őröm a kartotékommal átad egy társának. Két rabruhás férfi lép hozzám. Kikutatják a zsebeimet, s felszólítanak, hogy vetkőzzem le. Borbély kerül elő. Kopaszra nyír, mindenhol leborotvál, és az egyik zuhany alá küld. Klórmeszes oldattal törlik le a fejemet. Annyira égeti a szemem, hogy percekig nem tudom kinyitni. Egy másik helyiségből új szürke zakót és csíkos fekete nadrágot kapok a leadott ruhám helyett. Cipőmet, miután klórmeszes vízzel telt medencébe merítették, visszaadják. Felveszem a ruhát. Ki tudja, melyik sorstársam viselte?
Az egyik rabruhás felgyűri bal karomon a kabátom ujját, leolvassa a kartotékomra jegyzett számot, és egy golyóstollszerű készülékkel, begyakorolt gyorsasággal számtalan szúrást ejt a bőrön. A szúrások helyén összefolyó, kék festékfolt keletkezik. A rabruhás megnyugtat: a bőr kissé gyulladásba jön majd, de egy hét múlva feltisztul, és a számok világosan láthatókká válnak. Most hát tetovált lettem. És én, dr. Nyiszli Miklós, e néven megszűntem létezni. Pusztán egy szám vagyok: A. 8450; fogoly a KZ-ben.
Hirtelen egy másik aktus jut eszembe: az, amikor tizenöt évvel ezelőtt a breslaui Frigyes Vilmos Egyetem orvosi fakultásának dékánja ünnepélyesen kezet szorított velem, és szerencsés jövőt kívánva átnyújtotta kitüntetéses diplomámat.

HARMADIK FEJEZET

Különös lelkiállapotban vagyok. De minthogy az életemet sohasem töltöttem hiábavaló kétségbeeséssel, most is bele kell élnem magam mindenbe, amit helyzetem parancsol... Nem, nem szabad kétségbeesnem. Nem szabad érzelgősnek lennem. Semmit sem szabad látnom, ám józannak sem szabad lennem. Holott teljesen józan vagyok, mert ilyesmiket mondok magamnak:
Helyzetem pillanatnyilag nem is a legrosszabb. Dr. Mengele orvosi munkát kér tőlem. Valószínűleg egy hadbavonult német kartársam kórboncnoki vagy törvényszéki orvosi funkcióját kell legalább részben elvégeznem valamelyik német város intézetében.
Bizakodással tölt el az is, hogy valószínűleg dr. Mengele utasítására nem rabruhát, hanem kitűnő civil ruhát kaptam. Ebből is kitűnik, hogy olyan beosztást szánt nekem, amelynél a jó külsőt is megkívánják. Ezek csupán feltevések. Majd elválik!
A fürdőből új kísérővel - kezében a kartotékom - átmegyünk a szemben lévő barakkba. Ez a 12-es számot viseli homlokzatán. Az épület hozzávetőleg száz méter hosszú, belül csarnokot képez. A csarnok két oldalán háromemeletes, csupasz gerendákból és deszkákból összerótt, rekeszekre osztott fekvőhelyek, tömve betegekkel. Az F tábor 12-es kórházbarakkjában vagyok.
Kartotékomat SS kísérőm átnyújtja egy elénk siető, pufók arcú idősebb fogolynak, aki vigyázzállásba merevedve veszi át a papírt. Kísérőm távozik. A fogoly és én kezet szorítunk, bemutatkozunk egymásnak. Ő a 12-es barakk felügyelője. Leültet kis szobájában, melyet a nagy csarnokból különítettek el, és fegyencszokás szerint elmondja élettörténetét.
Birodalmi német. Kora ötven év. Civil foglalkozása bankrabló. Elmondja, hogy mindig egyedül dolgozott. Utolsó munkája egy nagyszabású bankrablás volt. Az egyik düsseldorfi nagy pénzintézetet rabolta ki fényes délben. Három évig élt a pénzből, amíg különváltan élő felesége be nem árulta. Tíz évig ült a moabiti fegyházban. Kiszabadulásakor, amint a fegyház kapuján kilépett, a politikai SS várt reá, és az auschwitzi KZ-be hurcolták. Öt éve van itt őrizetben.
Mellén, a csíkos blúzon a szíve fölött, fehér alakon zöld parolis számot visel. A zöld paroli a KZ-ben a hivatásos bűnözők jelzése. Ő magyarázta el nekem a KZ foglyok egyéb jelzéseit is. Így a piros paroli a politikaiak, a barna a bibliakutatók, szombatisták, baptisták jelzése. A notórius munkakerülők, prostituáltak ismertető színe a kék. Fekete jelzést viselnek a 175. §-t kimerítő homoszexuálisok. A fekete karszalagra hímzett fehér A betű Arzt-ot, orvost jelent, de ilyen jelzést kevesen hordhatnak; fogoly orvosok csak akkor viselhetik, ha orvosi funkciói töltenek be a KZ-ben.
Már éjfél is elmúlt, de a kíváncsiság elűzi a fáradtságomat. Lesem a barakkfelügyelő minden szavát. Tökéletesen ismeri a KZ bonyolult szervezetét. Név szerint ismeri az összes táborrészek SS parancsnokait. Ismeri a foglyok pozíciókat betöltő „prominenseit”. Megtudom, hogy az auschwitzi KZ nem munkatábor, hanem a Harmadik Birodalom legnagyobb megsemmisítő lágere. Beszél a kórházakban és a tábor barakkjaiban hetenként végbemenő szelektálásokról, amikor az áldozatok százait rakják teherautókra és viszik a néhány száz méterre levő krematóriumokba.
Elbeszéléséből kibontakozik előttem a barakkok élete, amelyekben nyolcszáz-ezer személyt zsúfolnak össze szűk, ketrecnek is kényelmetlen bokszokban. Lábuk egymás fején, nyakán, mellén, rövid alvásukban így feküsznek keresztül-kasul nyomorúságos fekhelyeiken.
Az alvás ugyanis már hajnali három órakor véget ér. Gumibotos felvigyázók verik ki az embereket fekhelyeikről. Tülekedve tódulnak ki a barakk kapuján, és már állanak is sorba. Kezdődik a KZ legembertelenebb műsorszáma: az Appell - a sorakozó. A foglyok ötös sorokban állanak. Ráncbaszedik őket. A barakk-írnok az első sorba helyezi a magas növésűeket, hátra az alacsonyakat. Jön egy másik prominens, a szobaszolgálatos. Ez meg sűrű ökölcsapások között hátra tereli a magasakat és ismét előre az alacsonyakat. Végre kilép a barakkból a jól táplált, jól öltözött kápó, a barakkfelügyelő. Frissen mosott-vasalt csíkos fegyencruhában, napóleoni pózban megáll a sor előtt, végignéz az arcvonalon, nem talál-e hibát valahol. Hogyne találna! Nekiiramodik, és öklével állon vág néhány szemüveges embert az első sorban, s a hátsó sorokba löki őket. Hogy miért? Senki nem tudja. Nem is gondolkoznak rajta. Ez itt KZ, senki semminek nem keresi a magyarázatát, célját.
Így megy ez órákon át. Tizenötször is végigszámlálják a sorokat oda-vissza, előre-hátra. Ha a sor nem egyenes, félóráig guggol magasba tartott kezekkel a barakk valamennyi lakója. Már mindenkinek remeg a lába a fáradtságtól. Az auschwitzi hajnalok nyáron is nagyon hűvösek. A vékony, csíkos vászonruha nem véd sem esőtől, sem hidegtől, s a hajnalban kezdődő sorakozó csak reggel hét órakor ér véget, amikor az SS-altiszt megérkezik.
A barakkfelügyelő az SS-ek hű kiszolgálója. Majdnem minden barakkban zöld parolis bandita ügyel a foglyokra. Most vigyázzba merevedik, és jelenti az állományt. Az SS-katona is végiglépdel a sorok előtt. Megszámolja az oszlopokat, a létszámot beírja noteszébe. Ha halottai vannak a barakknak - mindennap akad öt-hat, néha tíz is -, szintén szerepelnek a számbavételnél. Ott állanak a holtak is a sorok végén, két-két fogoly támogatja őket, míg a számbavétel tart, mert élve vagy halva, de a létszámnak találnia kell! Megtörténik, hogy a túl nagy igénybevétel folytán a hullaszállító kommandó két-három napig sem érkezik meg emberektől vont hosszú szekerével, hogy a holttesteket elszállítsa. A halottaknak így minden számlálásnál jelen kell lenniük, amíg csak elviszik őket, és törlik számukat az állományból.
Azok után, amiket a bankrablótól hallottam, nem elégedetlenkedem sorsom fordulásával: volt bátorságom Mengelénél jelentkezni, s így korrigáltam a sorsot. Vállaltam az általa kívánt feladatot: orvosi funkcióba kerültem. Nem nyeltek el a karantén tábor barakkjai. A kapott civil ruha révén megtartottam emberi külsőmet, és ma éjjel vetett ágyban alszom a 12-es kórházbarakk orvosszobájában.
Itt reggel hét órakor van az ébresztő. Az orvosok, közöttük én is, valamint a kórház többi személyzete barakkunk előtt sorakozik fel. Számba vesznek bennünket. Két-három percig tart az egész. Számba veszik bokszaikban a betegeket, úgyszintén az éj folyamán elhaltakat. A holttestek ott hevernek a betegek között.
A reggelit szobánkban fogyasztjuk el; ott megismerkedem orvostársaimmal. A 12-es kórházbarakk főorvosa dr. Levy, strassbourgi egyetemi tanár. Helyettese dr. Grósz, zágrábi egyetemi professzor, mindkettő belgyógyász. A tudományos orvosi kutatómunka terén európai viszonylatban is kimagasló személyiségekként tartják számon őket.
Veszélyt, fáradságot nem ismerve, saját tragédiájukat háttérbe szorítva, hiányos műszerekkel, komoly gyógyszerek nélkül, az aszepszis és antiszepszis teljes hiányával küszködve igyekeznek gyógyítani, enyhíteni a kínokat olyan környezetben, mint ez itt, az auschwitzi KZ, ahol három-négy hét alatt összeroppan az éhségtől, piszoktól, testi fenyítésektől, nehéz munkától a legjobb kondícióban idekerült ember is. Hát még azok, kiknek szervi betegségük van! Százszázalékos emberek és orvosok ők ott, ahol nehéz embernek megmaradni, és még nehezebb orvosnak lenni.
Odaadón követi példájukat a hat főből álló alorvosi csoport. Tagjai kedves, előzékeny, fiatalabb évjáratú francia és görög orvosok. Már három éve eszik a KZ vadgesztenyelisztből készült, fűrészporral kevert kenyerét. Szüleiket, feleségüket, gyermekeiket már érkezésük órájában likvidálták, azaz megsemmisítették. Akik pedig a jobb oldalra kerültek mint munkaképesek, legfeljebb három-négy hónapig bírták a megpróbáltatásokat, és mint kiszelektáltak enyésztek el a krematóriumok tüzében.
Az orvosok e borzalmak tudatában is, saját sorsuk reménytelenségének nagy terhével is, a legmélyebb odaadással igyekeznek a kezük alá került élőhalottakon segíteni.
Mert élőhalottak a kórház ápoltjai. Nagyon súlyos betegnek kell lennie annak, aki a KZ-ben kórházba kerülhet... Csontig kiszáradt, harminc kilóra fogyott, valóságos mozgó csontvázak; nagy kiterjedésű flegmonékkal - gennyes tályogokkal - borított testek; az éhségtől ijesztően felpuffadt, kisebzett szájú, csillapíthatatlan hasmenésben szenvedő, sárga bőrű árnyékok - íme ez a beteg-anyag a KZ kórházaiban. Ezeken kell segíteni!

NEGYEDIK FEJEZET

Még nincs elfoglaltságom. Kissé körülnézek egy francia orvoskollégám kíséretében az F táborban. Ami érdeklődésemet azonnal felkelti, az a 12-es barakk oldalához ragasztott kamraszerű épület. Benne csupasz gerendákból készült emberhosszúságú asztal, egy szék, rajta rekeszes fadobozban tetemboncoláshoz használatos műszerek, a sarokban cinkveder. Ez a kamra egész berendezése. Kollégámtól megtudom, hogy ez volt valamikor a bonchelyiség, az egész táborban az egyetlen, de már rég nem használják. Jelenleg nincs is szakember, aki boncolhatna. Nem tartja valószínűtlennek, hogy az én jelenlétem összefügg azzal: dr. Mengele tervbe vette a boncolóhelyiség újbóli üzembe helyezését.
Ez a lehetőség kissé lehűti fantáziámat. Modern boncolóhelyiséget képzeltem el működésem színhelyéül, nem ezt a táborbeli kamrát. Praxisomban, vidéki exhumálásoknál, öngyilkosoknak vagy meggyilkoltaknak a helyszínen kötelező boncolásánál sem végeztem munkámat ily primitív környezetben, ily hiányos műszerekkel.
Ám alkalmazkodó természetem megbarátkozik ezzel a lehetőséggel is. Csak azt nem értem, miért adták reám a piszkos kamrában végzendő teendőimhez az új civil ruhát? Itt valami ellentmondás tátong, de nem töprengek rajta.
Kartársammal átnézünk a drótkerítésen. A szomszédos táborrészben zsibongó, sötét arcbőrű, meztelenül szaladgáló, játszadozó gyermekek. Tarkaruhás, kreol arcú nők, félig meztelen férfiak, fiatalok, öregek vegyesen; a földön ülve vagy csoportokban állva beszélgetnek, vagy a gyermekek játékát figyelik.
Ez a híres cigánytábor! A Harmadik Birodalom fajkutatói ezt a népet is alacsonyabbrendűnek, fajvédelmi szempontból károsnak osztályozták. Ilyen minősítés alapján a cigányokat a német birodalom egész területéről ide hurcolták, s a KZ foglyaivá tették őket. Katolikus vallásukra való tekintettel azt az előnyt élvezik, hogy családi táborban élnek. Öregek, fiatalok, gyermekek vegyesen, ki hol akar. Körülbelül négyezerötszázan vannak. Nem dolgoznak, csupán a szomszédos táborrész zsidóktól lakott barakkjaiban töltenek be barakk- és táborfelügyelői szolgálatot, elképzelhetetlen kegyetlenséggel.
A cigánytábor „érdekessége” az ott elhelyezett kísérleti barakk. A kutatólaboratórium vezetője dr. Epstein professzor, a prágai egyetem nyilvános rendes tanára, világhírű gyermekgyógyász. Már négy éve KZ fogoly. Asszisztense dr. Bendel, a párizsi orvosi fakultás docense.
Az itt folyó kísérletek három csoportra tagozódnak. Az egyik a világszerte divatossá vált ikerkutatás, ami a kanadai ötös ikrek születése folytán kapott lendületet. A másik a törpenövés élettani és kórtani okainak vizsgálata. A harmadik a noma faciei - vízirák, másképpen arcüszök betegség - keletkezési okait és orvosi kezelését kutatja.
Ez a borzalmas betegség a praxisban csak elvétve fordul elő. Annál inkább volt tömegesen megállapítható a cigánytábor gyermekein. A kutatómunka konkrét eredménnyel járt.
A cigánygyermekek nagy részénél ugyanis kimutatható volt az öröklött szifilisz. A tífusz, diftéria, skarlát, kanyaró, valamint a rosszultápláltság csupán kedvező talajt előkészítő tényezők a noma betegség fellépésére, de csak a cigánytábor gyermekeinél, mert ugyanezek a kedvező talajt előkészítő tényezők napirenden vannak a cseh, lengyel, zsidó táborrészek gyermekeinél is, náluk azonban noma betegség, öröklött szifilisz híján, egyáltalán nem volt a kutatások folyamán kimutatható. Ez a megállapítás ellentétben áll az eddigi orvosi felfogással, amely szerint a noma főleg kanyaróval, skarláttal, tífusszal kapcsolatban lép fel.
Dr. Mengele mindennapos látogatója a kísérleti barakknak. Élénk érdeklődéssel veszi ki részét a munkából, együtt dolgozik a két orvosprominenssel és egy Dina nevű festőművésznővel, aki a kutatómunkához szükséges rajzokat készíti, elismerésre méltó művészettel; Prágából került ide, három éve lakója a cseh tábornak. Mint dr. Mengele munkatársa, bizonyos kedvezményeket élvez, így ő is prominensnek számít.

ÖTÖDIK FEJEZET

Dr. Mengele, az auschwitzi KZ első orvosa fáradhatatlan. Órákat tölt a cigánytábor kutatóbarakkjában: félnapokat áll a zsidórámpán, ahova naponta már négy-öt szerelvény fut be magyarországi deportáltakkal.
Hosszú oszlopban, ötös sorokban lépkednek SS kísérőik közt az újabb és újabb transzportok. Távolról láthatom csak a menetet, de az érkezők jó ruháiról, ballonkabátjaikról, csinos kézitáskáikról három-négy drótkerítésen keresztül is megállapíthatom, hogy valamelyik nagyváros dobta ki őket magából.
Van ideje dr. Mengelének arra is, hogy velem foglalkozzék. Emberektől vont hosszú szekér áll meg a bonckamra előtt. A hullaszállító csoport két hullát tesz le a kocsiról. Mellükön kék színű bőrkrétával írott ZS betűk - a zur Sektion-nak a rövidítése, ami azt jelenti: boncolandó.
A 12-es barakkból egy értelmes francia foglyot kapok segítségül a barakkfelügyelőtől. Az egyik halottat elhelyezzük az asztalon. Erős, fekete kábeldrót van a nyakán: vagy önmaga akasztotta fel magát, vagy felakasztották. Futólagosan megvizsgálom a másik halottat is. Azonnal felismerem a magasfeszültségű áram okozta halált. Könnyen felismerhető a kicsiny, kerek bőrpörkökről és köröttük a vöröseslila bőrszíneződésekről. Itt is azt találgatom, hogy a két eset közül melyik a valóság; az áldozat önként ment-e neki a villanyárammal telített drótkerítésnek, vagy odalökték? A KZ-ben mind a két lehetőség egyformán gyakori.
A formaságokat egyazon eljárás szerint intézik el, akár öngyilkos lett valaki, akár megölték. A számbavételnél törlik az állományból, felrakják a hullaszállító kocsira, s a hullakamrába kerül. Naponta ötven-hatvan holttestet hoznak; onnan teherautón a krematóriumok egyikébe szállítják valamennyit.
A két halottat vizsgaanyagul szánta nekem dr. Mengele. Előre megmondta, jól vigyázzak, hogy meg is feleljek annak, amire vállalkoztam.
Autóberregés; a 12-es barakkban vigyázzt kiáltanak. Dr. Mengele érkezett két magasrangú SS-tiszt kíséretében. Meghallgatják a barakkfelügyelő és a barakk-főorvos jelentését. Egyenesen a bonckamrához tartanak, nyomukban az F tábor prominens fegyencorvosai. Akárcsak valami nagy tudományos intézet kórbonctani osztályán lennénk, amikor nagyon érdekes eset kerül kés alá. Látom arcukon a feszült érdeklődést, a kíváncsiságot, vajon mit tudok. Veszedelmes fórum előtt vizsgázom. Szinte érzem, mennyire izgulnak értem fogoly kollégáim.
Nem tudja kívülem senki, hogy a breslaui törvényszéki orvostani intézetben - mint Prof. dr. Strassman őexcellenciája munkatársa - három év hullaanyagából az öngyilkossági esetek minden elképzelhető formáját feldolgoztam. Amit akkori elmém tudott, tudja a jelenlegi is, az A. 8450. számot viselő KZ orvosé.
Hozzáfogok a boncoláshoz. Feltárom a koponyát, a mellkast, a hasüreget, kiszedem az összes szerveket, minden rendellenességet bemutatok. A közbevetett kérdésekre - sűrűn hangzanak el ilyenek - azonnal válaszolok. Az arcokon a kielégített érdeklődés kifejezése és a felém küldött elismerő pillantások tudatják velem, hogy vizsgám sikerült. Felboncolom a másik halottat is. Dr. Mengele felszólít a boncolási jegyzőkönyvek elkészítésére. Holnap érte küld. Távoznak az SS-orvosok. Fogoly kollégáimmal még elbeszélgetünk. Eddig csak udvariasak voltak hozzám, most befogadtak körükbe.
Másnap még három halottat kapok boncolásra. A nézőközönségem ma is ugyanaz, de a hangulat már kevésbé merev. Ma több a hozzászólás, az egyes tudományos kérdések eldöntésénél élénk vita keletkezik.
Az SS-orvosok távozása után néhány fiatal görög és francia orvos a látogatóm. Megkérnek, vezessem be őket a hátgerinccsapolás technikájába. Engedjem meg, hogy a hullákon megcsinálják. Kérésüknek szívesen teszek eleget. Mély hatást tesz rám, hogy a KZ drótjai között is ily élénk a szakma iránti érdeklődésük. Szorgalmasan próbálgatják, öt-hat kísérlet után sikerül is a lumbálpunkció.

HATODIK FEJEZET

Már harmadik napja nincs elfoglaltságom. Megkapom az orvosnak kijáró ételadagokat. Fekhelyemen pihenek, vagy egy padon üldögélek az F tábor szomszédságában levő sportpályán. Ilyen is van az auschwitzi koncentrációs táborban, de csak prominens, birodalmi német foglyok használhatják. Vasárnaponként itt élénk sportélet folyik. Máskor csendes a nagy tér. Csupán egy drótkerítés választja el az I. számú krematóriumtól. Nagyon szeretném tudni, mi folyik a lángoló, óriási kémény tövében. Ülőhelyemről nem sokat látok. A kerítéshez közeledni nem tanácsos. A sűrűn elhelyezett őrtornyokból figyelmeztetés nélkül adnak le egy gépfegyversorozatot arra, aki a „neutrális” zónába téved.
Annyit megfigyelek, hogy a krematórium udvarán, a nagy, vörös téglás épület előtt civil ruhás férfiak sorakoznak fel. Lehetnek vagy kétszázan. Arcvonaluk előtt néhány SS-katona áll. Sejtem, ott most sorakozó és számbavétel folyik. A krematórium személyzetét váltják le, az éjjeli csoportot a nappaliak. A krematóriumban megszakítás nélkül, éjjel-nappal folyik a munka. Egy öreg fogolytól tudom, hogy a krematóriumok személyzete Sonderkommandónak, azaz különleges munkára beosztott kommandónak van minősítve. Kitűnő az ellátásuk, kitűnő civilruhát hordanak, és - a legborzalmasabb munkát végzik. A krematórium területét nem hagyhatják el, s négyhavonként, amikor már túl sok titok birtokába jutottak - likvidálják őket. Eddig így járt minden Sonderkommando, amióta a KZ fennáll. Innen élve még ki nem került senki, hogy hírül adja a világnak, mi történik már évek óta e borzalmas falak közt.
Éppen idejére térek vissza a 12-es barakkba, hogy dr. Mengelével találkozzam. Autón érkezik. A barakkfelügyelő fogadja. Engem hívat. Felszólít, szálljak be. Ezúttal nincs kísérőm. Kollégáimtól búcsúzni sem érek rá. Elindulunk, de a táboriroda előtt megállunk. Dr. Mengele odaszól az elősiető dr. Senktellernek: a kartotékomat kéri. Pillanatok múlva a kezében van.
Tíz percig haladunk a szövevényes drótkerítések között, erősen őrzött kapukon ki, kapukon be, egyik táborrészből a másikba. Most látom csak, mily óriási méretű a KZ! Fogolynak alig van lehetősége, hogy mindezt láthassa, mert legtöbben abban a táborrészben pusztulnak el, ahova megérkeztek. Az auschwitzi koncentrációs tábor néha ötszázezer embert is tartott fogva villanyárammal telített drótjai között. Szemlélődésemben váratlanul félbeszakít dr. Mengele. Hátraszól:
- Nem szanatórium, ahová viszem, de egész tűrhető helyzete lesz.
Elhagyjuk a tábort, a zsidórámpa mellett haladunk vagy háromszáz métert. A gépkocsi lassít, tülköl. A drótkerítésből nagy vaskapu nyílik. A kapuban őrség áll. Befordulunk, és egy tágas, tiszta, zöld pázsittal borított udvarra érünk. Az udvaron homokos utak, zöld fenyőcsoportok tennék barátságossá a helyet, ha nem lenne ott a nagy vöröstégla-épület és végében az óriási, tűzokádó kémény. A krematóriumok egyikében vagyunk. Kiszállunk. SS-katona siet elénk, lejelentkezik dr. Mengelének. Az udvaron áthaladva egy nagy ajtón a krematórium épületébe lépünk.
- Készen van a szoba? - kérdi dr. Mengele SS kísérőnket. Az igennel felel. Egyenesen oda tartunk. Belépnek, én követem őket.
Frissen meszelt helyiségben vagyunk. Világos, nagy ablaka udvarra néz, rajta erős vasrács. A szoba bútorzata szokatlanul barátságosnak hat a táborbeli barakkszoba után. Fehér ágy, fehér ruhaszekrény, egy hosszú asztal és székek alkotják a berendezését. Az asztalon vörös bársonyterítő, a betonpadlót szép szőnyegek borítják. Minden jel arra vall, hogy várták érkezésemet. A Sonderkommando emberei kifestették a szobát, és berendezték az itt elpusztult transzportok székeivel, szőnyegeivel, asztalterítőivel, a házi asztalosműhelyben készült fenyőfaággyal és szekrénnyel.
Innen egy homályos, hosszú folyosón áthaladva újabb helyiségbe érünk. Világos, kétablakos, legmodernebb típusú boncteremben vagyunk. Vörös színű betonpadló, a helyiség közepén betonállványra szerelt, szürke márványkőből faragott boncasztal, lapján számos lefolyóval. Az asztal széléhez vízmedencét építettek, fölötte nikkel csapok. A falakat olajfestékkel világoszöldre festették, s felszereltek három porcelán mosdót. A nagy ablakokon vasrács, előtte zöld színű háló, a legyek és a szúnyogok ellen.
A boncteremből a következő helyiségbe lépünk. Ez a munkaterem: elegáns, fényezett bútorral berendezett helyiség. Kényelmes karosszékek, szürke posztóval leborított hosszú munkaasztal áll a terem közepén. Az asztalon három mikroszkóp. Széles, nagy könyvszekrény áll az egyik sarokban, legújabb kiadású szakkönyvek zsúfolódnak benne. Üveges szekrény is van a helyiségben, teli vegyszerekkel, ezenkívül egy fehérneműs szekrény a köpenyeknek, kötényeknek, törülközőknek, gumikesztyűknek. Nagyvárosi, modern kórbonctani intézet tökéletes mása tárul elém.
Mindezeket látom, de a rémület megdermeszt. Tisztában voltam vele: amint a kapun átléptem, a halál útján járok. A szédítő mélységű, lassú halálén. Elvesztem.
Most már értem, miért kaptam civil ruhát! Ilyet hord a Sonderkommando, az élőhalottak kommandója.
Főnököm távozni készül. Az SS-nek tudtára adja, hogy szolgálatilag egyedül neki, dr. Mengelének vagyok alárendelve. A krematórium SS személyzete semmiben sem rendelkezik személyemmel. Étkezésemről az SS konyha gondoskodik. Ruházatomat, fehérneműmet a raktárból pótolhatom. Hajnyírásra, borotválkozásra a krematórium épületében levő SS borbélyműhelybe járhatok. A reggeli és esti számbavételnél nem kötelező jelen lennem.
A bonctani és laboratóriumi munkán kívül köteles vagyok a négy krematórium százhúsz főnyi SS személyzetét, valamint a Sonderkommando nyolcszázhatvan főnyi személyzetét orvosilag ellátni. Szükséges gyógyszerek, műszerek, kötszerek elegendő mennyiségben állanak rendelkezésre. Továbbá rendszeres kezelésben kell részesítenem a krematóriumok területén a betegeket, ezért naponta fel kell keresnem őket. Szabadon járhatok-kelhetek a négy krematórium között. Minden kíséret nélkül közlekedhetem reggel hét órától este kilenc óráig. A fekvő és fentjáró betegek számát naponta jelentenem kell az SS és a Sonderkommando parancsnokának, Oberscharführer Mussfeldnek.
Bénultan hallgatom jogaim és kötelességeim felsorolását.
Dr. Mengele köszönés nélkül távozik. A KZ fogolynak a legalacsonyabb rangú SS-legény sem köszön.
Bezárom a boncterem ajtaját, a kulcsokat magamhoz veszem. Itt most már mindenért én felelek.
Szobámba megyek és leülök, hogy kissé rendbe szedjem gondolataimat. Nehéz feladat! Elhagyott otthonom képe jelenik meg előttem, a napsütötte, teraszos kis ház, kellemes szobáival, ahol annyi boldog napot éltem meg családom körében. És eszembe jut a rendelőm. Hány nehéz órát töltöttem betegeim gyógyításával, és mily boldog voltam, ha segíthettem rajtuk.
Vajon hol lehetnek az enyéim, ebben a százezres tömegben, névtelenül, ahogyan ez a gigantikus börtön mindenkit magába zár? Sikerült-e tizenöt éves leánykámnak anyjával maradnia? Nem szakadtak-e el egymástól? Mi lehet öreg szüleimmel, akiknek alkonyodó éveit annyi szeretettel igyekeztem gondtalanná tenni? Mi van a húgommal, a szép, érzékeny lelkű leánnyal, akinek beteg apánk helyett apja voltam? Olyan jó volt őket szeretni, olyan jó volt róluk gondoskodni! Egy pillanatig sem kételkedtem sorsukat illetőleg: szüleim is, húgom is útban vannak már a rozoga, negyven vagonból álló szerelvények egyikén ide, az auschwitzi megsemmisítő tábor zsidórámpájára, ahol majd szüleim a főnököm, dr. Mengele gépies intésére balra térnek. De balra fog térni húgom is, mert ha jobbra szólna számára az ítélet, bizonyára összetett kézzel fog könyörögni, hogy engedjék őt anyánkkal menni. Engedni fogják, s ő könnyes szemmel mond érte majd köszönetet...
Érkezésem híre hamar elterjedt a krematóriumok SS személyzete és a sonderkommandósok között. Egymás után lépnek be hozzám a látogatók. Először SS-altisztek nyitják az ajtót. Két marcona külsejű, óriás termetű Oberscharführer lép be. Tudom, hogy mostani viselkedésem fogja eldönteni jövőbeni magatartásukat irányomban. Dr. Mengele parancsára gondolok: csak neki vagyok alárendelve. A látogatást tehát kizárólag magántermészetű, udvariassági aktusnak tekintem, és nem ugrok fel KZ előírás szerint, hogy magamat vigyázzba vágva jelentkezzem; ülve maradok, úgy üdvözlöm és kínálom hellyel őket.
Megállnak a helyiség közepén, vizsgálódva néznek végig rajtam. Érzem a pillanat fontosságát. Ismét vizsgázom. Az első benyomás döntő. Úgy látom, számításom nem ütött ki rosszul, mert kiálló pofacsontjaikon az arcizmok engednek a merevségből, és a két SS hanyag mozdulattal leül.
Nagyon szűkre szabott keretek között mozog a beszélgetésünk. Hogy milyen volt az utam, miért kerültem a KZ-be, erről nem kérdezősködhetnek; politikáról, háborúról, a KZ-ben uralkodó állapotokról fogoly nem beszélhet. A helyzet mégsem ejt zavarba: a békebeli Németországban eltöltött tanulmányi éveim bő anyagot szolgáltatnak társalgásunkhoz.
Egészen belemelegednek a beszélgetésbe. Hat rájuk, hogy nyelvüket jobban, szebben kezelem, mint ők. Némely kifejezést meg se értenek, de óvakodnak ezt elárulni. Jól ismerem országukat, városaikat, a németek családi életét, erkölcsi és vallási felfogását. Mint látom, ez a szóbeli vizsgám is sikerült. Mosolyogva távoznak.
Más látogatók érkeznek. Civil ruhás, tisztára kefélt, borotvált emberek. A Sonderkommando főkápója és két kommandóvezető lépnek szobámba. Ismerkedési látogatás ez is. Ők rendeztették be embereikkel szobámat, hallották, megjöttem, vacsorára invitálnak, hogy a többi bajtársakkal is megismerkedjek.
Itt is az ideje a vacsorának. Felmegyek velük a krematórium első emeletére, az ott berendezett személyzeti szállásra. Óriási csarnok, két oldalán kényelmes, egyszemélyes fekhelyek sorakoznak. Az ágyak festetlen fából készültek, de mindegyiken különböző formájú és színű párnák meg selyempaplanok virítanak. Éles, sőt kiabáló ellentétben állanak ezek a színpompás ágykellékek a környezettel. Nem is ide készültek. Idehurcolt transzportok holmijából valók. A Sonderkommando kiváltságai közé tartozik, hogy a raktárból felhozhassa és használhassa őket.
Vakító fényárban úszik az egész csarnok. Itt nem takarékoskodnak a világítással, mint a KZ barakkjaiban. Végigmegyünk a fekvőhelyek hosszú sorai között. Csak a fél kommandó van a szálláson. Másik fele, száz ember, éjjeli szolgálatos. Munkában vannak. Az emberek egy része már lepihent, alszik is. Néhányan könyvet olvasnak. Van belőle elég. Majdnem minden deportált hoz magával, szellemi szükségletének megfelelőt. Ez is kiváltság, hogy a Sonderkommando könyveket olvashat. A KZ-ben húsz napi állócella jár annak, akit olvasáson érnek, ha ugyan agyon nem verik.
Selyembrokát abrosszal terített asztal vár reánk. Monogramos finom porcelán tányérok, ezüst evőeszközök, porcelán kannák, mind transzport holmi ez is. Az asztal megrakva minden jóval, amit a deportáltak tömege bizonytalan útjára magával hozott. Van itt mindenféle konzerv, szalonna, szalámi, gyümölcsíz, sütemények, csokoládé. A feliratokból látom, hogy ezek már magyarországi deportáltak hátrahagyott élelmiszerei. A romlandó élelmiszerek hivatalból a „jogutódoknak”, az egyelőre életben lévőknek, a Sonderkommandónak járnak. Főkápó, mérnök, generáltüzelő, a foghúzó kommandó parancsnoka, az aranyöntöde vezetője ülnek az asztalnál.
Nehezen nyelem a falatokat. Eszembe jutnak az otthonukból elhurcolt sorstársaim, akik az utolsó órákban könnyek közt szedték össze útravalóikat. Inkább éheztek az úton, de nem fogyasztották el ennivalójukat, hadd jusson öreg szüleiknek és gyermekeiknek, ha nehéz napok köszöntenek rájuk. Nem virradt rájuk új nap... Az élelem ott maradt érintetlenül, a krematórium vetkőzőtermében.
Teás rumot szürcsölök. Aztán mohón iszom. Néhány pohár után idegeim feszültsége felenged. Agyam megtisztul, felszabadul kínzó gondolataimtól, egész testem mozgékonnyá válik. Kellemes melegség áramlik keresztül rajtam. Érzem, a szesz mámora ez. Szívjuk a finom cigarettát, szintén magyar „transzport áru”. A táborban egy cigaretta ára egy adag kenyér. Itt százas csomagokban hever az asztalon.
Élénk társalgás folyik. Képviselve van itt Lengyelország, Franciaország, Görögország, Oroszország, Németország, Olaszország. Németül beszélgetünk, majdnem mindenki érti ezt a nyelvet.
A beszélgetés során megismerem a krematóriumok történetét. Hogyan húzták fel fegyencek tízezrei kőből és betonból az óriási épületeket. Zord, téli időben kellett elkészülniük. Tíz- és tízezer szerencsétlen deportált vére tapad itt minden kőhöz. Étlen-szomjan, hiányos öltözetben, mosléknak is rossz ételekkel táplálkozva dolgoztak éjjel-nappal a borzalmas halálgyárakon, hogy saját testük hamvadjon el a maguk építette kohókban. Azóta négy év telt el. Millió és millió ember szállt le vonatjáról a rámpán és lépett be a krematórium kapuján.
Megismerem a kommandók történetét. Ez a mostani a tizenkettedik. Megismerem hőseit. És megtudom azt, amit már a táborban is hallottam, hogy csak néhány hónapig tart a Sonderkommando élete.
Akiben van vallásos hit, az ideérkezése napján elkezdheti hite előírása szerint a halál előtti szertartást. Halála biztosan bekövetkezik, ahogyan az eddig minden Sonderkommandónál történt.
Éjfél felé jár az idő. A Sonderkommando tagjai kimerültek a napi munkában, bágyadtak az elfogyasztott alkoholtól. Társalgásunk egyre vontatottabb. Egy körútját végző SS-őr figyelmeztet bennünket, jó lesz aludni térni. Elbúcsúzom, aludni megyek én is.
Hála az erős rumnak, aránylag nyugodtan alszom át az első éjszakát, de segített ebben idegeim teljes kimerültsége is.

HETEDIK FEJEZET

Mozdonysziréna elnyújtott búgása hallik a rámpa felől. Kora reggel van. Ablakomhoz lépek, egyenesen odalátok. Hosszú szerelvény vesztegel a rámpán. Perceken belül félrecsapódnak az ajtók, már ontják is magukból a vagonok „Izrael kiválasztott népét”. A sorbaállás, szelektálás alig fél órát vesz igénybe. A bal oldal lassú lépésben elindul.
A szobámig hallom a hangos vezényszavakat, a sietős lépteket. A krematórium kazánterméből szűrődik ki a lárma: folynak az előkészületek a transzport fogadására. Villanymotorok búgása hallik, üzembe helyezték az óriási ventillátorokat: a tüzet élesztik kellő hőfokra a kazánokban. Tizenöt ilyen ventillátor működik egyszerre. Minden kemence mellett egy. Az égetőterem körülbelül százötven méter hosszú, világos, fehérre meszelt, betonpadlós helyiség, óriási vasrácsos ablakokkal. A tizenöt égetőkazán nagy, vöröstéglás építményekbe van külön-külön beágyazva. Hatalmas vasajtóik fényesre tisztítva, feketén sorakoznak a terem hosszában.
A transzport öt-hat perc alatt a kapuhoz ér. A kapuszárnyak kinyílnak. A menet a szokásos ötös sorokban befordul az udvarra. S ami ezután következik, arról e világon senki nem tud, mert aki tudja s hírül adhatná, az, miután megjárta végzetének útját - azt a háromszáz métert a rámpától idáig -, vissza már soha nem tér. Ez van tehát a bal oldalon túl: a krematórium! Nem öreg emberek, betegek, gyermekek lágere, ahol a munkaképtelenek vigyáznak a kicsinyekre, amint azt a német félrevezetés az aggódó jobbra kerülők között elhinti.
Lassú, fáradt mozdulatokkal lépegetnek. A kicsinyek álmosan kapaszkodnak anyjuk ruhájába. A pólyás gyermekeket inkább az apák tartják karjukon, vagy tolják kocsijukban. Az SS kíséret emberei a kapun kívül maradnak. A figyelmeztető tábla szövege szerint a belépés idegennek, de még az idegen SS-nek is tilos!
Az érkezők pillanatok alatt felfedezik az udvaron felszerelt, öntözési célokat szolgáló vízcsapokat. Edények kerülnek elő. Felbomlik a rend, az emberek tolongva igyekeznek szomjukat oltani. Nem csoda, hogy ilyen türelmetlenek. Ötödik napja alig ittak vizet. Amit ittak, az is poshadt volt, és nem csillapította szomjukat.
Az SS-őrök, akik a transzportot fogadják, megszokták ezt a jelenetet. Türelmesen várnak, míg mindenkire sor kerül, és megtöltötte edényét. Amíg nem ittak, úgysem szedhetnék rendbe a tömeget. Lassan összeterelik őket. Körülbelül száz métert haladnak a zöld pázsittal szegett salakos úton, míg egy szürkére festett vaskorláthoz nem érnek, ahol tíz-tizenkét betonlépcső vezet a föld alá egy nagy helyiségbe. Homlokzatán hatalmas tábla jelzi németül, franciául, görögül, magyarul, hogy ez itt a fürdő- és fertőtlenítő helyiség. Meg is nyugosznak a mit sem sejtők, sőt a kételkedők is. Szinte vidáman lépnek le a lépcsőkön.
Körülbelül kétszáz méter hosszú, erősen kivilágított, fehérre meszelt helyiség az, ahova a transzportot vezetik. A terem közepén oszlopsor vonul végig. Az oszlopok körül és a falak mentén padok. A padok fölött fogasok hosszú sora, a fogasok fölött számok. Sűrűn elhelyezett figyelmeztető táblák tudatják több nyelven, hogy ruháját, cipőjét mindenki összekötve helyezze a fogasra, a fogas számát feltétlenül jegyezze meg, nehogy a fürdőből való visszatérésnél felesleges tumultus keletkezzék. Igazi német rendszeretet! - mondják a németimádatra hajlamosak. Igazuk is van! Tényleg a rend kedvéért történik mindez, nehogy a Harmadik Birodalomban oly nehezen várt cipők ezrei elkeveredjenek egymással. Ugyanez áll a ruhákra is; fontos dolog, hogy a kibombázott német lakosság számára hasznavehetők maradjanak.
Háromezer ember van a helyiségben. Férfiak, nők, gyermekek. SS-katonák érkeznek. Már hangzik is a parancs: Mindenki vetkőzzék le! Megszabják az időt. Tíz perc! Dermedten állnak öregek, nagyapák, nagyanyák, gyermekek, feleségek, férjek. Szemérmes asszonyok, lányok néznek tanácstalanul egymásra. Talán nem jól értették a német szavakat? De a parancsot megismétlik! A hang most türelmetlenebb, szinte fenyegető.
Az emberek rosszat sejtenek. Önérzetük háborog. De jellemző lemondással veszik tudomásul, hogy velük szemben mindent szabad. Nagy nehezen vetkőzni kezdenek. Az öregeket, bénákat, elmebajosokat a Sonderkommando odarendelt csoportja segíti a vetkőzésben. Tíz perc alatt meztelen mindenki. A ruhák a fogason függnek, a fűzőjükkel összekötött cipők szintén. A fogasok számát pedig mindenki jól megjegyzi magának...
Az SS utat nyit a sűrű tömegben a terem végén levő kétszárnyú tölgyfaajtóhoz. Kinyitják. A meztelen emberek a következő, szintén kivilágított helyiségbe tódulnak. Ez a terem is akkora, mint a vetkezőterem, csak a padok és a fogasok hiányoznak belőle. A terem közepén, egymástól harminc méter távolságra négy oszlop nyúlik a betonpadlótól a plafonig. Mégsem tartóoszlopok ezek, hanem négyszögletű vasbádog csövek, oldaluk mindenhol rácsszerűen lyukacsos.
Már bent is van mindenki. Hangos vezényszó hallik: - SS és Sonderkommando, a helyiséget elhagyni! - Kimennek, számba veszik egymást. Az ajtók becsapódnak. A világítást kívülről eloltják.
Ebben a pillanatban kint gépkocsi berreg. Vöröskeresztes luxusautó érkezik. Egy SS-tiszt és egy SDG (Sanitätsdienstgefreiter), egészségügyi szolgálatos lép ki a kocsiból. Az utóbbi négy darab, zöld színű bádogdobozt tart a kezében.
A pázsitra lépnek, ahol harminc méterre egymástól alacsony betonkémények állnak ki a földből. Az első kéményhez tartanak. Gázmaszkot csatolnak fel. Leemelik a kémény fedőlapját. Az is betonból készült. Beütik az egyik doboz patenttetejét, és tartalmát - a lila színű, babszem nagyságú szemcsékből álló anyagot - beszórják a nyíláson, amely a föld alatti helyiség lyukacsos bádogcsöveibe hull. Ott nem szóródik széjjel, benne marad a csőben. Az anyag: ciklon vagy klór, szemcsés formában. Mihelyt a levegővel érintkezik, azonnal gázt fejleszt. A gáz a lyukacsokon keresztül távozik: pillanatok alatt megtölti az emberekkel telt helyiséget. Öt perc alatt végez a transzporttal.
Minden transzport érkezésénél megjelenik a vöröskeresztes autó. Valahonnan kívülről hozza a gázt. A krematóriumban soha nincs készlet belőle. Aljas elővigyázatosság ez. De nem aljasabb-e a tény, hogy a gépkocsi, amely hozza, a nemzetközi vöröskereszt jelzését viseli?
Öt percet vár még a két gázhóhér, hogy dolgában megbizonyosodjék. Cigarettára gyújtanak, aztán beszállnak az autóba. Háromezer ártatlan embert öltek meg!
Húsz perc múlva elindítják a villamos szellőztetőket, hogy a gázt eltávolítsák. Kinyílnak az ajtók. Már jönnek is a teherautók. Egy sonderkommandós csoport külön a ruhákat, külön a cipőket a kocsikba rakja. Fertőtleníteni viszik. Most már igazi fertőtlenítőbe. Onnan vagonszámra Németország különböző központjaiba irányítják a zsákmányt.
Az exhausztor-rendszerű, modern szellőztetők hamar eltávolítják a gázt a teremből, de a résekben, a halottak közé beszorulva, ha kis mennyiségben is, még jelen van. Belélegzése még órák múlva is fojtó köhögést vált ki. Ezért a gumifecskendőkkel belépő sonderes osztag gázmaszkot visel. A helyiség ismét erősen ki van világítva. Rettenetes kép tárul a belépő elé.
A hullák nem hevernek szanaszét a terem padozatán, hanem emeletmagasan, egy halomban tornyosodnak. Ennek az a magyarázata, hogy a lehullott gázszemcsék előbb közvetlen a betonpadló fölötti levegőréteget árasztják el halálos gőzölgésükkel, és csak fokozatosan telítik meg a helyiség magasabb levegőrétegeit. Így kényszerülnek a szerencsétlenek, hogy egymást letiporják, egymásra másszanak. A magasban így későbben éri el őket a gáz. Micsoda rettenetes küzdelem folyhat itt az életért! Pedig csak egy-két perces időnyerés az egész. Ha még gondolkozni tudnának, ők is felfognák, hogy hiába taposnak szüleiken, feleségükön, gyermekeiken. De már nem tudnak gondolkozni! Amit tesznek: a létfenntartás reflexe. Megfigyeltem, hogy a hullatorony legalján a csecsemők, gyermekek, asszonyok és aggok feküsznek, tetején az erősebb férfiak.
Egymásba fonódva feküsznek, vérző orral, vérző szájjal. Testük véresre karmolva a tülekedésben. Fejük kékre dagadt, s a felismerhetetlenségig el van torzulva.
Mégis, a sonderkommandósok gyakran ismerik fel a halottakban hozzátartozóikat... Ilyen viszontlátás borzalmától félek magam is!
Nincs itt semmi dolgom, de mégis leszálltam a halottak közé. Kötelességet érzek népem és a világ iránt, hogy ha a sors valami lehetetlennel határos véletlene folytán mégis kikerülök innen - amit józan ítélettel nem remélhetek -, mint élő szemtanú tanúságot tegyek.
A Sonderkommando egyik csoportja magas szárú gumicsizmában feláll a hullahegy körül, és hatalmas vízsugarakkal árasztja el, mert a fulladásos, tehát a gázhalál utolsó mozzanata a széklettől való megszabadulás; minden halott be van szennyezve.
Miután a halottak „fürdetése” megtörténik - micsoda lelki hasadással, énjének teljes feladásával végzi ezt a munkát a Sonderkommando! -, megkezdődik a hullahegy szétbontása. Nehéz munka; szíjakat hurkolnak a görcsösen ökölbeszorult csuklókra, úgy vonszolják a víztől sikamlós holttesteket a szomszédos helyiségben levő felvonókhoz. Négy nagy teherfelvonó működik itt. Felrakják a halottakat, húszat, huszonötöt egy felvonóra. Csengőjel tudatja kezelőjével, hogy indulhat. A krematórium égetőtermében áll meg a felvonó, nagy ajtószárnyak nyílnak automatikusan. Ott vár a vontató kommandó. Ismét hurok kerül a halottak csuklójára. Végigvonszolják őket a betonpadlónak erre a célra készült csúsztatóján, és lerakják a tizenöt kemence előtt.
Öregek, fiatalok, gyermekek hullái feküsznek hosszú sorokban a betonon. Orrukból, szájukból s a csúsztatástól felhorzsolt testükből szivárog a vér, és összekeveredik a betonpadlón elhelyezett csapokból állandóan folydogáló vízzel.
Most az áldozatok „értékesítésének” újabb mozzanata következik. Ruhájukat, cipőjüket már tulajdonába vette a Harmadik Birodalom. A haj is értékes anyag, időzített bombákhoz szükséges. Száraz és nyirkos levegőre egyformán táguló és zsugorodó fonal a haj. Ez a képessége hozza működésbe a bombák gyújtószerkezetét. A halottakat tehát lenyírják.
A Harmadik Birodalom értékbázisa nem az arany, hanem a munka - mondják és harsogják világszerte. Íme a valóság: a foghúzó kommandó nyolc embere áll a kemencék előtt, kezükben kétféle szerszám, illetőleg „műszer”. Az egyikben feszítővas, a másikban foghúzó. A borzasztó munkához a halottakat arccal fölfelé fordítják, szájukat kifeszítik, és a szájüregben található aranyfogakat, hidakat inkább kitörik, mint kihúzzák. A kommandó embere mind kitűnő fogorvos és szájsebész. Mint ilyeneket szólította fel őket finom fogorvosi és szájsebészi teendők elvégzésére dr. Mengele. A szerencsétlenek elhelyezkedést reméltek szakmájukban. Ezért jelentkeztek. Hogy aztán alázuhanjanak a krematórium poklába. Pontosan úgy, ahogy velem is történt.
Az aranyfogak sósavas oldattal telt cinkvederbe kerülnek, amíg a csont- és húsrészeket a sósav lemarja. A halottakon található egyéb arany- és platinatárgyak, gyöngyök, nyakláncok, gyűrűk külön erre a célra szolgáló csukott ládába kerülnek. A fedelén levő nyíláson dobják be az értéktárgyakat. Az arany súlyos fém. Nyolc-tíz kilóra becsülöm, ami egy krematóriumban naponta összegyűl. Természetesen a transzportoktól is függ. Vannak szegény és vannak gazdag transzportok, aszerint, hogy honnan irányították ide őket.
A magyarországi transzportok teljesen kifosztva érkeznek a rámpára. A hollandok, csehek, a lengyelországi tartományok transzportjai több évi gettóélet után is megőrizték ékszereiket, aranytárgyaikat, dollárjaikat. Hatalmas kincsek birtokába jut így a Harmadik Birodalom.
Miután az utolsó aranyfog is kikerült halott gazdája szájából, a hullák a hamvasztó kommandóhoz kerülnek. Hármasával helyezik őket egy acéllemezekből készült tolószerkezetre. A kemence nehéz vasajtói automatikusan nyílnak, a vaskerekeken járó szerkezet a kemence izzó belsejébe gördül, ledobja terhét, majd ismét kicsúszik. Izzásig van hevülve. Két gumicsöves ember zúdít reá hatalmas vízsugarakat.
A holttestek húsz perc alatt hamvadnak el. A krematórium tizenöt kemencével dolgozik. Ötezer ember elégetése a napi kapacitása. Összesen négy krematórium dolgozik, ugyanezzel a teljesítőképességgel. Húszezer ember megy át naponta a gázkamrákon, onnan a hamvasztókemencékbe. Húszezer ártatlan ember lelke száll el az óriási kéményeken. Nem marad belőlük egyéb, mint egy halom hamu a krematóriumok udvarán, ahonnan teherautók viszik az alig két kilométerre hömpölygő Visztulához, és adják át a hullámoknak. Annyi szenvedés, annyi borzalom után még az sem lehet a vég, hogy hamvaik az anyaföldben enyésszenek el.

NYOLCADIK FEJEZET

A kórbonctani laboratórium főnököm, dr. Mengele kezdeményezésére létesült, és az ő orvosi kutatókedvét van hivatva kielégíteni. Néhány napja készült el, csupán boncolóorvosra várt, hogy működését elkezdhesse.
Itt, a KZ területén korlátlan a lehetőség a sűrűn előforduló öngyilkossági esetek törvényszéki orvostani felderítésére, az ikerkutatásra, a fejlődési rendellenességek: törpenövés, óriásnövés kórbonctani kiértékelésére. A hullaanyag sehol máshol elő nem forduló bőségben áll rendelkezésre.
Tapasztalatból tudom, hogy míg a világvárosok klinikái kutató célokra évente alig száz-százötven halottat tudnak a törvényszéki orvostani vagy kórbonctani intézetek rendelkezésére bocsátani, addig az auschwitzi KZ-ben milliós számokban kifejezhető mennyiség áll a „kutatás” rendelkezésére.
Hullajelölt itt mindenki, aki a KZ területére lépett. Akit a vaksors bal oldalra vet, egy órán belül a gázkamrákban válik hullává. Ezek a szerencsésebbek. A szerencsétlenebb az, akit balvégzete a jobb oldalra visz. Annak is hullajelölt a minősítése, élete három-négy hónap múlva annak is véget ér, ám addig végig kell szenvednie a KZ minden borzalmát. Rabszolgamunkától roskad össze. Ezer sebből vérzik. Ordít az éhségtől. Eszét veszti s üvölt kitágult szemekkel. Fagyhalálig vergődik a hómezőkön. Betanított vérebek marcangolják le a még rajta maradt húst. És midőn kiszáradt testükön már a tetvek sem találnak táplálékot, csak akkor jön el értük is a megváltó halál. Ki jár hát jobban apánk, anyánk, testvéreink, gyermekeink közül? Az, akit sorsa a jobb oldalra, vagy az, akit a bal oldalra vetett?
Már a transzportok érkezésénél SS-katona járja végig a vagonok előtt felsorakozó embereket, és ikrek, törpék után kutat. Az anyák jót remélnek, gondolkozás nélkül kiadják ikergyermekeiket. A felnőtt ikertestvérek pedig tudják, hogy ők tudományosan érdekesek; ebből csak jó dolog származhat: készséggel jelentkeznek. Ugyanígy vélik a törpék is.
Az ikreket és a törpéket tehát különválasztják, valamennyien jobbra kerülnek. Őrök kísérik meghagyott ruhájukban a tábornak számukra kijelölt, úgynevezett kímélő barakkjába. Ott jó az étkezés, kényelmesek a fekvőhelyek, van tisztálkodási lehetőség, jó a bánásmód.
Az F táborrész 14-es barakkjában helyezik el őket, és innen járnak át felügyelőjük kíséretében a cigánytábor már említett kísérleti blokkjába. Ott végzik el rajtuk naponta az összes orvosi vizsgálatokat, mindazt, ami élő emberen csak elvégezhető. Vérvételi vizsgálat, gerincvelőcsapolás, vércsere az ikertestvérek között és számtalan egyéb vizsgálat; valamennyi fájdalmas és kimerítő. Dina, a prágai festőművésznő készíti az összehasonlító rajzokat az ikertestvérek koponya-, fülkagyló-, orr-, száj-, kéz- és lábvonalairól; mindenik rajz az ikrek számára készített, pontos személyi adatokat tartalmazó dossziéba kerül, ahová a kutatóvizsgálatok eredményeiről készült vizsgálati lapokat is elhelyezik. Ez az eljárás a törpékkel is.
Ezek az - orvosi kifejezéssel élve - in vivo, azaz élő szervezeten véghezvitt vizsgálatok persze távolról sem merítik ki az ikerkutatási tudomány lehetőségeit. Nagyon hézagosak, keveset nyújtanak. Következik tehát az ikerkutatás utolsó és legfontosabb mozzanata, a kórbonctani kiértékelés. Ikertestvérek egészséges vagy rendellenesen működő vagy beteg szerveinek összehasonlítása. Ehhez pedig - halott kell. Mivel a kórboncolást a talált rendellenességek kiértékelésére egyidejűleg kell elvégezni, az ikreknek egyszerre kell meghalniuk. Meg is halnak az auschwitzi KZ egyik kísérleti barakkjában, a B III. táborrészben: dr. Mengele oltja ki életüket.
Az orvosi tudomány történetében az egész világon egyedülálló eset történik itt. Egyszerre, egyidőben hal meg két ikertestvér, és lehetőség van holttestüket boncolásnak alávetni. Hol fordul elő a szabad életben az a csodával határos eset, hogy ikertestvérek azonos helyen, azonos időben haljanak meg?! Hiszen az ikreket is elválasztják életkörülményeik. Egymástól sokszor nagy távolságra élnek, nem halnak meg egyazon időben; egyik például tíz-, a másik ötvenéves korában hagyja el az életet. Összehasonlító boncolásra tehát normális körülmények között lehetőség nincs. Az auschwitzi táborban viszont több száz iker van, haláluk több száz lehetőséggel kecsegtet!
Ezért választja külön dr. Mengele már a rámpán az ikreket, törpéket. Ezért kerülnek a jobb oldalra, a kímélő barakkokba. Ezért van jó ellátásuk. Ezért tisztálkodhatnak, nehogy különböző betegségeket szerezve, valamelyikük korábban haljon meg. Páronként, egészséges állapotban, egyszerre kell meghalniuk!

Sonderkommandós főkápó lép be hozzám. Jelenti, hogy a krematórium kapujánál SS-katona vár egy hullaszállító kommandóval. Kimegyek hozzájuk, mert belépniük az udvarra nem szabad. Az SS-katonától átveszem a kísérő iratokat. Két ikertestvérke dossziéját nyújtja át. A nőkből álló kommandó elém teszi a letakart hordágyat. Felemelem a takarót. Kétéves ikrek hullája fekszik alatta. Sonderes embereimből odaszólítok kettőt, a hullákat beviszik és elhelyezik a boncasztalon.
Kinyitom a dossziékat, végiglapozom az iratokat. A legszínvonalasabb klinikai vizsgálatok, leírások, röntgenfelvételek, művészi rajzok tükrözik vissza a két kisgyermek tudományosan feltárt iker-megnyilvánulásait. Csak a kórbonctani lelet hiányzik. Ennek elkészítése az én feladatom.
Egyszerre halt meg a két kis ikertestvér. Egymás mellett feküsznek a nagy boncasztalon. Nekik kell halálukkal, kutatásra szánt testecskéjük feltárásával megoldani a fajszaporodás titkát!
Az „uralkodásra hivatott”, a „felsőbbrendű faj” szaporodásának előmozdítása a „nagy cél”. Pontosabban az, hogy a jövőben minden német anya lehetőleg ikreket szüljön.
Ez a terv: őrület! A Harmadik Birodalom bomlott eszű fajteoretikusai agyalták ki. A kísérletek keresztülvitelét pedig dr. Mengele vállalta, az auschwitzi KZ első orvosa, a nagy felkészültségű „Criminaldoctor”, - ez a gonosztevő-orvos.
Ez a legveszedelmesebb típus a bűnözők között. Veszedelmessége annyival sokszorozódik, mint amekkora hatalom van a kezében. Milliókat küld a halálba, mert a német fajteória szerint ezek valamennyien alacsonyrendű teremtmények, károsak az emberiségre.
Ugyanez a gonosztevő hosszú órákig ül mellettem, mikroszkópok, lombikok, epruvetták között, vagy áll óraszám a boncasztalnál vérfoltos köpenyében, véres kezekkel, és vizsgál, kutat megszállottan. A germán faj szaporítása a cél. A végcél pedig, hogy legyen elegendő német, aki benépesítse a kiirtásra ítélt cseh, magyar, lengyel, holland és a többi népek helyett a Harmadik Birodalom életterének nyilvánított területeket.

Elvégzem a boncolást a két ikergyermeken. Protokollt, szabályos boncolási jegyzőkönyvet készítek róluk. Úgy látom, Mengele meg van elégedve munkámmal. Kissé nehezen olvassa nyomtatott betűs írásomat. Amerikában szoktam meg ezt az írásmódot. Meg is jegyzem: ha szép, tiszta jegyzőkönyvet akar, írógépre lenne szükségem, azon írok odahaza is.
- Milyen típusú géphez van szokva? - kérdi.
- Olympia Elit - felelem.
- Rendben van. Kap egy gépet. Holnap elküldöm. Rendes munkát akarok, mert innen a Berlin-Dahlem-i fajbiológiai és embertani intézetbe továbbítjuk.
Ebből megtudom, hogy az itteni kísérleteket a világ egyik leghírnevesebb tudományos intézetének magas orvosi fóruma ellenőrzi.
A következő napon egy SS-katona Olympia írógépet hoz számomra.
Újabb ikerhullákat kapok. Négy pár ikret hoztak a cigánytábor ikercsoportjából. Tíz éven aluli cigánygyermekek hulláit.
Egyik ikerpár boncolását végzem. A boncolás menetének minden fázisát jegyzőkönyvbe veszem. Leveszem a koponyatetőt. A nyúltaggyal együtt kiemelem az agyvelőt. Mindent megvizsgálok. Következik a mellkas felnyitása, a mellcsont kiemelése. Utána a nyelvet távolítom el az áll alatti metszési nyíláson, egyszerre a nyelőcsővel. Utána a légcső következik, a két tüdővel. Megmosom a szerveket, hogy mindent tisztán láthassak. Minden csupa vér. A legjelentéktelenebbnek látszó kis folt vagy színelváltozás fontos adatokat szolgáltathat. Átmetszem a szívburkot, kikanalazom belőle az izzadmányfolyadékot. Kiemelem a szívet is. Csap alá tartom, lemosom a vért. Tenyeremen forgatom. A szív bal kamrájának külső falán tűszúrástól eredő kicsiny, kerek, halványvörös folt, színe alig üt el a környezet színétől. Nem csalódhatok! Tűszúrás; nagyon finom tűvel ejthették. Természetesen injekciós tű. Injekciót kapott a gyermek, de milyen okból? Injekciót kaphat a szívébe valaki sürgősség esetén, szívgyengeségnél is. Megtudom mindjárt. Felnyitom a szívet, feltárom a bal kamrát. A szív bal kamrájában levő vért a boncolásnál kikanalazzuk és lemérjük. Ez az eljárás itt nem alkalmazható, mert a vér kemény, alvadt csomóvá állt össze. Csipesszel szétválasztom a vércsomót, megszagolom. Kloroform jellegzetes, erős szaga csapja meg orromat. Kloroform injekciót kapott a szívébe! Nem egyébért, mint azért, hogy a befecskendezett kloroformtól a szív bal kamrájában levő vér megalvadjon és a szívbillentyűkre rakódva azonnali szívhalált okozzon!
Térdem remeg az izgalomtól. Felfedeztem a Harmadik Birodalom orvostudományának legsötétebb titkát. Itt tehát nem csupán gázzal, hanem szívbe adott kloroform injekciókkal is ölnek! Verejték üt ki homlokomon. Szerencse, hogy egyedül vagyok. Mások előtt nehezen tudnám palástolni izgalmamat. Befejezem a boncolást. Kiértékelem és papírra vetem a talált elváltozásokat, de a kloroform, az alvadt vér a bal kamrában, a tűszúrás a szív külső falán nem szerepelnek a jegyzőkönyvben. Óvatos elővigyázatosság ez tőlem. Dr. Mengele dossziéi ezekről az ikrekről is kezemben vannak. Ezek is pontos vizsgálati adatokat tartalmaznak, röntgenfelvételeket, a már említett finom kivitelű rajzokat, de az elhalálozási körülmények, a halál oka nem szerepelnek a rovatokban. Nem töltöm ki én sem ezt a rovatot a boncolási jegyzőkönyvben. Nem jó ezen a helyen a tapasztalat megengedett határait átlépni, és a látottakat elmondani! Nem vagyok gyáva. Idegzetem erős. Számtalan halálokot derítettem már fel életemben. Meggyilkoltakét, akiket bosszúból, féltékenységből vagy anyagi előnyökért öltek meg. Felderítettem öngyilkosok, betegségekben elhaltak halálokait. Beleszoktam a halál jól elrejtőzött okainak kikutatásába. Sokszor értek lélegzetelállító meglepetések. De most fázós ijedség fut rajtam végig. Ha dr. Mengele sejtené, hogy ismerem injekcióinak titkát, tíz orvos is jelen lenne a politikai SS-től, hogy megállapítsa beállott halálomat!
A hullákat parancs szerint a boncolás befejezése után át kell adnom az égetőknek, akik azonnal elhamvasztják. A tudományosan érdekes részeket meg kell őriznem, hogy dr. Mengele megtekinthesse. Amelyek pedig a Berlin-Dahlem-i antropológiai intézetet is érdeklik, azokat konzerválnom kell. A küldemény postázásra alkalmas csomagolásban indul el célja felé, és hogy gyorsan továbbítsák, bélyegző kerül a csomagra: „Sürgős, hadifontosságú anyag”. Számtalan ilyen csomagot expediáltam krematóriumi működésem alatt Berlin-Dahlembe, és érkezett reájuk válasz kimerítő tudományos hozzászólásokkal vagy utasításokkal. Külön dossziét állítottam fel a levelezés megőrzésére. A beküldött ritka anyagért válaszában az intézet mindig hálás köszönetét fejezte ki dr. Mengelének.
Elvégzem a boncolást a többi három ikerpáron is. Kiértékelem a talált rendellenességeket. A halál oka ezeknél is kloroformos szívinjekció...
Érdekes megfigyelést teszek: a négy pár ikerből három párnál a szemgolyók különböző színűek. Az egyik szem kék, a másik barna. Ez a jelenség előfordul nem ikreknél is, de a jelen esetben nyolc ikerből hatnál figyelhető meg. Feltétlenül érdekes halmozódása a rendellenességnek. Az orvostudományban heterochromiának hívják, azaz különbözőszínűségnek. Kivágom a szemeket, külön-külön formalinos folyadékba teszem, pontosan feljegyzem adataikat, hogy össze ne keveredjenek.
A négy pár ikernél egyéb érdekes leletre is bukkantam boncolás közben. A nyaki bőrt kétoldalt lehúzva, a mellcsont felső vége fölött kerek, mogyoró nagyságú tályogot fedezek fel. Megnyomom csipeszemmel, sűrű gennyváladék tör elő belőle. Nagyon ritka, de az orvostudományban ismert tünet. Dubois-féle tályognak hívják, az öröklött szifilisz egyik tünete. Mind a nyolc ikernél jelen van. Egészében, azaz a környező egészséges hússzövettel együtt vágom ki a tályogos részt. Formalinos üvegbe kerülnek ezek is. Két pár ikernél aktív, kavernás tuberkulózist találok. Mindent jegyzőkönyvbe veszek. A halál okának rovatát ezeknél is üresen hagyom.
A délutáni órákban meglátogat Mengele. Referálok neki az elvégzett munkáról. Tíz iker protokollját nyújtom át. Leül, gondosan átolvassa mindegyiket. Nagyon érdekli a szemek heterochromiás jelensége, még jobban érdekli a Dubois-féle tályog. Utasítást is ad, hogy az egész anyagot postázásra csomagoljam, mellékelve a protokollokat is, de töltsem ki a halál okának üresen maradt rovatait. Reám bízza, írjam be, amit jónak látok, de a halálokok különbözőek legyenek. Szinte mentegetőzve jegyzi meg, hogy ezek a gyermekek, mint magam is láthatom, szifilisztől meg tuberkulózistól fertőzöttek, úgysem lettek volna életképesek, tehát... Többet nem mond. De ezzel mindent megmondott: megindokolta a tíz gyermek erőszakos halálát. Nem tettem észrevételt. Tudomásul vettem, hogy ebben az orvosi környezetben a tuberkulózist nem tüdőbefúvásokkal, a szifiliszt nem neosalvarsannal kezelik, hanem kloroformos szívinjekciókkal.
Szinte égnek áll a hajam, ha elgondolom, mi mindent vettem rövid ittlétem alatt tudomásul, és mennyi mindent kell még ezután is szótlanul tudomásul vennem, míg engem is elér a vég. Tudtam, amikor ide beléptem, de most már ennyi titok birtokában kétségem sincs felőle, hogy élőhalott vagyok. Elképzelhető-e az, hogy dr. Mengele vagy a Berlin-Dahlem-i intézet engem életben hagyjon?

KILENCEDIK FEJEZET

Már estefelé jár az idő. Mengele eltávozott. Egyedül vagyok súlyos gondolataimmal. Szinte gépies mozdulatokkal teszem helyükre a boncolásnál használt műszereket, kezet mosok, átmegyek a munkaterembe. Cigarettára gyújtok és leülök, hogy kissé megnyugodjak. Ekkor velőtrázó sikoly hasít az agyamig. Közvetlen utána csattanás, majd nehéz test zuhanása hallatszik. Figyelek, feszülten várom a következő perceket. Egy perc sem telt bele, és újabb borzalmas sikoly, újabb csattanás, újra zuhan egy test. Hetven halálsikolyt, hetven csattanást és ugyanannyi zuhanást számolok meg. Nehéz léptek távoznak, elcsendesül minden.
A boncterem melletti helyiség - külön bejárata van az előcsarnokból - a lejátszódott borzalmas tragédia színhelye. Üres, betonpadlós, félsötét szoba. Vasrácsos ablaka a hátsó udvarra néz. Hullakamrának használom. Itt tartom a hullákat, amíg a boncolásnál sorra kerülnek, boncolás után is iderakják őket, míg el nem égetik. A szoba bejárata előtt halomba rakott piszkos, szakadt női ruhák, rongyos facipők, szemüvegek, száraz kenyérdarabok hevernek a földön: KZ nők jellegzetes holmija.
Belépek a szobába. A hallottak után el voltam készülve, hogy valami rendkívüli látvány fogad, de a szemem elé táruló kép mindennél irtóztatóbb, amint a félhomályos helyiségben körülnézek. Hetven fiatal, meztelen női test véres hullája fekszik előttem. Egymásra borulva, egymás vérétől áztatott testek hevernek szerteszét. Közelebb lépek. Növekvő irtózattal látom, hogy nem mind halott. Néhányan közülük még élnek: karjukkal, lábukkal tétova mozgásokat végeznek, véres fejüket emelgetik, a szemük tágra nyílt.
Felemelem az egyik még mozgó fejet, a másodikat, a harmadikat, és rádöbbenek, hogy itt ciklongázon, a kloroformos injekción kívül egy harmadik halálnemet is alkalmaznak. Tarkólövés! A belövési nyílás elárulja, hogy 6 milliméteres, úgynevezett kis kaliberű fegyvertől származik, kilövési seb, illetve nyílás nélkül. Ez puha ólomgolyó mellett szól. Az lapulhat el a koponyacsontokon annyira, hogy bentreked. Sajnos, szakember vagyok, percek alatt áttekintem és tisztán látom a borzalmas helyzetet. Nem is csodálkozom már, hogy a kis kaliberű golyók nem mindegyik áldozatnál okoztak azonnali halált, pedig a lövéseket, amint a bőrpörkök mutatják, három-négy centiméter távolságról adták le, közvetlenül a nyúltagy irányába. Úgy látszik, hogy a lövedék egy-két millimétert félrecsúszott, ezért nem okozott azonnali halált.
Tudomásul veszem ezt is. Már nem gondolkozom. Félek, hogy beleőrülök. Kimegyek az udvarra. Egy sonderkommandóstól megkérdem, honnan hozták a hetven szerencsétlent. Ezek, feleli, a C táborrész kiszelektáltjai. Minden este hét órakor hetvenet hoz ide a teherautó. Mind tarkólövést kapnak.
Nehéz fejjel, szinte kábultan járok a krematórium zöldpázsitos udvarának kavicsos útjain. Végignézem a Somderkommando esti sorakozóját. Most nincs leváltás éjszakára. Az I. krematóriumban ma nincs üzem. A II., a III., a IV. krematórium irányába nézek. A kémények lángot szórnak.
Még korai az idő a vacsorához. A sonderesek szabályos futball-labdát hoznak elő. Feláll a mezőny: „SS kontra SK”. A krematóriumi őrség áll az egyik, a Sonderkommando a másik oldalon. Rúgják a labdát. Hangos nevetés zaja árasztja el az udvart. Az SS-ekből és a sonderesekből álló nézőközönség drukkol, biztatja a játékosokat, mintha csak egy békés kisváros sportpályáján lennének. Álmélkodva veszem tudomásul ezt is, de nem várom be a játék végét. Lakószobámba vonulok. Elfogyasztom vacsorámat, és beveszek két darab 0,10-es luminál tablettát. Aludni, csak aludni! Érzem, hogy közel vagyok az idegösszeomláshoz. A luminálos alvás a legjobb ellenszer.

TIZEDIK FEJEZET

Reggel kissé kábultan ébredek. Átmegyek a szomszéd helyiségben berendezett zuhanyfürdőbe, és félóráig engedem magamra a Visztula jeges vizét. Érzem, nagyon jót tesz megviselt idegeimnek. Luminálkábulatom is eltűnik. Újra a német rendszeretet: fehércsempés, tízszemélyes zuhanyfürdő áll itt a Sonderkommando rendelkezésére. Akik hullákkal dolgoznak, azoknak gyakran kell tisztálkodniuk. Kétszer naponta kötelező a fürdés, ezt szívesen vállalja mindenki.
Magamhoz veszem elegáns orvosi táskámat. Egy sonderkommandós hozta fel számomra a vetkezőteremből, valamelyik gázhalálra került orvoskollégám ruhakötegje mellől. Van benne vérnyomásmérő készülék, hallgatócső, finom kivitelű fecskendők, műszerek, elsősegélyhez szükséges injekciók. Külső praxisban nagyon jól használhatom. A külső praxis a négy krematóriumot jelenti. A vizitet itthon kezdem el. Végigjárom előbb az SS szállást, megvizsgálom a betegeket. Mindig akad jelentkező. Itt mindenki szívesen betegeskedik három-négy napig, hogy megerőltető szolgálata után kissé megpihenjen. Vannak azonban komolyabb esetek is.
A betegek gyógyítása nem ütközik nehézségbe: gyógyszerellátás dolgában versenyezhetünk a legelőkelőbb berlini patikával. Külön kommandó van itt, melynek az a feladata, hogy kinyissa a gázkamrába került transzportok kézicsomagjait, mielőtt a ruhákkal és cipőkkel együtt elszállítják, és a talált gyógyszereket összeszedje, nekem átadja. Én rendszerezem, illetve hatásuk szerint csoportosítom őket. Fárasztó munka ez, az érkező transzportok ugyanis Európa különböző országaiból hozzák magukkal gyógyszereiket, feliratuk tehát az illető ország nyelvén szól. Sok bajom van a görög, lengyel, cseh és holland nyelvű feliratokkal. Jellemző, hogy a transzportoknál talált gyógyszerek nagy többsége valamely idegcsillapító szer csoportjába tartozik: a halálra hajszolt európai ember mai idegállapotát jelzi.
Miután a beteglátogatást az SS szálláson befejezem, felmegyek a Sonderkommando szállására. Itt néhány égési sebet kell ellátnom. Gyakori eset ez a tüzelőknél. Szervi megbetegedések nemigen fordulnak elő a Sonderkommando embereinél. Ágyuk, ruházatuk tiszta, étkezésük jó, mondhatni kitűnő. Különben is mind válogatott, erős fizikumú fiatal ember. Annál több a lelki beteg. A borzalomkeltő tudat, hogy itt saját testvéreik, feleségük, gyermekeik, öreg szüleik, egész népük pusztul el, az, hogy a holttestek ezreit hurcolják naponta az égetőkemencék elé és dugják önnönmaguk a hamvasztószekrényekbe, súlyos lelki depressziót, melankóliát idéz elő. Mindenkinek van itt múltja, amire fájdalommal és jövője, amire rettegve gondol. Egy sonderkommandós jövője egész alacsony időegységben kifejezhető. Négy év szomorú tapasztalata szerint négy hónapig él egy sonderkommandós. Ha ez letelt, egy napon megjelenik a politikai SS egyik nagy osztaga, összeterelik a kommandó embereit a krematórium hátsó udvarán. Egy sortűz, és félóra múlva megérkezik az újonnan beállított Sonderkommando. Levetkőztetik halott elődeiket, egy újabb félóra elteltével már csupán kis halom hamu marad társaik után. Ez az új kommandó első munkája: az előttük jártak elégetése.
Minden alkalommal, amikor beteglátogatást végzek a sonderesek szállásán, akad néhány, aki félrehív, és biztosan, gyorsan ölő mérget kér tőlem. Mindegyiknek megtagadom. Ma már sajnálom, hogy így cselekedtem. Meghaltak ők mind, gyorsan és biztosan, ahogy a halált kívánták; de nem vethettek véget önkezükkel életüknek, ami számukra jobb lett volna, hanem hóhéraik kezétől pusztultak el.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Beteglátogató körutam következő állomása a II. számú krematórium. Egy mezei út és a zsidórámpa vakvágánya választja el az I. számútól. Mindkét épület azonos terv szerint készült. Azonos a vetkezőterem, a gázkamra, az égetőterem, az SS szállás, a sonderesek szállása. Az eltérés mindössze annyi, hogy az I. krematórium boncteremnek használt helyiségét itt az aranyöntöde foglalja el. Ide kerül a négy krematóriumban összegyűlt aranyfog, ékszer, aranypénz, drágakő, platinatárgyak, órák, cigarettatárcák és minden nemesfémből készült tárgy, amit a transzportok csomagjaiból, ruháiból, vagy a halottak testéről összeszednek. Három aranyműves dolgozik itt. Előbb fertőtlenítik, majd osztályozzák az ékszereket. Ezekből kiszedik az ékköveket, így kerül az arany az olvasztóba. Napi 30-35 kiló színaranyat „termelnek ki” a négy krematóriumban felgyűlő aranyfogakból és értéktárgyakból.
Az öntés korong formájú, körülbelül öt centiméter átmérőjű grafit tégelyben történik. Egy aranykorong súlya 140 gramm. Pontosan tudom. Magam mértem le a boncterem mérlegén.
A foghúzó orvosok, akik a kemencék előtt heverő hullák fogait kiveszik, nem dobnak minden aranyhidat vagy fogat a sósavas vízzel telt vederbe; egy része - sokszor több, sokszor kevesebb - a fogorvosok zsebébe kerül. Attól függ, az SS-őrök közelednek-e vagy távolodnak a munkahelytől. Ugyanezt cselekszi az ékszerekkel, ruhába varrt drágakövekkel, aranypénzekkel a vetkezőteremben dolgozó kommandó is, amely a hátrahagyott kézipoggyászokból és ruhákból szedi ki az értéktárgyakat. Nagyon veszélyes, sőt életveszélyes művelet ez, mert az SS-őrök mindenhol jelen vannak, és szigorúan vigyáznak a Harmadik Birodalom tulajdonába átment értékekre. Különösen a drágakövekre és az aranyra.
Eleinte nem volt kialakult véleményem a Sonderkommando aranyszerzésének erkölcsi elbírálására, de néhány nap múlva, miután a helyzetet jobban megismertem, helyeseltem eljárásukat.
A megszerzett aranyat a Sonderkommando emberei is az olvasztóba vitték. A legszigorúbb ellenőrzés is módot adott arra, hogy odakerüljön. Az aranyat 140 grammos korongként kapták vissza. Nehezebb művelet volt az arany értékesítése, illetőleg elcserélése hasznos holmira. Avval a gondolattal, hogy itt valaki aranyat gyűjtsön, nem foglalkozott senki, hiszen élőhalott volt mindenki, négyhónapos határidővel. Borzalmasan hosszú ebben a helyzetben négy hónap! Halálraítéltnek lenni, és ilyen munkát végezni: testet, lelket felőrlő, sokakat tébolyba kergető helyzet. Könnyebbé, elviselhetőbbé kell tenni az életet e rövid időre! Arannyal ez itt is elérhető.
Így született meg már az első Sonderkommandónál a fizetési eszköz, a 140 grammos aranykorong. Az olvasztóban nincs kisebb grafittégely, tehát nincs kisebb aranykorong sem. Annak, hogy mi az ára a vásárlandó cikkeknek a külvilágban, itt nincs semmiféle jelentősége, mert aki az aranyat adja, már eljátszotta életét, amikor ide belépett. Aki az aranyért valamit cserébe ad, az kétszeresen játszik az életével. Először amikor a KZ-t körülvevő négyszeres SS őrláncon áthozza a kint is nehezen kapható és csak jegyre beszerezhető holmit, másodszor amikor az aranyat keresztülviszi az őrláncokon. Menet is, jövet is megmotozhatják.
Az arany tehát egy sonderkommandós zsebében elindul a krematórium kapujáig. A kommandós az őrtálló SS-hez megy, pár szót vált vele. Az megfordul, és eltávozik a kaputól. A krematórium előtt futó vasútvonalon húsz-huszonöt emberből álló lengyel pályamunkás csoport dolgozik egy munkavezetővel. Egy intés, a munkafelügyelő már hozza is az összehajtott zsákot, átveszi a papírba csomagolt aranykorongot. A zsák a kapun belül van. A vasutas másnapra újabb megrendelést vesz fel.
A sonderkommandós a kapu melletti őrbódéba megy. Kivesz a zsákból száz darab cigarettát, egy üveg pálinkát. Az SS is a házikóba lép. Gyorsan zsebre teszi az üveget, a cigarettákat, és elégedett, mert az SS csupán két cigarettát kap naponta, pálinkát pedig semmit. Itt pedig a cigaretta és a pálinka nagyon szükséges élvezeti cikk és kábítószer. Cigarettázik és iszik az SS és a Sonderkommando is. Ömlik ezen az úton ide mindenféle áru, ami szükséges, főképpen vaj, sonka, hagyma és tojás. Ilyesmiket nem hoznak a transzportok. Az aranyszerzés kollektív alapon történik, így történik a behozott cikkek elosztása is. A krematórium parancsnoka, valamint a többi altisztek is megkapják cigaretta-, pálinka- és élelemadagjaikat bőségesen. Mindenki úgy tesz, mintha nem tudna semmiről, nem is akar, mert előnye van belőle mindenkinek. Az SS-őrök a krematóriumban külön-külön jól kezelhetők. Egymástól félnek csupán. A Sonderkommando nem árul be senkit, ebben biztosak. Ezért van az, hogy az SS-nek szánt cigarettát, pálinkát, élelmet mindegyiknek négyszemközt, külön-külön adja át a Sonderkommando megbízottja.
Ilyen úton kerül be minden reggel a kapun a Völkischer Beobachter, a Harmadik Birodalom hivatalos lapja. Szintén a vasutas előmunkás hozza. Előfizetési ára egy darab arany. Aki vállalja, hogy fogolynak a KZ-be harminc napon át újságot hozzon, az meg is érdemli.
Mióta a krematóriumban vagyok, én kapom kézhez a lapot. Biztos rejtekhelyen elolvasom, és elmondom az aznapi híreket a kommandóírnoknak. Az továbbadja bajtársainak. Néhány órán belül mindenki tudja a legújabb eseményeket.
A sonderkommandós fűtött, levegős, tiszta helyiségben, tiszta ágyban, puha párnán, meleg takaró alatt alszik, kitűnő az ellátása, kitűnő a ruházata. Van mit szívjon, és van mit igyék. Talán ezért nem embertelenedik el, mint a tábor piszkos bokszaiban tetvek közt fetrengő, éhségtől elkínzott emberek, akik egymást marcangolják egy leejtett kenyérdarabért vagy egy fél krumpliért.
Viselkedésük is megállja a helyét. Ha tehetik, mindenkinek juttatnak valamit. A kapu előtt dolgozik már napok óta egy ötszáz főből álló női útépítő kommandó. Két SS-katona és három-négy véreb őrzi őket. Köveket hordanak az útra. A sonderkommandósok néhány embere saját őreink beleegyezésével érintkezésbe lép a női kommandó őreivel, átnyújt nekik egy-egy doboz cigarettát; minden el van intézve. Három-négy nő köveket cipelve a kapunk elé jön, mintha ott dolgoznának, és már át is veszik a nekik szánt pulóvereket, cipőket, ruhaneműt. Cigarettát, kenyeret, szalonnát is kapnak. Felváltva jönnek a kapuhoz a nők, felváltva adják át ajándékukat a sonderesek. Ez becsületbeli kötelesség. Egy nőt sem ismer senki, mégis több száz darab ruha, harisnya, pulóver és cigaretta, valamint szappan cserél gazdát, amivel a nők boldogan távoznak, hogy másnap megismétlődjék a jelenet. A krematórium óriási raktárában van bőven ruha, cipő, harisnya!
Több ezerre becsülöm azoknak a számát, akiket a Sonderkommando megsegít. Én sem vonom ki magam az akcióból. Zsebeimet teletömöm vitamintablettákkal, szulfamidos sebporral, kötszerrel, jódtinktúrás fiolákkal; háromszor-négyszer visszasietek szobámba, hogy kiürített zsebeimet ismét megtömjem e drága, életmentő szerekkel, és átadjam az arra annyira ráutaltaknak.
A II. számú krematórium után a III.-ban és IV.-ben végzem el beteglátogatási teendőimet. A III. krematóriumban görögök és lengyelek mellett már száz magyarországi deportált is dolgozik a Sonderkommandóban. A IV.-ben főleg lengyelek és franciák vannak.
Mindenhol teljes üzem van. A zsidórámpa, mint négy ágra szakadt duzzadt folyó önti magából hajszás őrülettel halálba indított áldozatait. Borzadva figyelem a tömeggyilkosságnak ezt a „harmóniáját”, gépszerűségét, a pokoli rendet, amivel végrehajtják. Mintha az örökkévalóságra rendezkedtek volna be!
Ha egyszer mégis szabad lennék, és elmondhatnám, amit itt látok, vajon ki hinné el nekem? Az elmondott vagy leírt szavak senkinek sem nyújthatnak elképzelést arról, ami itt történik. Hiábavaló erőlködés talán, hogy a látottakat agyammal lefényképezzem és emlékezetembe véssem...

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Egy Petit Larousse lexikonom is van, annak térképrészein keresem az újságban olvasott helységneveket. Szobámban ülök, és a nyugati, déli és keleti arcvonal helyzetét tanulmányozom. Nehéz léptek közelednek, gyorsan ellapozom a térképes oldalt. Várakozva figyelek az ajtó felé. A krematórium parancsnoka a látogató. Közli velem. hogy délután két órára nagy bizottság érkezik, a boncterem legyen előkészítve.
Feketére lakkozott, csukott temetkezési autó gördül be előbb. Halottat hoz, egy SS százados hulláját. Elhelyeztetem a boncasztalon, úgy ahogy van, uniformisban.
Pontosan a jelzett időben érkezik a bizottság, valamennyien fényes egyenruhás, magasrangú SS-tisztek. Egy ezredesi rangot viselő SS-orvos, egy ügyész, egy vizsgálóbíró, két nyomozótiszt a Gestapótól és egy hadbírósági jegyző a bizottság tagjai. Pár perccel később érkezik dr. Mengele.
Hellyel kínálom a személyiségeket. Rövid megbeszélést folytatnak. A nyomozótisztek előadják a hulla megtalálásának körülményeit. A lövéstől eredő sebek gyilkosságra vagy merényletre vallanak. A halott tiszt revolvere derékszíján függő táskájában van, ez tehát kizárja az öngyilkosság lehetőségét.
Feltételezhetjük, hogy gyilkosság történt, amit tiszttársak, esetleg valami okból neheztelő alantasok követhettek el. Még inkább tekintetbe jöhet azonban a merénylet lehetősége, hiszen a főleg lengyelektől lakott Gleiwitzben és környékén sok a partizán, elég gyakoriak a merényletek.
A boncolásnak kell eldöntenie, hogy a lövést elölről vagy hátulról adták-e le, milyen távolságról, milyen fajta és milyen kaliberű fegyvert használtak.
Gleiwitzben ez idő szerint törvényszéki orvos nincs. Ezért hozták a halottat a boncolás megejtésére a krematórium bonctermébe. A Gleiwitz és Auschwitz közötti távolság mindössze negyven kilométer, így hát ez a boncterem esik a legközelebb.
A bizottság megbeszélésén tisztes távolban mint hallgató vettem részt, és egy KZ fogoly türelmességével vártam dr. Mengele utasításait.
Hogy nekem, a KZ őrizetes zsidó fogolynak szabad legyen egy árja SS-tiszt hulláját érintésemmel „beszennyezni”, sőt felboncolni, arról még álmodni sem mertem. Hiszen már szabad polgári életemben is eltiltottak a fajvédő törvények attól, hogy keresztény, illetőleg árja betegeket kezeljek.
Nagyon meglepődtem tehát, amikor dr. Mengele felém fordult és felszólított a boncolás elvégzésére. Előbb le kell vetkőztetni a halottat, ami nem könnyű művelet. Különösen a csizmákat lehúzni, ez két ember dolga. Engedélyt kérek, hogy segítséget hívhassak a vetkőztetéshez. A bizottság tagjai élénken beszélgetnek, szórakozottan pillantanak ránk, amíg a hullát lemeztelenítjük.
Az első vágásoknál lámpalázzal küzdök. Átmetszem a koponyabőrt és gyors mozdulatokkal húzom egyik felét a halott arcára, másikat a tarkójára. Ezután következik a munka nehezebbje: a koponyatető körülfűrészelése és levétele. Gyors egymásutánban követik egymást az előírt metszések.
A két seb megvizsgálásán a sor. Ha átlövés történt, minden lövési sérülésnél két seb keletkezik: belövési és kilövési seb. Az esetek nagy részében a szakember könnyen megkülönböztetheti őket egymástól, mert a belövési seb kisebb, mint a kilövési seb. A jelen esetben a bal mellbimbó alatt, valamint a hát lapockacsonti részének felső szélén levő sebek nagysága teljesen egyforma.
Az eset kezd bonyolulttá és ezért érdekessé válni. Mi lehet az oka a belövési és kilövési seb egyformaságának? Meg kell találni a tapasztalatoknak ellentmondó körülmény magyarázatát. Dr. Mengele hirtelen felveti a lehetőséget: hátha nem átlövés történt, hanem két lövés? Az egyik elölről, a másik hátulról, vagy megfordítva, ami úgy történhetett, hogy az első lövés után az áldozat a földre zuhant és fektében kapta a másodikat. A lövedékek pedig nem távoztak el a testből, ezek szerint tehát két belövés történt volna, innen a két egyforma seb. Nagyon helyénvaló következtetés. Meg kell vizsgálni. Feltárom tehát a lőcsatornát. A lövedék a szívizomzaton áthatolva a gerincoszlop bal szélét súrolta, harmincöt fokos szögben haladt a bal lapockacsont felső széléig, abból kis darabot letörve távozott a testből. A helyzet teljesen tiszta. Egy lövés történt, minden valószínűség szerint elölről, mert a lövési csatorna harmincöt fokos szögben halad alulról fölfelé, elölről hátra. A belövési és kilövési sebek egyformák, mert a golyó útjában súrolta a gerincoszlopot, s azzal, hogy egy darabot letört a lapockacsontból, fáradtan nem szakított nagyobb sebet, amikor a testből távozott.
Felülről lefelé, harmincöt fokos szögben nem lő senki. Hogy így lőhessen, ahhoz karját a magasba kellene emelnie. Ez körülményes. Partizán nem teszi. Nincs célja, lőhet egyenesen. Így tehát világos, hogy a lövés nem hátulról történt, hanem elölről, fölfelé irányított revolverrel, közvetlen közelből. Ismerős vagy idegen követte-e el, aki útjában a századost valamely okból feltartóztatta - ez már a nyomozás dolga. Látom, a bizottság tagjai ennyivel is meg vannak elégedve, sőt kijelentik, hogy ezentúl minden boncolási esetet ide küldenek kiértékelés végett.
Nagyon kényelmes és jó megoldásnak találják. Így lettem e boncolás után a gleiwitzi kerület törvényszéki orvosi teendőinek elvégzésével megbízott KZ törvényszéki orvos. Ilyen állás sem létezik sehol a világon!

TIZENHARMADIK FEJEZET

Egy napon, kora délelőtt történt. Telefonutasítás érkezett számomra, hogy haladéktalanul menjek ki a máglyához, és az ott felgyülemlett gyógyszereket meg szemüvegeket hozzam a Krema I-be. Ezeket ugyanis itt osztályozzák és innen szállítják el.
A máglya a birkenaui kis nyírfaerdő mögött fekszik, a Krema IV-től öt-hatszáz méter távolságra, egy fenyőerdővel körülvett tisztáson. Ez a hely kívül esik a KZ drótkerítésein, az első és második őrlánc között terül el. Idáig nem terjed mozgási szabadságom. Írásbeli engedélyt kérek az irodában. Meg is kapom a három személyre szóló Passierscheint. Két embert viszek ugyanis magammal, hogy segítsenek a csomagok szállításánál. Útnak indulunk a vastagon gomolygó, sűrű, fekete füstoszlop irányába. Mindenki látja a füstoszlopot, akit balsorsa erre a helyre sodort. A KZ tábor minden részéről szembeötlik. De ideesett ijedt pillantása azoknak is, akik a vagonokból leszállva szelekcióra sorakoztak. Látható volt a nap és az éjszaka minden órájában. Nappal sűrű felhőként takarta a birkenaui erdő fölött az eget, éjjel mintha a pokol tüze lenne, úgy világította meg a környéket.
Utunkon elhaladunk a krematóriumok mellett. A drótoknál felmutatom igazolványomat a szolgálatot teljesítő SS-őrnek; akadálytalanul átjutunk, majd nyílt útra érünk. Üde, zöld füves tisztás, a táj békésnek tűnik, de vizsgálódó szemem hamarosan felfedezi a tőlünk körülbelül száz méter távolságra húzódó második őrlánc embereit, amint gépfegyvereik mellett állnak vagy ülnek a magas fűben, óriási vérebeik társaságában.
Áthaladva a tisztáson, a vele határos kis fenyőerdő szélén vagyunk. Ismét drótkerítés és drótos fakapu elé érünk. A kapun nagy figyelmeztető tábla, szövege azonos a krematóriumok kapuján függő táblákéval: ,,Erre a területre belépni idegennek, sőt idegen SS személyeknek is szigorúan tilos. Mi, sonderkommandósok belépünk. Nem is kell igazolványunkat felmutatnunk. A krematóriumbeli SS-ek teljesítenek itt szolgálatot, és itt dolgozik a II. krematórium hatvan embere is, a Sonderkommando ide beosztott emberei. Ez a nappali szolgálati csoport. A kommandó reggel héttől este hétig dolgozik, akkor leváltja az éjjeli csoport hatvan embere; ezeket a IV. kramatórium szolgáltatja.
A kapun átlépve, udvarszerű térségre jutunk, amelynek közepén hosszú, kopott vakolatú, szalmatetős ház áll. Apró ablakait fatáblák födik. Német falusi parasztházak ismerős formájában épült. Az is volt legalább százötven évig. Mutatja a régen megfeketült szalmatető és a falairól lehullott sokrétű vakolat. Birkenau Auschwitz mellett fekszik; a KZ felépítése érdekében a német állam a falut kisajátította, házait ennek az egynek kivételével leromboltatta, lakosságát áttelepítette.
Mi lehetett ennek a háznak az eredeti rendeltetése? Lakóház? A válaszfalak eltávolításával szobáit új rendeltetésének megfelelően most egyetlen hosszú helyiséggé alakították át. Vagy talán eredetileg is egyetlen nagy helyiségnek építették, raktárnak vagy más hasonló célra? Nem tudom. Most vetkezőhelyiség: a máglyahalálba indulók vetik itt le ruháikat.
Ide azokat a transzportokat indítják a zsidórámpáról, amelyek nem férnek be a négy krematóriumba. Ezeknek a legborzalmasabb a végük. Itt nincsenek vízcsapok, ahol legalább égő szomjukat olthatnák. Nincsenek félrevezető feliratok, amelyek rossz sejtéseiket eloszlatnák. Nincs gázkamra, amit fürdőhelyiségnek vélhetnének. Itt csak egy szalmatetős, hajdan sárgára meszelt parasztház áll, csukott zsalugáterekkel, mögötte pedig óriási füst száll az égig, égő emberhús és pörkölődő haj szagát terjesztve.
Körülbelül ötezer lelket számláló tömeg áll rémült dermedtségben az udvaron. Körülöttük sűrű SS őrlánc, pórázon tartott óriási vérebekkel. Három-négyszázan kerülnek egyszerre a vetkezőbe. Sűrű botütésektől nógatva ledobálják magukról a ruhát, és meztelenül kilépnek a ház túlsó oldalán levő ajtón, hogy helyet adjanak az utánuk következő áldozatoknak.
Amint az ajtón kilépnek, idejük sem jut arra, hogy körülnézzenek, helyzetük borzalmasságát még fel sem foghatják, máris karon ragadja őket egy-egy sonderkommandós, és viszi az SS-őrök sorfalai között a fáktól szegélyezett, kanyargós, százötven méternyi úton a máglyához, amit csak az útjuk végén pillantanak meg, amint a fasorból kilépnek.
A máglya ötven méter hosszú, hat méter széles és három méter mély árok, telve égő holttestek százaival. A máglya fasor felőli szélén, egymástól öt-hat méter távolságra, SS-katonák állanak. Kezükben a tarkólövéshez használatos, 6 milliméteres, kis kaliberű fegyver. Amint a szerencsétlen áldozat kiér a fasorból, a máglya mellől két másik sonderes ragadja karon és tizenöt-húsz méteren át az SS-lövész fegyvere elé vonszolja. Itt, a borzalmas halálordítások közt a lövés csupán egy csattanás. Egy csattanás, és a legtöbbször még élő áldozatot belökik az árok tűztengerébe.
Ettől az ároktól ötven méternyire egy másik, ugyanilyen árok van teljes üzemben.
A máglyáknál Oberscharführer Moll a parancsnok. Mint orvos és mint szemtanú állítom, hogy ő a Harmadik Birodalom legelvetemültebb, leghidegvérűbb, legelszántabb gyilkosa. Mollhoz képest még Mengelében is pislákolt elvétve valami emberi; olykor-olykor előfordult, hogy a rámpán szelektálás közben észrevette, amint valamelyik erőteljes, fiatal nő erőszakkal édesanyját követte a bal oldalra. Ilyenkor durván leszidta és visszaparancsolta a jobb oldalra. Oberscharführer Mussfeld, az I. krematórium főlövésze is belelő néha még egyszer áldozatába, ha a tarkólövéstől nem halt meg azonnal. Oberscharführer Moll ilyesmikre nem veszteget időt. Mollnál nagyrészt élve kerülnek az emberek a tűzbe, és ezerszer jaj annak a sonderkommandósnak, ha hibájából a vetkezőtől a máglyákig áradó ember-futószalag valahol elakad, és a máglya szélén álló lövészek némelyike néhány percig tétlenül vár az újabb áldozatra.
Moll mindenhol jelen van, fáradhatatlanul járja körbe a máglyákat, az utat a tűztől a vetkezőig. Az emberek nagy része ellenállás nélkül engedi, hogy a vetkezőtől a máglyához hurcolják. Az áldozatok a félelemtől annyira megbénulnak, úgy megdermednek, hogy talán nem is tudják, mi történik velük. Főleg az öregek és a gyermekek. Vannak azonban fiatalok, akik létfenntartási ösztönük minden kétségbeesett erejével próbálnak ellenállni. Ha egy ilyen jelenetet Moll az ember-futószalag vonalán észrevesz, állandóan nyitott revolvertáskájából előrántja pisztolyát. Egy lövés, sokszor negyven-ötven méter távolságból, és az akadékoskodó holtan esik ki a sonderes mellől a sorból. Moll mesterlövőnek számít. Sok sonderkommandós karját lőtte már át, ha elégedetlen volt munkájával, de mindig csak a karját - ordítozás vagy előzetes figyelmeztetés nélkül.
A két máglya napi teljesítménye öt-hatezer halott, valamivel több, mint egy krematóriumé, de százezerszer borzalmasabb a halála azoknak, akik idekerülnek. Kettős halállal, tarkólövéssel és tűzhalállal pusztulnak el.
A gázhalál, a kloroform injekció, a tarkólövés után ez a negyedik halálnem, amit megismertem: a kombinált halál.
Összeszedem a hátrahagyott gyógyszereket és a szemüvegeket. Fátyolos aggyal, felindulástól remegő lábbal indulok el „hazafelé”, az I. krematóriumba, ami dr. Mengele szavaival élve „nem szanatórium, de egészen tűrhetően érzi ott magát az ember”. Igaza van. A máglya után feltétlenül igaza van!
Hazaérve szobámba térek. Ma nem osztályozok gyógyszereket, nem rendezem a szemüvegeket. Luminált veszek be és lefekszem. A mai adag luminál harminc centigramm. Vajon használ-e máglyabetegség ellen?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Új napra ébredek, hogy újabb eseménynek legyek a tanúja. Itt minden napnak megvan az eseménye, valami általam eddig soha el nem képzelt új borzalom.
A sonderesektől hallom - ők mindent tudnak -, hogy a KZ-ben teljes barakkzárlat van, ami azt jelenti, hogy egy lélek sem hagyhatja el a barakkokat. Az SS-katonák fokozott éberséggel őrködnek, segítenek a farkaskutyák is. Ma likvidálják a cseh táborrészt.
A cseh táborrész kezdetben a therezienstadti gettó idehurcolt tizenötezer emberéből állt. Családi tábor jellege volt, akár a cigánytábornak. Érkezésük alkalmával őket sem szelektálták. Öregek, fiatalok, gyermekek együtt élhették nehéz, mégis elviselhető életüket. Saját ruháikat viselték, munkára nem kényszerítették őket.
Két évig éltek így, amíg számukra is elkövetkezett a megsemmisülés pillanata. Az auschwitzi KZ megsemmisítő tábor! Csak időrendi kérdés, hogy lakói számára mikor üt a végső óra.
A rámpára egymás után futnak be a magyarországi zsidók transzportjai. Sokszor van úgy, hogy két szerelvény is érkezik egyszerre, és önti magából az emberek ezreit.
Már nem is nevezhető szelektálásnak, amit dr. Mengele a rámpán végez. Karja csak egy irányba lendül: balra. Egész vonatok ember-szállítmánya jut ily módon maradéktalanul a gázkamrákba vagy a máglyákra.
A karantén-tábor, a C tábor, a D tábor, az FKL táborrész - a más, távolabbi táborokba naponta továbbinduló többezres transzportok ellenére is - zsúfolásig tömve.
A cseh tábor öregeinek, kétévi KZ-ben eltöltött idő szenvedéseitől legyengült fiataljainak és csontig lesoványodott gyermekeinek át kell adniuk helyüket a munkaképes újonnan érkezetteknek.
Helyzetük már hetekkel előbb egyre rosszabbá vált. Az első magyarországi transzportok beérkezése után leszállították élelemadagjaikat, néhány nap múlva pedig, amikor már nagy tömegek töltötték meg a tábort, és élelmezésüket a parancsnokság nem tudta megoldani, a cseh tábor élelmezését szinte teljesen beszüntették.
Valósággal tomboltak, őrjöngtek az éhségtől. Amúgy is elgyengült szervezetük napok alatt teljesen leromlott. Hasmenés, vérhas, kiütéses tífusz tizedelte őket. Naponta ötven-hatvan halottjuk volt. Leírhatatlan szenvedéseket éltek át az utolsó napokban, míg elérkezett az ő számukra is a szabadító óra, a megsemmisülés órája...
A barakkzárlatot már korán reggel az egész tábor területére elrendelték. Több századnyi SS-katona zárta körül a cseh tábort, és hajtotta sorakozóra az embereket. Borzalmas volt az elszállításra várók halálordítása, amint teherautókra rakták őket. Tudták, mi vár reájuk, két éve éltek a KZ-ben. Mostanra tizenkétezerre apadt a cseh láger lakóinak száma. A likvidálás napján kiszelektáltak belőlük ezerötszáz még munkaképes férfit és nőt, nyolc orvost. A többi a II. és III. krematóriumba került.
Másnap néptelen volt a két éve lakott cseh tábor. A II. és III. krematóriumban is elcsendesült minden. Egy hamuval megrakott teherautót láttam, amint a krematóriumból kifordul, és a Visztula folyó felé veszi útját.
Egyszerre több mint tízezer fővel csökkent a tábor létszáma, és egy papírlappal szaporodott a KZ irattára. A papírlapon rövid jelentés állt: ,,Az auschwitzi koncentrációs tábor csehektől lakott része, az úgynevezett cseh tábor, kiütéses tífuszmegbetegedések nagyarányú előfordulása miatt likvidáltatott.” Aláírás: Dr. Mengele Hauptsturmführer. I. Lagerarzt.
A cseh tábor nyolc orvosa, kiket Professor dr. Epstein közbenjárására dr. Mengele életben hagyott, részben az utóbbi hetek testet-lelket felőrlő munkájában, amit a betegeik veszélyt, fáradságot nem ismerő ápolásával fejtettek ki, egészségileg, idegileg teljesen leromlottan, részben kiütéses tífusztól fertőzötten, mint ápoltak kerültek az F tábor kórházbarakkjaiba. A likvidálás utáni napon hivatalos ügyben az F táborban jártam, ahol elbeszélgettem velük, így dr. Heller nagynevű prágai orvossal, a cseh tábor volt főorvosával is. Ő beszélt nekem a cseh zsidóság színe-virágának szenvedéseiről és pusztulásáról. Azóta halott a nyolc orvos is. Igazi orvosok voltak. Mély tisztelet illeti emléküket.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A cseh tábor szomszédságában fekvő C-tábor a magyarországi zsidó nők tábora. A naponként távolabbi táborokba továbbított transzportok ellenére lakóinak száma sokszor elérte a hatvanezer főt. E túlzsúfolt táborban történt egy napon, hogy az egyik barakk néhány lakóján az orvosok a skarlát tüneteit fedezték fel. Dr. Mengele intézkedésére a barakkot, a tőle jobbra és balra fekvő barakkal együtt zár alá helyezték. A barakkzárlat reggeltől estig tartott. Akkor teherautók érkeztek, és mind a három barakk lakóit a krematóriumba hurcolták. Ez volt dr. Mengele hatásos intézkedése a járvány továbbterjedésének megakadályozására.
Dr. Mengele járványmegfékezési akciójának már áldozatul esett a cseh tábor és a C tábor három barakkja. Szerencsére a barakkok orvosai idejében észbekaptak, és ha valahol fertőző betegség ütötte fel a fejét, óvakodtak ezt az SS orvosi hatóságának tudomására hozni. Lehetőleg elrejtették az ilyen betegeket a barakk valamelyik félreeső bokszában, és ott ápolták őket a szűkös lehetőségek szerint, de kórházba nem utaltak senkit, mert az SS-orvosok ellenőrzik naponta a betegeket, és egy fertőző betegség felbukkanása maga után vonhatja a beteg barakkjának, valamint a két-három szomszédos barakknak teljes likvidálását. Ezt a metódust SS-orvosi nyelven „széles alapon történő járványmegfékezésnek” nevezik. Az akció eredménye egy-két teherautó hamu.
Hatósági orvos koromban, odahaza én is használtam ezt a kifejezést. A járványos betegségek megfékezését széles alapon a gyakorlatban úgy valósítottuk meg, hogy izoláltuk a fertőzőnek talált beteget, például tífusz vagy diftéria esetében, és a beteg lakóházának környékén sokszor egy-két utca lakóit védőoltásokkal láttuk el. Más város, más szokások!
Ilyen előzmények után egy délelőtt két női hullát hoztak a B II. tábor kórházából; dr. Mengele küldi boncolás végett. Szokás szerint egyidejűleg kézhez veszem a halottak kórtörténeti leírásait és betegkezelési lapjait. Gondosan átolvasom. A diagnózis rovatban hastífusz, az elhalálozási ok rovatában szívgyengeség szerepelnek, mindkét esetben kérdőjellel ellátva.
Azonnal határozok. Abból, hogy dr. Mengele tőlem a két hulla kórboncolásának eredményeként tífusz diagnózist kapjon, nem lesz semmi! A két halott betegségének leírása hézagos, a diagnózis kérdőjeles. Dr. Mengele nem biztos a dolgában. Számára a kórbonctani lelet a döntő. Ezért küldte a két hullát boncolásra.
Elvégzem a boncolást; mindkét hullánál a vékonybelek a háromhetes hastífusz fekélyes állapotát mutatják. A lép is duzzadt mindkettőnél. Tífusz forog itt is fenn mindkét esetben!
A szokásos időben, délután öt óra tájban megérkezik dr. Mengele. Oly sok kegyetlenséget takaró derűs arccal közeledik felém, és kíváncsian érdeklődik a boncolások eredményéről. A két hulla kinyitva fekszik az asztalon. A vékony- és vastagbél, valamint a lép megmosva, kinyitva, egy-egy tálban megtekintésre előkészítve.
Bemondom a diagnózist: vékonybélgyulladás, a belek kiterjedt fekélyesedésével. Előadást tartok dr. Mengelének a tífusz harmadik hetének fekélyállapotáról, összehasonlítva a vékonybél gyulladásánál ugyancsak előforduló fekélyképződéssel. Rámutatok arra, hogy a lép duzzanata bélgyulladásnál is gyakori, tehát ez nem tífusz, hanem súlyos vékonybélgyulladás, valószínűleg húsmérgezéstől ered.
Dr. Mengele fajbiológus és nem kórboncnok. Nem volt nehéz elfogadtatni vele diagnózisomat. A csalódás azonban ingerültté tette, és felém fordulva annak a nézetének adott kifejezést, hogy azok az orvosnők, akik ilyen durva tévedést követnek el a betegségek megállapításánál, sokkal inkább hasznára vannak a KZ-nek, ha követ hordanak, mint a kórházban, ahol téves diagnózis következtében betegek halnak meg, holott megmenthették volna őket.
Magához veszi a protokollokat, de mielőtt aktatáskájába tenné, az iratcsomó szélére megjegyzést ír. Háta mögött állok, vállán keresztül elolvasom: ,,Rücksprache m. ärztinnen”; szabadon fordítva, ez az orvosnők felelősségre vonását jelenti. Sajnálom nagyon, hogy a kolléganőket teljesen ártatlanul súlyos helyzetbe hoztam, hisz ők nagyszerű diagnózist állítottak fel. Most elveszíthetik beosztásukat, és egy útépítő kommandóhoz kerülnek, nehéz munkára. Ha dr. Mengele beváltja fenyegetését, mindennek én leszek az oka.
Elismerem, vétettem az ellen az orvosi etika ellen, ami a drótkerítésen kívül érvényes. Nehéz helyzetbe sodortam két-három embert. Milyen „széles alapokra” fektette volna azonban dr. Mengele a tífuszos megbetegedések továbbterjedésének megfékezését a már ismert módon, ha nem így cselekszem?
Másnap megnyugtató híreket kaptam az orvosnőket illetőleg: dr. Mengele lehordta őket, egyéb nem történt. Végezték tovább a munkájukat.
Sok halott került még hozzám, sok beteglappal, de többé egyiken sem volt a diagnózis rovata kitöltve. Én is így akartam, ez volt a helyes. Dr. Mengele „felháborodása”, hogy a téves diagnózis következtében két szerencsétlen nő nem volt megmenthető az életnek, még napokig foglalkoztatott. Micsoda cinizmus! A Criminaldoktor, a gonosztevő orvos cinizmusa!

TIZENHATODIK FEJEZET

Egy délelőtt üzenetet kapok dr. Mengelétől, hogy haladéktalanul keressem fel őt az F tábor parancsnoki irodájában. Szívesen teljesítem a parancsot: néhány órára megszabadulok a krematórium nyomasztó légkörétől. Egy kis gyaloglás sem árt. A bonctermi és krematóriumi bűz után jól fog esni a friss levegő. Az is örömmel tölt el, hogy kibeszélgethetem magam az F táborbeli kollégákkal, akik oly kedvesek voltak hozzám, amikor KZ-beli pályafutásom első napjaiban vendégük voltam.
Felkészülök az útra; zsebeimet jól teletömöm értékes gyógyszerekkel, magamhoz veszek néhány csomag cigarettát. Nem akarom egykori szállásomat, a 12-es kórházbarakkot üres zsebekkel felkeresni. Nem is illene egy sonderkommandóshoz.
Kilépek a krematórium vaskapuján, az ott álló őrszem feljegyzi a számomat, elindulok az F tábor irányába. Nem sietek, pihenni szeretnék ezen a rövid úton. Elhaladok az FKL női tábor drótjai mellett, sok ezer nő jön-megy a tábor barakksorai között. Valamennyien egyformák elcsúfított, kopaszra nyírt fejükkel és rongyos ruhájukkal. Feleségemre és tizenöt éves leánykámra gondolok, hullámos, dús hajára. A hosszú családi megbeszéléseken kitervelt ruhái jutnak hirtelen eszembe.
Már három hónapja, hogy a rámpán elváltunk egymástól. Mi történt velük azóta? Együtt maradtak? Itt vannak-e még az auschwitzi KZ egyik női táborrészében, vagy továbbmentek a Harmadik Birodalom valamelyik távoli táborába? Három hónap hosszú idő. A KZ-ben mérhetetlenül hosszú! Valahogy mégis úgy érzem, hogy itt vannak, de vajon hol? Melyik az a drótkerítés a sok közül, amely őket tőlem elzárja? Amerre nézek, a látóhatárig minden csupa drót meg betonoszlop és figyelmeztető tábla. Az egész KZ csupa drót, az egész Németország is csupa drótkerítés, egyetlen nagy koncentrációs tábor.
Az F tábor kapuja elé érkezem. A kapu bejáratát a Blockführerstube, azaz a tábori őrség irodája ellenőrzi. Egy durva pofájú SS-altiszt és egy közlegény teljesítenek szolgálatot. Az őrszoba kis ablaka elé lépek, felgyűröm kabátom ujját, és előírásszerűen bemondom a tetoválási számomat: A. 8450. A kabátujjam felgyűrésével láthatóvá vált a karórám. Órát viselni a KZ legsúlyosabb bűnei közé tartozott, de nekem engedélyem volt rá dr. Mengelétől: munkámnál volt szükségem órára. Az SS-altiszt, mint dühös tigris ugrik ki az őrszobából. Rekedt ordítással rivall rám, hogy mit keresek az F táborban, és hogyan merészelek karórát hordani. Három hónap a krematóriumban nagy iskola! Mozdulatlanul állok, és a szeme közé nézve azt felelem: én itt nem keresek semmit, dr. Mengele parancsára jövök a táborba. Beszélni akar velem, de ha nem lehet bemenni, úgy visszamegyek a krematóriumba, és megtelefonálom neki.
Dr. Mengele neve bűvös név! Mindenki retteg tőle. Az SS is nyomban megszelídül, és előzékenyen megkérdi, meddig akarok a táborban maradni. Fel kell ugyanis jegyeznie. Megnézem a karórámat - most már nem tesz megjegyzést -, tíz órát mutat. Délután két óráig maradok, addig elvégzem dr. Mengelénél a dolgomat - szólok, és zsebemből egy húszas doboz cigarettát veszek elő, abból néhány darabot átnyújtok neki, hogy addig is, amíg visszajövök, legyen mit szívnia... Boldogan elfogadja. Most már egészen barátságosan üdvözöljük egymást, éppen csak ki nem mondja, hogy szívesen lát máskor is.
Hiába! Dr. Mengele neve és a cigaretta megtették hatásukat. Most már nyugodtan tölthetek pár órát kollégáim társaságában. Előbb azonban végezzek dr. Mengelénél.
Belépek a parancsnoksági barakkba, az előszobában várakozok, amíg a szolgálattevő megkérdezi, mi járatban vagyok. Egy ajtóra mutat. Belépek. Jól berendezett dolgozószoba. A falak tele grafikonokkal; a KZ létszámot szemléltetik különböző periódusokban. Az egyik falon díszes keretben Himmler mélynyomásos, nagyméretű fényképe.
Hárman ülnek a helyiségben: dr. Mengele, Hauptsturmführer dr. Thilo sebészfőorvos és Obersturmführer dr. Wolff, a belgyógyászat főorvosa. Dr. Mengele közli dr. Wolff-fal, hogy én vagyok a krematórium kórboncnoka. Dr. Wolff beszélgetni kezd velem. Elmondja, hogy a kórbonctan nagyon érdekli; eddig is kijött volna a krematóriumba egy-egy érdekes boncolást végignézni, de nem volt rá ideje. Most azonban egy nagyobb szabású tudományos munkán dolgozik, azért hívatott, hogy ezt megbeszélje velem. A táborban, mondja, borzasztóan elterjedt a hasmenéses megbetegedés, és kilencven százaléka halálos kimenetelű. Klinikailag teljesen tisztában van a betegség lefolyásával, sok ezer vizsgálatot eszközölt eddig, a legpontosabb feljegyzéseket vezeti róluk. Munkája azonban nem tökéletes, mert a nagy beteganyag feldolgozásánál a klinikai megfigyeléseken kívül elengedhetetlen feltétel nagyszámú, hasmenésben elhalt beteg hullájának kórbonctani feldolgozása.
Tehát ez a dr. Wolff is „kutató orvos”. Az auschwitzi KZ vérgőzös, krematóriumfüstös légkörében ő is hasznot akar húzni, mégpedig a sok százezer, hasmenésben szenvedő, harminc kilóra fogyott emberroncs betegségéből. Nagyszámú halottat boncoltat fel, hogy az orvostudományt megismertesse a betegség eddig rejtve maradt belső megnyilvánulásaival.
Dr. Mengele a fajszaporodás titkát akarja a korlátlanul felhasználható emberanyag, illetve ikeranyag feldolgozásával megoldani. Dr. Wolff pedig a hasmenéses megbetegedés okait kutatja. Pedig hát az okok az utóbbi esetben mindenki előtt ismeretesek.
A következő recept szerint keletkezik a hasmenés: Végy egy embert, nőt vagy férfit vagy ártatlan serdülő gyermeket, ragadd ki otthonából, rakjad össze száz másik emberrel egy vagonba, utaztasd őket mindenükből kifosztva, hatheti gettó után, egy veder poshadt vízzel Auschwitzig, azután gyömöszöld őket más ezrekkel a lóistállóknak sem megfelelő barakkokba, adj nekik napi 700 kalóriát kitevő, vadgesztenyelisztből sütött, penészes kenyeret, lignitszénből készült margarint és rühös lovak húsából préselt, víztől csepegő, három deka súlyú szalámit. Ezt öntse le az áldozatul kiszemelt ember egy félliter zsír, liszt és só nélkül főtt csalán- vagy marharépa-levessel - és négy-öt nap múlva kész a hasmenés. Három-négy hét múlva vége az esetnek, a kísérleti alany minden orvosi fáradozás ellenére meghal.
Dr. Wolff annak a nézetének ad kifejezést, hogy tudományos munkájának kórbonctani részéhez legalább százötven hulla boncolási anyaga szükséges. Dr. Mengele is hozzászól beszélgetésünkhöz, és úgy véli, hogy hét boncolást elvégezhetek naponta; így három hét alatt elkészülhetek a százötven hullával. Nem vagyok velük egy véleményen, és közlöm is velük, hogy ha komoly, pontos munkát kívánnak, amiben nem kételkedem, úgy nem vállalhatom többnek, mint napi három hullának a feldolgozását. Ebben egyezünk meg. Egy rövid fejbólintással útnak eresztenek.
Felkeresem kollégáimat a 12-es kórházbarakkban. Örülnek a gyógyszereknek, elszívják a cigarettákat, de arcukról lehangoltság és fáradtság rí le, beszédjük sem különb. Még a cseh tábor szomorú végének hatása alatt állanak. Lassanként úrrá lesz rajtuk is sorsuk reménytelensége, akárcsak rajtam, azzal a különbséggel, hogy én optimizmusomat nem lassanként vesztettem el, hanem egy pillanat alatt, akkor, amikor először léptem át a krematórium kapuján.
Mégis bátorítom, kitartásra buzdítom őket. Leírom előttük a számunkra mind kedvezőbben alakuló hadihelyzetet. Mindennap újsághoz jutok. Módomban van őket kimerítően tájékoztatni.
Meleg kézszorítással búcsúzunk. Sehol sem igazabb, mint a KZ-ben, hogy az elválás és a búcsúzás mindig kicsit annyit is jelent, mint meghalni.
Mindenesetre engedek a hiúság csábításának, és megállapítom magamról: erős egyéniség lehetek, ha jelenlegi helyzetemben másokat bátorítani tudok...

TIZENHETEDIK FEJEZET

Egymásután kerülnek kés alá Obersturmführer dr. Wolff hasmenésben elhalt betegeinek hullái. Már a harmincadik boncolásnál tartok, összefoglalom munkám eddigi eredményét.
A gyomor nyálkahártyája minden esetben gyulladásos folyamatot mutat, melynek következménye az emésztőnedvet, különösen a gyomorsavat kiválasztó mirigyek kiégése, illetőleg teljes sorvadása. Emésztőnedvek híján nincs emésztés, de annál inkább van erjedés.
Második megfigyelésem eredményeként megállapítom a vékonybél nyálkahártyájának gyulladásos állapotát, a bélfalak teljes elvékonyodásával.
Harmadik megfigyelésem a vékonybél legfontosabb emésztőnedvére, az epeváladékra vonatkozik, a zsíremésztés nélkülözhetetlen tényezőjére. Az epehólyag felnyitásánál a sárgászöld epeváladék helyén színtelen, iszapos folyadékot találok, alig festi meg a bélsarat, nem képes emésztési feladatának eleget tenni.
Negyedik megfigyelésem a vastagbél nyálkahártyájának gyulladása, a bélfalak teljes sorvadása, megvékonyodása, szakadóssága; olyanok ezek a belek, mint a cigarettapapír. Nem emésztőcsatornák többé, hanem szennycsatornák, amikbe ha valamit fent beöntenek, alul percek alatt távozik.
Ezek hát nagy vonalakban a megállapításaim. Nagyon egyhangú, érdekesség híján való munka. Ennyi tartozik reám. A bakteriológiai vizsgálatokat valószínűleg a krematóriumoktól két-három kilométerre fekvő Reisgau községben felállított intézet, hivatalos nevén A Fegyveres SS Higiéniai és Bakteriológiai Intézete végzi, ahol sorstársam, dr. Mansfeld, a nagyhírű professzor, a pécsi egyetem bakteriológiai intézetének tanára vezeti a munkálatokat.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Délutáni pihenőm idején rám nyit Oberscharführer Mussfeld, és három rabruhás ismeretlent taszigál a szobámba. A szerencsétlenekre mutat, és közli velem, hogy kollégákat kaptam dr. Mengelétől.
Szánalomkeltőek szegények, ahogy itt állanak, mocskos rabruháikban, halálos dermedtségtől némán, a környezet újszerűségétől félszegen. Ahogy az épület kapuját átlépték, ők is tudatában vannak helyzetük reménytelenségének.
Bajtársiasan kezet fogunk, bemutatkozunk egymásnak. Az első, akivel kezet fogok, dr. Görög Dénes egyetemi magántanár, a szombathelyi állami közkórház kórboncnoka. Alacsony, negyvenöt év körüli, vastag szemüveget viselő, sovány ember. Jó benyomást kelt, érzem, jó bajtársak leszünk. A második ötven év körüli, köpcös, hajlott hátú, nagyon rossz arcú férfi: Fischer Adolf, húsz év óta a prágai anatómiai intézet bonc-szolgája. Mint cseh zsidó már ötödik éve a KZ lakója. A harmadik, dr. Körner József, nizzai orvos, három éve KZ lakó. Szűkszavú, de képzett fiatalember, mindössze harminckét éves.
A munka gyors elvégzésének lehetővé tételéért halászta ki őket dr. Mengele a D tábor mocskos barakkjaiból, és küldte segítőtársaimul az állandóan szaporodó boncolásokhoz. A „kutatómunka” felelős vezetője továbbra is én maradok, a levelezés, az irattár, a boncolási jegyzőkönyvek elkészítése továbbra is az én feladatom. A két orvos a boncolásoknál segít, a bonc-szolga pedig szakmájához híven, a hullákat készíti elő. Lefűrészeli a koponyatetőt, kiszedi és vizsgálatra előkészíti az egyes szerveket, boncolás után eltakarítja a hullát, rendben tartja a bonctermet és munkatermet.
Munkámban tehát komoly segítőtársakat kaptam, ami számomra nagy tehermentesítést jelent. Mengele utasítására szobámat megosztom a jövevényekkel. Az új helyzet előnye, hogy bajtársak közt vagyok.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Reggeli beteglátogató körutamat végzem. Mind a négy krematóriumban teljes az üzemeltetés. Ma éjjel égették el a földközi-tengeri Korfu sziget görög zsidóságát. Korfuban volt Európa egyik legrégibb zsidó hitközsége.
Huszonhét napig hurcolták őket uszályhajókon, majd szárazföldön, bezárt vagonokban, étlen-szomjan. Mire az auschwitzi megsemmisítő tábor rámpájára értek, s kinyitották a vagonokat, hogy a korfuiak kiszálljanak és szelekcióra sorakozzanak, nem szállt ki senki. Fele részük halott volt, másik fele eszméletlen állapotban halódott. Az egész transzport, az utolsó emberig a II. krematóriumba került. Egész éjjel megfeszített erővel dolgozott az üzem. Reggelre nem maradt belőlük egyéb, mint nagy halom piszkos, rongyos ruha a krematórium udvarán. Szívszorongató látvány, amint ott ázik a szitáló esőben. Pillantásom a krematórium kéményére téved; a négyszögletű kémény négy sarkán elhelyezett villámhárítók, ezek a hatalmas vasrudak a borzalmas tűztől megolvadtak és legörbültek.
A IV. krematóriumban mai körutamon komoly munkám akadt. A Sonderkommando egyik tüzelője öngyilkossági szándékból nagy mennyiségű luminál tablettát vett be. Ez itt a leggyakoribb formája az öngyilkosságnak. A sonderesek könnyen jutnak luminálhoz. Sok gyűl össze mindennap az áldozatok hátrahagyott csomagjaiból. A beteg ágyához lépek. Sajnálkozva ismerem fel benne a „Kapitányt”. Csak így ismerte mindenki a kommandónál, nevét senki sem tudta. Odahaza, Athénben, mint aktív százados, a görög király gyermekeinek nevelője volt. Végtelenül udvarias, művelt ember, három éve lakója a KZ-nek. Felesége és két gyermeke érkezésük órájában a gázba került.
Eszméletlen, mély álomban fekszik az ágyán. A mérges szert már néhány órával ezelőtt vette be, mint látom, fel is szívódott. Állapotát e pillanatban mégsem tartom életveszélyesnek. Az ágyat körülálló sonderkommandósok először csendesen kérnek, hogy hagyjam a Kapitányt az „útjára menni”, mert életbenmaradásával csak meghosszabbítanánk lelki kínjait, amelyek elől menekülni akart. Pár hét múlva úgyis lejár a tizenkettedik Sonderkommando életének terminusa! Amikor látják, hogy érvelésük nem hat rám, és befecskendezem a gyógyszereket, néhányan a régi KZ lakók közül ingerültté válnak, és nem a legfinomabb hangnemben fejezik ki az enyémmel ellentétes felfogásukat életmentő szándékaimat illetően.
Magukra hagyom őket. A Kapitány, ha nem kap süllyedéses tüdőgyulladást, négy-öt napon belül meggyógyul. Még néhány hétig lapátolni fogja a kokszot, és éleszteni a pokoli tüzet megkínzott, agyonhajszolt, gázhalálba küldött testvérei ezreinek holtteste alá. És amikor eljön majd a nap, a Sonderkommando utolsó napja, beáll ő is a sorba. Egy sortűz, és véresen bukik halott bajtársai mellé, szemében a rémület és csodálkozás keverékével.
Most, hogy betegágyától távol vagyok, és szenvedő arca nem hívja húszéves orvosi „énemet” segítségül, emberi „énem” teljesen igazat ad a Kapitány bajtársainak. Hagyni kellett volna őt a luminál lelki kínoktól és fájdalmaktól mentes bódulatában „útjára menni”, nem acélkék géppisztolyok hideg csöve elé...
Körutam véget ért. Visszatérek a I. krematóriumba. Benézek a boncterembe, segítőtársaim a kezdők szorgalmával szabdalják dr. Wolff hasmenéses halottait. Frissen vannak borotválva, ingük tiszta, ruhájuk új, lábukon finom cipő; visszakapták emberi formájukat. Amint a boncasztalnál állnak fehér köpenyükben, nyakukban sárga gumiköténnyel, kezükön gumikesztyűvel, a boncterem és a laboratórium komoly tudományos intézet látszatát kelthetné az itt folyó munkát nem ismerő szakemberben.
De én szakember vagyok ám! És már három hónapja dolgozom itt! Ez nem tudományos intézet, hanem hamis teóriákra épített pseudo-tudományos, áltudományos intézet! Mint ahogy áltudomány a hamis teóriákra épített fajkutatás, a magasabbrendű faj fogalma, ugyanúgy áltudomány és hamis teóriákra épül dr. Mengele ikerkutató munkája is. Hamis továbbá az itt lemészárlásra kerülő törpék és nyomorékok degenerációs elmélete, amivel valamely faj alacsonyrendűségét akarják bizonyítani. Nem most és nem a mai német nemzedéknek. Az még nem hinné el. Hanem a háború győzelmes befejezése után következőknek!
Mengele doktor és társai arról álmodnak, hogy nagy múzeumok szellős csarnokaiban fognak majd állni az itt lemészárolt törpék, nyomorékok erre a célra kikészített állványra szerelt, pontos névvel és életkorral megjelölt csontvázai. Arról álmodnak, hogy a Harmadik Birodalom fajvédő és élettérért folytatott, győzelmesen befejezett háborújának évfordulóin e múzeumokba fognak vonulni tanáraik vezetése alatt az ezer évre kialakult Harmadik Birodalom iskoláinak növendékei. A tanárok méltatják majd a napot, a győzelem napját. E győzelemmel, fajuk magasabbrendűségének elhivatottságában nemcsak a környező francia, belga, orosz és lengyel népet szorították alacsonyrendűségüknek megfelelő keretek közé, hanem teljesen kipusztítottak Európából egy népet, a zsidó népet, amely hatezer évet számlált ugyan, de létjogosultsága megszűnt, mert több ezer éves léte folyamán törpékké és nyomorékokká degenerálódott. Akik vérkeveredésükkel meggyalázták, degenerációs veszélybe sodorták az egyetlen tiszta, árja fajt! Kártékonyak voltak a tiszta fajra, s veszedelmesek is: uralmuk alá akarták kényszeríteni Európát. Ezért ki kellett őket irtani!
Ezzel írta be nevét a Harmadik Birodalom első Vezére a halhatatlanok könyvébe, és szerezte meg az egész művelt világ háláját és megbecsülését... Így álmodoznak ők.
Ezekre a hamis álmokra és teóriákra építve folytatják tehát háborújukat egy világ ellen, és irtják ki még a csecsszopó gyermekeket is. Mert hamis a nemzetiszocializmus országában minden! A háború vérfürdőjét keresztes háborúnak nevezik. Az ő szemükben egész Oroszország egyetlen vad mongol steppe. Franciaország egy vérbajba fulladt, kihalóban levő nép országa. Az angolok a skót whiskytől delirium tremensesek, a miniszterelnöktől lefelé valamennyien. Ellenben a japánokat tiszteletbeli árjáknak tekintik, mert érdekeik pillanatnyilag így kívánják.
Hamis itt az erkölcs, az egész élet! A fajszaporítás érdekében leányaik, hadiözvegyeik bárkitől szülhetnek gyermekeket, s választhatnak nevet számukra a számtalan férfi neve közül, kiknek odaadják magukat.
Világgá kürtölték, hogy a nemzetiszocialista alapokra fektetett Harmadik Birodalom értékalapja nem az arany, hanem a munka. Mégis, külön e célra berendezett üzemben naponta harminc-negyven kiló aranyat olvasztanak az idehurcolt és legyilkolt emberek fogaiból. A krematóriumok föld alatti helyiségeinek homlokzatára helyezett táblán hét nyelven hazudják a világnak, hogy fürdő, holott gázkamra. A ciklongázt tartalmazó dobozokon az áll, hogy mérges szer poloskák és tetvek irtására, pedig embereket öl néhány másodperc alatt.
A KZ minden foglya olvashatta a buzdító feliratot: ,,Arbeit macht frei!” - A munka szabaddá tesz!
Ez így festett a valóságban:
Egy alkalommal három vagon állt meg a rámpán. Citromsárga, csontig lesoványodott emberek támolyogtak ki belőlük. Háromszázan voltak. Amikor a krematórium udvarára léptek, beszélgetésbe elegyedtem velük. Elmondták, hogy három hónappal ezelőtt az auschwitzi D táborból egy háromezres transzporttal indították őket útnak. Kénsavgyárban dolgoztak, sokan közülük különböző betegségekben meghaltak. Ők háromszázan kénmérgezést kaptak, innen citromsárga arcszínük. Kiválasztották és azzal indították el őket, hogy üdülőtáborba kerülnek.
Félóra múlva kiteríve láttam véres hulláikat az égetőkemencék előtt. A munka szabaddá tesz! Üdülőtábor!
Június vagy július hónapban történt, hogy a tömött barakkok lakói között százezer darab levelezőlapot osztottak ki, s kötelezővé tették az írást valamilyen ismerőshöz. Szigorúan megparancsolták, hogy feladóhelyül ne Auschwitz vagy Birkenau szerepeljen, hanem Am Waldsee. Ez a helyiség a svájci határon van. A levelezőlapok elmentek, válasz is érkezett reájuk. Szemtanúja voltam, amikor a válaszleveleket - körülbelül ötvenezer darabot - a krematórium udvarán készített máglyán elégették. Kézbesíteni úgysem lehetett volna, mert amíg a levelezőlapokra válasz érkezett, a címzettek is elégtek. Mi célból rendezték az egészet? A világ közvéleményének megnyugtatására és félrevezetésére.

HUSZADIK FEJEZET

Az I. krematórium gázkamrájában háromezer halott fekszik egy halomban. A sonderkommandósok már szedik is széjjel a hullatorony egymásba kapaszkodó holttesteit. Szobámig hallom a felvonók dübörgését, ajtóinak csapódását. Gyors ütemben folyik a munka. A gázkamrát ki kell üríteni. Friss transzport érkezését jelzik.
Szinte ajtóstól ront be hozzám a gázkommandó vezetője, és felindultan közli, hogy a hullák szétválasztásánál, a halom alján egy életben maradt nőt találtak.
Kézbe kapom állandóan készenlétben tartott orvosi táskámat, és már rohanok is le a gázkamrába. A hatalmas terem bejáratához közel, közvetlenül a fal mellett, hulláktól félig betemetve egy fiatal nő teste vonaglik. Hörgő hangokat ad. Izgatottan állnak körülötte a gázkommandó emberei. Ilyen még nem fordult elő mozgalmas munkájukban!
Kiszabadítjuk a mozgó testet a rajta fekvő halottak alól. Ölbe veszem. Fiatal leányka könnyű testét viszem a gázkamra mellett levő helyiségbe. Itt szokott a gázkommandó a munkájához átöltözni. A leánykát egy padra fektetem. Tizenöt évesnek nézem. Előszedem injekciós készletemet, és a nehezen lélegző, eszméletlen gyermek karjába egymásután három injekciót adok. Jéghideg testét vastag kabáttal takarják le az emberek. Egyik a konyhára szalad, hogy forró teát vagy levest hozzon. Segíteni akar itt mindenki, mintha saját gyermekének az életéért harcolna.
Meg is van az eredménye munkánknak! Köhögési roham fogja el a kislányt, sűrű váladékcsomót vet ki a tüdejéből. Szemét kinyitja, és mereven nézi a szoba mennyezetét. Feszülten figyelem minden életmegnyilvánulását. Légzése egyre mélyül. Gáztól megkínzott tüdeje éhesen nyeli a levegőt. Pulzusa a beadott injekciók hatására már egészen érezhetően ver. Türelmesen várok, az injekciók még nem szívódtak fel teljesen, de már látom, hogy még néhány perc, és magához tér. Így is történik.
Finom vonalú arcocskája az egyre élénkülő vérkeringéstől kipirosodik, tekintete megtelik értelemmel. Végtelen csodálkozással néz körül, pillantása végigszalad rajtunk. Szemét ismét becsukja, még nem tudja, mi történik vele. A jelent még nem tudja felfogni. Azt sem tudja, hogy mindez körülötte valóság-e. Bizonyára ködfátyol borul még tudatára. Néhány világosabb folt az agyában egy hosszú vagonsorra emlékezteti, amivel ideérkezett. Aztán sorba állt, észre sem vette, és már sodródott is a nagy tömeggel. Egy fényesen kivilágított, nagy, föld alatti helyiségbe került. Minden olyan gyorsan történt! Arra is emlékszik, hogy le kellett vetkeznie. Ez nagyon rossz érzés volt. De mindenki megtette. Így meztelenül sodródott egy másik nagy helyiségbe. Mindenki nagyon nyugtalanná vált egyszerre. Itt is nagy lámpák égtek. Riadtan jártatja szemét az összezsúfolt tömegen. Nem találja hozzátartozóit. A falhoz lapulva várja, mi történik. Egyszerre vak sötétség veszi körül. Szemét csípi, torkát fojtogatja valami. Összeesik. Itt kialszik az emléksor fénye...
Mozdulatai egyre élénkebbé válnak. Karját, fejét emelgeti, jobbra-balra néz, arcán rángatózó mozdulatokkal. Kabátom gallérjához kap, és görcsösen belekapaszkodva minden erejét felhasználja, hogy felülhessen. Többször visszafektetem, de szándékát újból megismétli. Súlyos idegroham állapotába került. Lassanként megnyugszik, teljesen kimerülten fekszik. Szemében vastag könnycseppek fénylenek, de nem sír.
Kérdésemre megkapom az első választ. Nem akarom fárasztani, nem kérdezek sokat. Annyit megtudok, hogy tizenhat éves, és szüleivel érkezett egy magyarországi transzporttal.
Egy csészényi forró húslevest adunk neki. Meg is issza. Hoznak a sonderkommandósok mindenféle ennivalót, de nem engedem, hogy adjanak neki. Betakarom a nyakáig, és ráparancsolok, hogy aludjon egy kicsit.
Szédülten kavarognak fejemben a gondolatok. Társaimhoz fordulok. Gondolkozunk, töprengünk. Most vagyunk a dolog legnehezebb részénél. Mi legyen a gyermekkel? Tudjuk, itt nem sokáig maradhat.
Krematórium! Sonderkommando! Mit lehet itt egy leánykával tenni? Ismerem a krematóriumok történetét: innen élve még nem került ki senki, sem a transzportokból, sem a Sonderkommandóból.
Nem maradt sok időnk a töprengésre. Megérkezik Oberscharführer Mussfeld, hogy szokása szerint körülnézzen a munkálatoknál. Amint a helyiség nyitott ajtaja mellett elhalad, észreveszi csoportosulásunkat. Belép, megkérdi, mi történik itt. Már meg is pillantja a padon fekvő leánykát. Intek társaimnak, hogy távozzanak. Magam próbálom a lehetetlent is megkísérelni.
Három hónap közös fedél alatt kialakított közöttünk egy bizonyos viszonyt. A németeknek különben is tulajdonságuk, hogy azokat az embereket, akik értenek valamihez, amíg szükségük van reájuk, még a KZ terében is becsülik. Így van ez a cipészekkel, szabókkal, asztalosokkal, lakatosokkal is. Gyakori érintkezésünk folyamán többször tapasztaltam, hogy Mussfeld is becsüli a szaktudásomat, boncolóorvosi tevékenységemet. Tudja, hogy a KZ első orvosa, a legrettegettebb személy: dr. Mengele a munkaadóm; Mussfeld őt fajtájának hiúságával a német orvostudomány egyik nagy képviselőjének tartja. Az emberek százezreinek gázhalálra küldését hazafias feladatnak minősíti. A bonctermi munka a német orvostudomány előbbrejutásának szolgálatában áll! Ebből húzok hasznot én is, mint bonctermi munkás. Gyakran jár be a boncterembe, és sokszor beszélgetünk politikáról, hadihelyzetről és sok egyébről. Úgy veszem észre, azért is respektál, mert a halottak felboncolását véres munkájával rokonszakmának tartja.
Három másik SS mellett ő az I. krematórium parancsnoka és főlövésze. Ők likvidálják tarkólövéssel a táborból kiszelektáltakat és azokat, akiket a munkatáborokból „üdülőtáborba” küldenek. Tarkólövést akkor alkalmaznak, ha az áldozatok száma nem haladja meg az ötszázat. A gázkamrák nagy üzemét ugyanis csak nagyobb tömegek elpusztítására veszik igénybe. A gázkamra megtöltéséhez a gázból egyforma mennyiség szükséges, akár ötszáz, akár háromezer személyről van szó. A vöröskeresztes autónak sem kell kijönnie a gázdobozokkal és a két gázhóhérral. Az áldozatok kis létszámánál a ruhákért sem érdemes külön teherautót küldeni. Ilyen meggondolások alapján vezették be a tarkólövéses kivégzéseket.
Megfontolt szavakkal elmondom neki a kisleány borzalmas esetét. Felvázolom előtte, hogy ez a gyermek végigszenvedte a vetkezőterem, a gázkamra halál előtti jeleneteit. Amikor körülötte minden sötétségbe borult, szippantott is a ciklon halálos leheletéből egy keveset, de csak azért keveset, mert törékeny teste a halállal vívódó tömeg taszításától arccal a kis helyen nedves betonpadlóra zuhant. Ez a kis nedvesség nem engedte, hogy tüdejét a gáz megfojtsa. Tudni kell, hogy a ciklongáz nedves környezetben nem hatásos.
Így érvelek, és kérem őt, csináljunk a gyermekkel valamit. Komolyan végighallgat, s tőlem kérdi, hogyan akarom ezt megoldani. Magamtól is tudom, de arcán is látom, nehéz helyzet elé állítottam. Itt a krematóriumban nem maradhat. Egy megoldás lenne, éspedig az, hogy kivigyük a kapuhoz. Ott mindig dolgozik az útépítésnél egy nagy női kommandó. Beállana közéjük, és amikor este a táborba bevonulnak, bekerülne az egyik barakkba, s hallgatna mindenről, ami vele történt. A sok ezer nő között fel sem tűnik, nem sokan ismerik ott egymást.
Ha a leányka három-négy évvel idősebb lenne - volt Mussfeld álláspontja -, sikerülne is a dolog. Egy húszéves leányban már van annyi komolyság és elővigyázat, hogy felismerve életbenmaradásának szerencsés körülményeit, a történtekről senkinek ne szóljon. De egy tizenhat éves gyermek naivságában az első személynek elmondaná, hol volt, mit látott és miket élt át. Az ilyesmi terjed, kitudódik.
- Itt nincs segítség - mondja. - A gyermeknek nem szabad életben maradnia.
Negyedóra múlva felkísérték, helyesebben feltámogatták a kazánterem előcsarnokába, ott tarkón lőtték. Nem Mussfeld. Maga helyett mást küldött.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Az I. krematórium első emeletén, a legénységi szállástól elkerítve, asztalosműhely van; három asztalos végzi benne az üzemnek szükséges munkát. Ebben a pillanatban magánrendelésre dolgoznak. Oberscharführer Mussfeld, felhasználva az itteni lehetőségeket, parancsot adott egy óriási, kétszemélyes rekamié sürgős elkészítésére. Az asztalosok hozzá is fogtak, ami egy krematóriumban nem egészen könnyen kivihető feladat. A parancs azonban nem ismer lehetetlent! A faanyagot a krematórium területén visszamaradt építkezési anyagokból válogatták ki. A rekamié kárpitozásához szükséges rugókat azokból a karosszékekből szedték ki, amelyeket betegeik és öregeik számára hoztak magukkal a vagonokban az idehurcolt transzportok. Tucatszámra van belőlük a krematórium udvarán. Azokon szoktunk esténként üldögélni.
A rekamié tehát készült, ahogyan parancsolták. Előttem formálódott és készült el az alkalmi fából, a kiszedett rugókból, a perzsaszőnyegekből szabott huzattal. Két francia villanyszerelőnk olvasólámpát és rádiószekrényt szerelt rá. A bútordarabot korállpiros lakkfestékkel vonták be. Nagyon jól mutatott. Egy mannheimi kispolgári lakásban még mutatósabb lesz, mint itt a krematórium padlásán. A rekamiét ugyanis a hét végén mint darabárut Mannheimba küldik, Oberscharführer Mussfeld otthonába. Ott fog állni és várni, míg az Oberscharführer a nehéz harcok után győzelmesen hazatér, és rajta piheni ki a háború fáradalmait.
E héten Mussfeld szobájában jártam, és vagy féltucat becsomagolásra kész selyempizsamát vettem észre. Bizonyára hazaküldi ezeket is, mint a rekamié stílusos tartozékait. Szép, külföldi áru! Németországban ma áru csak pontrendszer szerint vásárolható. Itt sokkal könnyebben lehet mindenhez hozzájutni; a vetkezőteremben kényelmes a válogatás. Egy pont ellenében kapható bármi; Oberscharführer Mussfeld 6 milliméteres fegyvere teszi e pontot a pizsamák tulajdonosainak életére.
Ilyen a pontrendszer itt. Erre kapnak ők itt ékszert, bőrkabátot, női bundát, selyemruhát, finom cipőt. Nincs hét, hogy ne küldenének haza csomagot. Található az ilyen csomagban tea, kávé, csokoládé, konzervek, kilószámra. Minden beszerezhető a vetkezőteremből.
Ezek a korlátlan lehetőségek adták az Oberscharführernek a rekamié elkészítésének és hazaküldésének ötletét.
Napok óta, amióta a kényelmes fekvőhely készítését figyelem, nekem is van egy gondolatom. A gondolatból lassanként terv lett...
Néhány hét múlva lejár a Sonderkommando négyhónapos terminusa. Mi itt valamennyien elpusztulunk. Ezzel teljesen tisztában vagyunk. Ezt a gondolatot már megszoktuk, tudjuk, nincs menekvés. Egy dolog azonban nem hagy nyugodni. Éspedig az, hogy eddig tizenegy Sonderkommando pusztult itt el, és vitte magával a krematóriumok és máglyák borzalmas titkait. Nem szabad, hogy így történjék most is! Ha mi már nem is leszünk életben, gondoskodnunk kell legalább arról, hogy a világ megismerje a „felsőbbrendűségen” épült rendszer emberi ésszel elképzelhetetlen kegyetlenségét és aljasságát.
Üzenetet kell küldeni a világba. Innen! Lehet, hogy hamarabb, lehet, hogy évek múlva találják csak meg. Akkor is vádolni fog! Közeli haláluk tudatában az I. krematórium Sonderkommandójának kétszáz tagja fogja az üzenetet aláírni. És a rekamié viszi majd a szögesdróton kívüli világba. Egyelőre Oberscharführer Mussfeld lakására, Mannheimba.
El is készült az üzenet. Kimerítően írja le az utóbbi évek itt elkövetett borzalmait. Megnevezzük az elpusztultak hóhérait. Közöljük az elpusztultak hozzávetőleges számát. Az emberirtás módját, eszközeit. Három nagy pergamen ívet tesz ki az üzenet. A Sonderkommando írnoka, egy párizsi festőművész írta régi pergamentekercsek mintájára, gyönyörű betűkkel, tussal, hogy el ne halványodjék. A negyedik ív a kommandó kétszáz aláírását tartalmazza. A pergamen íveket finom selyemzsinór fűzi egybe. Az ívek tekercsbe csavarva a bádogosaink által készített, vékony henger alakúra formált fémdobozba kerültek, lég- és vízmentesen beforrasztva. A tokot asztalosaink a rekamié rugói közé helyezték, a párnázat gyapjújába.
Egy másik ilyen üzenetet - azonos szöveggel és a kétszáz aláírással - szintén fémdobozba forrasztva a II. krematórium udvarán ástunk el.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Este hét óra körül mindennap teherautó fordul be a krematórium kapuján. Hetven-nyolcvan nőt vagy férfit hoz likvidálásra. Ezek a KZ napi kiszelektáltjai. A barakkokból és kórházakból kerülnek ide. Több éves, de legalább több hónapos KZ lakók, ennélfogva teljesen tisztán látják sorsukat. Amikor az autó a kapun befordul, a halálfélelem borzalmas sikolyával és ordításával telik meg az udvar. A halálra kiszemeltek tudják, hogy a krematórium kéményének árnyékából nincs menekvés! Nem akarom látni ezeket a jeleneteket. Rendszerint a krematórium udvarának legtávolabbi részébe húzódom, egy kis fenyőligetbe, itt ülök le. Ide nem hallatszik a fegyverek csattanása, a sikoly is csak tompán ér fülemhez.
Ma este nem volt szerencsém. Már délután öt órától dolgozom a boncteremben: egy SS Oberscharführer öngyilkossági esetét kell soronkívül felderítenem. A hullát Gleiwitzból küldték. Egy SS hadbírószázados és egy írnok szálltak ki a boncoláshoz. Hét óra felé már a boncolási, jegyzőkönyvet diktálom az SS-írnoknak. Ekkor fordul be terhével a nagy autó, férfiakkal tömve. A boncteremből két nagy, vasrácsos, zöld színű dróthálóval borított ablak nyílik a krematórium elülső udvarára. Az autó nem messze az ablaktól megáll. Szerencsétlen utasai nagyon csendesen viselkednek. Ebből következtetem, hogy nem a barakkok, hanem a kórházak szelektáltjai. Mind súlyos beteg. Már nincs erejük az ordításra, arra sem, hogy a teherautó magas platformjáról leszálljanak. Az SS-őrök kiabálnak, biztatják őket. Senki sem mozdul. A kocsivezető altiszt türelmét veszti. Visszaül a teherkocsiba, és álló helyzetben járatni kezdi a motort. Az óriási teherszekrény elülső része lassan a levegőbe emelkedik, és egyszerre önti ki magából az embereket. A szerencsétlen, félhalott betegek fejükkel, arcukkal, térdükkel zuhannak a betonra vagy egymásra. Éktelen ordítás tör elő torkukból, amint a földön vonaglanak fájdalmukban. Borzasztó jelenet!
A jajveszékelésre, ordításra felfigyel munkájából az idegen SS hadbíró, és megkérdezi tőlem, mi folyik odakint az udvaron. Az ablakhoz lép ő is. Elmagyarázom neki a jelenetet. Úgy látszik, számára szokatlan látvány ez, mert undorodva fordul el, és rosszallóan megjegyzi: „Ezt mégsem kellene...!”
A Sonderkommando leszedi az áldozatok rongyait és egy halomba rakja az udvaron, a szerencsétleneket pedig behordják az égetőterembe, és ott a kemencék előtt álló Oberscharführer Mussfeld elé állítják őket. Ma ő van soron a tarkólövésnél. Gumikesztyűs kezében a fegyver. Az emberek egymásután hullnak le holtan, hogy helyet adjanak a következőknek. Néhány perc alatt Mussfeld mind a nyolcvanat „felborította” - így szokta mondani vagány nyelven: ,,umgelegt”. Egy félórával később elhamvadtak.
Utána az Oberscharführer felkeres szobámban, és arra kér, vizsgáljam meg. Rendetlen a szívverése, a feje is fáj. Leveti a blúzát. Lemérem a vérnyomását, megtapogatom a pulzusát, a szívét is meghallgatom. Megnyugtató kijelentést teszek panaszaira. Nem találok semmiféle rendellenességet nála. Egy kissé izgatott a pulzusa. Az a véleményem, hogy annak a kis munkának a következménye, amit ezelőtt egy órával végzett a kazánteremben. Ezt megnyugtatására szántam, de éppen az ellenkezőjét értem el vele.
Szinte méltatlankodva ugrik fel helyéről, elém áll:
- Magának téves a diagnózisa - mondja -, mert én egyformán nem izgatom magamat, akár nyolcvan, akár ezer embert lövök is agyon. Tudja, miért vagyok izgatott? Megmondom! Azért, mert sokat iszom!
Úgy látom, csalódottan távozik.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Lefekvés után még olvasgatni szoktam, hogy elálmosodjak. Így teszek ma is, de nem sokáig olvashatok, mert a villanylámpa hirtelen kialszik, és már hallom is a KZ légiszirénáját. Ilyenkor erősen felfegyverzett SS-őrök kísérnek le bennünket a Sonderkommando óvóhelyére, a gázkamrába. Így történik ez ma is. Magunkra vesszük ruháinkat és indulunk.
Nehéz szívvel lépünk a sötét gázkamrába. Kétszázan vagyunk! Az egész kommandó! Rettenetes érzés ebben a teremben tartózkodni, és tudatában lenni, hogy száz- és százezer ember halt itt kínhalált. Mi még azzal is tisztában vagyunk, hogy a Sonderkommando terminusa a vége felé jár, és ilyen alkalom jól jönne az SS-nek, hogy a gázkamra ajtaját becsapják, és négy doboz ciklongázt reánk eresztve simán elintézzenek bennünket. Az SS-től minden kitelik.
Már előfordult hasonló eset. A kilencedik Sonderkommando egy részét a KZ férfitáborába, a D táborrész 13-as barakkjába vitték. Ez zárt barakk volt. A kommandónak azt mondták, hogy felsőbb parancsra szállásuk ezentúl nem a krematóriumokban, hanem itt a táborban lesz. Innen fognak két csoportban kijárni a krematóriumokba. Még aznap este fürödni és ruhacserére vitték őket a D táborrész egyik fürdőjébe. Fürdés után meztelenül a szomszéd helyiségbe kerültek, hogy fertőtlenített ruhákba öltözzenek. Ez valóban fertőtlenítő helyiség, teljesen légmentesen zárható. Itt szokták a táborból összehordott tetves ruhákat fertőtleníteni. Eddig négyszáz sonderkommandós halt itt gázhalált. A hullákat teherautón vitték a máglyákhoz.
Nem hiába várjuk tehát szorongó érzéssel a légiriadó végét. Három óra hosszat tartott a riadó. Feljövünk a gázkamra sötétjéből. A drótkerítések ívlámpái, a tábor kilométeres fényláncai ismét világítanak. Lefekszünk. Aludni próbálok. Nehezen fog menni.
Másnap reggel beteglátogató körutamon a II. krematóriumban tartózkodom. A sonderesek ottani főkápója bizalmasan közli velem, hogy az éjjeli légiriadó sötétjében partizánok közelítették meg a tábort. A krematórium udvarát körülzáró drótkerítést egy kevésbé feltűnő helyen átvágták, és a nyílásán három géppisztolyt, lőszert és húsz kézigránátot dugtak be. A Sonderkommando emberei már a kora reggeli órákban megtalálták, és biztos rejtekhelyre tették.
Reménytelen helyzetünkben bizakodás ébredezett bennünk. Tudtuk, hogy a segítő kezek, amelyek a fegyvereket hozzánk juttatták, nem lehetnek messze. A partizánok, több megfigyelésből következtetve, sejtelmünk szerint a krematóriumoktól huszonöt-harminc kilométer távolságban verhettek tábort. Bíztunk benne, hogy a legközelebbi légiriadó alkalmával ismét hoznak számunkra fegyvert. Mostanában naponta, sőt napjában többször is van légiriadó, de nekünk csak a hosszú éjszakai elsötétítés hozhat segítséget önfeláldozó, ismeretlen bajtársainktól. Még háromnégy éjjeli elsötétítés elegendő lenne ahhoz, hogy a partizánok kellő mennyiségű fegyverrel lássanak el bennünket, és megkísérelhessük a kitörést.
A szervezkedés a III. krematóriumból indul ki, és szövi hálóját a többi krematóriumokban.
Mindez nagy óvatossággal és körültekintéssel történik. A halál itt leselkedik reánk őreink géppisztolyában, és mi élni akarunk! Szabadulni akarunk innen, és ha közülünk csupán egynek-kettőnek sikerül, akkor is nyertünk: lesz aki a világnak hírül vigye e borzalmas üzemek sötét titkait.
Akik pedig elpusztulnak, nem agyontaposott férgekként hullanak el hóhéraik szennyes kezétől. Bekerülnek Németország haláltáborainak történelmébe, inert az ezerszeres túlerővel szemben, felemelt fővel, maguk is halált osztogatva halnak meg.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Oberscharführer Steinberggel beszélgetek egy napon. Gyakori látogatóm a boncteremben. A weimari köztársaság idején forgalmi rendőr volt Berlinben, a Harmadik Birodalomban az SS-hez került. Nagyon veszedelmes embernek ismerem, intelligens is, gonosztevő is. Elmondja, hogy negyedmagával az SS egyik üdülőházába vonul pihenésre a sziléziai hegyekbe. Az egyik ő, a másik Oberscharführer Seitz, a harmadik Rottenführer1 Holländer, negyedik a társaságban Rottenführer Eidenmüller. Jól ismerem mindet: a krematóriumok legkegyetlenebb hóhérai. Mint mondják, ötnapi pihenőt kaptak.
Háromhónapos sonderkommandós vagyok. Ha nekem egy SS valamire azt mondja, hogy fekete, és én is annak látom, mégsem hiszem el! Ha nekem Oberscharführer Steinberg üdülésről beszél, az egész biztosan valami különleges, véres feladat elvégzése lesz. Annál is inkább hiszem ezt, mert a krematórium SS személyzete sem hagyhatja el szolgálati helyét, hogy kinti emberekkel érintkezzék, és néhány pohár szesz után minden titokban tartott gazságot kifecsegjen. Ők csak mint zárt csoport távozhatnak innen, egy tiszt vezetésével; úgy is kell ide visszatérniük. Nem sok különbséggel sonderkommandósok ők is. Úgy tudom, két évi szolgálat után egy SS táborba kerülnek. Abban a táborban szokta elintézni, illetőleg likvidálni a Harmadik Birodalom a fegyelemsértő vagy túl sokat tudó SS-embereit.
Öt nap múlva megérkezett „üdülési szabadságáról” Oberscharführer Steinberg és három társa. Nem kérdeztem semmit, ő sem mondott semmit. Még érkezésük napján felmentem a Sonderkommando konyhájára, ahol Michelnek, a francia nemzetiségű szakácsnak mindég akadt néhány jó falatja a látogatói számára. Érdekes és megbecsült alakja ő a Sonderkommandónak. Neki civilben is ez a foglalkozása. Egy francia hajótársaság brazíliai járatán közlekedő luxushajó szakácsa volt.
Most is néhány ízes falatért keresem fel kis konyhájában a jó Michelt. Nem olyan barátságos, mint máskor. Láthatóan történt vele valami, mert örökösen füstölgő tengerészpipája mereven félrecsapva most is a foga közt, de nem ég. Ha ő ezt nem veszi észre, akkor nagyon izgatott! El is találtam, mert alig lépek be a konyhába, beteszi utánam az ajtót, karon fogva egy sarokba húz a széken álló, vízzel telt bádogvályú mellé. Két ujja között zöld SS inget emel ki a vízből, utána egy másodikat és harmadikat. Mind a három ing hatalmas vérfoltokkal tele. Így csak vágóhídon vérezheti be magát valaki. Oberscharführer Steinberg és társai vágóhídon garázdálkodhattak öt napig; embervágóhídon. Micheltől tudom, hogy amint megérkeztek, az ingeket ők adták át mosásra.
Nem túloztam tehát, amikor azt állítottam, még akkor sem hiszem el az SS-nek, hogy valami fekete, ha én magam is úgy látom, hogy az.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A cigánytábor négyezerötszáz lakója számára is eljött a megsemmisülés órája. A rendszabályok ugyanazok, mint a cseh tábor likvidálásánál. Barakkzárlat. Nagyszámú SS-őrség vonul fel kutyákkal. A cigányokat kiterelik a barakkokból, és felsorakoztatják őket. A szerencsétlenek úgy tudják, hogy más táborba kerülnek, és bár kétéves KZ lakók, el is hiszik. Kiosztják a kenyér- és szalámiadagokat. Mindenki három adag, háromnapi útra járó élelmet kap Nagyon egyszerű, de nagyon hatásos módja a félrevezetésnek. A megtévesztettek a krematóriumokra nem is gondolnak. Hiszen oda nem adnak útravalót.
Nem a halálba indulók iránti kímélet az, ami az SS-vezetőséget megtévesztő eljárásokra indítja, hanem a puszta cél, hogy nagy létszámú tömeget - mint a jelen esetben is - aránylag kis létszámú SS-őrség vezethessen rendzavarás és időveszteség nélkül a gázkamrákba.
Most is így történt. Egész éjszakán át szórták magukból a lángot az I. és II. krematórium kéményei. Fényük megvilágította az egész tábort. Üressé és némává vált a zsibongó cigánytábor. Csak a drótkerítést zörrenti meg olykor s csapkodja az elhagyott barakkok ajtaját, ablakát amint keresztül fúj rajtuk a volhyniai pusztákról érkező szél.
Az auschwitzi koncentrációs táborban ma éjjel ismét pokoli tűzijátékot rendeztek a világ e piromániásai. A lángokba dobott áldozatok ezúttal nem zsidók, hanem Németország és Ausztria katolikus cigányai.
Reggelre kialudtak a tüzek. A krematóriumok udvarán kis, ezüstösen fénylő halom: az áldozatok hamvai.
Tizenkét ikerpár hullája nem került a kemencékbe. Dr. Mengele még gázhaláluk előtt ráírta mellükre bórkrétával a két betűt: ZS - az utasítást a boncolásra.
Az ikrek hullagyűjteményében majdnem minden életkor képviselve van, az újszülöttől a tizenhat évesig. A hullakamra beton padozatán feküsznek a barna bőrű, fekete hajú gyermektestek. Fáradságos munkába kerül, amíg testvért testvér mellé fektetve csoportosítom őket. Vigyázok is reá, nehogy összecserélődjenek, mert életemmel fizettetné meg Criminaldoctor Mengele, ha ikerkutató munkájának e páratlanul értékes és ritka példányai hasznavehetetlenekké válnának.
Csak a minap történt, hogy munkaasztalomnál ültem vele. Az eddig feldolgozott ikrek iratcsomóiban lapozgattunk, amikor az egyiknek a fedelén, a világoskék kartonon halvány zsírfoltot vett észre. Boncolás közben gyakran veszem kézbe, így történhetett, hogy kissé bezsírozódott. Szemrehányóan nézett reám, és nagyon komolyan kérdezte: „Hogyan bánhat ilyen gondatlanul ezekkel a dossziékkal, amelyeket én annyi szeretettel gyűjtöttem össze?”
A szeretet szavát vette ajkaira dr. Mengele. A bámulattól egy hang sem hagyta el a számat.

HUSZONHATODIK FEJEZET

A tizenkét ikerpár hulláinak kórbonctani kiértékelését a legnagyobb körültekintéssel végzem.
Mint ismeretes, vannak egysejtű és kétsejtű ikrek. Az egy sejtből származó ikrek minden esetben egyneműek, és hajszálra egyeznek egymással, mind külső, mind belső megnyilvánulásaikban. Ezeket konkordáns ikreknek nevezzük. A kétsejtű ikrek a legtöbb esetben különneműek; mind külső, mind belső megnyilvánulásaikban inkább mint testvérek hasonlóak, és nem mutatnak egyező, hanem diszkordáns, eltérő tulajdonságokat. Ezek a megfigyelések ikerbiológiai átöröklődési szabályként szerepelnek az orvostudományban. Ez a szabály egyik fontos bizonyítéka annak, hogy az emberi egyedek konstitúciójára, testalkatára, szervi és lelki megnyilvánulásaira a külső befolyások csak kismértékben vehetők figyelembe. Ilyenek a jól- vagy a rosszultápláltság, a nevelés, a betegségek, melyek az egyedet élete folyamán alakíthatják, befolyásolhatják. Sokkal hatalmasabbak azok a tényezők, melyeket az egyed átöröklődés formájában vesz át elődeitől. Ha ezek a tényezők nemzedékek folyamán egy-egy családban többször ismétlődnek, domináns, azaz uralkodó átöröklődési megnyilvánulásoknak nevezzük őket.
Ezeknek a domináns átöröklődési jelenségeknek megnyilvánulási formája lehet jó vagy rossz: erős, egészséges fogazat, dús, nem ritkuló hajzat, a vitustánc nevű betegség, a magas vérnyomás egy fajtája, egyes családokban a cukorbetegség, az elmebajok közül a mániás depressziós elmezavar.
Az átöröklődési megnyilvánulások akár jók, akár rosszak, részint már a születésnél mutatkoznak. Ilyenek azok az esetek, amikor az újszülöttek kezén vagy lábán a rendesnél több vagy kevesebb az ujjak száma. Vannak olyan megnyilvánulások, melyek csak későbbi korban mutatkoznak és válnak tartós betegségekké. Ilyenek az asztma, az epilepszia, más néven nyavalyatörés, a már említett magas vérnyomásforma, a rákbetegség némely formája, a szemlencsék öregségi hályogja; utóbbi a hatvan éven túliak betegsége.
Az átöröklődési megnyilvánulások néha azt a különös jellegzetességet mutatják, hogy az egyik nemen gyakrabban mutatkoznak, mint a másikon. Ennek az a magyarázata, hogy nemileg meghatározott átöröklődési megnyilvánulások. Ezek közül leggyakoribb a színvakság és a vérzékenység. Ezek a betegségek kizárólag a hímneműeknél figyelhetők meg. Nőknél nem fordulnak elő. A leggyakoribb átöröklődési forma a vérzékenységnél, hogy a betegség a nagyapáról, az egészséges lányokon keresztül a fiúunokák felére terjed. Sohasem veszik át beteg apától a fiúk a hajlamosságot erre a betegségre. Egy beteg apának minden fia és azoknak leszármazottjai, akár férfiak, akár nők, egészségesek lesznek. A beteg apától született egészséges nők azonban magukban hordják az átöröklődési tényezőket, és minden leánygyermekük tovább vezeti azokat, mint említettem, a fiúgyermekek felére.
Egy tizenöt éves ikerpár hullája fekszik a boncasztalon. Párhuzamos, összehasonlító boncolást végzek a két ikertestvéren.
A két fej ez esetben nem mutat kiértékelni valót. A következő mozzanat a mellcsont kiemelése. Páratlan jelenség tárul szemem elé. Mindkét ikernél jelen van a Thymus persistens, a maradandó thymusmirigy.
A thymusmirigy normálisan csak gyermekeknél fordul elő; a mellcsont felső szélétől a szívig terjedő, elég terjedelmes képlet, mely a nemi érettség beálltával gyors sorvadásnak indul, és teljesen eltűnve egy kis zsírlapocskát hagy maga után, a néhai mirigy kevés szövetmaradékával.
A thymusmirigynek nagy befolyása van a test hosszúsági növekedésére. A korán sorvadt thymus kiesési tünetei közül legfontosabbak a törpenövés és a csöves csontok nagymérvű törékenysége. A mirigy túltengése pedig gyakran figyelhető meg olyan gyermekek boncolásánál, akik minden betegség vagy megmagyarázható ok nélkül hirtelen haltak meg. Fertőző betegségekkel szembeni túl gyenge ellenálló képesség esetében is megfigyelték a mirigy túltengését.
A két ikernél talált mirigy tehát rendkívül érdekesnek mutatkozik, mert nemcsak hogy jelen van a két tizenöt éves ikertestvérnél, holott már tizenhárom éves korukban el kellett volna tűnnie, hanem a normálisnál sokkal nagyobb a mérete. Még egy pár tizenöt éves és két pár tizenhat éves ikret boncolok fel, valamennyi egysejtű iker. Mindegyiknél jelen van a thymusmirigy, hasonló, megnagyobbodott formában.
Nyolc pár ikernél - mind egysejtűek - kioperálom a gerincoszlop ágyéki és keresztcsonti részét. Az ágyéki rész 4. és 5. csigolyája, valamint a keresztcsonti rész fejlődési rendellenességet mutat, ami abban nyilvánul meg, hogy e részek a tizenkét-tizenhárom éves kor beálltával nem záródtak, hanem rendellenesen nyitva maradtak a tizenöt-tizenhat éves korúaknál is. Ezt a fejlődéstani rendellenességet Spina bifidának hívják az orvosok, és súlyos következményekkel járható elváltozásként ismeretes.
Az egyedek fejlődése a gerincoszlop két irányában történik. Az egyik fejlődési irány a koponya, a másik a medence, illetőleg a farokcsonti irány. Előbbit craniális, utóbbit caudális tendenciának hívjuk, aszerint, amint egyik vagy másik van túlsúlyban.
Jelen esetben a tizenhat felboncolt ikernél craniális és nem caudális fejlődési tendenciára bukkanunk, mert a Spina bifida és a keresztcsont nyitvamaradása degeneratív tünet.
A felboncolt tizenkét pár közül öt ikerpárnál egy másik fontos fejlődési rendellenességet is találtam: a jobb oldali 10. borda libegését, a costa decima fluctuanst. Ez a borda normális esetekben fixálva van. Libegése fejlődési rendellenesség, a gerincoszlop caudális, farokcsonti irányában.
A 10. borda libegését praxisban élőnél is megállapíthatjuk. Astheniás típusú, sovány, magas, gyenge izomzatú, alacsony vérnyomású, könnyen fáradó embereknél fordul elő, természetesen nagyon ritkán.
Mindezeket az érdekes megfigyeléseket boncolási jegyzőkönyvekben vetem sokkal kimerítőbben és orvosilag precíz formában papírra. Hosszú vitadélutánokat töltök el Dr. Mengelével egy-egy homályos probléma tisztázására. A boncteremben és a laboratóriumban nem a KZ fogoly alázatos szerepét töltöttem be, hanem akárcsak egy orvosi konzíliumon, mint teljesen egyenrangú orvos magyaráztam és védtem meg álláspontomat, vagy cáfoltam meg Mengele kifejtett nézeteit, ha azokat nem tettem magamévá.
Elég jó emberismerő vagyok, és úgy vélem, kimért beszédem, s ha kellett, hallgatásom mellett orvosi magatartásom és határozott fellépésem voltak azok a tulajdonságok, amelyekkel elértem azt, hogy dr. Mengele, aki előtt még az SS-ek térde is remeg a félelemtől, egy élénk vitánk alkalmával cigarettával kínált meg, és amikor a laboratóriumot elhagyta - köszönt.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Egy alkalommal idősebb férfi hulláját boncoltam, és mellékesen az epehólyagban érdekes epekőkristályokat találtam. Tudtam, hogy dr. Mengele szenvedélyesen gyűjti az ilyenfajta ritkaságokat. A kristályokat megmostam, megszárítottam és egy széles szájú üvegdugós üvegbe helyeztem. Felirattal láttam el az üveget, az epekő tulajdonosának kórbonctani adataival és minőségi meghatározásával. Másnapi látogatása alkalmával átnyújtottam neki. Nagyon tetszettek a szép kristályok. Az üvegcsét ide-oda forgatva nézegeti, majd egy hirtelen mozdulattal felém fordul, és megkérdezi: ismerem-e a Wallenstein hadvezérről1 szóló balladát? Kérdése egyáltalán nem volt a környezetnek megfelelő, de feleltem reá: a Wallenstein hadvezérről szóló történetet ismerem, de a balladát nem. Erre elmosolyogja magát, és szavalni kezd:

Im Besitze der Familie Wallenstein
Ist mehr Gallenstein, wie Edelstein ...

Ez magyarra fordítva valahogy így hangzik:

A Wallenstein család tulajdonában
A drágakőnél több az epekő...

Főnököm elszavalta a balladaszerű gúnyvers néhány strófáját. Oly kitűnő hangulatban volt, hogy nagy merészségre szántam el magam.
Megkértem, tegye lehetővé, hogy feleségemmel és leányommal találkozhassam. Tudtam, hogy kérésem igen kockázatos, de már kimondtam. Meglepődve nézett reám.
- Maga nős és gyermeke van? - kérdi.
- Igen, százados úr, feleségem és egy tizenöt éves leánykám van - feleltem kissé izgatottan.
- Úgy gondolja, hogy itt vannak?
- Úgy gondolom, százados úr, hogy igen, mert ezelőtt három hónappal, amikor megérkeztünk, százados úr szelektálta őket a jobb oldalra.
- Lehet, hogy azóta más táborba irányították őket - feleli.
Az ablakon át hirtelen a krematórium kéményének füstjére pillantok...
Fejét állára támasztva ül az asztalnál. Mellette állok. Gondolkozni látszik.
- Adok magának egy Passierscheint, keresse meg őket, de... - mutatóujját szájára teszi és rám néz. Mintha fenyegetés lenne a mozdulatában, a nézésében is.
- Értem - felelem -, és nagyon köszönöm, százados úr!
Dr. Mengele távozik. Kezemben a Passierscheinnal boldogan megyek a szobámba. Elolvasom: „Az A. 8450 sz. jogosult az auschwitzi KZ területén kíséret nélkül közlekedni. Ez az engedély visszavonásig érvényes.” Aláírás: Dr. Mengele SS Hauptsturmführer.
Egész valómat ellepi az izgalom. A lágerek történetében talán soha még elő nem fordult, hogy egy KZ fogoly engedélyt kapjon családja felkutatására és hogy kíséret nélkül lépjen be a női táborokba.
Azt sem tudom, hol kezdjem. A nőket a C, a B III és FKL táborokban helyezték el. A magyarországiak nagy része, úgy értesültem, a C táborban van. Lehetnek ötvenezren. Oda megyek legelőször!
A következő nap reggelén fáradtan ébredtem. Egész éjszaka nem aludtam. Iszonyú kétségek kínoztak. Három hónap nagy idő. Nagy idő itt egy óra is! Azóta sok minden történt. Én tudom legjobban, mi történik itt a nap minden órájában.
Bemegyek az SS-irodába, bejelentem távozásomat. Elköszönök bajtársaimtól. Szerencsés utat kívánnak valamennyien.
Forró augusztusi reggelen indulok a háromkilométeres útra. A C tábor légvonalban sokkal közelebb van, de a nagy őrláncon belül kell haladnom, több táborrészt kell megkerülnöm, hogy odajussak. Kíváncsisággal és félelemmel telt izgalommal lépek a neutrális zóna árammal telített drótkerítéssel szegélyezett útjára. Aki ebben a zónában jár, arra nem lőnek figyelmeztetés nélkül az őrtornyokból. Itt motorkerékpáros SS-járőrök cirkálnak, nyakukban fényes réztábla függ láncon. Lagerpolizei felírással.
Több tábori csendőrrel is találkozom, de nem igazoltatnak. Elérem a C tábor kapuját. Hatalmas, kétszárnyas vaskapu. Két szárnyán nehéz porcelánszigetelők, a kaput sűrűn szövi át a tüskésdrót. Előtte, mint minden táborrész kapuja előtt, őrszoba. Néhány SS-katona sütkérezik egy padon. Végignéznek rajtam. Szokatlan jelenség lehetek, de nem szólnak. Nem avatkoznak a házikó ablakánál ülő kollégájuk hatáskörébe. Hozzá lépek. Bemondom tetoválási számomat. Kérdőleg néz reám. Zsebemből kiveszem dr. Mengele papírját és átnyújtom. Elolvassa, és utasítást ad társainak. Kinyitják a kaput. Az SS-katona megkérdi, meddig szándékozom a táborban maradni. A megjelölt időre vissza kell térnem. Órámra pillantok: most tíz óra van. Azt felelem: déli tizenkét óráig. A katona följegyzi. Hosszú idő ez, de egy tízes doboz Josma cigaretta is jó Passierschein a KZ bármely részén. Átadom és távozom.
A kopott, zöld barakkokkal szegélyezett C tábor fő útvonalán nagy a jövés-menés. Egy csapat nő forró levessel telt bádoghordót cipel. Itt délelőtt tíz órakor osztják az ebédet. Az egyik útjavító kommandó köveket hord az úttestre. Az út két oldalán sokan feküsznek a napon. Testük rongyokba bugyolálva, hajuk lenyírva. Szánalmas kép. Legtöbbjükön fantasztikus öltözék: földig érő, ujj nélküli, mélyen kivágott, rongyos estélyi ruha. Ülnek a földön és tetvészkednek; takarítják magukról és társaikról az élősdieket. Testük tele piszokkal kevert nedvező fekéllyel.
Ez karantén tábor, itt a nők nem dolgoznak. Innen válogatják ki a távolabbi munkatáborokba irányítandó transzportokat. Alaposan kiszelektálták őket. Meg tudom ítélni. Teljesen legyengült emberanyag maradt itt vissza. Boldogok, akik tovább kerültek! Azoknak még van reményük, hogy átvészelik az időt, de ezeknek, szegényeknek meg van pecsételve a sorsuk, akár a cseh- vagy cigánytáboré.
Az első barakk felé veszem utamat. Éktelen lárma, kiáltozás fogad. Megelevenednek a földön fekvő rongycsomók, és a kísérteties alakok helyükről felugorva felém szaladnak. Lehetnek vagy harmincan: felismertek, és férjükről, gyermekeikről érdeklődnek, kérdeznek kétségbeesett türelmetlenséggel.
Engem még felismernek, mert tisztességes emberi külsőm van, de őket, szerencsétleneket már nagyon nehéz felismerni. Mind többen és többen vesznek körül. Mindenki szeretne valamit tudni a családjáról. Három hónapja élnek állandó rettegésben, a legborzalmasabb körülmények között. Minden héten szelekció van. Három hónap a KZ-ben megtanította őket siratni a múltat és rettegni a jövőt. A szerencsétlenek mindegyike arról kérdez, hogy igaz-e a krematóriumról szóló hír. Mi az a nagy füst nappal, és mi az a nagy tűz éjjel? Valóban embereket égetnek?
Tőlem telhetőleg megnyugtatom őket. Letagadok mindent. Nem igaz semmi. Különben is, nemsokára vége a háborúnak, és hazamegyünk. Magam sem hiszem, de mondom, hogy megnyugodjanak. Elválok tőlük. Nőmről és gyermekemről nem tudtam meg semmit.
Belépek az első barakkba. Megkérem a felügyelőnőt, egy szlovákiai lányt, hogy kiáltassa a nevüket. Egy barakkban körülbelül nyolcszáz-ezer nő lakik a kétoldalt elhelyezett, emeletes bokszokba összepréselve. Nehéz itt neveket kiáltani. Az ezer nő lármája elnyomja a kérdezők hangját. Néhány perc múlva visszajönnek, fáradozásuk eredménytelen volt. Megköszönöm a jószándékot, és belépek a második barakkba.
Itt is ugyanaz a helyzet, megismétlődik az előbbi jelenet. Nincs eredmény a második barakkban sem. A harmadik barakkba értem. Megállok a csarnok közepén, és megkérek valakit, hívja a felügyelőnőt. Megkérem őt is, hogy kerestesse az enyéimet. A felügyelőnő két fürge kislányt indít útnak a barakk két oldalán. Minden bokszba bekiáltanak - és már hozzák is rémült feleségemet és lánykámat.
Az ijedtségtől tágra nyílt szemmel közelednek. Egymás kezét fogják. Nem jót jelent, ha a barakkban valakit hívatnak. Már felismertek. Megállanak, a meglepetéstől szinte megkövülten. Elébük sietek, egyszerre ölelem és csókolom mind a kettőt. Hang nem hagyja el a torkukat, csak sírnak szótlanul, keservesen. Csillapítom őket. Kíváncsiak tömege vesz körül bennünket. Megkérem a felügyelőnőt, engedjen be hármunkat kis szobájába. Végre egyedül vagyunk.
Elmondják három hónapos ittlétük minden keserves élményét. A rettegett szelektálásokról beszélnek, amiket átéltek, az örökös remegésről a krematóriumok kéményeinek árnyékában. Éheznek, fáznak rongyaikban. A barakkba beesik az eső, ruhájukat nincs hogyan megszárítani. Ételük ehetetlen, de ami a legrosszabb, aludni sem tudnak. A bokszban hét személynek lenne helye, de tizenkettőt zsúfoltak bele. Kisleányom elmondja, hogy hetek óta a betonpadlón alszik ülve, mert a bokszban nem jut számára hely.
Feleségem megkérdi, hol dolgozom. Elmondom, hogy dr. Mengele mellett a krematóriumban, és a Sonderkommando tagja vagyok. Háromhavi KZ után ők is tudják, hogy a Sonder az élőhalottak kommandója. Rémülten néznek reám mind a ketten. Valamennyire megnyugtatom őket. Már búcsúznom kell. Megígérem, hogy másnap megint eljövök.
Nagy esemény volt a krematóriumban, hogy megtaláltam feleségemet és gyermekemet. A ruhaosztályról meleg ruhákat, fehérneműt, harisnyákat csomagoltam egy hátizsákba. A toalett osztályról fogkefét, szappant, körömollót, zsebkést, sűrűfésűt. Mindenből legalább tíz darabot vettem magamhoz. Gyógyszereket, vitamintablettákat, sebkenőcsöt, kötszert, mindent, ami hasznos lehet. Kockacukrot, vajat, barackízt, kenyeret, mindenből annyit, hogy másoknak is jusson. Így indultam el a C táborba. Mindennap ott voltam, mindég tele tarisznyával.
De minden jónak vége szakad egyszer.
Két hete már, hogy a C tábor mindennapos látogatója vagyok. Amitől féltem, egy napon bekövetkezett. Már a cseh- és a cigánytábor likvidálásánál meggyőződtem arról, hogy itt a megsemmisülés csak időrend kérdése. Előbb-utóbb mindenkit elér, aki az auschwitzi KZ drótjai között éli nyomorúságos napjait.
Egy délután a laboratóriumban ülök munkaasztalomnál. Dr. Mengele és dr. Thilo vannak jelen. A KZ adminisztratív ügyeiről beszélgetnek. Dr. Mengele felemelkedik helyéről, és mint aki döntött a kérdésben, azt mondja dr. Thilónak: „Nem vagyok abban a helyzetben, hogy tovább tápláljam a C tábor dologtalan, legyengült lakóit! Két héten belül likvidálom őket!”
Gyakran folynak jelenlétemben ilyen természetű beszélgetések. Úgy tárgyalják a KZ legbizalmasabb ügyeit, mintha ott sem lennék. Élőhalott vagyok, nem számítok, nem is létezem.
Dr. Mengele elhatározása megrémített és mélységesen megrendített. Az enyéim mellett sok ezer szerencsétlen honfitársnőm életéről van szó. Haladéktalanul cselekednem kell!
Alig hagyta el dr. Mengele és dr. Thilo a krematórium épületét, én is kívül voltam a kapun. Utam egyenesen a D táborba vezetett. Ebben a táborban van a külföldi KZ őrizetesek kényszermunka-beosztását intéző SS-csoport hivatala. Ez az SS-csoport választja ki és továbbítja az egész birodalom területére a munkatáborokba és hadiüzemekbe igényelt KZ foglyokat.
A hivatal vezetője egy Oberscharführer. Egyedül találom szobájában. Bemutatkozom, és megmutatom dr. Mengele állandó érvényű Passierscheinjét. Előadom neki, hogy nőm és leánykám a C tábor lakója. Dr. Mengele segítségével kerestem és találtam meg őket. Sokat segítek rajtuk, mégis nagyon fontosnak és sürgősnek tartom, hogy innen tovább kerüljenek, mert mint krematóriumbeli tudom, milyen sors vár azokra, akik itt maradnak. A hivatalvezető osztja nézetemet, és megígéri a segítséget. E héten két transzport indul háromezres csoportokban a C táborból nyugat-németországi hadiüzemekbe. Ezek az üzemek viszonylag jó munkahelyek, itt a cél nem a megsemmisítés: a lakás, étkezés, bánásmód a munkások jó kondícióját szolgálja, hogy minél nagyobb munkateljesítményt érjenek el.
Zsebemből százas doboz cigarettát teszek asztalára. A dobozt magához veszi, és megígéri, hogy a válogatásnál, ha nőm és kisleányom jelentkezni fognak, beosztja őket az egyik transzportba.
Elértem, amit akartam!
Sietek a C táborba. Ott nehezebb lesz a dolgom. Meg kell értetnem az enyéimmel, hogy innen távozniuk kell. Az igazat nem mondhatom meg. Nem akarok pánikot kelteni, végzetes lenne mindnyájukra.
Feleségemet és leányomat a felügyelőnő kis szobájába hívatom, elmondom nekik, milyen nehezemre esik tőlük elválnom, de a dolgok alakulása úgy követeli, hogy el kell menniük innen. Le kell mondanunk arról, hogy láthassuk egymást. Nekem pedig le kell mondanom arról, hogy vigyázhassak reájuk. A héten itt két nagy transzportot fognak összeállítani. Ezek egyikébe, de inkább az elsőbe, jelentkezniük kell!
Megmagyaráztam feleségemnek, súlyos okok kényszerítenek, hogy ezt tanácsoljam. Arra is megkértem, közölje, akivel csak tudja, minden ismerősével, hogy jelentkezzenek a transzportokba! Egyebet ne mondjon.
A transzportok összeállításánál a helyzet ugyanis az, hogy a válogató SS bizottság előbb az önként jelentkezőket veszi fel a transzportba, s csak ha a létszám nem teljes, akkor alkalmaz kényszerválogatást. Önként jelentkező azonban ritkán akad, mert kevesen hajlandók helyzetüket másikkal felcserélni. Hogyan menjenek nehéz munkára olyan élelmezés mellett, amely még itt, a munka nélkül töltött karantén életben is kevés?
Szegény szerencsétlenek! Nem ismerik a Harmadik Birodalom KZ erkölcsét, nem tudják, hogy aki nem dolgozik, az nem is élhet.
Feleségem és leánykám belátták, hogy alapos okom lehet erre a súlyos elhatározásra. Megígérték, hogy az első válogatásnál jelentkezni fognak.
Azzal búcsúztam, hogy két nap múlva ismét felkeresem őket, meleg ruhákat és élelmet hozok az útra.
Elmúlt a két nap, és nehéz szívvel indultam búcsúzni a C táborba. Meleg ruhát és sok élelmet vittem magammal, de nem egyedül mentem. Ennyi csomagot nem mertem a C tábor kapuján átvinni. Előfordulhat, hogy magasrangú SS tisztek tartózkodnak a közelben. Ezért megkértem az egyik krematóriumbeli SS-ünket, volt páciensemet, akit súlyos tüdőgyulladásból gyógyítottam ki nemrég, hogy jöjjön velem, és segítsen a csomagokat átdobni.
Enyéimet ez alkalommal nem a barakkjukban kerestem fel, hanem a drótkerítéshez hívattam őket. Ott dobtuk át SS kísérőmmel a csomagokat. Szerencsére olyan elhagyatott volt a környék, hogy senki sem vett észre semmit.
Közöttünk a drótkerítés feszült. Meg sem ölelhettük egymást.
Csak néhány percig beszélgettünk. Feleségem elmondta, hogy simán ment a jelentkezés. Nem is volt rá szükség, hogy a válogató Oberscharführer előtt megnevezzék magukat. Mindkettőjüket felírták.
Örömömet megsokszorozta, hogy feleségem tanácsára számosan jelentkeztek önként.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Három nap múlva még egyszer felkerestem a C tábort. A helyszínen akartam meggyőződni távozásukról.
Minden úgy történt, ahogyan kívántam. A háromezres csoportokból álló két transzport elhagyta az auschwitzi tábort. Velük mentek az enyéim is. Nem tudom, mit hoz számukra a jövő, mégis nagy megkönnyebbülést érzek. Itt a biztos halál várt reájuk, új helyzetükben, kis szerencsével - a szabadulás! Sok jel vall arra, hogy a háború már a vége felé közeledik. Ássák már a sírját a Harmadik Birodalomnak. Joggal reménykedhetnek ismét, akik innen eltávoztak... Ám bennem újult erővel bontakozik ki saját sorsom reménytelenségének tudata.
Mély elégtétellel tölt el, hogy kedveseim lépteit a reménység felé irányíthattam, és letérhettek az útról, amely a máglyához vezet. Én pedig megyek tovább a biztos halálba. Nem a kétségbeesés, nem a félelem alakítja bennem ilyenné a holnap képét, hanem az előző tizenegy Sonderkommando véres tragédiája, a saját logikám hideg, minden érzelgősségtől mentes tárgyilagossága.
Elhagyom a C tábort. Tekintetem búcsúzóul még egyszer végigjárja a komor barakkokat. Fájó érzéssel búcsúzom a helytől, ahol hajdani szép leányaink és asszonyaink kopaszra nyírt, rongyokba öltöztetett, emberi méltóságuktól megfosztott torzalakjai imbolyognak.
Hideg borzongat és megrázza egész testemet, amikor a kapun kilépek. Szorosabbra húzom a kabátomat, csak most veszem észre, ősz van. Szeptember. Északi szél fúj a Beszkidek már hóval borított ormai felől, rázza a KZ drótkerítését, meglobogtatja a krematóriumok kéményének lángját. Itt-ott varjak röpködnek a levegőben, az egyetlen madár, amely ezen a helyen él. A szél füstfoszlányokat hoz felém az örökkévalóság igényével épített krematóriumok felől. Halottak égő húsának és pörkölődő hajának már megszokott szagát.
Bénult tétlenségben és nyugtalan virrasztással telnek a nappalok és az éjszakák. Nincs szavam, nincs kívánságom. Amióta kedveseim elmentek, érzem, megfojt az egyedüllét. Kínoz a tehetetlenség.
Csend és mérhetetlen egyhangúság üli meg napok óta az auschwitzi koncentrációs tábort. Rossz jel! Előérzetem pedig sohasem csal. A nagy csend újabb elkövetkező véres események előjele.
A tizenkettedik Sonderkommando is lemorzsolta három és fél hónapját négy hónapra szabott életének. Gyorsan pereg a homok életünk óráján. Még két hét az idő...

Dr. Mengele végrehajtotta elhatározását. Megkezdődött a C tábor likvidálása. Az áldozatokat ötven teherautó hordta a krematóriumba. Minden este egy négyezres csoportot. Borzalmas látvány volt a kivilágított teherautók hosszú sora, amint őrjöngő, rémülten sikoltozó vagy halálfélelemtől némává dermedt rakományával a krematórium udvarára kanyarodott.
Egymás után rakták le a föld alatti lejárat előtt a már meztelenül érkező szerencsétleneket, és hajtották be őket a gázterembe. Mindegyikük tudatában volt annak, hogy a gázhalálba megy, de négyhónapos rabságuk szigora, a testet-lelket ölő szenvedés, az idegrendszer lassú összeomlása eltompított minden akaratmegnyilvánulást. Az áldozatok ellenkezés nélkül hagyták magukat a gázkamrába terelni, hogy felcseréljék céltalanná vált, mérhetetlen testi és lelki szenvedéssel teli életüket a halállal.
Mily hosszú volt idáig az út! Mily emberi képzeletet felülmúló szenvedést hozott számukra ennek az útnak minden állomása! Békés, szeretetet árasztó, meleg otthonukat feldúlták, kirabolták. Férjükkel, gyermekeikkel, öreg szüleikkel gettóba száműzték őket, a városszéli téglagyárakba, ahol hetekig feküdtek a tavaszi esők pocsolyájában. Innen csoportosan hurcolták naponta az áldozatokat különlegesen berendezett kínzókamrákba, hogy hüvelykszorítókkal, gumibotokkal addig kínozzák-verjék őket, amíg a fájdalomtól félig aléltan meg nem mondják, hová rejtették, kiknek adták át értéktárgyaikat. A kínzásokba sokan belehaltak. Aztán vagonokba kerültek, nyolcvanan-kilencvenen egy vagonba.
Négy-öt napig utaztak így. Együtt az útközben elhalt társaikkal, míg az auschwitzi koncentrációs tábor rámpájára értek.
Ami itt történt velük, azt már tudjuk. Elválasztották őket szeretteiktől. A gyermeki, a hitvestársi, az anyai szív fájdalmától félig őrülten érkeztek a C tábor barakkjaiba. Mielőtt beléptek a piszok, a tetvek, a járványos betegségek fészkébe, még át kellett élniük emberi méltóságuk lábbal tiprását: a fürdetés procedúráját.
Durva kezek vágták le hajfürtjeiket és szedték le testükről a ruhát. Fürdés után adtak reájuk mást, olyat, hogy még az útszéli koldus is undorral dobná el. Ezekkel a ruhákkal kapták a Harmadik Birodalom első juttatását: a tetveket.
Így kezdték meg anyáink, asszonyaink, lányaink és testvéreink a KZ drótjai közé zárva árnyékéletüket. Mosléknak is silány táplálékuk nem engedte, hogy éhenhaljanak, de élni sem engedte őket. Táplálékukból teljesen hiányzott a fehérje, ennek kiesése ólomnehézzé tette lábukat. A zsiradék hiányától testük megpüffedt. A rendes havi mensesük elmaradt; idegesség, fejfájás, gyakori orrvérzés volt a következménye. A B-vitamin hiánya állandó aluszékonyságot és feledékenységet idézett elő, ami odáig terjedt, hogy már hajdani lakóhelyük utcájának nevét és házuk számát is elfeledték. Csak szemükben pislákolt még az élet. Nem az értelem tiszta lángja lobogott benne, hanem az éhségtől, testi és lelki fájdalmaktól megzavart tudat ködfátyolba vont tüze.
Így állták végig az órákig tartó Zählappelleket, a számbavételi sorakozókat, és ha ájultan kidőltek a sorból, s a rájuk öntött hideg víztől magukhoz tértek, első pillantásuk a KZ fölött gomolygó füstre és a krematórium kéményeinek lobogó lángjára esett. E két jel: a füst és láng tudatták velük a nap minden órájában, hogy a megsemmisülés kapui előtt állanak...
Négy hónapig éltek a C tábor lakói a krematóriumok kapui előtt, és tíz napig tartott, míg a halálba indulók átvonultak a kapukon. Negyvenötezer agyonsanyargatott testből szállt el a lélek.
És a C táborra, annyi tragédia hordozóinak szállására, mérhetetlen némaság borult...

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Napok, hetek, hónapok múltak el. A Sonderkommando napról napra várja végzetének beteljesülését. A vég szünetlenül a fejünk felett lebeg, közeledik felénk a borzalom: a kivégzés. Akkor aztán minden sötétségbe borul és hamuvá lesz... A nap minden órájában várjuk, mikor nyitnak ránk az SS hóhérok.
Ezerkilencszáznegyvennégy október 6-án a reggeli órákban, a kis és a nagy őrlánc között, a neutrális zónán kívül az egyik őrtoronyból fegyver dörrent, és egy KZ fogoly holtan bukott a földre. A fogoly: volt orosz katonatiszt, aki szökési kísérlet miatt fogolytáborból került ide büntetésből. Minden valószínűség szerint itt is szökést kísérelt meg, így került az őr fegyvere elé.
Politikai SS-ekből álló bizottság szállott ki a színhelyre, az élén dr. Mengelével. A helyszínen vizsgálták ki az esetet. Közönséges, mindennap előforduló eset volt ez. Ha nem ő az áldozat, egyszerűen a hullakamrába, onnan a krematóriumba kerül, minden formaság nélkül, de mint orosz katonatiszt teljes névvel és személyi adatokkal szerepelt a nyilvántartásban. Erőszakos halála megindokolásához boncolási jegyzőkönyv kellett. A helyszíni szemle végeztével dr. Mengele a krematóriumba hozatta a halottat, és elrendelte törvényszéki orvostani felboncolását. Parancsa szerint délután fél három órakor át kell adnom a jegyzőkönyvet. Személyesen akarja átvenni, és adatait a hullán ellenőrizni.
Reggel kilenc óra körül járt az idő, amikor dr. Mengele a bonctermet elhagyta. A hullát a boncasztalra tétettem, harminc-negyven perc alatt elkészülhettem volna a boncolással és a jegyzőkönyvvel, de október 6-ika volt, a Sonderkommando terminusának utolsó előtti vagy utolsó napja. Bizonyosat nem tudtunk, de szinte tapinthatóan éreztük a halál közelségét.
Képtelen voltam dolgozni. Otthagytam a bonctermet, és szobámba vonultam. Nagy adag luminalt vettem be, és egyik cigarettát szívtam a másik után. Ott sem volt maradásom. Az égetőterembe mentem.
A nappali szolgálat emberei csak vontatottan végezték munkájukat, pedig néhány száz halott feküdt a kazánok előtt. Kis csoportokba verődve halkan beszélgettek. Felmentem az emeletre, a személyzet szállására. Szokatlan helyzet: máskor a Sonderkommando éjjeli szolgálata a reggeli számbavétel után elfogyasztja reggelijét és aludni megy. Most délelőtt tíz óra, és mindenki talpon van. Az is szembetűnő, hogy az emberek sportruhát, pulóvert öltöttek, lábukon csizma, pedig verőfényes, meleg októberi nap süt odakint. Sürögnek-forognak, kofferjeikben tesznek-vesznek, csendben beszélgetnek. Ennek ellenére szinte szétrepeszti a helyiséget az óriási feszültség. Valami készül. Bemegyek a főkápó kis elkülönített szobájába. Ül az asztalnál, körülötte az éjjeli szolgálat vezetői, a gépészmérnök, a generálfűtő és a gázkommandó parancsnoka.
Alig ülök le, már töltenek is számomra egy fél vizespohárral az asztalon álló, félig üres pálinkásüvegből, a legerősebb lengyel pálinkából, a híres köménymagosból. Egy hajtásra kiiszom. A Sonderkommando negyedik hónapjának utolsó óráiban nem életmentő szer ugyan, de nagyszerű orvosság halálfélelem ellen...
Társaim részletesen tájékoztatnak helyzetünkről. A beszerzett információk szerint - a jelek is ezt mutatják - a Sonderkommando likvidálásának csak másnap, esetleg harmadnap kellene bekövetkeznie, de minden intézkedés megtörtént arra, hogy a Sonderkommando nyolcszázhatvan főnyi embere ma éjjel a krematóriumból kitörjön. Irány a két kilométer távolságban kanyargó Visztula, mely most, nyár végén igen sekély, így könnyen átgázolható. A Visztulától nyolc kilométer távolságra erdős vidék következik. Itt már hetekig, sőt hónapokig is biztonságban lehetünk. A partizánokat bizonyára hamarosan megtaláljuk.
A fegyverkészlet elegendő a terv kiviteléhez. A fegyverek az auschwitzi Unió gyárból kerültek ide. Az Unió kizárólag muníciógyártásra berendezett nagyüzem, lengyelországi zsidó rabnők dolgoznak benne. A fegyverek közt van vagy száz darab nagy robbanóerejű ekrazitos szelence, a németek vasúti sínek robbantására használják. Ezenkívül öt géppisztoly és húsz kézigránát. Ebből áll a fegyverkészlet. Ez elegendő is tervünkhöz, mert előbb a magános éjjeli szolgálatos őröket akarjuk meglepetésszerűen őrhelyeiken megközelíteni és késsel ártalmatlanná tenni, majd rajtaütünk a szobájukban alvó SS-eken, s fegyverrel kényszerítjük őket, hogy velünk jöjjenek, mindaddig, amíg jónak látjuk...
A jelt a kitörésre az I. krematóriumból adják kézi villanylámpával a II.-nak, az továbbítja a III.-nak, az pedig a IV.-nek. A terv szerintem is kivihetőnek látszott, annál is inkább, mert ma az I. Krema kivételével sehol nincs égetés. Este hat órára itt is befejeződik a munka, s így a Sonderkommandónak ma nem kell éjjeli szolgálatot teljesítenie. Ilyenkor az SS-ek éjjeli szolgálata is gyengébb. Minden krematóriumban három emberből áll az őrség.
Azzal válunk el, hogy a jeladásig mindenki végzi munkáját, mint rendesen, és kerül mindent, ami gyanút kelthetne.
A szobámba megyek. Ismét át kell haladnom a kazántermen. Az emberek kissé lassan, de végzik munkájukat. Két orvostársamnak beszámolok a helyzetről. A boncszolgának nem szólok semmit. Régi KZ fogoly, nem bízom benne. A befejezett tények majd magukkal rántják őt is.
Elkövetkezett az ebéd ideje. Nyugodtan fogyasztottuk el ételünket, és társaimmal kimentünk a krematórium udvarára kissé sütkérezni az őszi napon. Feltűnt, hogy SS-őreinkből senkit sem látok. Valószínűleg szobáikban tartózkodnak. Volt ez így máskor is. A kapuk zárva. A kapukon túl a szolgálatot táborbeli SS-ek látják el. Azok a helyükön vannak. Nem tulajdonítok tehát ennek semmi fontosságot. Nyugodtan szívom cigarettámat. A tudat, hogy ma éjjel a drótokon kívül leszünk és ismét szabadok, feloldotta bennem a rettentő nyomást, ami négy hónap óta reám nehezedett. Ha nem sikerül, úgy sem vesztettem semmit!
Megnézem karórámat, fél kettőt mutat. Felállok, és behívom társaimat a boncolás elvégzésére, hogy fél háromig, amikor dr. Mengele megérkezik, készen legyünk. Szó nélkül követnek a boncterembe. Azonnal munkához látunk. Ma egyik orvostársam végzi a boncolást. Én az írógépnél ülök, a jegyzőkönyvet írom.
Körülbelül húsz percig dolgoztunk így csendben, amikor iszonyú robbanás reszketteti meg a levegőt. Utána sűrű géppisztolyropogás.
Kinézek a nagy, zöldhálós ablakon. A III. Krema óriási, vöröscserepes teteje a gerendaszerkezettel együtt kinyílik, óriási tűzcsóva és fekete füst száll a magasba. Alig múlik el egy perc, közvetlenül a boncterem ajtaja előtt géppisztoly kattog.
Sejtelmünk sem volt róla, hogy mi történhetett. Terveink éjszakára szóltak. Talán elárultak bennünket, és az SS most közbelépett? Vagy nagyszámú partizán támadta volna meg a krematóriumokat?!
Szirénák riasztó búgása hallatszik Auschwitz I és Auschwitz II felől. A robbanások és a géppisztolyropogás egyre erősödik. Már nehéz gépfegyverek is beleszólnak.
Gyorsan határoztam: a legésszerűbb, akár árulás, akár partizántámadás történt, ha a boncteremben maradunk! Itt várjuk be munkahelyünkön a dolgok fejlődését. Nyolc-tíz teherautó érkezését figyelem az ablakon keresztül. A mi Kremánk, az I. előtt fékeznek, és fél zászlóaljnyi SS-katona ugrik le róluk s fejlődik rajvonalba a drótkerítés előtt.
Most már világos a helyzet: a Sonderkommando kerítette hatalmába az I. krematóriumot, az ablakokból lő és dobálja a kézigránátokat a kapu előtt felvonuló SS rajvonalra. A védekezés eredményesnek látszik, mert több SS-katonát látok sebesülten vagy holtan összeesni. Ez arra indította az ostromlókat, hogy hathatósabb eszközöket vegyenek igénybe. Elő is vezetnek negyven-ötven betanított vérebet és ráuszítják a krematórium belsejében lévő védekezőkre, de bámulattal látom, hogy a különben annyira készséges, vérengző állatok nem mozdulnak, sőt szűkölve húzódnak SS gazdáik háta mögé. Ezt azzal magyarázom, hogy a kutyákat csíkos ruhás foglyok üldözésére idomították. Itt olyanok nincsenek, hanem van egyéb, ami a kutyáknak szokatlan: a krematóriumban és körülötte vérnek és égett húsnak, csontnak átható szaga terjeng. Ettől pedig félnek az érzékeny szaglású vérebek. Miután ez a kísérlet eredménytelen maradt, az SS-ek állandó lövöldözés közben két légelhárító ágyút hoztak a közelben levő ütegből, és a krematórium épületére irányítva kezdték állásba helyezni.
Ekkora fegyveres fölénynek, ilyen túlerőnek a Sonderkommando nem tudott ellenállni. Hatalmas hurrá-kiáltás rázta meg az épületet, és a kommandó a krematórium épületének hátsó ajtóin kitört. Közben állandóan tüzelt az őrlánc vonalán álló SS-ekre, s az előre átvágott villamos árammal telített drótkerítésen keresztül a Visztula kanyarja felé vette menekülése útját. Élénk tűzharc keletkezett az SS és a menekülők között. Jól hallom, amint a fegyverropogásba és a kézigránátok meg a robbantószelencék dörrenésébe beleszólnak az őrtornyok nehéz gépfegyverei.
Talán tíz percig sem tartott, és elcsendesedett minden.
Most már a homlokzati részen álló SS rajvonal is rohamra indult, anélkül, hogy a két ágyút használta volna. Feltűzött szuronnyal rohanták meg több oldalról az épületet, és özönlötték el minden földszinti és emeleti helyiségét.
Egy tízes csoport a boncterembe hatolt. Reánk tartott fegyverrel közrefogtak bennünket, feltartott kezekkel, puskaaggyal osztogatott sűrű ütlegek között az udvarra kísértek, ahol arccal a földre parancsoltak mind a négyünket. - Aki megmozdul vagy fejét felemeli, golyót a fejébe! - hangzik a parancs.
Néhány perc múlva - a lépésekről hallom - nagy csoport sonderest hoznak és mellénk fektetik. Mennyien lehetnek? Nem tudom, mert arcomat a földre szorítva mozdulatlanul fekszem az újonnan jöttekkel egy vonalban. Három-négy perc múlva újabb csoportot hoznak és mögénk fektetik.
Fekszünk mozdulatlan, puskaaggyal ütlegelnek, sűrű szitkok között csizmájukkal rugdalják fejünket, hátunkat, derekunkat. Érzem a vér melegét, amint fejemen, arcomon végigcsorog, érzem a sós ízt, véremnek sós ízét, amint ajkamra folyik. Csak az első ütéseket érzem. Fejem zúg, kavarog. Nem gondolok semmire. Érzékszerveim kezdik felmondani a szolgálatot. Érzem, mint olvadok fel a megsemmisülés közömbösségében.
Húsz-harminc perce fekszünk így, s várjuk a hátunk mögött álló SS-katona fegyveréből a golyót. Tudtam, hogy ebben a helyzetben tarkónkba lőnek. Ez a leggyorsabb és legenyhébb halálnem. Én csak tudom! Szakmabeli dolog! Szinte látom a közelről behatoló golyó hidraulikus nyomásától szétloccsant agyvelőmet és ezer darabra hulló koponyámat.
Autóberregést hallok. Nem érkezhet más, csak dr. Mengele! Reá vártak a politikai SS emberei. Nem nézhetek fel, de ráismerek a hangjára. Ő tárgyal az arcvonalunk előtt álló SS-parancsnokkal. Hirtelen harsány kiáltást hallok. Egy SS ordítja felénk: - Orvosok felállni! - Engedelmeskedünk a parancsnak. Felállunk mind a négyen. Vigyázzban várjuk a történendőket. Dr. Mengele engem magához int. Arcom, ingem véres, ruhám sáros, így állok meg előtte. Mellette három SS-tiszt, a politikai SS vezetői. Dr. Mengele megkérdi, mit követtünk el. Semmit - felelem -, csupán a Hauptsturmführer parancsát teljesítettük. Az orosz katonatiszt hulláját boncoltuk, amikor az események bekövetkeztek. Ekkor maradt félbe a boncolás és a jegyzőkönyv az írógépben. Bárki meggyőződhet róla! Végig a munkahelyünkön tartózkodtunk, ott találtak ránk. Az SS-parancsnok megerősíti szavaimat. Dr. Mengele reám néz és szól: - Menjen, mossa le magát, és dolgozzon tovább! - Int társaimnak is.
Sarkon fordulok, három társam követ. A krematórium ajtajának tartunk.
Alig teszünk húsz lépést, hátunk mögött sortüzek dörrennek. A Sonderkommando holtan fekszik a véres kövezeten.
Nem fordultam hátra. Meggyorsítottam lépteimet, és szobámba mentem. Remegő ujjakkal cigarettát próbáltam sodorni. Három papírt is elszakítottam, amíg sikerült. Rágyújtottam, és mélyet szippantva a füstből ágyamhoz támolyogtam és lefeküdtem. Csak most kezdtem érezni fejemen és testem minden részén az ütések és rúgások okozta fájdalmat.
Mi minden történt ezen a napon! Pedig csak délután három óra. Megmenekülésem nem okozott sem örömöt, sem megkönnyebbülést. Hiszen csak halasztást kaptam. Ismerem dr. Mengelét és az SS mentalitást. Tudatában vagyok munkaköröm fontosságának, és azt is tudom, hogy pótolhatatlan vagyok. A KZ-ben rajtam kívül nincs boncolóorvos, aki az itteni követelményeknek megfelelne. Ha akadna is valaki, az óvakodna attól, hogy szakmabeli képességeit felfedje, és dr. Mengele karmai közé kerülve négy hónap után mint sonderkommandós fejezze be életét.
Amikor végsőkig felzaklatott idegeim kissé megnyugodtak, felkeltem fekvőhelyemről, és elindultam, hogy körülnézzek. Tudni akartam, voltaképpen mi is történt ma délután. Tényleg áruló volt közöttünk, és az SS a Sonderkommando kiirtásával akadályozta meg a készülő zendülést? Keresve sem találhattak volna jobb alkalmat és jogcímet a kommandó likvidálására.
A másik feltevésem szerint egyszerűen ma járt le a négyhónapos terminus. A politikai SS parancsot kapott a kivégzésre. Akcióba is léptek, hogy végrehajtsák. Sorakozóra rendelték a sondereseket az udvarra, mintha számbavétel vagy parancskiadás céljából hívnák össze, de valójában azért, hogy egyszerűen lepuffantsák őket. Eddig minden Sonderkommandóval így történt. De a tizenkettedik nem engedelmeskedett. A mi kommandónk a fegyveres ellenállást választotta.

Az égetőteremben hosszú sorokban, meztelenre vetkőztetve, halott bajtársaim fekszenek a kemencék előtt. Sorra felismerem az I. krematóriumból kitört társaim holttestét. Az őrláncok vonalán estek el. Innen hozták be kézikocsikon hulláikat. Itt feküsznek azok a bajtársak is, akiket az udvaron végeztek ki, miután engem és három társamat kivettek a sorból. Az ellenállás leverése után a II., III. és IV. krematóriumból szedték össze őket és hozták az I.-be, hogy itt végezzenek velük, és együtt égessék el a többiekkel, mert ma csak itt van tűz a kemencékben, és mert mindehhez összesen harminc, sebtében összeszedett új sonderkommandós áll rendelkezésre.
Az SS-altiszt mellett állok, aki a számokat jegyzi az arccal fölfelé fordított halottak karjáról. Nem kérdezem, magától mondja, hogy tizenkét ember hiányzik, a többi - hét kivételével - halott. A hét emberből négy mi vagyunk, a boncterem három orvosa és a laboránsa. Életben maradt a dinamók és ventillátorok kezelőmérnöke, egy generálfűtő és egy Pipel, azaz mindenes, aki az SS személyi szolgálatában a ruhákat, csizmákat, evőeszközöket tartja rendben, és a telefonkészüléknél teljesít szolgálatot.
Tizenkettőnek sikerült a szökés.
A Pipeltől tudtam meg részletesen a mai nap eseményeit.
Árulásról szó sem volt. Délután fél kettőkor teherautón a III. krematóriumba érkezett a politikai SS hetven tagja. Parancsnokuk sorakozót rendelt el a kommandónak, de senki nem mozdult: sejtették, mi következik. Az SS-tiszt úgy vélte, könnyebben ér célt, ha félrevezető akcióba kezd, hiszen művészei ők a hazugságnak. Kiállt tehát az udvar közepére és beszédet vágott ki SS primitívséggel és rövidséggel:
- Emberek, felsőbb parancsra, miután itt eleget dolgoztatok, munkáslágerbe mentek transzportban. Ott jó ruhátok, bőséges zabálnivalótok és könnyű dolgotok lesz. Akit tehát tetoválási számán szólítok, az lépjen ki és álljon sorba!
Ezzel kezdi is felolvasni a számokat. Száz magyar sonderes van a III. krematóriumban, azokat szólítja először. Ezek a legfiatalabb KZ lakók, simán sorba állnak. Nagyobb az ijedtségük, mint a bátorságuk. Egy SS-osztag el is viszi őket azonnal a krematórium udvaráról. A D tábor 13-as barakkjába zárják valamennyit.
A III. krematóriumban ezalatt tovább folyt a tetoválási számok felolvasása. A görög nemzetiségűek kerültek sorra. Ezek már nem állnak oly készségesen sorba, amikor az SS-tiszt számaikat kiáltja. A lengyelek csoportja következik. Morgás, indulatos közbekiáltások hallatszanak a tömegből. Az SS egy számot kiált. Nem mozdul senki!
Amint várakozva körülnéz, ásványvizes üveg zuhan a lába elé. Borzalmas robbanás következik. Hét SS fekszik sebesülten vagy holtan, köztük a parancsnok is. Az üveg ekrazittal volt töltve. A lengyelek dobták. Az SS gyilkos tüzet nyit a zendülőkre. Azok beveszik magukat a krematóriumba. Onnan hajítják az ekrazitos üvegeket az udvarra. Egy SS-csoport az udvaron még sorban álló görögöket maradéktalanul legéppisztolyozza. Néhányan közülük menekülni próbálnak. A kapuknál lelőtték azokat is.
Az SS állandóan lövöldözve a krematórium bejárata felé nyomul. Nehéz feladat, mert a lengyelek keményen ellenállanak. Egymásután hullnak az ásványvizes üvegek az épület ablakaiból az udvarra, hatalmas robbanásokkal védve az épület előterét.
Most egy minden eddigit felülmúló robbanás vágja földhöz a már közeledő SS-katonákat. A krematórium óriási tetőszerkezete kinyílik, és a tartógerendák százai repülnek füst és láng között az égnek Négy, benzinnel telt vashordó robbant fel. Romhalmazzá változtatta a nagy épületet, amely maga alá temette a sondereseket. Néhányan az életben maradottak közül még ellenálltak, de az SS golyószórói leterítették őket. A többiek, akik sebesülésükkel járni tudtak, az ajtó elé jöttek feltartott kezekkel, de sortűz végzett velük is. Tudták, mi vár rájuk, de az épületben tűz tombolt, és inkább a könnyebb halált választották.
Visszahozták a D lágerbe vitt száz magyar sonderest is. Agyonlőtték valamennyit.
A zendülés tehát a III. krematóriumban kezdődött. Az I. krematóriumban tovább folyt a munka, míg a III. krematórium a levegőbe nem repült. A robbanás hallatára az amúgy is feszült várakozásban az izgalom tetőfokára hágott. Az első pillanatokban senki nem tudta, mi történt. A tüzelők otthagyták a kemencéket, és a terem egyik végében csoportba verődve tárgyalták a lehetőségeket. Csak pillanatnyi idejük volt erre, mert az SS-őrség egyik embere közöttük termett, és rekedt ordítással felelősségre vonta a generálfűtőt, amiért emberei nem dolgoznak, és magukra hagyták a kazánokat. A fűtőmester felelt neki valamit, amit az SS-őr nem tartott kielégítő magyarázatnak, és vastag sétabotjával - minden SS-őrnek volt, a sonderesek nógatására használták - teljes erőből a fűtő arcába sújtott, természetesen a bot fejével. Ekkora ütéstől más talán szétrepedt koponyával holtan esik össze, de a generálfűtő, a kommandó legkeményebb embere csak megingott. Arcát elöntötte a vér. Csizmaszárából hosszú, éles kést rántott elő, és az SS-altiszt mellébe döfte. Az összeesne, de két másik tüzelő már résen van. Kinyílik az első kazán ajtaja, és fejjel előre a tűzbe dobják.
Mindez pillanatok alatt történt, de az SS csizmás lábát megláthatta a csoportosulásra a terem túlsó oldaláról elősiető másik SS-őr. Futólépésben egyenesen az első kemencéhez tart, hogy ajtaját kinyissa. Látni akarta, kit dobtak ruhástól, csizmástól a kazánba; csakis SS-katona vagy sonderes lehet! Sohasem tudta meg, melyik volt a kettő közül. Egy elébeugró bajtársunk mellbeszúrta, és másik kettő segítségével társa mellé, a kazánba dugta.
Pillanatok alatt kerültek elő a géppisztolyok, kézigránátok, robbanószelencék. Sűrű lövések és dörrenések hangzanak a nagy égetőterem mindkét oldaláról. Egyik végében az SS-őrség, másikon a sonderesek állanak. Egy kézigránát az SS-ek közé esik; hét emberüket teszi harcképtelenné, vagy öli meg azonnal. Vannak sebesültek és halottak a sonderesek oldalán is. Ez még elkeseredettebbé teszi küzdelmüket. Az SS-ből még néhány ember kidől, a többi - lehetnek vagy húszan - jónak látja az épületből visszahúzódni. Meg sem állnak a krematórium kapujáig. Ott csatlakoznak a közben már akcióba lépő, kívülről idevezényelt SS-csoporthoz.
A többit már tudjuk. Heten maradtunk a krematóriumból!
A tizenkét embert is visszahozták éjszakára. A kitörésnél sikerült a Visztulán túlra jutniuk, de egy nagyobb SS-csoport kezébe kerültek. Teljesen kimerülve, egy biztonságosnak vélt házban húzódtak meg. Ámde a lengyel házigazda értesítette a közelben portyázó SS különítményt, rajtuk ütöttek, és foglyul ejtették mind a tizenkettőt.
Már ágyamban feküdtem, a szörnyű nap után aludni akartam. Váratlanul géppisztolyok ropogása riasztott fel szendergésemből.
A lövések elhangzása után súlyos léptek közeledtek a folyosón. Ajtóm felpattant, és két SS támolygott be rajta. Mindkettőnek véres volt az arca. A visszahurcolt tizenkét ember, amikor a krematórium udvarára érkezett, ököllel támadt a kísérőkre, hogy fegyvereiket megszerezze. Innen a két SS arcán a sérülés. Nyilván azonnal agyonlőtték mindnyájukat.
A két SS felszólít, kötözzem be sebeiket. Teljesítem a parancsot.
A tizenkét bajtárs pusztulása végleg lesújt. Ennyi emberélet árán egyetlen hírmondónak sem sikerült erről az átkozott helyről kijutnia, hogy elmondhassa, ami itt történik.
Mint később megbizonyosodtam felőle, mégis elment a híre a lázadásnak. Civil munkásokkal dolgozó KZ foglyok adták tovább. Az SS-ek között is akadt, aki kifecsegte a történteket.
Páratlan esemény volt ez! Egyetlen a KZ-k történetében. Meghalt nyolcszázötvenhárom fogoly. Elpusztult hetven SS-katona: egy Obersturmführer, tizenhét Oberscharführer meg Scharführer és ötvenkét Sturmmann, illetve közkatona. Porig égett a III., és használhatatlanná vált géprombolás következtében a IV. krematórium.

HARMINCADIK FEJEZET

Nagyon nyugtalan éjszaka után fáradtan ébredek. Súlyos idegizgalom állapotában vagyok. Szobatársaim lehalkított beszédje, cipőjük kopogása is ingerel.
Rossz hangulatban vonulunk társaimmal a boncterembe. Az égetőtermen megyünk keresztül. A kazánok előtt a betonpadló üres. Bajtársainkat még az éjféli órákban elégették. A kazánok már kihűlőben, csak langyos meleget árasztanak.
Harminc új sonderkommandós ül dermedt csendben, vagy hever halott bajtársaik ágyán, a krematóriumban eltöltött első nap véres tragédiájától rémülten.
Néhány napig tart csak ez az állapot. Majd jelentkezik náluk is az étvágy, ők is megkívánnak majd egy-egy jó falatot. A dohányzás is enyhíti a rájuk nehezedő nyomást. A pálinkában pedig a leghatásosabb és legáldottabb gyógyszert fogják megismerni. Az alkohol néhány órára kigyógyítja az embert a krematórium-betegségből. Feledteti a múltat, nem enged gondolkozni sem a jelenről, sem a még borzasztóbb jövőről. Amit a KZ barakkjaiban eddig annyira nélkülöztek, most megkapják; jó ruhákat öltenek magukra, tisztálkodhatnak kedvükre, van itt víz, van fürdő, van szappan és törülköző. Úgy veszem őket, mint öreg kaszárnyalakó az újoncokat. Majd csak megszoknak ők is mindent...
A boncteremben egyéb elfoglaltság híján - ut aliquid videatur - valami tessék-lássék munkát adok embereimnek. Letörlik a port a muzeális metszetek üvegjeiről. Rendbehozzák a műszereket, összefoltozzák a tegnapi harcok golyóitól szétszaggatott dróthálókat az ablakon. Magam a munkaasztalnál ülök, és dr. Mengelének elmondandó panaszokat és kívánságokat forgatok flastromokkal teleragasztott koponyámban.
El fogom neki magyarázni, nem alkalmas boncteremnek a krematórium egyetlen helyisége sem, mert mindenhová elhallik a halálba indulók ezreinek velőkig ható ordítása, akár gázhalál, akár tarkólövés vár rájuk. A kutatómunkában nem tudok elmélyülni, mert ideérkezésem napjától ismerem a tizenegy Sonderkommando sorsát, és négy hónapon át, a nap minden órájában és percében vártam az én kommandóm, a tizenkettedik kommandó sorsának beteljesedését.
Arra is megkérem, legyen belátással és ne kívánjon tőlem precíz munkát, mert tegnap is, ezerkilencszáznegyvennégy október hatodikán megparancsolta, boncoljam fel egy orosz katonatiszt hulláját, és írjam meg a boncolási jegyzőkönyvet. De egy zászlóalj SS támadt reánk. Ágyúkat, vérebeket vonultatott fel. Kézigránátok robbantak. Feltűzött szuronnyal SS-katonák hatoltak be ide, a tudományos kutatómunkának szánt helyiségbe. Súlyos ütlegek között az udvarra vezettek, ott a porba fektettek, és néhány pillanat alatt kórboncnokból kivégzési alany lettem.
Igaz, hogy ő, dr. Mengele kivett a halálraítéltek közül, de ismét csak a siralomházba kerültem, újabb négyhónapos terminusra. Arra is megkérem, lássa be a helyzet tarthatatlanságát: tegnap este is két SS-altisztet részesítettem orvosi segélyben, akik előtte még a földre parancsoltak, összerúgtak, puskaaggyal ütöttek, ahol csak értek. Fegyverüket fejemre irányították, s csak a jelre vártak, hogy gyilkos golyóikat belém küldjék.
Ezek lennének a panaszok, amelyeket főnökömnek elmondani szándékozok. Kívánságom pedig az, hogy helyezzen bennünket, a négy tagból álló bonctermi kommandót a boncteremmel együtt a KZ egy ennél alkalmasabb helyiségébe.
Mire megfogalmaztam mondanivalómat, már nyitja is az ajtót dr. Mengele. Előírás szerint vigyázzba állunk, és mint rangelső jelentem:
- Százados úr! Három orvos és egy laboráns munkájukat végzik!
Pillantása végigsiklik rajtam, és leucoplasttal teleragasztott fejemen állapodik meg.
- Mi van magával? - kérdezi félig a jóindulat, félig a derű hangján.
Kérdéséből tudomásul kell vennem, hogy nem akar a tegnap délután történtekre emlékezni. Nem is felelek a kérdésre. Annyit mondok csupán, amennyi hirtelen köddé foszlott panaszaim halmazából megmaradt:
- Százados úr! Ez a környezet nem alkalmas tudományos kutatómunkára. Nem lenne kivihető a boncterem áthelyezése?
Reám néz. Arca megmerevedik.
- Talán sentimentjei vannak? - kérdezi fagyos rövidséggel.
Hogyan is feledkezhettem meg annyira, hogy kifogásoljam azt a környezetet, ahol ez a bomlott agyú, átkos kutatómániától megszállt őrült a legjobban érzi magát?!
Idevilágít a máglyák lobogó tüze. Krematóriumok kéményeinek füstje terjeng itt. A halálba indulók ordítása és a tarkólövések dörrenése remegteti az épület falait. És dr. Mengele ide tér meg minden szelektálás és véres tűzijáték után.
Itt tölti minden szabad idejét, a borzalmaknak ebben a légkörében, és csendes őrjöngéssel nyittatja fel velem halálba küldött ártatlanok százainak hulláit. Friss emberhúsból készült táptalajon tenyésznek a baktériumok a villamos hűtőszekrényben. Órákig ül a mikroszkóp előtt, és olyan jelenségek okát keresi, amiket nem fog megfejteni soha: az ikerszületés okát.
Ma azonban fáradtnak látszik. A zsidórámpáról jön, ahol órákig állott a szakadó esőben, és a rigai gettó idehurcolt lakóit szelektálta. Nem volt ez szelektálás, mert mindenki balra került. Megtelt velük a két működő krematórium és a máglyák óriási árkai. A Sonderkommando, a szükségletnek megfelelően, négyszázhatvan emberből áll.
Főnököm a laboratórium munkaasztalához ül nedves köpenyében. Sapkáját sem teszi le, habár ellenzőjéről cseppekben hull az esővíz. Észre sem veszi talán.
Köpenyét, sapkáját kérem, hogy a kazánterembe vigyem száradni.
- Hagyja - feleli -, csak a bőrömig hatolhat a víz.
A lelőtt orosz katonatiszt boncolási jegyzőkönyvét kéri.
Átnyújtom. Kezébe veszi, pár sort olvas belőle és visszaadja.
- Nagyon kimerült vagyok. Olvassa maga!
Meglepődve veszem át a jegyzőkönyvet. Négy-öt sorig jutok csupán. Félbeszakít.
- Hagyja, nem szükséges! - Semmit nem látó, üres tekintettel az ablakra mered.
Mi történhetett vele? Talán elfogta a borzalmak csömöre? Rossz híreket kapott, és ráébredt, hogy mindennek nincs értelme tovább? Az is lehetséges, hogy az utóbbi hónapok fáradalmai merítették ki.
Együttlétünk alatt magánbeszélgetésekre sohasem adott alkalmat. Összetörtségéből bátorságot merítek. Megkérdezem:
- Százados úr! Meddig tartanak még a megsemmisítések?
Rám néz és felel:
- Mein Freund! Es geht immer weiter, immer weiter! - Barátom, ez így megy tovább, egyre tovább.
Szavaiban csendes rezignáció. Felkel a székről, hogy elhagyja a laboratóriumot.
- A közeli napokban érdekes munkában lesz részük. - Még ennyit mond, aztán kilép az ajtón.
Hidegrázósan veszem tudomásul, hogy az érdekes munka újabb ikercsoport halálát jelenti.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Készültségben vannak a krematóriumok. A Sonderkommando emberei a samottbéléseket cserélik a kemencék tűzszekrényeiben. Festik a kazánok nehéz vasajtóit, olajozzák a sarkait. A dinamók és ventillátorok egész nap járnak. Szakemberek ellenőrzik működésüket. A litzmannstadti gettó érkezését jelzik. Erről a gettóról tudni kell, hogy ezerkilencszázharminckilenc telén állították fel a németek. Lakóinak száma kezdetben ötszázezer volt.
Óriási hadiüzemekben dolgoztak a gettó lakói. Munkájuk térítéséül gettómárkát kaptak, de ezt a pénzt csupán a legszűkebbre szabott élelemadagokra válthatták be. Magától adódott, hogy az emberfölötti munka és a táplálkozás közötti aránytalanság tömeges pusztulásukat okozta. Gyakori járványok is tizedelték őket. Így olvadt le az ötszázezer lélek ezerkilencszáznegyvennégy őszére hetvenezerre.
Most elérkezett számukra is a vég. Napi tízezres csoportokban érkeznek az auschwitzi KZ zsidórámpájára. A szelektálás kilencvenöt százalékot balra, öt százalékot jobbra küldött. A kiközösítettek tragédiájának súlyától görnyedten, az ötéves gettóélet lelket ölő sivárságától megkínzottan, évtizedeket öregedve a reájuk kényszerített gályarabságtól, kiveszett belőlük a jó vagy rossz sors érzékelése. Egykedvűen lépnek át a krematórium kapuján, pedig nem titok előttük, hogy végzetük utolsó állomására értek.
Lemegyek a vetkező terembe. Ruhájuk, cipőjük szétdobálva hever a betonpadozaton. Ezeket a rongyokat és a facipők maradványait nem lehet fogasra akasztani. A ruhatári számok nem érdekelték őket. Ott rakták le kézicsomagjaikat is, ahol álltak. Az osztályozásnál dolgozó sonderesek kinyitnak és megmutatnak néhány csomagot. Kukoricalisztből vízzel és kevés lenmagolajjal készített pogácsa, egy-két kiló zabpehelyliszt volt minden útravalójuk.
Egyik transzport érkezésénél történt, hogy dr. Mengele egy púpos hátú, ötven év körüli embert pillantott meg a szelektálásra felsorakozók között. A nyomorék nem volt egyedül. Szép arcú, magas növésű, tizenöt-tizenhat éves fiú állott mellette. Apa és fia. A fiú jobb lába hibás: acéllemezekből készült járószerkezettel és vastag talpú ortopéd cipővel korrigálták.
Dr. Mengele a zsidó faj degenerációs elméletének egyik iskolapéldáját vélte a púpos hátú apa és nyomorék lábú fiú testi fogyatékosságaiban felfedezni. Azonnal kiveszi őket a sorból. Egy SS-altisztet int magához. Jegyzőkönyvecskéjéből két lapot szakít ki, följegyez valamit, és a két szerencsétlent az SS-katonával az I. krematóriumba kísérteti.
Déli tizenkét óra felé jár az idő. Az I.-ben ma szünetel az üzem. Elfoglaltságom e pillanatban nincs. Szobámban időzök. Ott talál reám a napos szolgálatot ellátó SS-katona. A kapuhoz hív. Ott áll már az apa a fiával, mögöttük SS kísérőjük. Átveszem a nekem szóló írásbeli üzenetet. Ez áll rajta: „Boncterem. Krema I. A Nr. I. vizsgálja meg klinikailag mindkettőt. Vegyen apáról és fiáról pontos méreteket. Készítsen pontos, minden adatot felölelő klinikai vizsgálólapokat, különös tekintettel az észlelt fogyatkozások keletkezésének okaira.”
A másik levélke Oberscharführer Mussfeldnek szól. Olvasatlanul is tudom, mi áll benne. Egy sonderes kezébe adom, az kézbesíti neki.
Apa és fia, a litzmannstadti gettó nyomorúságos éveinek e penészes alakjai, a balsejtelem szorongó érzésével, néma ajkakkal, kérdő tekintettel néznek reám. Áthaladok velük a napsütéses udvaron. Néhány megnyugtató szóval a boncterembe kísérem őket. Szerencsére nem fekszik hulla a boncasztalon. Rettenetes látvány lenne számukra!
Kíméletből nem itt, az átható szagú, komor helyiségben vizsgálom meg őket, hanem a világos, meleg munkateremben. Az apa, mint elbeszéléséből megtudom, tekintélyes litzmannstadti textilnagykereskedő, aki gyakran kereste fel a béke éveiben Bécs kiváló orvostanárait fiának gyógykezeltetéséért.
Előbb az apát vizsgálom meg kimerítő alapossággal. Gerincoszlopának elferdülése a késői rachitis, angolkór következménye. A legszorgosabb vizsgálattal sem észlelek valamely más betegségre utaló tünetet. Megnyugtatom, hogy innen biztosan valamelyik munkatáborba kerül.
Mielőtt vizsgálatát lefolytatom, elbeszélgetek a kellemes arcú, okos tekintetű, de lelkileg teljesen megtört fiúval. Félelemtől remegő, színtelen hangon beszél ötéves gettóéletének számtalan borzalmas, fájdalmas eseményéről. Tízéves korában került szüleivel a gettó drótjai mögé. Édesanyja, a törékeny testű, érzékeny lelkű asszony nem sokáig bírta a reájuk zúduló megpróbáltatásokat. A melankólia és a depresszió állapota hatalmasodott el rajta. Hogy férjének és gyermekének bővebben jusson az amúgy is szűken adagolt, embernek élvezhetetlen élelemből, hetekig alig vett magához táplálékot. Az önfeláldozó hitves és a gyermekét a végtelenségig szerető anya mártíromságával halt meg begettóztatásuk első évében. Így elárvultan élte a gettó szomorú életét a társát vesztett férj és az anyátlan gyermek.
Most itt vannak az I. krematóriumban. Micsoda borzalmas drámája a végzetnek, hogy nekem, a zsidó orvosnak kell megvizsgálnom pontos klinikai módszerrel őket, mielőtt a halálba indulnak, és nekem kell felboncolnom még meleg testüket. Olyan indulattal érzékelem testvéri sorsunk e borzalmas tragédiáját, hogy tehetetlenségemben szinte az őrjöngésig feszülnek idegeim.
Kinek az akaratából zúdult szerencsétlen népünkre a borzalmaknak ilyen sorozata? Ha Istenéből, akkor már ő is elbújt szégyenében, mert ennyit még ő sem akarhatott!
Összeszedem széthulló energiámat. Megvizsgálom a fiúcskát is. Jobb lábfején születési torzulást állapítok meg, egyes ízületek hiányosságával. Az elváltozás tudományos neve: hypomelia. Zseniális kezek többszöri műtétet végeztek rajta, ennek következtében lába megrövidült, de a bandázzsal és ortopéd cipővel teljesen járóképes. Egyéb elváltozást testén nem tapasztaltam.
Megkérdezem, kívánnak-e valamit enni. Nagyon éhesek, mondják. Szólok egy sonderesnek, hozzon számukra ennivalót. Meg is kapják azonnal a bő adag makarónis pörköltet. Ilyen csak a Sonderkommandónál kerül az asztalra. Neki is látnak. Mohón fogyasztják a rég nem ízlelt, finom ételt. Ők nem tudják, de én igen, hogy a siralomházban az utolsó vacsorát fogyasztják.
Alig félórával később megjelenik Oberscharführer Mussfeld és négy sonderkommandós. Bevezetik a két embert a kazánterembe, ott levétetik velük ruháikat. Az Ober fegyvere kétszer dörren. Apa és fia holtan fekszenek a véres betonon. Oberscharführer Mussfeld eleget tett dr. Mengele parancsának.
Most ismét rajtam a sor. A két halottat behozzák a boncterembe. Olyan émelygésem van a borzalomtól, hogy társaimra bízom a boncolások elvégzését, én a jegyzőkönyvet írom.
A boncolások sem juttattak egyéb adatok birtokába, mint amelyeket már „élőben” is megállapítottam. Közönséges esetek, de használható propagandaanyag a zsidó faj degenerációs elméletének alátámasztására.
Az esteli órákban, miután ezen a napon legalább tízezer embert küldött a halálba, megérkezik dr. Mengele. Nagy érdeklődéssel hallgatja jelentésemet a két testi fogyatékos áldozat élő állapotában és a boncolásukkor fölvett adatairól. - Ezeknek a halottaknak nem szabad elégetésre kerülniük - mondja -, ki kell preparálni a csontvázakat és Berlinbe küldeni az antropológiai múzeumba. - Megkérdezi, milyen módszert ismerek a csontvázak tökéletes megtisztítására.
Kétféle módszert is ismerek - felelem. Az egyik az elenyésztő módszer, ami abból áll, hogy a halottat klórmeszes vízbe helyezzük, két hét alatt leég a csontokról minden lágy rész. A csontok ezután benzinfürdőbe kerülnek, ami kioldja belőlük a zsiradékot, ezáltal szárazakká, szagtalanná és hófehér színűvé válnak. A másik módszer rövidebb: a főzési módszer. A hullát vízben egyszerűen addig főzzük, míg a húsrészek könnyen, simán eltávolíthatók a csontokról. Utána itt is benzinfürdőt alkalmazunk a csontok zsírtalanítására és fehérítésére.
Dr. Mengele a rövidebb metódus, a főzés alkalmazását parancsolja meg.
A parancs a KZ-ben nagyon rövid. Itt nem mondják meg, mivel, nem mondják meg, honnan szerezze be a KZ fogoly a parancs teljesítéséhez szükséges eszközöket. Végre kell hajtani!
Ilyen gondban vagyok magam is. Két halottat kell megfőzni. Miben és hol? Oberscharführer Mussfeldhez fordulok, ő segítségemre lesz. Elmondom neki, hogy a két halottat meg kell főzni, de nincsenek hozzávaló edényeim. Borzadállyal hallgatja még ő is az elmondottakat. Gondolkozik; két vasbádog hordó jut eszébe. Használatlanul hevernek egy raktárhelyiségben.
A hordókat rendelkezésemre bocsátja, és azt ajánlja, hogy az udvaron készíttessek téglákból nyitott tűzhelyeket alájuk. Így cselekszem. Elkészülnek a tűzhelyek, föléjük kerülnek borzalmas tartalmukkal a vashordók, és kezdetét veszi a főzés. Két sonderest állítok be a fahordásra és tüzelésre. Öt óra elmúltával, többszöri próba után meggyőződtem, hogy a lágy részek simán leválnak a csontokról. A tüzelést beszüntetem, de a hordók a kihűlésig még helyükön maradnak.
Jobb elfoglaltság híján egy kis lugasban ülök a hordók közelében, és olvasok. Csend vesz körül. Ma nincs üzem. A krematórium kéményét javítja az Auschwitz I-ből idehozott négy fogoly kőműves.
Estére jár az idő. A hordók kihűlőben, és éppen indulnék pihenőhelyemről kiürítésükre, amikor az egyik emberem a hordók őrzői és kiszolgálói közül futólépésben közeledik, és magából kikelve ordítja:
- Doktor! A lengyelek eszik a húst a hordókból!
Gyorsan felugrom helyemről, odarohanok. Négy csíkosruhás fogoly áll bénultan a hordók körül: a lengyel kőművesek. Munkájukat befejezték, őreikre vártak, hogy visszavigyék őket Auschwitz I-beli szállásukra. Az agyonéhezett emberek valami ennivaló után keresgéltek az udvaron, így kerültek a néhány percre őrizetlenül maradt hordókhoz. Azt hitték, hogy a Sonderkommando számára fő hús a nagy hordókban. Megszagolták, kivettek néhány nagyobb darabot a bőr nélküli húsrészekből, késükkel lekanyarítottak belőle, és mohón falni kezdték, de nem sokáig, mert a két tüzelő előkerült és észrevette. Szinte megbénultak a rémülettől, amikor megtudták, hogy miből ettek.
A csontokat a benzinfürdő után a boncterem laboránsa fűzte nagy szakértelemmel egybe. A munkaterem asztalán feküdtek kiterítve, ahol egy nappal előbb még élve vizsgáltam őket.
Dr. Mengele nagyon meg volt elégedve. Több magasrangú orvostársát hozta magával a csontvázak megszemlélésére.
Fontoskodva tapogatták az egyes részeket. Tudományos kifejezésekkel dobálóztak. Úgy tettek, mintha páratlan orvosi lelet lenne a két áldozat csontvázának fogyatékossága. Pseudowissenschaft, áltudomány! Nincs itt semmi különleges rendellenesség! Ami van, az emberek százezreinél észlelhető a világ minden táján. A közönséggel egész kis felületen érintkező orvos prakszisában is gyakori megfigyelés eredményéről van csupán szó. De propagandájuk céljára nagyszerűen használható ez a semmiség is, mert a náci propaganda természeténél fogva nem riad vissza még a tudományos mezbe öltöztetett égbekiáltó hazugságoktól sem. Akik pedig ezt a propaganda anyagot megtekintik és szövegét elolvassák, rendszerint nem rendelkeznek kritikával, hanem úgy vesznek mindent, ahogyan feltálalják.
A két csontváz hosszú, erős papírzsákokba kerül, így utazik Berlinbe a kísérő adatokkal. Erre a küldeményre is rákerül a „Sürgős hadifontosságú küldemény” felírású bélyegző.
Miután a preparált maradványok elkerültek a szemem elől, gyötrelmes fáradtság szakadt rám. Apa és fia nagyon keserű órákat szereztek nekem - életükben, halálukban egyaránt...

Elmúlt egy hét, befejeződött a litzmannstadti gettó likvidálása. Hideg őszi esőnek ad helyet a késő októberi napsütés. Köd és homály borul a KZ barakkjaira.
Ködössé válik lassan a múltam is és még sötétebbé a jövőm. A napok óta zuhogó eső, a csontig hatoló nyirkos hideg, a csend csak fokozza bennem a felgyűlt keserűséget. Akármerre megyek, akármerre nézek, mindenhol csak árammal telített drótok, minden remény céltalanságának e mementói.
A litzmannstadti gettó likvidálását követő harmadik napon a Sonderkommando főkápója bőrig ázott asszonyt és két tíz-tizenkét éves csuromvizes, didergő gyermeket hoz be a krematórium udvaráról. Rosszat sejtve, az utolsó halálba induló transzportból lopakodtak ki, és rejtőztek el a krematórium udvarán álló nagy tűzifarakás mögött. Szemük előtt vonult transzportjuk a föld alá, és megfigyelhették, hogy senki nem jön onnan vissza. Dermedt rettegésben vártak valami véletlenre, amely megmenthetné őket, de nem történt semmi. Három napig vártak így a hideg szélben és zuhogó esőben, élelem nélkül, bőrig ázva rongyos ruháikban, félig aléltan, míg a főkápó körútját végezve reájuk talált. Nem volt mit tennie, behozta őket Oberscharführer Mussfeld elé. A harminc egynéhány éves, de ötvennek tetsző, csontig sovány asszony erejének végső megfeszítésével térdre borult az Ober előtt, csizmáját ölelte, és szívbemarkoló kétségbeeséssel könyörgött két gyermeke és a maga életéért. Elmondta, hogy öt évig dolgozott a gettóban a német hadsereg számára egy ruhagyárban. Dolgozni akar ezután is. Hagyják meg életüket. Nem volt irgalom! Meg kellett halniuk!
Meg is haltak, de az Obert is alaposan kikezdhette az őrlő auschwitzi idő. Ismét mást küldött maga helyett a gyilkos munka elvégzésére.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Ezt a véres epizódot is elfelejtettük, mert el kellett felejteni, ha nem akartunk beleőrülni az átélt borzalmakba és sötét jövőnk reménytelenségébe. Sokat segítettek ebben a luminálmámor feledtető órái. Sokszor úgy gondolok a múltra, mintha álomban éltem volna át KZ előtti életemet. Elfeledni mindent, csak ez a célom, és nem gondolni semmire.
Ezerkilencszáznegyvennégy november elseje van, halottak napja. Nagy pelyhekben, sűrűn hull a hó. Alig látni az őrtornyokig, minden összefolyik a nagy fehérségben. Csak az éhségtől elcsigázott varjak röppennek fel, amint a harsogó északi szél meg-megrázza a kerítések drótjait.
Rövid sétára indulok az esti szürkületben, pedig az idő nem arra való, de a hideg levegő felfrissít, csillapítólag hat felzaklatott idegeimre. Néhányszor körüljárom az udvart, utam a gázkamra lejárata előtt vezet el. Itt megállok néhány pillanatra. Eszembe jut, ma halottak napja van...
Körös-körül irtóztató csend fekszik mindenre. A betonlépcsők hideg köve, a gázkamra lejárata a homályba vész. Négymillió ártatlan ember búcsúzott e helyen utolsó, fájdalmas pillantással életétől, hogy sír nélküli sírjába hulljon...
Egyedül állok itt, az ő életük utolsó lépcsőfokán. Úgy érzem, hogy most nekem jut a szomorú kötelesség: szerte a világban élő hozzátartozóik helyett mély gyásszal emlékezni reájuk...
Elhagyom e helyet, és visszatérek a szobámba. Amikor kinyitom az ajtót, meglepődve látom, hogy a megszokott erős fényű villanylámpa nem ég, helyette vibráló gyertyafény áraszt halvány világosságot. Első pillanatban áramzavarra gondolok. Kollégám, a szombathelyi egyetemi magántanár ül az asztalnál; fejét könyökére hajtva az előtte álló gyertya lángjába mered. Észre sem veszi érkezésemet. A gyertya libegő fénye megvilágítja az arcát. Évekkel látszik öregebbnek. Vállára teszem a kezemet, és gyöngéden kérdezem:
- Dénes, kiért gyújtottál gyertyát ezen a helyen?
Zavaros választ kapok. Apósáról meg anyósáról beszél, akik tizenöt éve halottak. Feleségét és gyermekét, akik itt vesztek el az I. krematóriumban - erre sonderkommandós szemtanúk vannak - nem említi. Azonnal felismerem a melankóliás depresszió és a retrográd amnesia, azaz a visszaemlékezés hiányának tüneteit.
Átölelem, ágyához vezetem és lefektetem.
Szegény barátom! Te törékeny testű, halk szavú, finom lelkű, nagy tudású orvos, ki betegek gyógyítása helyett a Halál szolgálatába zuhantál, és lakója lettél birodalmának, olyan tragédiáknak és borzalmaknak vagy hosszú hónapok óta szemtanúja, amiket emberi agy el nem fogadhat, és e poklon kívül nem él ember, aki elhinné.
Talán nem is baj, hogy idegeid felmondták a szolgálatot, és agyadra jótékony ködfátyol borul. Legalább nem jutnak el hozzád a még elkövetkezendők...

HARMINCHARMADIK FEJEZET

A néhány napos csend után ismét a megszokott zaj uralkodik a krematóriumok térségén. Búgnak a nagy ventillátorok motorjai, élesztik a kazánok tüzét. A theresienstadti gettó érkezését jelezték.
Theresienstadt kifejezetten kaszárnyaváros volt a Cseh Köztársaság idejében. A németek megszüntették garnizon jellegét, a civil lakosságot eltávolították, és ,,mintagettót” rendeztek be a városkában. Lakói a Csehország, Ausztria és Hollandia területéről elhurcolt zsidók. Számuk megközelítette a hetvenezret. Meglehetősen jó körülmények között éltek idáig. Foglalkozásukat szabadon űzhették. Postát, vöröskeresztes segélycsomagokat kaptak. Semleges államok vöröskeresztes küldöttjei több ízben meglátogatták a városkát, és minden alkalommal kedvezően referáltak az ottani állapotokról. A németek elérték céljukat ennek a „mintagettónak” a fenntartásával, mert a jelentések hatástalanították és kitalált, rosszindulatú rágalomnak minősítették a KZ-ek és a krematóriumok borzalmairól terjengő híreket.
A Harmadik Birodalom az összeomlás előestéjén már nem törődik a világ közvéleményével: a látszat-emberiesség álarcát is leveti magáról. Elkezdik a még kezük között lévő zsidók maradéktalan kiirtását.
Így kerül sor a theresienstadti „mintagettó” megsemmisítésére.

Birodalmi SS Kormánybiztosság
kényszermunkások bevetésére
és elhelyezésére

B e h í v ó j e g y

. . . . . . . . . . . . . . . . . .birodalmi protektorátusi zsidó értesíttetik, hogy a fenti hatóság rendeletére, totális munkaszolgálatra állíttatott. A behívott köteles szakmája végzéséhez használatos szerszámait, műszereit, téli ruhát, ágyneműt és egy heti élelmet a csoportban történő útbaindítás előtt fenti hatóság kirendeltjeinek bemutatni. Az indulás időpontját falragaszok közlik.

Theresienstadt - - - - - - - - -

Dátum, aláírás.

Ezekkel a behívójegyekkel érkeztek az auschwitzi krematóriumokba a theresienstadti gettó munkabíró férfiai. A totális munkára való bevetés hallatlanul aljas félrevezetés. Csak ürügy a likvidálási akció sima levezetésére és a műszerek, szerszámok, téli ruhák megszerzésére.
Húszezer életerős, munkabíró férfi halt meg a gázkamrákban és égett hamuvá a kazánok tüzében. Két napig folyt a megsemmisítés. Utána napokig tartó csend állott be a krematóriumokban.
Tizennégy nappal később hosszú szerelvények érkeznek egymás után a zsidórámpára. Nők és gyermekek szállnak ki belőlük. Szelektálás nincs, valamennyien balra kerülnek.
A vetkezőterem padozatán százával hevernek a következő szövegű felhívó jegyek:

Birodalmi SS Kormánybiztosság
kényszermunkások bevetésére
és elhelyezésére

F e l h í v á s

. . . . . . . . . . . . . . . . . . totális munkára bevetett protektorátusi zsidó feleségének és gyermekeinek fenti hatóság lehetővé teszi, hogy nevezett zsidó munkahelyére utazzanak, és a kényszermunka tartamára vele családi közösségben élhessenek. Megfelelő szállás rendelkezésére áll. Téli ruha, ágynemű, egy heti élelem szükséges.

Theresienstadt - - - - - - - - - 

Dátum, aláírás.

Húszezer, férje sorsán könnyíteni akaró hitves és apjuk után vágyakozó gyermekek ezreinek pusztulását okozta ez az ördögi ravaszsággal megszövegezett felhívás.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Ezerkilencszáznegyvennégy november 17-én a kora reggeli órákban egy SS-altiszt nyit be szobámba, és bizalmasan közli velem, hogy a Birodalom Vezérének utasítására a KZ-ek területén szigorúan betiltották az emberölés minden formáját.
Annyi félrevezetésnek voltam már tanúja, hogy nem tudtam hitelt adni állításának. Kétségemet nem is titkoltam el a jó hír közlője előtt, de az egyre csak erősködött, és ismételten állította, hogy ilyen rendelkezés érkezett rádión a krematóriumokba is, a politikai SS-parancsnokságra.
Majd meglátjuk, mi igaz belőle! Talán újabb félrevezetés ez is.
Még a délelőtti órákban meggyőződtem a hír valódiságáról. Egy öt vagonból álló szerelvény állott meg az I. és II. számú krematóriumok közötti síneken. Ötszáz legyengült, beteg fegyencet hozott „üdülőtáborba utalás” címén a krematóriumok kapui elé. Szemtanúja vagyok, amint a politikai SS egyik bizottsága fogadja őket, s a kísérő SS-ek parancsnokával tárgyal. A vége a tárgyalásnak az lett, hogy az öt vagon visszafordult rakományával a halál kapui elől, és valamennyit elszállásolták az F tábor kórházbarakkjaiban. Ez az első eset, amióta a krematóriumban vagyok, hogy egy „üdülőtábor” rendeltetési hellyel Auschwitzba küldött transzport nem hever érkezése órájában átlőtt fejjel a kazánterem véres betonpadlóján, hanem orvosi ápolásban részesül a kórháztábor barakkjának fekvőhelyein.
Nem is egészen egy órával később újabb szerelvény érkezik. Ötszáz szlovákiai zsidóból áll a transzport: öreg, fiatal, gyermek, férfi, nő vegyesen. Kiszállnak a vagonokból. Feszülten követem az eseményeket. Sorbaállás és szelektálás megszokott formaság a zsidórámpán. De most egész szokatlan dolgot figyelek meg. A fáradt utasok leszállnak vagonjaikból, nem hagyják hátra nagyabb csomagjaikat, hanem kezükbe veszik, úgy indulnak el valamennyien jobbra, a KZ E táborába. Az anyák maguk előtt tolják kocsijukban gyermekeiket, a fiatalok támogatják az öregeket és a betegeket.
Ujjongva regisztrálom magamban a hír valódiságát. Semmi kétség: a halálba küldött transzportok előtt nem nyílnak meg a krematóriumok kapui.
Boldog, reményt ébresztő esemény a KZ-ek rabjai számára, de a vég közeledtét jelentő fordulat a Sonderkommandónak.
Nincs kétségem felőle: még a négyhónapos terminus lejárta előtt végeznek velünk. Új élet kezdődik a KZ-ekben. Nincs többé erőszakos halál, de a véres múltat leplezni kell. Lebontásra kerülnek a krematóriumok, betömik a máglyák gödreit, és maradéktalanul el kell hogy pusztuljon a borzalmak minden szemtanúja és szereplője. A közeli vég tudatában komor megnyugvással, de szívünkben örömmel fogadjuk a nagy fordulatot.
Ha nagyon elkésve érkezett is, mégis életben marad néhány ezer a hatmillió lélekből, akiket a fasizmus Európaszerte elhurcoltatott, és találkozóra küldte őket Majdanek, Treblinka, Auschwitz, Birkenau peronjain.
Déli tizenkét órára jár az idő. Nyugtalan érzésektől hajtva felkeresem szobájában a rádiókezelő SS-altisztet, aki kora reggel a jó hírt hozta. Tudni akartam, milyen rendelkezések érkeztek a délelőtt folyamán. Nincs-e utasítás a Sonderkommando sorsát illetőleg?
A rádióst szerencsére egyedül találom a szobájában. Felteszem kérdéseimet. A Sonderkommando - mondja - néhány nap múlva nehéz munkára, egy zárt föld alatti hadiüzembe kerül, valahova Breslau mellé.
Egy szavát sem hittem. Ma már tudom, hogy nem akart félrevezetni, hanem kíméletből hazudott. Talán mert egy alkalommal súlyos betegségből gyógyítottam ki.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Délután kettőt mutat az órám. Ebéd után vagyunk, és egykedvűen nézem szobánk ablakából a sötéten gomolygó hófellegeket. Hirtelen harsány kiáltás zavarja meg a kazánterem folyosójának csendjét.
- Alle antreten! - hangzik a parancs. - Sorakozó!
Naponta kétszer halljuk ezt az üvöltést, reggel és este, a szokásos számbavételnél. Délben vészthozó jelentősége van.
- Antreten, alle antreten! - ismétlődik egyre élesebben, egyre türelmetlenebbül.
Már szobánk ajtajánál döngnek a súlyos léptek. Egy SS-katona feltépi az ajtót és ránk kiált:
- Antreten!
Tehát itt a vég. Indulunk az udvarra. Nagy SS készültség körébe lépünk. Ott állanak már bajtársaink. Az arcokon semmi meglepődöttség. Semmi zaj. Az SS-kötelék némán áll, reánk szegzett géppisztolyokkal. Türelmesen kivárja, míg mindenki ott van a csoportban. Körülnézek. A kis liget fiatal fenyőfái talpig fehérben, rezzenetlenül. Csend mindenütt.
Néhány perc múlva balra át-ot vezényelnek, és a fegyveres őrök sűrű sorai között megindulunk. A krematórium udvaráról kilépve nem az útra terelnek kísérőink, hanem az úton át a szemközti II. krematórium irányába. Áthaladunk az udvaron. Tudjuk: ez az utolsó utunk. A krematórium kazántermébe kísérnek valamennyiünket. Egyetlen SS-őr sem marad bent. Az épület körül, az ajtóknál és ablakoknál lövésre kész géppisztolyaikkal állanak az SS-ek. Az ajtók zárva, az ablakokat nehéz vasrácsok fedik. Innen nincs kiút.
Itt vannak a II.-beli bajtársak is. Néhány perc múlva hozzák a IV.-belieket. Négyszázhatvan ember van együtt. Várja a halálát. Találgatja a kivégzés módját. Valamennyien szakemberek vagyunk: ismerjük az SS-ek minden halálthozó metódusát. Gázkamra? Ezt a Sonderkommandóval nem lehet simán megtenni! Sortűz? Az itt bent nehezen keresztülvihető!
A legvalószínűbb, hogy a kettős cél érdekében a krematóriummal együtt robbantanak fel. Ez igazi SS módszer lenne. Vagy pedig néhány foszforgránátot kapunk az ablakon keresztül, akár a miloi gettó népe, közvetlenül bevagonírozása után. A vonat még el sem indult velük, már halottak voltak valamennyien. Így érkeztek az auschwitzi krematóriumokba.
Néma csendben, szótlanul gubbaszt a kommandó a kazánterem betonján. Ha valaki mégis szól, az is csak suttogva. Hirtelen megtörik a csend. Egy fekete hajú, szemüveges, magas, vézna, harminc-egynéhány év körüli bajtársunk ugrik fel helyéről. Csengő hangon, hogy mindenki hallja, beszédbe kezd. A „dájen” ő, amolyan segédpapféle volt Lengyelország egyik kis hitközségében. Nagy vallási és világi ismeretekkel rendelkező autodidakta. Ő a Sonderkommando aszkétája; hogy a vallás étkezési előírásainak megfeleljen, nem eszik egyebet a Sonderkommando bő konyhájáról, mint kenyeret, margarint és hagymát. A beosztása szerint tüzelő lenne az égetőkemencéknél, de mint fanatikus hitbelinek elintéztem Oberscharführer Mussfeldnél, hogy felmentse e borzalmas munka alól.
Azzal indokoltam meg az Obernek a kérésemet, hogy ennél a nagy testi erőt kívánó munkánál a dájen úgysem használható, hiszen rituális meggondolásból alig eszik valamit, teljesen le van gyengülve. Aztán meg azért sem alkalmas ezen a helyen, mert amikor a halottakat a tűzszekrénybe csúsztatják, csak akadályozza a munkát: minden esetben elmormolja a halottak utáni imát. Többezerszer napjában.
Egyéb érvem nem volt. Az Ober elfogadta ezt is, és tanácsomra a dájen a II. Krema udvarán égő, úgynevezett Canada-szemétdombhoz került. Erről a szemétdombról tudni kell, hogy idehordták azokat a használati tárgyakat, romlott ételeket, okmányokat, diplomákat, katonai kitüntetésekről szóló okiratokat, útleveleket, házasságleveleket, fényképeket, imakönyveket, imaszíjakat, tórákat, amelyeket a gázkamrába küldött transzportok hazulról magukkal hoztak, de az SS szűrőjén kihullottak, s mint használhatatlan limlomot elégették.
Folyton égő halom volt a Canada-szemétdomb. Házastársak, öreg szülők, bájos gyermekek, szép leányok száz- és százezernyi fényképe égett itt szakadatlan, imakönyvek ezreinek társaságában. Sokszor vettem kezembe egy-egy fényképet vagy imakönyvet. Majd mindegyik könyvben találtam tollal írott bejegyzéseket az elhalt szülők halotti évfordulójának dátumairól; kegyelettel őrzött préselt virágot Európa számtalan temetőjéből, elhalt, szeretett hozzátartozók sírjáról. Finomabb és egyszerűbb imakendők, imaszíjak feküdtek itt nagy halomban, elégetésre várva.
Itt dolgozott a dájen, vagyis nem dolgozott, csak a tüzet nézte, de emiatt is elégedetlenkedett, amikor hogyléte felől érdeklődtem. Nem fért össze vallási felfogásával az sem, hogy imakönyvek, imaszíjak, imakendők és tórák égetésénél működjön közre. Sajnáltam, de nem volt módomban más munkát kijárni számára. Elvégre Sonderkommando voltunk egy krematóriumban.
Ez volt a dájen, aki most beszélni kezdett.
Szemében lángok lobognak, sovány arca átszellemül. Néma csend üli meg a termet, csupán a gyufa sercenése hallik, ha lángjánál valaki cigarettára gyújt. Nehéz, mély sóhajok szállnak, az élők búcsúja a holtaktól.
Kicsapódnak a nehéz ajtószárnyak, Oberscharführer Steinberg lép a terembe, két géppisztolyos őr kíséretében.
- Ärzte heraus! - kiáltja sürgető hangon.
Két orvostársammal és a laboránssal elhagyjuk a termet. Steinberg és a két SS-katona a krematóriumok közötti úton megállanak velünk. Az Ober átnyújtja nekem a számokkal teleírt papírlapokat, amelyeket eddig kezében tartott, és felszólít, hogy keressem meg számomat és húzzam át. A Sonderkommando tagjainak tetoválási számlistája van a kezemben. Előveszem a töltőtollamat, rövid keresés után megtalálom és áthúzom az A. 8450-es számot. Azután Steinberg felszólít, hogy húzzam át társaim számát is. Megtörténik ez is. Elkísérnek az I. krematórium kapujáig. Megparancsolják, hogy vonuljunk szobánkba és onnan ne mozduljunk!
Másnap reggel öt teherautóból álló oszlop érkezik a krematórium udvarára. Halottakat borítanak ki magukból. A Sonderkommando halottait. A harminc főnyi újonnan beállított csoport hordja be az égetőterembe. Kiterítik őket a kazánok előtt. Borzalmas égési sebek borítják testüket. Arcuk a felismerhetetlenségig összeégve, ruhájuk foszlányokban. Lehetetlen az agnoszkálásuk. Legtöbbjüknél még a karjukra tetovált szám is olvashatatlan.
A gázhalál, a máglyahalál, a kloroformos injekciók okozta szívhalál, a tarkólövés, a máglyák tűzhalála, a foszforgránátos halál után az a hetedik halálnem, amit megismerek.
Szegény bajtársainkat az éj folyamán a közeli erdőbe hurcolták, és lángszórókkal végeztek velük.
Mi négyen megmaradtunk. De most sem életünk kímélése volt a cél, hanem a szükség, mert munkakörünk betöltésre szorul. Nem öröm és nem megkönnyebbülés ezúttal sem, csak haladék az, amit dr. Mengelétől kaptunk.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Megsemmisült a Sonderkommando, sorrendben a tizenharmadik a krematóriumok véres történetében.
Helyünket sehol nem találva céltalanul járunk-kelünk a hideg, néma falak között. A szörnyű csendben lépéseink kongása szinte hasogatja fülemet. Nincs semmi elfoglaltságunk. Tétlenül múlnak a napok, és virrasztással telnek az éjszakák. Négyen maradtunk az épületben. A harminc alkalmi munkás nem Sonderkommando, a KZ-ben van szállásuk, és csak másodnaponként járnak ide, hogy a tábor kórházainak halottait elégessék.
Némán, magunkba roskadtan várjuk a véget. Rossz jel számunkra, hogy Oberscharführer Mussfeld - mintha kicserélték volna - kerüli a velünk való találkozást. Érzi már ő is, hogy végigjátszotta szerepét. Nincs tovább: a tragédiának vége, őt is utoléri a véres titkok hordozóinak végzete. Naphosszat ül szobájában, zárt ajtó mögött, és csillapíthatatlan mohósággal iszik, hogy az alkohol bódulatában ne emlékezzen a véres múltra, és ne gondoljon holnapi sorsára.
Egy napon, egészen váratlanul, megérkezik dr. Mengele. Szobánkban keres fel, sejti, hogy nem a boncteremben vagyunk, ahol napok óta nincs tennivalónk. Közli velünk, hogy magasabb rendeletre az auschwitzi KZ-et teljesen likvidálják. Ezúttal nem a lakóit, hanem az intézményt érti alatta. A krematóriumok közül kettő lebontásra kerül, a harmadik egyelőre megmarad, a láger halottainak elégetésére. Mi négyen, a boncterem felszerelésével, a muzeális készítményekkel és irattárral a IV. krematóriumba költözünk. Az marad üzemben. Az I. és a II. számú krematóriumot azonnal lebontják. A III. krematórium tudvalevően a Sonderkommando október 6-i zendülésekor teljesen leégett.
Történelmi pillanat volt az, amikor másnap reggel ezer emberből álló fogolycsapat érkezett az I. krematórium udvarára, és csoportokba osztva megkezdték a véres múltú épület lebontását.
Boldog pillanat; a Harmadik Birodalom pusztulását hirdeti, amint a nagy, vörös téglás falak egymásután omlanak a földre egy-egy dinamitpatron robbanása után. Zsidók építették, zsidók bontják. Arcukról látom, még nem dolgozott KZ fogoly olyan hévvel, mint a jobb jövő reményében ezek...
A boncteremben és a laboratóriumban becsomagolásra kerül minden, ami mozdítható. A boncasztalnak csak a márványlapját visszük magunkkal, új helyén majd új betonlábakra illesztik. Néhány óra alatt befejeződött a költözködés. Az éjszakát már a IV.-ben töltjük.
Felállíttatjuk a boncasztalt, elhelyezzük az állványokat, helyükre tesszük a muzeális érdekességű metszeteket. Mind a boncterem, mind a laboratórium készen áll az újabb feladatok elvégzésére.
Napokig nem történik semmi. Tétlenül magunkba roskadunk, vagy folytatjuk a céltalan bolyongást. SS-őreink már végleg az alkohol bódulatába menekülnek. Alig akad józan pillanatuk.
Egy alkalommal, amint vacsoránknál ülünk, Oberscharführer Mussfeld lép be támolyogva szobánkba. Asztalunkra hajol, és a részegek akadozó beszédjével mondja:
- Guten Abend Jungs! Ihr werdet bald alle krepieren, nachher aber kommen wir! (Jó estét, fiúk! Ti nemsokára mind megdögöltök, de utána mi következünk!)
A részeg ember őszinte szavaiból tudtam meg, amit eddig csak sejtettem: őreink együtt pusztulnak velünk.
Forró rumos teával kínálom az Obert, nagy élvezettel issza, poharát újra és újra megtölti. Ül az asztalnál és beszél, beszél, mintha pótolni akarná az elmulasztottakat. Bombatámadáskor eltűnt feleségéről, az orosz harctéren elesett fiáról.
- Mindennek vége! - mondja. - Az oroszok negyven kilométerre vannak Auschwitztól, egész Németország az országutak vándora. A határmenti részekből mindenki menekül.
A Ober szavai nyomán ismét felizzott bennem a remény szikrája. Hátha sikerül életben maradnunk?...

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Ilyen kétségek és remények között köszöntött be ezerkilencszáznegyvenöt január elseje.
Újév reggele! Ameddig ellátni, mindenütt hó, végtelen fehérség borítja a vidéket. Rövid sétát teszek a krematórium udvarán. Nehéz motor berregése szakítja meg a csendet. Pillanatok telnek el csupán, már be is fordul a kapun az auschwitzi KZ nagy, barna színű, csukott fegyencszállító kocsija. A KZ-esek „Barna Tóni”-nak hívják.
A vezető mellől magasrangú SS-tiszt száll ki. Megismerem. Előírásosan üdvözlöm. Ez dr. Klein, az SS őrnagyorvosa, az auschwitzi KZ egyik véres kezű, sötét alakja. A KZ 10-es számú barakkjában van a börtön. Innen hoz most száz áldozatot.
- Újévi munkát hozok önnek - mondja az elősiető Obernek.
Mussfeld olyan részeg, hogy alig áll a lábán. Alaposan megünnepelte Szilveszter éjszakáját. Talán saját halotti torát ülte meg. Látom az arcán, nem szívesen veszi, hogy még újév reggelén is véres munkával háborgatják.
Száz keresztény lengyel fogolyért jött el a halál. A csoport férfiakból áll. SS-őrök kísérik őket a kazánterem melletti üres helyiségbe. Ott parancsot kapnak: azonnal levetkőzni! Dr. Klein az udvaron sétál az Oberrel. A vetkezőbe megyek, és kikérdezem az embereket.
Egyikük elmondja, hogy krakkói lakásán szállást adott rokonának egy éjszakára. A Gestapo partizán-rejtegetőnek nyilvánította, és hadbíróság elé állította. A KZ 10-es barakkjában várta az ítéletet. Úgy sejti, fürödni hozták, innen kényszermunkára kerül. Szegény. Hiszen már itt is a halálos ítélet - ezért van itt! -, csak éppen nem közölték vele. A másik árdrágítás miatt került a KZ börtönébe: félkiló vajat vásárolt jegy nélkül. Ez volt minden bűne. A harmadik tilos övezetbe tévedt: partizán és kém lett belőle. És így megy ez tovább, mind a száznál. Csekély kihágások, alaptalan vádak juttatták őket ide.
Most nincs Sonderkommando, az SS-őrök vezetik az Ober fegyvere elé az áldozatokat.
Ismét autóberregés. A „Barna Tóni” visszatér. Újabb áldozatokat hoz. Száz jól öltözött nő száll ki a kocsiból. Ezeket is a vetkezőbe terelik, velük is levétetik ruháikat. Egymásután kerülnek az Ober fegyvere elé. Keresztény lengyel nő valamennyi. Kisebb vétségekért fizettek ők is életükkel.
Az égetést az SS végzi. Gumikesztyűket kérnek tőlem munkájukhoz. Dr. Klein, miután meggyőződött a kétszáz fogoly haláláról, eltávozott.
Nincs semmi ellentmondás a november 17-i, a mindennemű erőszakos halált tiltó rendelet és a mai kivégzés között. Most hadbírósági ítéletet hajtottak végre. Tömegesen öltek. A saját törvényeik szerint.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Ismét csendesen, eseménytelenül múlnak napjaink. Dr. Mengele - úgy hallottuk - eltávozott Auschwitzból. Új orvosa van a KZ-nek, helyesebben a munkatábornak, mert a KZ újév napjától hivatalosan megszűnt: Arbeitslagerre változtatta a cégért. Erjed, bomlik minden!
Január 10-én újság kerül kezembe, abból értesülök az orosz offenzíva megindulásáról. Nehézágyúk távoli dörrenése rezegteti szobám ablakait. A tűzvonal egyre észlelhetőbben közeledik.
Január 17-én, bár nem voltam fáradt, este korán lepihentem. Hamar elaludtam a kokszkályha kellemes melegétől. Éjfél felé járhatott az idő, amikor hatalmas robbanások, vakító fények, gépfegyverek kereplése riasztottak fel álmomból. Ajtók csapódását hallom, rohanó léptek távolodnak a betonfolyosón. Kiugrok ágyamból, tudni akarom, mi történik körülöttem. Felszakítom szobánk ajtaját. A kazánteremben égnek a lámpák, az SS-ek szobái tárva-nyitva. A menekülés jelei ezek.
Nyitva van a krematórium nagy, kétszárnyú tölgyfaajtaja is. Az őrök közül sehol senki. Pillantásom az épületet körülvevő őrtornyokra téved. Nyolc hónap óta most látok először üres őrtornyokat!
Visszarohanok szobámba, felverem társaimat, és eszeveszett gyorsasággal öltözködni kezdünk. Fel a nagy útra! Az SS elmenekült! Egy percig sem maradhatunk ezen a helyen, ahol a nyolc hónap minden órájában a halálra készültünk. Az oroszokat itt nem várhatjuk be, mert nem tudjuk, nem kerülünk-e visszavonuló SS-utóvédek kezei közé. Ha itt találnak, semmi kétség: végeznek velünk.
Felöltözünk. Jó ruhánk, pulóverünk, télikabátunk, és ami a tizennyolc fokos hidegben a legfontosabb: kitűnő cipőnk van. Egykilós húskonzervet vesz magához mindenki. Gyógyszerrel, cigarettával tömjük meg zsebeinket.
A felszabadulás boldog érzésével készülünk az útra. Irány a birkenaui KZ! Két kilométer távolságra van a krematóriumtól. Nagy tüzek lángjai lobognak a látóhatáron. Valószínűleg a KZ ég.
Átrohanunk a kazántermen, az aranykamra nyitott ajtaja mellett megyünk el. Krőzusi értékek hevernek a menekülő SS-ektől megdézsmált ládákban. A kincseknek csak kis töredékét vihették el. Mi az életünkért futunk, eszünkbe sem jut, hogy egy pillanatra is megálljunk, és valamit magunkhoz vegyünk. Mi megtanultuk, hogy minden múlandó, és mindennek csak relatív értéke van. Kivétel ez alól csak egy van: a szabadság!
Áthaladunk a kapun, utunkban nem tartóztat fel senki. Szinte hihetetlen számunkra a gyors fordulat. A talpig fehérbe öltözött kis birkenaui erdőn vágunk keresztül. A halálba induló milliók útján járunk. Elhaladunk a zsidórámpa hóba temetett sínpárjai mellett. Itt szálltak le a vonatról az ártatlanok milliói. Itt búcsúztak szomorú pillantással egymástól, a jobb oldalra szelektáltak a balra tereltektől. Csupán időrend kérdése volt, de elpusztultak valamennyien...
Valóban a birkenaui KZ-ben lángol a tűz! A táborok őrszobái égnek s bennük a felhalmozott iratok. Fekete tömeg áll a tábor kapuján kívül. Menetoszlopban vannak. Parancsra várnak, hogy induljanak. Háromezerre becsülöm a foglyok számát. Gondolkozás nélkül közéjük állunk. A legjobb megoldásnak ezt találom. Egyetértenek velem társaim is. Itt a tömegben nem ismer fel senki. Megszűntem sonderkommandós lenni! Nem vagyok sötét titkok ismert hordozója: a biztos halál nem függ többé a fejem fölött. Egyszerű, sorban álló KZ fogoly vagyok, és együtt menetelek a tömeggel.
Mindenki menekül. Nem sokáig hurcolnak már bennünket! Az oroszok egy-két napon belül utolérnek. Az SS biztosan magunkra hagy valahol. Az ide-oda húzódó arcvonalak között egyelőre a legbiztonságosabb velük tartani.
Éjjel egy óra körül jár az idő. Az utolsó SS is elhagyja a tábort. Kioltja a tábor világítását a kapu mellett levő központi kapcsolóval. Örökre becsukja a láger vaskapuját. Birkenau, Európa népeinek e nagy temetője sötétségbe borul. Hosszasan elpihen tekintetem a tábor drótjain és a barakkok élesen kidomborodó körvonalain. Elpusztult milliók sír nélküli sírjaitól búcsúzom.
Egy SS zászlóalj vesz közre bennünket. Indulunk. Ismeretlen bajtársakkal a mai és az elkövetkezendő eseményeket tárgyaljuk. Találgatjuk, mit hoz számunkra a következő nap. Sikerülni fog-e az SS-nek transzportunkat tovább hurcolni, vagy magunkra hagy a számára alkalmas pillanatban?
Öt kilométert haladunk csupán, amikor a menetoszlop bal oldala gyilkos tűz célpontjává válik. Orosz előőrsök közelítették meg menetünket. Vonuló katonaságnak véltek, és megtámadták a transzportot. Egy kis tankjuk és néhány gépfegyverük lépett akcióba. Az SS feküdj-t parancsol a foglyoknak. Felvették a harcot. Élénk lövöldözés mindkét oldalról. Utána csend. Tovább menetelünk a hóval borított kopár sziléziai terepen.
Világosodni kezd. Körülbelül tizenöt kilométert gyalogoltunk az éj folyamán. Most kitaposott, havas útra érünk. Mindenhol elszórt ételes edények, takarók, lábakról lemaradt facipők hevernek. Női KZ transzport halad előttünk Az eldobált holmikból állapítjuk meg.
Néhány kilométer után még többet megtudunk felőlük: negyven-ötven méter távolságra egymástól véres arcú halottak hevernek az út árkában. Kilométereken keresztül nem változik a kép. Hullák. Minden ötven lépésre egy halott. Nem bírták a menetelést, és aki kiállt a sorból, azt egyszerűen főbe lőtték.
Úgy látszik, az SS-nek parancsa van, hogy élőt ne hagyjon hátra. Nem biztató tudat! Mindenkit elborzaszt a halottak végtelennek tűnő sora. Gyorsabban szedjük lábunkat. Az életünkért menetelünk!
A mi transzportunkban is eldördülnek az első lövések. Két bajtársunk holtteste marad az árokban. Nem bírták tovább, leültek. Fejlövést kaptak. Így folytatódik ez most már tízpercenként.
Délfelé Pleschenbe érünk. Ott pihenhetünk meg először. Egy futballpályán töltünk egy órát. Akinek van mit, falatozik. Elszívunk egy cigarettát, és újult erővel lépünk ki a behavazott országúton.
Öt napig tartott a menetelés, amíg Ratibor vasútállomására értünk. Az éjszakákat szabad ég alatt töltve, étlen-szomjan tettük meg ezt a kétszáz kilométeres utat. Mire a ratibori állomásra értünk, számunk leolvadt kétezer főre. A nehéz úton körülbelül ezer embert lőttek agyon transzportunkból.
Szinte boldogan lélegzik fel mindenki, amikor a számunkra kijelölt, nyitott vagonokból álló szerelvényt meglátjuk.
Gyorsan bevagoníroznak. Egy éjszakai várakozás után elindultunk. Hogy mennyi megfagyott bajtársat tettünk le ötnapos utazásunk folyamán a vagonokból, nem számoltam. De mire a mauthauseni KZ-be értünk, számunk ezerötszáz főre apadt. A hiányzó ötszáz ember között valószínűleg akadtak, akik alkalmas pillanatot találtak és megszöktek.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A mauthauseni KZ - utunk végállomása - mint régi vár üli meg komor gránitkőből épített falaival a hasonló nevű kies város fölött emelkedő hegykúpot. Sok százezer gránitkőből épült ez a várszerűen kiképzett megsemmisítő tábor. Tornyos bástyái, a lőrésekben ásítozó sok ágyútorok messziről elárulják az érkezőnek a hely erődítmény jellegét.
Festői lenne a kép, ha évszázadok patinája fedné köveit, de vakító fehérségükkel zavarják a sötét erdőktől koszorúzott táj színeinek harmóniáját.
Fehérek a kövek, mert most épült a vár. A Harmadik Birodalom idejében - KZ rendeltetéssel. Franciaország megszállása után negyvenezer menekült spanyol szabadsághőst hurcoltak ide és százezer németországi zsidó férfit. Ők dolgoztak Mauthausen borzalmas kőfejtőiben. Ők faragták és cipelték a köveket, fel a hét kilométeres hegyi úton, ahol addig csak a zergék jártak. Ők illesztették egymásra, hogy erős falak emelkedjenek siralomházuk, a nyomorúságos fabarakkok körül. A pusztulásra ítéltek emberi fantáziával elképzelhetetlen szenvedések árán építették fel a várat, de nem lettek lakóivá. Maradéktalanul odavesztek a kő és beton tengerébe.
Ám a megsemmisítő tábor percig sem maradt lakatlan. Benépesítették jugoszláv szabadsághősök ezreivel, a leigázott európai népek nemzeti ellenállási mozgalmainak részeseivel, a kipusztításra ítélt zsidóság tízezreivel. Ha a vár barakkjai kiürültek, napok alatt újra megtöltötték. Lakóik rabságban várták rövidre szabott életük elmúlását.
Éhségtől, meneteléstől, dermesztő hidegtől meggyötört transzportunk nehezen kapaszkodik fel a hosszú, hóval borított úton. Erőnk utolsó maradékával lépjük át a KZ kapuját. Az Appellplatzon sorakozunk fel az esti szürkületben.
Számba veszem társaimat. Fischer, a boncterem laboránsa hiányzik. Utoljára Pleschenben láttam, kimerülten feküdt pihenőhelyünkön a hóban. Arcának eltorzult vonásain kirajzolódott a közeli vég. Ötvenéves volt. Ötéves KZ lakó. Szervezete nem bírta ki a hosszú gyaloglás és a dermesztő hideg okozta szenvedéseket.
Dr. Körner, a fiatal nizzai orvos megviselt, de tűrhető kondícióban van. Dr. Görög Dénes, a szombathelyi egyetemi magántanár terminális formába jutott. Tudatának zavartsága még hangsúlyozottabb, mint a krematóriumi időkben. Már ott is gondot okozott betegségének leplezése. Mindent elkövettem, hogy dr. Mengelével ne kerüljön szemtől szembe. Mussfeld is veszedelmes megfigyelő volt, előle is rejtegetnem kellett szegényt. Percig sem maradt volna életben, ha kiderül, milyen állapotban van. Már a krematóriumban végrendelkezett, és közölte velem kívánságait.
- Miklós - mondotta egy alkalommal -, te, a te akaraterőddel biztosan haza fogsz kerülni. De én érzem, nem érem meg a dolgok végét. Feleségem, leánykám itt pusztult el a gázkamrában. Ez biztos. Meggyőződtem róla. Egy kisfiút rejtettem el a kőszegi kolostor barátainál. Az én gyermekemet. Tizenkét éves. Sándorka. Vedd magadhoz, ha hazakerülsz. Biztosan tudom, hogy meghalok. Ez az én utolsó kívánságom.
Megígértem Dénesnek, hogy kívánsága szerint cselekszem.
Sorsunk szerencsésre fordult, messzire kerültünk a helytől, ahol biztos halál várt ránk. És most, a nagy út végén, a cél előtt, amikor a szabadulás reménye tölt el bennünket, most kell neki elpusztulnia. Borzasztó tragédia!
Számbavétel után a fürdőhöz vezető keskeny sikátorba terelnek bennünket. Más táborokból idehurcolt emberekkel keveredünk el, akik szintén a fürdetésre várnak. Vagy tízezren szorongunk a szűk térségben. Borzalmas szél süvít a fellegvár falai között. Hegytetőn, az Alpok előnyúlványán vagyunk. Errefelé bizony kemény a tél...
Negyven embert engednek egy csoportban a fürdőbe. Ennyi a befogadóképessége. Futólagos számítást végzek: csak három nap alatt kerülhet sor mindannyiunkra!
A várban a birodalmi német bűnözők tűzoltószolgálatot teljesítenek. Ők az SS leghűségesebb kiszolgálói. Most ők csoportosítják az embereket a fürdetéshez. Előbb az árja foglyok kerülnek sorra. Három nap, amíg a fürdőn valamennyien átjutunk. A fürdőn átjutni pedig, ilyen út után, élet vagy halál kérdése. Csak a fürdő után kerülhet a fogoly barakkba és szerepelhet az élelmezési listán. Addig itt áll étlen-szomjan, a csontig ható hidegben, tíznapi úttól elcsigázottan, s vár, amíg lábában erőt érez, és fáradt szeme küzdeni tud az álmossággal. Ha ereje kifogyóban, lefekszik a hóba, és fel sem kel többé. Lehetnek háromszázan, akik már így fekszenek körülöttem. Nem vesz róluk tudomást senki. Itt mindenki már csak magával törődik. A küzdelem az életért a finisbe érkezett.
Fontolóra veszem a helyzetet. Arra a következtetésre jutok, hogy még egy éjszakát nem bírnék ki.
Szegény Dénes már szemüveg nélkül, hajadonfőtt vándorol ide-oda. Arcáról tűnőben az értelem. Tudattalanul, automatikusan kering, és értelmetlen szavakat mormol. Karon fogom, magammal húzom, hátha sikerül bejutnunk az életet jelentő fürdőbe! Pár lépés után megáll, már el is vesztem szemem elől, elsodorja mellőlem a tömeg. Hasztalan kiáltozok, az üvöltő szélben magam is alig hallom a hangomat.
Érzem a testemben a lassan felkúszó veszélyt. Nekifeszülök a tömegnek, kitartó, végső szívóssággal közeledek a fürdő lejáratához. Végre. Eljutottam az első sorokba.
Néhány SS és gumibotos tűzoltó áll egy csoport előtt. Negyvenes csoport vár indulásra készen. Valamennyien árják. Vadul dolgozó életösztönöm hatására hirtelen kiugrok a tömegből. Egy SS Oberscharführer elé állok. Határozott hangon jelentem neki:
- Oberscharführer úr! Az auschwitzi KZ transzport orvosa vagyok, engedjen a fürdőbe.
Reám néz. Jó ruházatom, határozott fellépésem, vagy talán kifogástalan német beszédem hatott-e rá, nem tudom. De hangosan odakiált a fürdő lépcsőjénél őrködő társának:
- Engedd a doktort lemenni!
Megmenekültem!
A fürdő forró levegője percek alatt életet varázsolt hidegtől elgémberedett tagjaimba. Tíz keserves nap után újra fűtött helyiségben vagyok. A fürdő jótékony hatása egész testemet, egész idegzetemet átjárja.
Ruhánk fertőzött holminak számít, tehát itt marad. Sajnálom a jó télikabátot, ruhát, a meleg pulóvert. Nagy az örömöm mégis, mert cipőmet meghagyják. A cipő, ha jó, a KZ-ben fél életet jelent. Felhúzom, és meztelenül kilépek a megfürdött csoporttal a fürdő előtti útra. Ott még félóra hosszat várakozunk a dermesztő hidegben, hogy a barakkba vonuló csoportot kiegészítsék. Forró fürdő, utána fél óra meztelenül, tizennyolc fokos hidegben, metsző szélben, valósággal a halál megkísértése.
Csatlakozik a következő negyvenes csoport, végre elindulunk. SS kísérőnk futólépést vezényel, és ötszáz méter után a karantén tábor 23-as barakkjához érünk.
A bejáratnál zöld parolis bandita áll, a barakkfelügyelő. Minden belépőnek negyed kenyeret nyom a kezébe. Egy barakkszolgálatos tetejes evőkanál zsíros húskonzervet rak a kenyérre, s negyedliternyi forró feketekávét löttyint egy edénybe.
Fejedelmi vacsora a tíznapos nélkülözés után! Percek alatt elfogyasztom, s szinte boldogan keresek helyet a lefekvéshez. Találok is egy sarokban. A saroknak az az előnye, hogy lakóján nem járnak keresztül a jövő-menő fogolytársak. Természetesen a földön heverünk. A karanténben nincsen ágy. Így is aludtam, megszakítás nélkül az ébresztőig. Amikor magamhoz tértem, bajtársaim jutottak eszembe, akik még mindig a fürdő előtt állanak, ha ugyan még állanak a lábukon - ha még élnek.
Három napig ültünk vagy bolyongtunk tétlenül a barakk helyiségeiben. Tűrhető ételt kaptunk, és az út fáradalmait úgy-ahogy kipihentük.
A harmadik napon történt, hogy SS-tiszt érkezett a barakkba egy táborírnok kíséretében, és jelentkezésre szólítja fel azokat, akik az auschwitzi krematóriumban dolgoztak.
Meghűlt bennem a vér. Ezeknek listájuk van rólunk? Amilyen átkozottul pontos és jó szervezők, nagyon is valószínű. Aztán arra gondolok, hogy ez csupán kísérletezés. Így akarják a titkok hordozóit a nagy tömegből kihalászni. Ha listájuk lenne, tetoválási számainkon szólítanának. Nem ismer itt engem senki!
Néma hallgatásban várom az izgalmas percek múlását. Az SS-tiszt odábbáll. Nyertem! Életet nyertem ismét!
Még aznap éjszaka csíkos vászonruhát kaptunk, és útnak indultunk a hegyi úton a mauthauseni vasútállomásra Ott bevagoníroztak, és egy hétezres transzportban elindultunk a Melk an der Donau-beli koncentrációs táborba. Utunkat csukott vagonokban, kényelmesen, a padozaton ülve tettük meg. Háromórás vonatozás után megérkeztünk.
A melki KZ is magas domb tetején terpeszkedik. Az épület eredetileg a Freiherr von Birago nevét viselő pionírkaszárnya volt. Hatalmas barakkjai tizenötezer foglyot is őriztek a kőfalak között.
Sokat enyhít súlyos helyzetünkön a vidék csodálatos szépsége. A melki apátság óriási, sziklára épített barokk palotája s a tábor alatt kanyargó Duna völgye csodás képpel ajándékozza meg a szemlélőt. A Duna hazai folyó is. Kissé mintha már otthon éreznénk magunkat...

NEGYVENEDIK FEJEZET

Ezerkilencszáznegyvenötben korán köszöntött be a tavasz.
Április elején vagyunk. A melki koncentrációs tábor villanyárammal telített drótokkal szegélyezett árkain túl már zöldellnek a fák. Az alattunk kanyargó Duna partjain is zöld fűnek adja át a helyét a tünedező hó. Nyolc hete élem e helyen a KZ rossz vagy jobb napjait. Bizony fáradt vagyok már és gyenge. Csak a közeli szabadulás reménye húz vissza a letargia mélységeiből.
Bomladozó állapotban van itt már minden. A Harmadik Birodalom összeomlásának utolsó mozzanatai peregnek a szemeink előtt.
Vert hadseregek vonulnak végtelen oszlopokban a füstölgő romhalmazzá vált Németország belseje felé. A tavaszi olvadásoktól megáradt Dunán hajók, uszályok százai menekítik a kiürített városok lakosságát.
Minden múlandó... Szertefoszlott az ezer évre tervezett Harmadik Birodalom álma. Keserű kiábrándulásnak ad helyet a faj magasabbrendűségébe vetett hit, az uralkodásra elhivatottság tudata.
Európa szabadságszerető népeit nem fenyegeti már a veszély, hogy tovább fosztogassák és „leradírozzák” városaikat a föld színéről, hogy számot égessenek emberek karjára, hogy elhurcolják őket otthonaikból, hogy gályarabmunkát végeztessenek velük halálfejes SS-ek és betanított vérebek gyűrűjében.
Letűnőben a világ színpadáról a Harmadik Birodalom, amely piromániájában olyan tüzeket gyújtott, hogy egy világ perzselődött meg lángjaitól, s végül önmaga enyészett el benne.
Elnémul a rekedt, káplári hang, amely rádióhullámokon üvöltötte a földkerekség minden lakójának otthonába: „Deutschland über Alles!”
A szabadságszerető népek megtörték a Harmadik Birodalom büszke gőgjét, és új irányt szabnak a népek életének.

...Ezerkilencszáznegyvenöt április hetedikén a melki koncentrációs tábor szögesdrótokat tartó oszlopain nem gyúltak ki az ívlámpák fényláncai. Sötétség és néma csend tanyázik a kísérteties helyen. Kiürült ez a tábor is, kapuját becsukták. Hétezer lakóját továbbhurcolják. Hajón, majd menekültektől zsúfolt országutakon, hóval borított hegyeken át hét napig menetel a fáradt oszlop, míg célhoz ér.
Az ebenseei koncentrációs tábor a negyedik a KZ-ek sorában, amelynek kapuján belépünk.
A műsor első száma itt is az órákig tartó számbavétel. A második: a fürdetés. A harmadik: a karantén mocskos barakkjai, gumibotos hóhéraival.
Végigjátszom szerepemet a három számban. Metszően hideg szél fúj. Jeges eső áztatja vékony rabruhámat a hosszú Appelleken. Vad keserűség izzik bennem. Most már bizonyos, hogy csak napok kérdése és szabadulunk. Türelmetlenül várjuk, hogy történjék valami. Pedig nemcsak a javunkra történhet. Véres tragédia is lehet fogságunk vége. Kipusztíthatnak bennünket, mielőtt szabadítóink megérkeznek.
Stílszerű vég lenne ez a Harmadik Birodalom rabságában, a teljes törvényen kívüliség állapotában, a siralomházban eltöltött tizenkét hónap után.
Nem így történt!
Ezerkilencszáznegyvenöt május ötödikén már fehér zászló leng az ebenseei koncentrációs tábor tornyán. Vakító fehéren süt a tavaszi nap is. Vége! A németek letették a fegyvert! Kilenc óra körül három katonával kis amerikai tank érkezik és átveszi a tábort.
Szabadok vagyunk...

UTÓHANG

A legteljesebb törvényen kívüliség állapotát felcserélte a szabadság tudata, a drótkerítés után a nagy térségek vonzása. Széthulló energiám még egyszer felébred.
Betegen, testben-lélekben megtörve indulok hazafelé. Vándorlásomat nem könnyítik meg az áhított szabad térségek, hiszen virágzó városok helyén mindenütt üszkös romok és temetők tömegsírjai fogadnak.
Rettegek a fenyegető valóságtól, hogy feldúlt családi otthonomban nem várnak a szülők, és már sohasem lesz részem a feleségem, a gyermekem, a testvérem megnyugtató szeretetében.
A megaláztatások és bánatok, a krematóriumok és máglyák borzalmai, az élőhalottak kommandójában eltöltött nyolc hónap siralomházi élete eltompították bennem a jó és a rossz érzékelését.
Pihenni kellene. Erőt gyűjteni. De kérdés, van-e még értelme?...
Betegség emészt. A véres múlt őrli beteg szívemet.
Kétmillió ártatlan embert kísért szemem a gázkamrákig, tanúja voltam az embermáglyák borzalmának.
Hulláik százait nyitottam fel egy magát lángésznek vélő, csendesen őrjöngő orvos parancsára; milliós tömegek gáz- és máglyahalálából akart hasznot húzni egy hamis teóriákra épített áltudomány.
Egészséges fiatal leányok holttestéről szeltem le a húst, készítettem belőle erős táptalajt dr. Mengele baktériumtenyészete számára.
Nyomorékok és törpék hulláit dugtam klórmeszes fürdőbe, vagy főztem kazánban, hogy jól preparált csontvázaik a Harmadik Birodalom múzeumaiba kerüljenek, ahol arra lettek volna hivatva, hogy az eljövendő nemzedékek előtt igazolják egy nép kipusztításának szükségességét.
Kétszer éreztem a halál szelének érintését a kivégző osztagok fegyverei előtt. Ezerháromszáz bajtársam véres holttestétől búcsúztam, és egyes-egyedül én maradtam hírmondónak.
Száz meg száz kilométereken át meneteltem hómezőkön, fagyhalállal küzdve, hogy újabb megsemmisítő táborok lakójává váljak.
Hosszú utat tettem meg!...

...Lakásomban nem találom helyemet. Céltalanul járok-kelek a néma falak között. Véres emlékekkel és mély bánatokkal zsúfolt a múltam, és vigasztalan a jelenem.
Úgy bolyongok az ismert utcákon, mint önmagamnak nyugtalan árnyéka. Csak akkor zökkenek ki mély letargiámból, ha szeretteimet vélem a jövő-menők között megpillantani.
Némán tűröm betegségem fájdalmait. Magamba roskadtan számolom a hónapok múlását. Már október van. Hat hónap telt el szabadulásom óta.
...Fázósan üldögélek egy sötét kora délutánon szobám homályában. Talán a kályha melege enyhülést hoz fájdalmamra.
Hirtelen megszólal a csengő. Nyílik az ajtó. Feleségem és leányom lépnek be rajta. Bergen-Belsen, a hírhedt megsemmisítő tábor volt felszabadulásuk helye. Onnan tértek haza. Jó egészségben vannak. Ennyit mondanak el szóval. A többit elsírták hosszú órákon át. De így is megértettem mindent. Ki értené jobban, ki tudná jobban, mint én?...
Most már van értelme tovább! Van kiért és miért. Dolgozni akarok újra. Jó érzés lesz embereken segíteni isimét.
De halottakat nem boncolok többé. Soha többé...

RÉSZLETEK
DR. NYISZLI MIKLÓS NÜRNBERGBEN TETT
TANÚVALLOMÁSÁBÓL

Az alábbiakban részleteket közlünk dr. Nyiszli Miklós, a Nürnbergi Nemzetközi Bíróság (nürnbergi Nemzetközi Katonai Törvényszék) előtt az I. G. Farbenindustrie A. G. vezetőinek bűnpörében eskü alatt tett szóbeli tanúvallomásából. A részleteket a szerző özvegyének birtokában levő gépírásos szöveg és az ugyancsak gépírásos, eskü alatt tett írásbeli Nyilatkozat alapján állítottuk össze.
A tanúvallomást cikksorozat formájában, Tanú voltam Nürnbergben címmel a szerző folytatásokban közölte a budapesti Világ c. lap 1948. áprilisi számaiban.
Dr. Nyiszli Miklós erkölcsi kötelességérzettől indíttatva 1947-ben a háborús bűnösök pörét tárgyaló Nemzetközi Bírósághoz fordult, és kérte, hogy tanúságtételre megjelenhessen. A Bíróság írásbeli meghívására rövidesen Nürnbergbe utazott, ahol mint tanú vett részt az I. G. Farbenindustrie vezetőinek bűnperében. Tizenhét tárgyaláson volt jelen. Kihallgatását a szovjet bíróság képviseletében E. E. Minskov vezetőügyész végezte. Írásbeli Nyilatkozatát Benvenuto van Halle amerikai vezetőügyész kezébe tette le. Íme a Nyilatkozat hitelesítésének szövege:

„Sworn to and signed befor me this 8-th day of October 1947 at Nuremberg by Nyiszli Nicolae, known to me to by the person making the above affidavit

Benvenuto van Halle
U. S. Civilian AGO. -D. 4325. 32.
Office of Chief of Counsel for War Crimes
U. S. War Department”

(Esküvel megerősíttetett és aláírattatott ma, 1947. október 8-án Nürnbergben Nyiszli Nicolae által, ki fenti eskü alatti írásbeli nyilatkozatát előttem tette. - Benvenuto van Halle - a háborús bűnösöket vizsgáló ügyészség hivatala - Az Egyesült Államok hadügyminisztériuma.)

Az okmány eredeti példányát a Nürnbergi Nemzetközi Bíróság irattára őrzi.

Tanúvallomásában dr. Nyiszlinek többek között a következő kérdésekre kellett válaszolnia: milyen volt a bánásmód az I. G. Farbenindustrie munkatelepén dolgozó KZ foglyokkal; mit tud az 駘ő embereken v馮zett k﨎駻letekről, a teges ember puszt咜疽ra haszn疝t g痙okr; hogyan folyt le az elg痙os咜疽 művelete; milyen orvosi diagnist 疝l咜ott fel a g痙hal疝 ok疣ak meg疝lap咜疽疣疝; milyen megfigyel駸eket tett a tisztek, altisztek, katon疚 lelki be疝l咜otts疊a tekintet饕en, milyen volt a viselked駸�k, magatart疽uk a gyilkoss疊ok elket駸e alkalm疱al stb.
Ezekre a kérdésekre adnak feleletet a tanúvallomásokból idézett részletek. Közlésüket szükségesnek véljük: szerves tartozékai a Dr. Mengele boncolóorvosa voltam az auschwitzi krematóriumban című naplónak.
A pör folyamán a Bíróság bekérte dr. Nyiszli Miklós könyvének egy példányát, s miután a szakértők tüzetesen megvizsgálták és összevetették adatait a pörben rendelkezésre álló okmányokkal, tanúvallomásokkal, a számos addig ismeretlen részlettel együtt a könyvet teljes egészében bizonyító anyagnak tekintették és dokumentumként kezelték.
A naplóban nem történik említés róla, s így az olvasó előtt tisztázásra szorul az a körülmény, hogy Auschwitzba deportálása után egy nappal dr. Nyiszli Miklós a monowitzi munkatáborba került, és csak két hét elmúltával osztották be boncolóorvosként Mengele rendeletére az auschwitzi krematóriumba. Nyiszli Miklósnénak, a szerző özvegyének közlése szerint dr. Nyiszli a monowitzi kitérő mellőzésével a szerkezet egységének megőrzésére törekedett, nem akarta megbontani a könyv fő mondanivalóját: az auschwitzi haláltáborban látottak megörökítését. Eljárását így kell elfogadnunk; semmiben sem befolyásolja a könyv hitelét, s hogy módszerében következetes volt, azt a tanúvallomás számos új adata bizonyítja.

Auschwitztől 12 km-re feküdt a monowitzi tábor. Az I. G. Farben szolgálatában állott: itt, a sziléziai szénbányák közelében kezdték meg 1942-ben az I. G. egyik legnagyobb ipartelepének építését szintetikus benzin és műgumi gyártására. 1944 májusában az I. G. negyvenezer foglyot foglalkoztatott. Otthonukból elhurcolt oroszok, lengyelek és körülbelül húszezer deportált francia, német, holland, görög, magyar - keresztények, zsidók, férfiak, nők vegyesen -, valamint egy ezrednyi angol repülő dolgozott a táborban.
Az ipartelepet körös-körül szögesdrót övezi. Harminc-ötven méterre egymástól emeletes őrtornyok. Nehéz gépfegyverek mellett SS-őrök vigyáznak a tornyokban, a tábor területén állig felfegyverzett őrjáratok cirkálnak. A foglyok szállása négy-tizenkét kilométerre esik a munkahelytől.
Hétezred-magammal érkeztem oda. Felsorakoztunk a tábor óriási gyülekező helyén, számba vettek bennünket, majd a tábor parancsnoka beszélni kezdett:
„Nem szándékom tévhitet kelteni, hogy Monowitz kímélőtábor (Schonungslager) volna. Monowitz koncentrációs tábor, ahol teljes erőtökből dolgoznotok kell. S ha pedig nem, a betonban dögöltök meg valamennyien.”
Vasúti kocsik százai érkeznek naponta, cementtel, téglával, vasalkatrészekkel. A kirakodás mindég a legsürgősebb feladat. Foglyokkal végeztetik, embertelen munkatempóban. S különösen gyilkos munkát ad, ha a vagonoktól több száz méterre kell kirakni kézben, háton vagy vállon a súlyos építőanyagot. A munkát futólépésben végzik a foglyok. Hat darab egymásra fektetett tégla a kézben; ötven kilós cementzsák a háton vagy a vállon; négy méter hosszú, nyolc centiméter átmérőjű vascső két embernek a vállán, vagy egy méter hosszú vastag kábel - száz kilót nyom. Számosan csuklanak össze ájultan a megerőltető, éhesen végzett munkától, és sokat ér utol a szívhalál, minden szenvedésnek jótékony, gyors befejezője.
A halottak végtisztessége itt egyszerűen abból áll, hogy a kábelek számára készített árkokba kerülnek. Földet dobnak rájuk, majd lefektetik a kábelt, és végül ráöntik a betont. Az építkezések kezdete óta, két év alatt közel százezer deportált lelte itt halálát.
Ha esik az eső, a betonkeverőgépek etetésére szánt cement helyett homokot csillézünk.
Egy alkalommal szakadó esőben újra homokot lapátoltunk. Óvatosan engedjük a telt csillét a lejtős pályán, hatan fogjuk már. Ám egyik társunk kezéből kiszalad a kerékre nyomott fékezőfa, a telt vascsille száguldani kezd lefelé a lejtőn. Teljes erőnkből fogjuk, húzzuk visszafelé, de hasztalan. Bajtársunk, aki a féklécet kezéből kiengedte, kétségbeesett próbálkozással a növekvő sebességgel haladó csille elé ugrik. Lába a vaskerekek alatt recsegve tört darabokra. Orvos lévén, szeretném elsősegélyben részesíteni, de az SS-katona rám förmed, hogy az elsősegély-helyeket és a légvédelmi pincéket itt csak birodalmi németek vehetik igénybe.
Esti sorakozónál - gyakran két órát is eltart - felírják sérült bajtársunk számát, és végre kórházba kerül. A hírhedt HKB-be, a Häftlingskrankenbauba (fogolykórház épület). Ott ragyogó sebészi technikával mindkét lábát térden alul amputálják, s közben kipróbálják rajta az I. G. Farben néhány új narkotikumát és más gyógyszereit. Mihelyt csonkjai per primam gyógyulnak, beteglapja irattárba kerül, ő maga pedig transzportban a krematóriumba. Az „unnützer Esser”-nek, a haszontalan kenyérpusztítónak a Harmadik Birodalomban meg kell halnia.
Vontatott tempójú munkáért, tiltott dohányzásért, vagy akár az eső elleni védekezésként a hátra terített cementzsákokért huszonöt botbüntetés jár. A botbüntetést a KZ hivatásos hóhéra osztja ki egy SS-orvos jelenlétében, aki azonban legtöbbször csak a beállott halált állapítja meg. A halált a vesék és az ágyéki csigolyák zúzódása okozza. Ahányszor botozásnak szemtanúja voltam, az ütések száma sohasem volt kevesebb negyvennél.

*

(A szerző feljegyzései szerint tanúvallomásának a betegekkel való bánásmóddal, a mérges gázok alkalmazásával és az élő embereken végzett kísérletekkel foglalkozó része U. S. AGO-D. 4325.33., U.S. AGO-D. 4325.36, illetve U.S. AGO-D. 4325.37. jelzéssel szerepel a periratokban.)

A gályarabmunka, éhség, hideg, az órákig tartó számbavétel, a hosszú menetelések, az éjjeli nyugalom hiánya következtében hetek alatt összecsuklott a legjobb testi állapotban ideérkezett fogoly is.
Nagy tömeg áll az esti számbavétel után a kórházbarakk felvételi irodája előtt. Lengyelek, franciák, magyarok, görögök, csehek. Minden arcon ott a KZ jellegzetes betegsége, a sicosis parasitaris - a szakállgomba, nedvező foltjaival. Érkezése után néhány nappal mindenki megkapja.
De nem ezért állanak itt. Munkában szerzett sérülések - megannyi piszkos, nyílt seb, zúzódás és fagyási sebek, az arcon, kézen, lábon -, hasmenés, vérhas, hastífusz, a kiütéses tífusz minden stádiuma vár itt bemutatásra. Orvosi kezelés, néhány hetes pihenés az esetek többségében mindent rendbehozhatna még. A betegséget csak harminckilenc fokos láznál ismerik el. Első és másodfokú fagyás, sárgaság nélküli epehólyag-gyulladás, egy vagy több tályog, karbunkulus csak ambuláns kezelést kaphat. Nagy juttatás, ha valaki két napi „kíméleti időt” kap, vagyis nem kell munkára kivonulnia, és barakkjában töltheti a kiszabott időt.
Van azonban a KZ-nek egy részlege, amely a tábor karbantartását irányítja. Ide tartozik a szemét eltakarítása, az utak tisztántartása, a kenyér-fejadagok széthordása. Ezt a reggeltől estig tartó munkát a „Schonung”-ban, kíméleti időben részesült foglyok végzik.
A hosszú menetelések és rossz cipő feltörte a lábam, sebeim elgennyesedtek. Két napi kíméleti időt kapok. Kenyeret kell hordanom. A láda üresen is közel ötven kiló. Hordtuk a kenyeret napestig. Társam - ötven év körüli nőorvos - szótlanul lépked a rudak között a kenyeresláda elején. Régi keletű szívelégtelensége van. Váratlanul megáll a láda. Társam kiejti a rudat a kezéből, mély hörgés tör fel tüdejéből, és fél fordulattal elvágódik a földön. Még néhány szörtyögő, érthetetlen hang, egyet vonaglik, mintha kezével a fejéhez kapna, és vége. Agyonhajszolt konflislovak pusztulnak el így a kocsi rúdja között... Fekszik tágra nyílt szemmel, összegörcsölődött testtel, fél arcára fordulva. Szájából sárgás, nyálkás hab folyik, és eltűnik tíznapos szakállának bozótjában. Ő is úgy halt meg, mint a többiek. Előbb lelkét fojtották meg, aztán gyomra, belei fúvódtak fel, majd zsugorodtak össze az éhségtől. Keze-lába fagyástól érzéketlen. Tüdeje zihált, és szívének gyöngülésével arca, lába, hasa megpuffadt, a „vízibetegség” tüneteinek megfelelően.
Az I. G. Farben monowitzi telepén nemcsak ötvenéves emberek, de tizennyolc évesek esnek össze élettelenül, szakadnak meg a cementzsákok, vascsövek, kábelek súlya alatt.

*

Nem vagyok szakértő, így nem mondhatok véleményt a ciklongáz-fajták pontos vegyi összetételéről. Ellenben mint szemtanú pontos leírást adhatok ezeknek a gázfajtáknak alkalmazásáról és hatásáról.
Az alkalmazás két módját ismertem meg. Tanúja voltam a zöldre lakkozott, mintegy literes bádogdobozok kiürítésének a birkenaui F táborrész fertőtlenítő helyiségében. A dobozok tartalmát a kórház-táborrész légmentesen elzárt fertőtlenítő helyiségének kéményszerű nyílásán át szórták rá az alant felhalmozott ruhákra és takarókra. Körülbelül kétórai várakozás után villamos szellőztetők tisztították meg a levegőt a gáztól. Alkalmam volt elolvasni a dobozok feliratát: Cyclon A. Vertilgungsmittel für Läuse und andere Ungeziefer. Vorsicht! Gift! (Irtószer tetvek és más rovarok ellen. Vigyázat! Méreg!)
Az alkalmazás másik módját az Auschwitzról írott naplómból idézem.

„Háromezer ember van a helyiségben. Férfiak, nők, gyermekek... Hangos vezényszó hallatszik: - SS és Sonderkommando a helyiséget elhagyni! - Kimennek, számba veszik egymást. Az ajtók becsapódnak. A világítást kívülről eloltják. Ebben a pillanatban kint gépkocsi berreg. Vöröskeresztes luxusautó érkezik. Egy SS-tiszt és egy SDG Sanitätsdienstgefreiter, egészségügyi szolgálatos lép ki a kocsiból. Ez utóbbi négy darab, zöld színű bádogdobozt tart a kezében. A pázsitra lépnek, ahol harminc méternyire egymástól alacsony betonkémények állnak ki a földből. Az első kéményhez tartanak. Gázmaszkot csatolnak fel. Leemelik a kémény fedőlapját. Az is betonból készült. Beütik az egyik doboz patent-tetejét, és tartalmát - a lila színű, babszem nagyságú szemcsékből álló anyagot - beszórják a nyíláson, amely a föld alatti helyiség lyukacsos bádogcsöveibe hull. Ott nem szóródik széjjel, benne marad a csőben. Az anyag: ciklon vagy klór, szemcsés formában. Mihelyt a levegővel érintkezik, azonnal gázt fejleszt. A gáz a lyukacsokon keresztül távozik: pillanatok alatt megtölti az emberekkel telt helyiséget... Öt percet vár még a két gázhóhér, hogy dolgában megbizonyosodjék... Háromezer embert öltek meg... A hullák nem hevernek szanaszét a terem padozatán, hanem emeletmagasan, egy halomban tornyosodnak.”
A gázdobozok külalakra teljesen azonosak voltak. Csupán egyetlen betű nem egyezett: az F táborrész fertőtlenítő helyiségében használt gázdobozokon Cyclon A volt a felirat. A krematóriumokban alkalmazott dobozokon pedig Cyclon B. Használtak olykor felirat nélküli gázdobozokat is. Véleményem szerint ezek klórt tartalmaztak.
Egybevetve szerény kémiai ismereteimet kórboncnoki és törvényszéki orvosi tapasztalataimmal és a gázhalált halt emberek holttestén észlelt tünetekkel, a következőket állapítottam meg: a halál eszméletlen állapotban, az időjárástól függően - esős, nyirkos időben több az oxigén a levegőben - 2-5 perc alatt áll be, a légzőközpont bénulása következtében. Külső tünetek: a fej erős duzzadása (oedema); az egész test kékeslila elszíneződése (cyanosis); végül a ciánmérgezések fontos negyedik tünete: a pupillatágulás (midreasis).
Megállapításom a Cyclon B-vel jelzett gáz vegyi összetételére vonatkozóan: acidum hidrocianatum, klór és minden valószínűség szerint nitrogén vegyülete, általam ismeretlen vegyi képlet formájában. Száraz vivőanyaga a kálciumszilikát. Ebbe az anyagba rögzítve, légmentesen elzárt dobozban hosszú ideig tárolható. A mérges anyag a levegővel való érintkezés pillanatában - valószínűleg a levegő oxigénjétől abszorbeálva - szilárd halmazállapotából légneművé alakul át, és könnyű gáz lévén, nagy gyorsasággal megtölti a rendelkezésére álló teret anélkül, hogy vivőanyaga külső formájában megváltoznék. Számtalan esetben volt alkalmam az elgázosítások befejeztével ilyen szemcséket kezemben tartani és megvizsgálni.
Nyolc hónapig voltam a krematóriumok foglya. Ha figyelembe veszem, hogy naponta körülbelül húszezer ember ment át a gázkamrákon, s ha figyelembe veszem azt is, hogy nem mindennap volt üzem a krematóriumokban (javítások, tisztogatás stb.), tehát mindent egybevetve, fogságom ideje alatt mintegy kétmillió ember gázhalálának voltam tanúja.

(Feljegyzéseiben dr. Nyiszli Miklós itt idézi E. E. Minskov vezetőügyésznek a tárgyaláson elhangzott szavait: „A vád tanújának elhangzott vallomása a megsemmisítések kivitelezése tekintetében teljesen egyezik R. F. Hoess SS Hauptsturmführer előttünk tett vallomásával. Hoess 1940. május 1-től 1943. december l-ig az auschwitzi koncentrációs tábor parancsnoka volt.” Ezután dr. Nyiszli szó szerint idézi Hoess beismerő vallomásának két részletét.)

„Auschwitzban két orvos azzal foglalkozott, hogy a beérkező transzportokat megszemlélje. A foglyoknak az orvosok előtt kellett elvonulniuk, akik egyszerű kézmozdulattal döntöttek sorsuk fölött: akik munkára alkalmasnak látszottak, a táborba kerültek. A többieket azonnal a megsemmisítő helyre vitték. A zsenge korú gyermekeket kivétel nélkül megsemmisítették, mert munkára alkalmatlanok voltak. Auschwitzban javítottunk a megsemmisítés technikai kivitelén; míg Treblinkán az áldozatok kivétel nélkül tudták, hogy halál vár rájuk, Auschwitzban azon fáradoztunk, hogy elhitessük velük, csupán tetvetlenítési eljáráson kell átesniük. Természetesen gyakran felismerték valódi szándékainkat, ezért néha ellenkeztek, amiből kellemetlenségeink támadtak. Számos esetben előfordult, hogy az anyák ruhájuk alá rejtették gyermeküket. Ha felfedeztük, a gyermeket természetesen azonnal átadtuk a megsemmisítő üzemnek.”(Transcript. S. 7821.)
„A klimatikus viszonyoknak megfelelően 3-5 percig tartott, amíg az emberek a halálkamrákban elpusztultak. Minden esetben tudtuk, mikor van végük, mert a föld alatti moraj akkor megszűnt. Rendszerint fél órát vártunk, hogy az ajtókat kinyithassuk. A hullák eltávolítása után a Sonderkommando levette ékszertárgyaikat és kihúzta az aranyfogakat.”(Transcript. S. 7822.)

*

A vádlottak padján ülő dr. Thilo Mengele helyettese volt az auschwitzi megsemmisítő táborban. Néha a rámpán is tevékenykedett, de főleg sebészi munkával foglalkozott. Dr. Thilo az F táborrész kórházának kiválóan felszerelt műtőjében dolgozott. Kitűnően bevált gyógyszerek és altatószerek felhasználásával és az aszepszis és antiszepszis legszigorúbb szem előtt tartásával a köznapi sebészetet meghaladó, valóságos művészi munkát végzett a melléje beosztott szakemberekkel, SS-orvosokkal és orvos-foglyokkal. Vegyigyárak által küldött altatószereket, gyógyszereket kísérleteztek ki, sebészi módszereket tökéletesítettek, és új, veszélyes módszereket vezettek be. Sok esetben el is jutottak a per primam gyógyulás tizedik vagy tizenkettedik napjáig. Ekkor eltávolították a varratokat. Dossziékba kerültek a betegség és az alkalmazott orvosi műveletek pontos feljegyzései. A per primam gyógyuló betegnek Hauptsturmführer dr. Thilo barátságosan megveregette a vállát.
A beteg a jól sikerült műtét, a gondos, barátságos bánásmód után felvette a KZ szabályok szerint egy napra kijáró kenyéradagját. Fél óra elteltével SS-kísérőjével belépett a krematóriumok egyikének kapuján. Néhány perc múlva holtan feküdt tágra nyílt szemmel az égetőterem betonján, fejében 6 milliméteres ólomgolyóval.

Obersturmführer dr. Wolff, aki most itt ül a vádlottak padján, a belgyógyászat főorvosa volt az auschwitzi koncentrációs táborban. Ebben a táborban tízezrek pusztultak el hasmenésben. Dr. Wolff elmulasztotta a legelemibb orvosi beavatkozást is a tömeges pusztulás megakadályozására. Ha konyhasót adat a foglyok ételébe, ezzel az egy intézkedéssel is csökkenthette volna a megbetegedések számát. Egy liter tömény sósav 5%-os oldata egész táborrészek hasmenésben szenvedő betegeit gyógyította volna meg napok alatt. A sósav ára literenként mindössze 1 birodalmi márka.
Dr. Wolff főorvos, akárcsak dr. Thilo, kutatómunkát végzett. A legnagyobb gonddal és alapossággal tanulmányozta a hasmenés különböző válfajainak lefolyását. Tanulmányozta a halál beálltáig, sőt még azon túl is, hiszen százötven hasmenésben elhalt fogoly hulláját küldte az I. krematórium bonctermébe. Velem dolgoztatta fel, bonctani kiértékelés céljából.

A vádlottak közt ül SS Hauptsturmführer dr. Wirts is. Az ő működési területe a 10. számú kísérleti barakk volt. Tágas, tiszta, levegős helyiséget különítettek el belőle. A belépő idegen néhány percnyi ott-tartózkodás alatt nem adhatott számot a berendezési tárgyak rendeltetéséről. Az előtérben íróasztal, előtte kényelmes karosszék; a fémcsövek, spiráldrótok, kábelek sokasága elvész a helyiség homályában. A belépő ijedt tekintete nem a tárgyakat figyeli, hanem az embereket. A KZ lakóiban a törvényenkívüliség állapotában finom érzék fejlődik ki, gyakran megsejtik a veszélyt. Tudják, hogy életük mások kezében van. A KZ urai ismerik a foglyoknak ezt a kifinomult érzékét, s el akarják tompítani, hogy simán, minden rendzavarás nélkül végezzék el kitűzött feladatukat. Így hát a félrevezetés ördögi módszeréhez folyamodnak:
A helyiség előtt rongyos ruhában kopaszra nyírt fiatal nők csoportja várakozik szótlanul, SS-felügyelőnők őrizete alatt. Hajuk alig egy centiméter hosszú: egy hónapja laknak a koncentrációs táborban. Testi állapotuk tűrhető, szervezetük még nem élte fel túlságosan erőtartalékait. Egyenként lépnek a helyiségbe. Három-négy percet időznek bent. A szobában fehérköpenyes orvosok tevékenykednek. Egyikük karon fogja a belépőt, és halk, finom szóval, ahogyan csak a drótokon kívüli világban beszélnek, az íróasztal előtt álló székbe tessékeli. A fogoly feszengve és meglepetten ül le. A következő meglepetés: az orvos nyomtatott űrlapot tesz eléje. Feleletre váró, üres rovatok. Közepes intelligenciájú egyén körülbelül három perc alatt kitöltheti. Szokványos kérdésekre kell válaszolni: név, életkor, lakhely, nemzetiség stb. Már az első rovat kitöltésénél visszatér benne a széken ülés megszokottsága. Rója a sorokat, kezdi embernek érezni magát; nem az a fogoly többé, mint eddig volt: nem merül el személytelenül a KZ tömegében. Finom érzéke megnyugszik, elcsitul balsejtelme. Elmúlik a három perc. A fogoly derűsen hagyja el a helyiséget. Az orvos felkapja a kitöltött személyi lapot, összegyűri és a papírkosárba dobja. Nyomban utána másikat helyez az íróasztalra. Tisztát, kitöltetlent.
Az elmúlt három percben azonban a többi orvos sem ült tétlenül: három percre volt szükségük ahhoz, hogy a nagy teljesítményű röntgenkészülékből a széken ülő, nyugodtan írdogáló fiatal nő ágyékára irányított nagy hatóerejű, láthatatlan sugarakkal megöljék, szaknyelven sterilizálják élettől duzzadó petefészkeit. Háromszáz fiatal nőt sterilizáltak így. Azért, hogy megállapítsák a röntgensugarak gyógyító és sterilizáló adagjait.

Az F kórház-tábor 12-es barakkjában feküsznek elkülönítve a kísérleti laboratórium legszerencsétlenebb áldozatai. Húsz-huszonhárom éves, életerős lengyel és francia ifjak: a kasztráltak csoportja. Kínzó fájdalmaktól fetrengenek bokszaikban. Üvöltenek, sírnak kínjukban. X-sugarak alkalmazásával sterilizálták őket. Pár nap múltán borzalmas égési sebek jelentkeznek a besugárzások helyén, kerületük kiszélesedik, és valóságos kráterekké mélyülnek. A sebek dacolnak minden gyógyszerrel, fájdalomcsillapítóval.
Ezeknél a kísérleteknél fogoly orvosok nem lehettek jelen. SS-orvosok végezték, elkülönített helyiségben. Az áldozatok kiszelektálása előtt azonban a fogoly orvosoknak mégis alkalmuk nyílt alaposan kikérdezni őket a lefolytatott kísérletekről.

(Feljegyzéseiben dr. Nyiszli itt elmondja, hogy tanúvallomása közben egy húsz-huszonhat év körüli „eunuchoid” típusú férfit vezetnek be a tárgyalóterembe. Az egyetlen a kasztráltak közül, akinek sikerült elkerülnie a szelekciót. Hazatért Franciaországba, és most eljött, hogy beszámoljon az embertelen kísérletről, és saját személyével bizonyítsa a kasztrálás nyomán támadt elváltozásokat.)

*

Vallomásomban ki kell térnem a náci gyilkosok lelki beállítottságára is.
A krematórium SS személyzetéből néhányan gyakran betértek az orvos-szobába. Egy alkalommal hosszú beszélgetést folytattam Oberscharführer Mussfelddel, a krematórium személyzetének parancsnokával, aki a nácimozgalom előtti időkben cukrászmester volt egy Rajnavidéki nagyvárosban. A pillanat alkalmasnak látszott, és megkérdeztem tőle, mi a véleménye a tömeges emberpusztításról, s arról, hogy ő saját kezűleg vesz részt benne. Milyen jogon teszi ezt? Mussfeld így felelt:
„Na ja, ich antworte Ihnen. Das Recht dazu gibt uns der Führer. Und das Töten von Polen und Juden ist ja kein Mord, im nazionalsozialistischen Sinne. Es ist die heilige Feme!” (Hát igen, felelek magának. A Führertől nyertünk rá jogot. A lengyelek és zsidók megölése nemzetiszocialista értelemben nem is gyilkosság, hanem szent Feme.)
Néhány nappal a karácsonyi ünnepek előtt Oberscharführer E. Seitz különös kéréssel fordult hozzám. Gót betűs, tussal kihúzott alkalmi üdvözletet kellett írnom képeslapokra. A fehér kartonlapokból rögtönzött képeslapokon fenyőág, csókolózó fehér galambokkal. D. Ollée készítette, az egykori párizsi festőművész, aki három éve KZ fogoly, s most az I. krematórium 15-ik égetőkemencéjének fűtője. Kokszot lapátol embertársainak holtteste alá a nappali vagy éjszakai csoportban. Oberscharführer E Seitz kitörő örömmel fedezi fel a volt párizsi tájképfestőt: „Sie Schmuckstück, Sie unmöglicher Parteigenosse! Warum haben Sie nicht früher gesagt, dass Sie ein Kunstmahler aus Paris sind! (Maga ékszerdarab, maga lehetetlen pártelvtárs, miért nem szólt nekem már előbb, hogy maga párizsi festőművész!) Ezután festeni fog! Van munkám elég a maga számára. Ha pedig elkészült vele, akad itt festeni való bőven. Át kell mázolni a kemencék vöröstéglás falait is. Egész feketék már a koromtól.”
Sohasem írtam verset. De most megparancsolták. Az Oberscharführer nagy úr a krematóriumban. Így született meg „költői alkotásom”.

Wunscht Jedem das Allerbeste
Und sendet frohe Weinachtgrüsse.
SS Oberscharführer Erich Seitz

(Mindenkinek a legjobbakat kívánva küldöm szíves karácsonyi üdvözletem.)

Kriminálpszichológiai formákat figyelhettem meg nem csupán az egyes SS személyeknél, hanem nagyobb csoportoknál is. Ilyen beállítottságú volt például az auschwitzi KZ egész vezetősége.
Harminckét barakkból állott a birkenaui táborrész, a hírhedt Männerlager - a férfitábor. Harminckétezer foglyot őriztek hatezer voltos árammal telített drótkerítései között. A tábor foglyait negyven kommandóba osztották.
A Strafkommando (büntetőkommandó) és a Zerlegkommando (szerelőkommandó) volt a két legnagyobb létszámú csoport. Büntetőkommandóba azok kerültek, akik valamely szabályellenességet követtek el. Például vétettek a KZ rendje ellen. Tagjai zárt barakkokban töltötték az éjszakát. Nappal SS-őrök és idomított farkaskutyák őrizete alatt a legsúlyosabb munkát végezték. Élelmezésükre a KZ hivatalos fejadagjának a felét kapták. Munkavezetőjük zöld parolis, hivatásos bűnöző. A nehéz munka és a hiányos táplálkozás miatt életük öt-hat hétnél nem tartott tovább. Aki pedig tovább bírta, azt agyonhajszolták, vagy egyszerűen agyonverték. Megszokott látvány volt, amint a napi munkából hazatérőben a bevonuló kommandó talicskán hozta halottait.
A táborparancsnok és vezérkara a tábor bejáratánál, az őrszoba előtt várta a bevonuló kommandókat. A létszámnak mind kivonuláskor, mind a bevonulásnál egyeznie kellett. A számlálásnál élőnek, holtnak jelen kellett lennie.
A kommandók feszes tartásban lépnek el a táborparancsnok előtt. A kapu fölött felirat: Arbeit macht frei! (A munka szabaddá tesz!) A kapun belül, közvetlenül a bejáratnál, hatvantagú, fantasztikus uniformisokba öltöztetett foglyokból összeállított fúvószenekar. A zenekar pattogó indulókat játszik órákon át, míg a kommandók bevonulnak.
Egy héttel karácsony előtt a szeretet ünnepének szimbólumaként hatalmas fenyőfát állítottak fel a D táborrész bejáratánál, a zenekarral szemben, az úttest túlsó oldalán. A fát villanyégők, színes szalagok, ezüst angyalhaj díszítette.
Pár nappal történt karácsony előtt. Este hat óra. Játszik a hatvantagú zenekar. A fáradt kommandók erejük végső megfeszítésével kihúzzák magukat, dobbanó léptekkel haladnak át a kapun. A feldíszített, kivilágított fa alatt, a hagyományos Gabentisch - az ajándékasztal - helyén négy szék egy sorban. A székeken csíkos ruhás foglyok, különös testtartásban. Nyakukban tábla: Így jár, aki szökni próbál. Négy halott. Golyóval végezték ki őket.

*

A Zerlegkommando - a szerelőkommandó - feladata volt a Németországból és a megszállt területekről ideszállított repülőgéproncsokból kiszerelni a használható alkatrészeket. Munkahelyük Birkenautól hat kilométer távolságra feküdt. Az alkatrészeket vagonokba rakták, hogy a repülőgépgyárak újból felhasználhassák. Óriási területen folyt a munka, s gyakran megtörtént, hogy a roncsok közt olyasmit találtak, ami fogolynál értéknek számított. Csaknem minden géproncs tartályában maradt kevés benzin. Cserében élelmet kaphattak a konyhán dolgozó fogolytársaktól. De akadt a pilótatáskákban kétszersült, néha cigaretta, sőt meleg kesztyű is. A háború utolsó hónapjaiban nagy számmal érkeztek a lelőtt vagy kényszerleszállást végzett repülőgépek; ideszállításuk a legnagyobb sietséggel történt, nem maradt idő a roncsok alapos átkutatására.
Ma már ismert tény, hogy a KZ-ek politikai foglyai magatartásukkal igazolták a tételt: akinek elvei voltak a szabad életben, elvei voltak a megsemmisítő táborban is. Tudjuk, milyen volt a koncentrációs táborokban az élet. Tudjuk, mennyire összecsuklott és kivetkőzött magából az ember. Legtöbbje nem cselekedett mást, mint tompa letargiában várta a halált.
Volt azonban egy elszánt kis csoport, a politikailag öntudatosak csoportja, amely szervezetten harcolt, és példát mutatott még ott is. Fényes bizonyítéka ennek, hogy a Zerlegkommando politikailag iskolázott, öntudatos csoportjának emberei nem élelmet vagy meleg ruhadarabokat szedtek össze a repülőgéproncsokból, ami pedig számukra is létfontosságú lett volna, hanem rádióalkatrészeket. Ha figyelembe vesszük, hogy egy rádióadó-vevőkészülék több ezer kisebb-nagyobb alkatrészből áll, s ha figyelembe vesszük, hogy milyen szigorú motozás folyt a tábor kapuja előtt a kommandók bevonulásánál, és hogy mily csekélységekért osztogattak halált a KZ-ben, akkor lemérhetjük, mit vállaltak ezek az emberek. Milyen kockázatot vállaltak az agyondolgoztatott, agyonéheztetett, de lélekben meg nem tört, öntudatos élharcosok, akik ruhájuk rongyai közt vagy a szájukban csempészték be a táborba egy nagy hatósugarú rádióadó-vevőkészülék alkatrészeit. Esti bevonulás után nem tértek aludni nyomorúságos fekhelyeikre, hanem gyertyacsonk világánál, maguk készítette műszerekkel szerelték a készüléket, hogy kapcsolatot keressenek - és találtak is - a baráti külfölddel. Cselekedetük ragyogó példája marad a bátor kiállásnak.
A Zerlegkommando négyezer fogolyból állott. Sokan maradtak közülük életben. Igazolhatják az itt elmondottakat.

*

Benvenuto van Halle hitelesíti vallomásomat. Egy-egy példányát kiadják az ügyészeknek és a törvényes rendelkezések értelmében a vádlottaknak is, négy héttel a főtárgyalás kezdete előtt.

*

Az anyag, amit a vád rendelkezésére bocsátottam, csupán töredéke élményeimnek. Fel-felvillanó részlete a bűncselekmények és gaztettek vég nélküli sokaságának.
Két éve folyik a per. Sok elmarasztaló ítéletet hoztak. De számtalan bűnöst mentettek fel, akik a Harmadik Birodalom politikai, gazdasági rendszerének voltak legfőbb irányítói, és mérhetetlenül súlyos bűncselekményeket terveltek ki s hajtattak végre.
Ámde létezik egy másfajta ítélőszék is: a népek millióinak dolgozói, akiknek szíve tiszta, értelmük igazságot szomjaz, akik megalkuvás nélkül küzdenek, hogy többé senki számára ne váljék tragédiákkal terhes siralomvölggyé a Föld. A népek dolgozó millióinak ítélőszéke elmarasztalja a bűnösöket. S ítéletét nem másíthatja meg semmiféle érv, sem fegyver.
Nagy elégtétel és megnyugvás számomra, hogy auschwitzi naplóm megírása után öt bajtársam életbenmaradásáról kaptam hírt; krematóriumi fogságom kezdetétől a szabadulásig voltam együtt velük, vagy szoros kapcsolatban állottunk egymással.
Az öt bajtársam: dr. Körner József, az I. krematórium volt boncolóorvosa (Nizza, Franciaország); dr. Levy Robert orvosprofesszor, az F tábor 12-es barakkjának volt orvosa (Strassbourg, Franciaország); dr. Epstein A. orvosprofesszor, a 10-es kísérleti barakk orvosa (Prága, Csehszlovákia); dr. Bendel József, az I. krematórium kommandójának orvosa (Párizs); Bennamia Daniel, az I. krematórium volt fűtője (Athén, Rue Sokrates 8).
Hárman közülük már megjelentek vallomástételre a nürnbergi törvényszék előtt, ketten pedig ezután számolnak be a Mengele környezetében szerzett tapasztalatokról.